A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE

a fogyasztók jogairól szóló 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv értelmezésére és alkalmazására vonatkozó iránymutatásról

(EGT-vonatkozású szöveg)

(2021/C 525/01)

TARTALOMJEGYZÉK

BEVEZETÉS 5

1. Alkalmazási kör 6

1.1. A „kereskedő” és a „fogyasztó” fogalma 6

1.2. A „szerződés” fogalma 7

1.3. A lefedett szerződések 8

1.4. Vegyes szerződések 9

1.5. A digitális szolgáltatások és az online digitális tartalom megkülönböztetése 10

1.6. Fizetés ellenében kötött szerződések és olyan szerződések, amelyek értelmében a fogyasztó személyes adatokat ad át 12

1.6.1. Fizetés ellenében kötött szerződések 12

1.6.2. Szerződések, amelyek értelmében a fogyasztó személyes adatokat ad át 13

1.7. Azon szerződések köre, amelyekre az irányelv nem vonatkozik 14

1.7.1. Bérleti szerződések és ingatlanszerződések 14

1.7.2. Szervezett utazás 15

1.7.3. Köztisztviselő által okiratba foglalt szerződések 16

1.7.4. Mindennapi fogyasztásra szánt termékekre vonatkozó szerződések 16

1.7.5. Utasszállítás 16

1.7.6. Automatizált eladások 17

1.7.7. Elektronikus hírközléssel kapcsolatos egyes szerződések 17

1.8. Az üzlethelyiségen kívül kötött, alacsony értékű szerződések lehetséges kizárása 18

1.9. A nyilvános árverésekre vonatkozó szabályok 19

2. Az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések 19

2.1. A kereskedő üzlethelyiségén kívül kötött szerződések 19

2.2. A fogyasztóval való kapcsolatfelvételt követően, üzlethelyiségen kívül kötött szerződések 20

2.3. A kereskedő által szervezett út során kötött szerződések 21

3. A fogyasztók tájékoztatása 22

3.1. Általános követelmények 22

3.1.1. Bevezetés 22

3.1.2. A tájékoztatás egyértelműsége és a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvre mutató link 22

3.1.3. A „körülmények alapján nyilvánvaló” információk 23

3.1.4. Egyéb uniós jogszabályokban előírt tájékoztatási követelmények 23

3.1.5. További tájékoztatási követelmények előírása 24

3.1.6. A „mindennapi élet ügyletei” jelentette kivételek 25

3.1.7. A szerződéskötést megelőző tájékoztatás kötelező ereje 25

3.1.8. További nyelvi követelmények 25

3.1.9. Bizonyítási teher 26

3.2. Közös követelmények az üzlethelyiségben és a távollevők között/üzlethelyiségen kívül kötött szerződésekre 26

3.2.1. Fő jellemzők 26

3.2.2. A kereskedő azonosító adatai és elérhetősége 27

3.2.3. Ár 30

3.2.4. Szállítás és a szerződés teljesítése 31

3.2.5. A fizetési feltételek 32

3.2.6. Jótállás és értékesítés utáni szolgáltatások 32

3.2.7. A szerződés időtartama és felmondása 34

3.2.8. Funkcionalitás, kompatibilitás és interoperabilitás 34

3.3. A távollevők között/üzlethelyiségen kívül kötött szerződésekre vonatkozó további követelmények 36

3.3.1. Személyre szabott ár 36

3.3.2. A távközlő eszköz használatának díja 36

3.3.3. Letét és pénzügyi biztosítékok 37

3.3.4. Peren kívüli jogorvoslati mechanizmusok 37

3.4. Az online piacterekre vonatkozó további követelmények 38

3.4.1. Rangsorolási kritériumok 38

3.4.2. A szerződő fél jogállása 40

3.4.3. Tájékoztatás az uniós fogyasztóvédelmi jog alkalmazhatóságának hiányáról 40

3.4.4. A szerződés tekintetében fennálló felelősség megosztása 41

3.4.5. További tájékoztatási követelmények előírásának lehetősége 41

4. A távollevők között kötött szerződésekre vonatkozó speciális követelmények 42

4.1. A távollevők között kötött szerződés fogalma 42

4.2. A szerződéskötést megelőző tájékoztatás 43

4.2.1. Közvetlenül a megrendelés leadása előtt megjelenítendő információk 43

4.2.2. Megrendelés megerősítése gomb 44

4.2.3. Tájékoztatás a szállítási korlátozásokról és a fizetési módokról 44

4.2.4. Az olyan távközlő eszköz alkalmazásával megkötött szerződés, amelyen az információk megjelenítésére korlátozott hely vagy idő áll rendelkezésre 45

4.3. Telefonon keresztül megkötött szerződések 46

4.4. A szerződés visszaigazolása 47

5. Az elállás joga 49

5.1. Az elállási időszak számítása 49

5.1.1. Bevezetés 49

5.1.2. Az elállási időszak kezdete 50

5.2. Az elállási joggal kapcsolatos tájékoztatás 51

5.3. Az elállási jog gyakorlása 52

5.4. Az elállásnak az adatokra vonatkozó következményei 53

5.5. Az elállási jog áruk tekintetében 54

5.5.1. Több áru vagy hibás áruk 54

5.5.2. Az áruk visszaküldése 54

5.5.3. A fogyasztótól kapott összeg visszatérítése 55

5.5.4. A fogyasztó felelőssége az áruk nem megfelelő kezeléséért 56

5.5.5. Kárveszély az áruk kereskedő részére történő visszaszállítása esetében 58

5.6. A szolgáltatási szerződésektől és a közüzemi szolgáltatásokra vonatkozó szerződésektől való elállás joga 58

5.6.1. A fogyasztó hozzájárulása az azonnali teljesítéshez 58

5.6.2. A fogyasztó kártérítési kötelezettsége 60

5.7. Az online digitálistartalom-szolgáltatásra vonatkozó szerződéstől való elállás joga 61

5.8. Az elállási jogról való tájékoztatás elmulasztásának következményei 62

5.8.1. Az árukra vonatkozó következmények 63

5.8.2. A szolgáltatásokra és a közüzemi szolgáltatásokra vonatkozó következmények 63

5.8.3. Az online digitális tartalomra vonatkozó következmények 64

5.9. A szerződés megszüntetése az elállás jogának gyakorlása után 64

5.10. Járulékos szerződések 65

5.11. Az elállási jog alóli kivételek 65

5.11.1. Olyan áruk vagy szolgáltatások, amelyek ára a pénzügyi piac ingadozásaitól függ 65

5.11.2. A fogyasztó által megadott jellemzőknek megfelelően elkészített vagy egyértelműen a fogyasztó személyére szabott áruk 66

5.11.3. Gyorsan romló vagy lejáró áruk 67

5.11.4. Egészségvédelmi vagy higiéniai okokból lezárt csomagolású áruk 67

5.11.5. Olyan áruk, amelyek nem különíthetők el más áruktól 68

5.11.6. Meghatározott teljesítési időpontra vagy időszakra vonatkozó szerződések 68

5.11.7. A fogyasztó által igényelt javítások 69

5.12. Szabályozási döntések kéretlen látogatások vagy kirándulások esetén 69

5.12.1. Bevezetés 69

5.12.2. Az elállási időszak meghosszabbítása 70

5.12.3. Eltérések az elállási jog alóli kivételektől 71

6. Szállítás 71

7. A kárveszély átszállása 72

8. A fizetési eszköz használati díjai 73

8.1. Bevezetés 73

8.2. A „díjak” meghatározása 73

8.3. A kereskedő által viselt „költség” meghatározása 74

8.3.1. A kereskedői díj és egyéb közvetlen költségek 74

8.3.2. A vállalkozás működtetésének általános költségei 74

8.3.3. A fizetési eszköz használati díjait igazoló elszámolható költségek 74

8.4. Fizetések külföldi készpénzben 75

9. Telefonos kapcsolat 76

10. Többletösszegek fizetése 77

11. Végrehajtás 77

11.1. A hatóságok és a magánfelek általi jogérvényesítés 77

11.2. Harmadik országokra való alkalmazás 78

11.3. Szankciók 79

11.3.1. A szankciók kiszabásának kritériumai 79

11.3.2. Szankciók a fogyasztóvédelmi együttműködésről szóló rendelet szerinti összehangolt végrehajtási intézkedésekkel összefüggésben 80

MELLÉKLET 82

BEVEZETÉS

A fogyasztók jogairól szóló 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (1) (a továbbiakban: „a fogyasztók jogairól szóló irányelv”, „CRD” vagy „irányelv”) célja, hogy a fogyasztóvédelem magas szintjének Unió-szerte történő elérése révén hozzájáruljon a belső piac megfelelő működéséhez azáltal, hogy közelíti a fogyasztók és kereskedők között kötött szerződésekre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések bizonyos vonatkozásait. (2)

Ezen iránymutatás (a továbbiakban: Közlemény) célja az irányelv hatékony alkalmazásának elősegítése. A Közlemény célja továbbá, hogy Unió-szerte valamennyi érdekelt fél, így a fogyasztók, a vállalkozások, a tagállami hatóságok, köztük a nemzeti bíróságok és a gyakorló jogászok körében növelje az irányelv ismertségét. A Közlemény az (EU) 2019/2161 európai parlamenti és tanácsi irányelv (3) által az uniós fogyasztóvédelmi szabályok hatékonyabb végrehajtása és korszerűsítése érdekében bevezetett, 2022. május 28-tól alkalmazandó módosításokat is lefedi. Ennek megfelelően ezen iránymutatás azokat a szabályokat is tükrözi és tárgyalja, amelyek e Közlemény kiadásának időpontjában még nem léptek hatályba. A vonatkozó szakaszok és pontok egyértelműen meg vannak jelölve.

A Közlemény tükrözi az Európai Unió Bíróságának (a továbbiakban: EUB vagy a Bíróság) az irányelvvel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát az alkalmazásának 2014. június 13-i kezdőnapja óta. Alkalmazásának kezdőnapja óta az irányelv az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló 85/577/EGK európai parlamenti és tanácsi irányelv (4), valamint a távollevők között kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló 97/7/EK irányelv (5) helyébe lépett. A CRD megtartotta a korábbi 85/577/EGK és 97/7/EK irányelvek egyes rendelkezéseit. Ezért ez a dokumentum adott esetben hivatkozik a Bíróságnak az említett irányelvek értelmezésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatára is.

A közlemény nem elemzi az irányelv alkalmazását az egyes tagállamokban, ideértve a nemzeti bíróságok és más illetékes szervek határozatait is. A tagállamokban elérhető különböző információforrások mellett az európai igazságügyi portálon keresztül elérhető fogyasztóvédelmi jogszabályok adatbázisa (6) információkkal szolgál az irányelvet átültető nemzeti rendelkezésekről, az ítélkezési gyakorlatról és a jogi szakirodalomról.

E Közlemény címzettjei az uniós tagállamok, valamint – az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás (7) aláíró feleként – Izland, Liechtenstein és Norvégia. Következésképpen az EU-ra, az Unióra vagy az egységes piacra történő hivatkozásokat az EGT-re, illetve az EGT piacára tett utalásokként kell értelmezni.

Ez a Közlemény csupán iránymutatásként szolgál, jogi hatállyal kizárólag az uniós jogszabályok szövege rendelkezik. A jog bármilyen hiteles értelmezését az irányelv szövegéből és közvetlenül a Bíróság határozataiból kell levezetni. Ez a Közlemény a Bíróság által 2021 októberéig meghozott ítéleteket veszi figyelembe, és nem képes megjósolni a Bíróság ítélkezési gyakorlatának jövőbeni alakulását.

A jelen Közleményben leírt vélemények nem előlegezik meg az Európai Bizottságnak a Bíróság előtt esetleg képviselendő álláspontját. A jelen Közleményben szereplő információk általános jellegűek, és ezek címzettje nem egy meghatározott személy vagy szervezet. Sem az Európai Bizottság, sem pedig más, a nevében eljáró személy nem visel felelősséget az alábbi információk esetleges felhasználásával kapcsolatban.

Mivel ez a Közlemény a megszövegezése időpontjában aktuálisnak tekintett szakmai álláspontot tükrözi, előfordulhat, hogy a benne foglalt iránymutatás később módosításra szorul.

1. Alkalmazási kör

1.1. A „kereskedő” és a „fogyasztó” fogalma

A fogyasztók jogairól szóló irányelv 1. cikke értelmében az irányelv a „fogyasztók és kereskedők között kötött szerződésekre” alkalmazandó. Ezért ahhoz, hogy egy szerződés az irányelv hatálya alá tartozzon, meg kell állapítani, hogy az egyik fél a 2. cikk (2) bekezdésében meghatározott kereskedő, a másik fél pedig a 2. cikk (1) bekezdésében meghatározott fogyasztó.

A 2. cikk (1) bekezdése szerint „fogyasztó”: bármely természetes személy, aki az irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében olyan célból jár el, amely kívül esik kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenysége körén. E rendelkezésből az következik, hogy ahhoz, hogy valamely személy e fogalom hatálya alá tartozzon, két együttes feltételnek kell teljesülnie, nevezetesen: i. a személy természetes személy, és ii. a személy nem szakmai célból jár el.

A (13) preambulumbekezdésben kifejtettek szerint a tagállamok fenntarthatnak vagy bevezethetnek az irányelv rendelkezéseinek megfelelő nemzeti jogszabályokat az irányelv hatályán kívül eső szerződésekre vonatkozóan, például úgy, hogy a nemzeti szabályok alkalmazását kiterjesztik olyan természetes személyekre, akik a 2. cikk (1) bekezdése értelmében nem fogyasztók, mint amilyenek a nem kormányzati szervezetek, az induló vállalkozások vagy a kis- és középvállalkozások.

E tekintetben a Bíróság a C-329/19. sz. Condominio di Milano ügyben (8) megerősítette, hogy a „fogyasztó” fogalmát a nemzeti ítélkezési gyakorlat kiterjesztheti oly módon, hogy annak védelmi szabályai a kereskedő és a nem természetes személy jogalany – mint például az olasz jog szerinti „condominio” (társtulajdonosok szövetsége) – közötti szerződésre is alkalmazandók.

A Bíróság kimondta továbbá, hogy a „fogyasztó” fogalma a kereskedelmi vagy szakmai tevékenységében nem érintett valamennyi magánszemélyt jelöli. (9) Ezt a második kritériumot a (17) preambulumbekezdés fényében kell értelmezni, amely bevezeti a „elsődleges felhasználás” minősítést: „[…]kettős célú szerződések esetében azonban, amelyeknél a szerződést részben a személy szakmájába tartozó, részben pedig azon kívül eső célból kötik, és a kereskedési cél annyira korlátozott, hogy a teljesítés egésze szempontjából nem elsődleges , az adott személy szintén fogyasztónak tekintendő”.

Így az a természetes személy, aki az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében elsősorban kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenységén kívül eső célból jár el, szintén a „fogyasztó” fogalmába tartozna. Az ilyen besorolásnak eseti értékelésen kell alapulnia. (10)

A „kereskedő” fogalmát a 2. cikk (2) bekezdése úgy határozza meg, mint olyan természetes vagy jogi személy, aki vagy amely „kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenységével összefüggő célok érdekében, vagy a kereskedő nevében vagy javára jár el. Nemcsak magántulajdonban lévő, hanem állami tulajdonban lévő személyek is minősülhetnek kereskedőnek.

A C-105/17. sz. Kamenova-ügyben (11) a Bíróság megállapította, hogy a „kereskedő” fogalmát a CRD és a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (12) (a továbbiakban: a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv) szinte azonos módon határozza meg, és ezért egységesen kell értelmezni. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv alapján kialakított ítélkezési gyakorlatra támaszkodva a Bíróság tágan értelmezte a „kereskedő” fogalmát, figyelembe véve, hogy azt a „fogyasztó” kapcsolódó, de vele szöges ellentétben álló fogalmával összefüggésben kell meghatározni. A kereskedővel szemben a fogyasztó gyengébb helyzetben van, és úgy kell tekinteni, hogy ő kevésbé tájékozott, gazdaságilag gyengébb, jogilag pedig tapasztalatlanabb, mint a másik szerződő fél. A „kereskedőként” való besorolásnál eseti alapon történő értékelés szükséges, amelyet a következő indikatív kritériumok figyelembevételével kell elvégezni:

i) az értékesítésre szervezett módon került-e sor;

ii) az értékesítés jövedelemszerzés céljából történt-e;

iii) az eladó rendelkezik-e az általa eladásra kínált árukat illetően olyan információkkal és technikai szakértelemmel, amellyel a fogyasztó nem feltétlenül rendelkezik, és így az eladó előnyösebb helyzetbe kerül-e az említett fogyasztóhoz képest;

iv) az eladó rendelkezik-e olyan jogállással, amely lehetővé teszi számára kereskedelmi gyakorlatok megvalósítását;

v) az értékesítés mennyiben kapcsolódik az eladó kereskedelmi vagy szakmai tevékenységéhez;

vi) az eladó héaalany-e;

vii) a meghatározott kereskedő nevében vagy javára eljáró, illetve az ő nevében vagy javára eljáró más személy útján eljáró eladó részesült-e díjazásban vagy más vagyoni előnyben;

viii) az eladó vásárol-e új vagy használt termékeket azok továbbértékesítése céljából, amely így e tevékenység rendszeres jellegét, gyakoriságát és/vagy a kereskedelmi vagy szakmai tevékenységéhez mért egyidejűségét eredményezi;

ix) az értékesített termékek ugyanolyan típusúak-e vagy ugyanolyan értékűek-e; valamint

x) az ajánlat korlátozott számú termékre vonatkozik-e.

Az EUB hangsúlyozta, hogy ezek a kritériumok nem kimerítőek és nem is kizárólagosak, így főszabály szerint egy vagy több kritérium megvalósulása önmagában nem elegendő ahhoz, hogy a szóban forgó személyt „kereskedőnek” minősítsék. Pusztán az, hogy az eladás jövedelemszerzés céljából történt, vagy az, hogy valamely személy egy online platformon egyidejűleg több olyan hirdetést tesz közzé, amelyben új és használt árukat kínál eladásra, önmagában nem elég ahhoz, hogy e személy „kereskedőnek” minősüljön (13).

Olyan helyzetekben, amikor közvetítő (például online piactér) vagy egy másik kereskedőt képviselő kereskedő érintett, e különböző kereskedőknek egyértelművé kell tenniük a fogyasztó számára, hogy melyik kereskedő a fogyasztó szerződéses partnere, és mik a különböző kereskedők szerepei és felelősségi körei. Ezzel a kérdéssel a 3.2.2.1. szakasz foglalkozik részletesebben.

E tekintetben az (EU) 2019/2161 irányelv módosította a fogyasztók jogairól szóló irányelvet, és bevezette az online piac szolgáltatóira vonatkozó azon követelményt, hogy a harmadik fél szolgáltató által az online piac szolgáltatója felé tett nyilatkozat alapján tájékoztassák a fogyasztót arról, hogy a harmadik fél szolgáltató „kereskedőként” vagy „nem kereskedőként” (kollaboratív fogyasztóként) jár-e el. Az online piacterekre vonatkozó tájékoztatási követelményekkel a 3.4.2. szakasz foglalkozik.

1.2. A „szerződés” fogalma

Az irányelv alkalmazását kiváltó tényező a kereskedő és a fogyasztó közötti szerződéskötésre vonatkozó ajánlat. Az irányelv nem határozza meg a „szerződés” fogalmát, és nem határozza meg azokat a körülményeket, amelyek fennállása esetén az irányelv hatálya alá tartozó szerződést megkötöttnek kell tekinteni. Az érintett tagállam nemzeti bíróságainak és végrehajtó hatóságainak feladata annak értékelése, hogy egy jogviszony „szerződésnek” minősül-e. A 3. cikk (5) bekezdése szerint:

3. cikk (5) Ezen irányelv nem érinti az általános nemzeti szerződési jogot, így a szerződések érvényességére, létrejöttére vagy joghatására vonatkozó szabályokat, amennyiben általános szerződési jogi kérdéseket ezen irányelv nem szabályoz.

Az irányelv például nem érinti a szerződéses jogok és kötelezettségek egyik fogyasztóról a másikra történő átruházására vonatkozó nemzeti szerződési jogi szabályokat.

Meg kell jegyezni, hogy egyetlen szerződés több tételre is vonatkozhat, árukra és digitális tartalmakra egyaránt. Például a feltételektől függően egy előfizetéses szerződés sokfajta digitális tartalom nyújtását fedheti le. Előfizetéses szerződés keretében ezen szerződésen belül minden egyéni digitális tartalom nem jelent az irányelv céljai szempontjából új szerződést.

A C-922/19. sz. Stichting Waternet-ügyben (14) a Bíróság azzal a kérdéssel foglalkozott, hogy egy lakásban, amelybe új lakó költözik, a vízszolgáltatás folytatólagos fenntartása – az új lakó kifejezett kérése hiányában – a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv I. mellékletének (a továbbiakban: „feketelista”) 29. pontja értelmében vett „nem kért értékesítésnek” minősül-e, ami a fogyasztó számára azt a jogot eredményezi, hogy a CRD 27. cikkének megfelelően ne fizessen az ilyen szolgáltatásért. Az ügy többek között annak eldöntését követelte meg, hogy valamely szerződés egy vízszolgáltató társaság és egy fogyasztó között az utóbbi kifejezett beleegyezésének hiányában is létrejöttnek tekinthető-e.

A Bíróság elismerte, hogy a vízszolgáltatáshoz nem mindig szükséges szerződés megléte. Az is lehetséges, hogy az érintett szolgáltató és fogyasztó közötti jogviszonyt teljes egészében a nemzeti jogszabályok szabályozzák, mind a [szóban forgó] szolgáltató általi vízellátást, mind pedig az e szolgáltatáshoz kapcsolódóan a fogyasztót terhelő költségeket illetően (15).

Abban az esetben, ha nincs szerződés, az irányelv nem vonatkozna a szolgáltató és a fogyasztó közötti jogviszonyra. Mindenesetre továbbra is az a döntő, hogy az adott jogviszony az alkalmazandó nemzeti jog értelmében „szerződésnek” minősül-e.

1.3. A lefedett szerződések

Az irányelv a kereskedő és a fogyasztó közötti szerződések bizonyos aspektusait szabályozza. Először is, a megkötésük körülményei alapján különbséget tesz a különböző szerződések között:

(1) a kereskedő üzlethelyiségén kívül kötött szerződések (üzlethelyiségen kívül kötött szerződések);

(2) távollevők között, interneten, többek között online piactereken, telefonon stb. kötött szerződések (távollevők között kötött szerződések); valamint

(3) a távollevők között vagy üzlethelyiségen kívül kötött szerződésektől eltérő szerződések (jellemzően hagyományos üzlethelyiségekben kötött szerződések, a továbbiakban: üzlethelyiségben kötött szerződések).

Az irányelv a szerződés tárgya alapján az alábbi szerződéstípusokat különbözteti meg:

(1) adásvételi szerződések;

(2) szolgáltatási szerződések, beleértve a digitális szolgáltatásokra vonatkozó szerződéseket is;

(3) nem fizikai adathordozón szolgáltatott digitális tartalom szolgáltatására vonatkozó szerződések (online digitálistartalom-szolgáltatásra vonatkozó szerződések); valamint

(4) a víz-, gáz- vagy villamosenergia-szolgáltatási szerződések, továbbá távfűtés-szolgáltatási szerződések, amelyeket nem korlátozott, meghatározott mennyiségben árusítanak (közműszolgáltatási szerződések).

Az adásvételi szerződéseket és a szolgáltatási szerződéseket az irányelv 2. cikkének (5) és (6) bekezdése határozza meg. Az online digitálistartalom-szolgáltatásra vonatkozó szerződéseket és a közműszolgáltatási szerződéseket nem határozza meg konkrétan, de a (19) preambulumbekezdés kifejti, hogy az irányelv alkalmazásában nem minősülnek adásvételi vagy szolgáltatási szerződéseknek.

Bár az irányelv sok rendelkezése általában mind a négyfajta szerződésre alkalmazandó, bizonyos szabályokat csak adott típusú szerződésekre kell alkalmazni. A különböző szerződésekre (lásd 9. cikk) különösen az elállás jogának gyakorlására rendelkezésre álló időszak számítására nézve vonatkoznak eltérő szabályok (lásd még az elállási jogra vonatkozó 5. szakaszt).

A (19) preambulumbekezdés azt is egyértelművé teszi, hogy az irányelv a fizikai adathordozón szolgáltatott digitális tartalmat „árunak” tekinti. Példaként a CD-n vagy DVD-n szolgáltatott digitális tartalmat említi, de ugyanez a megközelítés vonatkozik a más hordozókon vagy intelligens eszközökön – például az előre telepített játékokat tartalmazó játékkonzolon – szolgáltatott digitális tartalomra is. A fizikai adathordozó típusától függetlenül (16) az ilyen digitális tartalomra vonatkozó szerződés a CRD adásvételi szerződésekre alkalmazandó elállási jogra vonatkozó szabályainak hatálya alá tartozik (17).

Mivel az adásvételi szerződés meghatározása (lásd lent) a kereskedő által az áruk tulajdonjogának fogyasztóra való átruházását takarja (vagyis fogyasztói szerződéseket), az irányelv nem alkalmazandó azon szerződésekre, amikor a fogyasztó ruházza át áruk (például használt autó vagy ékszer) tulajdonjogát a kereskedőre.

1.4. Vegyes szerződések

2. cikk (5) „adásvételi szerződés”: bármely olyan szerződés, amelynek értelmében a kereskedő átruházza vagy vállalja, hogy átruházza a fogyasztóra valamely áru tulajdonjogát, ideértve az árukra és szolgáltatásokra egyaránt vonatkozó adásvételi szerződéseket; (6) ”szolgáltatási szerződés”: az adásvételi szerződéstől eltérő bármely olyan szerződés, amelynek alapján a kereskedő a fogyasztó részére szolgáltatást nyújt vagy szolgáltatás nyújtását vállalja, ideértve a digitális szolgáltatásokat is;

A gyakorlatban a kereskedők és a fogyasztók közötti azon szerződések, amelyekre az irányelv vonatkozik, gyakran mind az adásvételi, mind pedig a szolgáltatási szerződések elemeit tartalmazzák. Ezekben az esetekben a 2. cikk (5) bekezdésében foglalt meghatározás utolsó része a releváns, mivel az adásvételi szerződések „árukra és szolgáltatásokra egyaránt vonatkozhatnak”.

A 2. cikk (5) bekezdése szerinti fogalommeghatározás értelmében a szerződés „adásvételi szerződésnek” való minősítésének kritériuma az áru tulajdonjogának a fogyasztóra történő átruházása. Ezért ha a szerződés fő célja bizonyos áruk tulajdonjogának átruházása, akkor adásvételi szerződésnek minősül akkor is, ha az eladó által nyújtott, kapcsolódó szolgáltatásokat is lefed, így például a beszerelést, karbantartást vagy más feldolgozást, az áruk és a szolgáltatások relatív értékétől függetlenül.

Az árukat és szolgáltatásokat is lefedő szerződésekre példák, amelyeket elsődleges céljuk alapján adásvételi szerződésnek kell szokásosan tekinteni:

— új konyhabútor vásárlása, ideértve a fogyasztó lakásában történő beszerelését is;

— adott építőelemek – például ablakok és ajtók – megvásárlása, ideértve beszerelésüket is a fogyasztó házába;

— okostelefon vásárlása, amelyhez elektronikus kommunikációs szolgáltatásra való előfizetés kötődik.

Ezzel szemben, ha az adott áruk tulajdonjogának átruházása nem a vegyes szerződés elsődleges célja, abban az esetben a szerződés nem minősül adásvételi szerződésnek.

A szolgáltatásokat és árukat is lefedő szerződésekre példák, amelyeket elsődleges céljuk alapján szolgáltatási szerződésnek kell tekinteni:

— melléképületek építéséhez, valamint az épületek javításához vagy felújításához kapcsolódó szerződések (lásd a (26) preambulumbekezdést);

— előadáson való részvételről szóló szerződés, ideértve a résztvevők számára tollak és mappák biztosítását;

— képzésről szóló szerződés, ideértve minden résztvevő számára a tankönyv biztosítását.

Ezt az értelmezést az EUB állandó ítélkezési gyakorlata is támogatja az áruk szabad mozgásával és a szolgáltatásnyújtás szabadságával kapcsolatosan, amely jelen irányelv kontextusában is iránymutató.

Például a C-20/03. sz. Marcel Burmanjer-ügyben a Bíróság kimondta, hogy egy gazdasági tevékenységet vagy az áruk szabad mozgása, vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága kontextusában kell vizsgálni, ha az egyik szabadság a másikhoz képest „teljesen másodlagos, és ahhoz kapcsolható” (18).

Ez azt is jelenti, hogy egy vegyes szerződést adásvételi szerződésnek kell tekinteni, amennyiben a tények azt mutatják, hogy valós célja az áruk tulajdonjogának átruházása volt:

— Például ha egy tankönyv eladása kiemelt szerepet tölt be a kereskedő képzésre és a felek közötti kommunikációra szóló ajánlatában, és ha ez a tankönyv jelentős relatív értékkel bír a képzés összértékéhez képest, a szerződés adásvételi, nem pedig szolgáltatási szerződésnek minősülhet az irányelv alkalmazásában.

Másrészről, még abban az esetben is, ha a vegyes szerződés egy dolog kézzelfogható formában történő előállítását eredményezi, szolgáltatási szerződésnek kell tekinteni, feltéve, hogy a szerződés tárgya szellemi szolgáltatás vagy magasan képzett szakembereket igénylő szolgáltatás, és az azt követő szállításnak csak járulékos szerepe van: (19)

— Például az építésszel kötött, háztervezésre irányuló szerződés és az ügyvéddel kötött, perelőkészítésre és perindításra irányuló szerződés egyaránt szolgáltatási szerződésnek minősül, még akkor is, ha a folyamat végén van egy kézzelfogható eredmény (pl. építési terv, kereseti kérelem vagy beadvány). Hasonlóképpen, a festmény festésére irányuló, művésszel kötött szerződés és az esküvői fotóssal kötött szerződés is szolgáltatási szerződésnek minősül.

Összegezve: minden vegyes szerződést annak valós célja szerint kell besorolni. A tény, hogy a szerződés tartalmazhatja azt követő megállapodások megkötésének lehetőségét, önmagában nem változtatja meg jellemzőit. Például:

— Ha egy árubérleti szerződés csak lehetőségként, nem pedig kötelezettségként tartalmazza a tulajdonjog átruházását, akkor az az irányelv alkalmazásában szolgáltatási szerződésnek minősül.

A szerződések adásvételi vagy szolgáltatási szerződésként való besorolása meghatározza az elállási időszak számítási módját (9. cikk). Szolgáltatási szerződések esetében a 14 napos elállási időszak a szerződés megkötésétől számít. Adásvételi szerződések esetében az elállási időszak csak az áruk kézhezvételekor kezdődik. Ezen túlmenően az irányelv egyes rendelkezései – például a 18. és a 20. cikk a szállításról és a kárveszély átszállásáról – csak az adásvételi szerződésekre vonatkoznak.

Ugyanaz az adásvételi vagy szolgáltatási szerződés olyan szolgáltatásokra is kiterjedhet, amelyek nem tartoznak az irányelv hatálya alá. Például egy adásvételi vagy szolgáltatási szerződés lehetővé teheti, hogy a vételárat bizonyos mértékű kamattal terhelten részletekben fizessék meg. Egy ilyen szerződésre a fogyasztói pénzügyi szolgáltatásokra vonatkozó speciális szabályok is alkalmazandók lennének. (20) A járulékos szerződésekre vonatkozó, az irányelv 15. cikkében foglalt szabályok analógia útján alkalmazandók lennének (lásd az 5.10. szakaszt).

1.5. A digitális szolgáltatások és az online digitális tartalom megkülönböztetése

Az (EU) 2019/2161 irányelv egyértelművé tette a „szolgáltatási szerződés” CRD szerinti meghatározását, azaz azt, hogy a „szolgáltatási szerződés” fogalma magában foglalja a „digitális szolgáltatásokra” vonatkozó szerződéseket is (lásd az előző szakaszban szereplő fogalommeghatározást). Emellett az (EU) 2019/2161 irányelv 2. cikkének (16) bekezdése bevezette a „digitális szolgáltatás”fogalommeghatározását, amely a digitális tartalmakra vonatkozó (EU) 2019/770 európai parlamenti és tanácsi irányelv (21) 2. cikkének 2. pontjában szereplő fogalommeghatározásra utal.

A digitális tartalmakra vonatkozó irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:

2. cikk 1. „digitális tartalom”: digitális formában előállított és szolgáltatott adat; 2. „digitális szolgáltatás”: a) olyan szolgáltatás, amely lehetővé teszi a fogyasztó számára, hogy digitális adatokat hozzon létre, kezeljen, tároljon vagy azokhoz hozzáférjen; vagy b) olyan szolgáltatás, amely lehetővé teszi a fogyasztó és a szolgáltatás más igénybe vevői által feltöltött vagy létrehozott digitális adatok megosztását, illetve az azokkal való egyéb interakciót;

A digitális tartalmakra vonatkozó irányelv (19) preambulumbekezdése kifejti, hogy „a gyors technológiai fejlődés követése, valamint a digitális tartalom és a digitális szolgáltatás fogalma időtállóságának fenntartása érdekében ezen irányelv hatályának többek között ki kell terjednie a számítógépes programokra, alkalmazásokra, videofájlokra, audiofájlokra, zenefájlokra, digitális játékokra, e-könyvekre és egyéb e-kiadványokra, valamint a […] digitális szolgáltatásokra, például az olyan szolgáltatásként nyújtott szoftverekre , mint a video- és audiomegosztás és egyéb tárhelyszolgáltatás, szövegszerkesztés és játékok felhőalapú szolgáltatás keretében, valamint a közösségi média”. Meg kell jegyezni, hogy bár a második példacsokor egyértelműen a digitális szolgáltatások kategóriájába tartozik, az elsőként említett példák digitális tartalomnak vagy szolgáltatásnak való minősítése a továbbítás vagy hozzáférés módjától, valamint az üzleti modell más jellemzőitől függ.

Az (EU) 2019/2161 irányelv (30) preambulumbekezdése további iránymutatást nyújt az online digitálistartalom-szolgáltatásra vonatkozó szerződések és a digitális szolgáltatásokra vonatkozó szerződések megkülönböztetése tekintetében. Konkrétan, „digitális szolgáltatások például a videó- és audioanyagok megosztását lehetővé tevő szolgáltatások, valamint az egyéb tárhelyszolgáltatás, szövegszerkesztés vagy játékok, illetve a felhőalapú tárhely, a webalapú e-mail, a közösségi média és a felhőalkalmazások”. Ezzel szemben „a […] digitális tartalom szolgáltatására vonatkozó szerződések jellemzője, hogy egyszeri szolgáltatással biztosítják a fogyasztó számára az adott digitális tartalmat vagy tartalmakat, például zene- vagy videofájlokat”.

Ennek megfelelően digitális szolgáltatások például a következők:

— a fogyasztó által létrehozott internetes alapú képtárolásra való előfizetések, közösségi hálózatokra vagy internetes hang/videó telefonra való előfizetések;

— online időjárásjelentésre vagy forgalmi jelentésre való előfizetések;

— online újságokra/hírlevelekre való előfizetések (lásd még az elállási jog alól való, a 16. cikk első bekezdésének j) pontja alá eső kivételt, amely hírlap-értékesítésre vonatkozik, de előfizetéses szerződésre nem).

Az (EU) 2019/2161 irányelv (30) preambulumbekezdése elismeri, hogy mindazonáltal nehezen lehet különbséget tenni az online digitális tartalom és a digitális szolgáltatások bizonyos típusai között. Ezért „amennyiben kétség merül fel azt illetően, hogy szolgáltatási szerződésről vagy pedig nem fizikai adathordozón rögzített digitális tartalom szolgáltatására vonatkozó szerződésről van-e szó, akkor a szolgáltatásokra vonatkozó elállási jog szabályai alkalmazandóak”.

A különböző elállási szabályok miatt fontos különbséget tenni az online digitálistartalom-szolgáltatásra vonatkozó szerződések és a digitális szolgáltatásokra vonatkozó szerződések között. A szolgáltatásnyújtásra irányuló szerződések esetében az elállási jogra vonatkozó szabályok ténylegesen lehetővé teszik a fogyasztó számára, hogy tesztelje a szolgáltatást és a szerződés megkötésétől számított 14 napon belül eldöntse, hogy megtartja-e azt vagy sem.

Ezzel szemben a CRD 16. cikke első bekezdésének m) pontja értelmében online digitális tartalom szolgáltatása esetében – több feltétel teljesülése esetén – nincs elállási jog. Az (EU) 2019/2161 irányelv által bevezetett módosításokkal összhangban ezek a feltételek a következők: a teljesítés a fogyasztó kifejezett előzetes hozzájárulásával és annak tudomásulvételével kezdődött meg, hogy a fogyasztó ezáltal elveszíti elállási jogát, és hogy a kereskedő visszaigazolta a megkötött szerződést (lásd még az 5.7. szakaszt).

A Bíróság a C-641/19. sz. PE Digital ügyben hozott ítéletében egyértelművé tette, hogy a CRD 16. cikkének m) pontja szerinti elállási jog alóli, az online digitálistartalom-szolgáltatásra vonatkozó szerződésekre alkalmazandó kivételt szigorúan kell értelmezni. (22) Az ügy tárgya egy internetes társkereső oldalra vonatkozó prémium előfizetési szerződéstől való, azt követően történő elállás volt, hogy a fogyasztó elvégzett egy személyiségtesztet, amely egy védett algoritmus alapján partnerajánlásokat adott.

A Bíróság kimondta, hogy a CRD 2. cikkének 11. pontjával összefüggésben értelmezett 16. cikkének m) pontját úgy kell értelmezni, hogy a személyiségre vonatkozó ilyen szakvélemény elkészítése nem minősül „digitális tartalom” értékesítésének. A Bíróság általánosabban megjegyezte azt is, hogy az irányelv (19) preambulumbekezdésének fényében az olyan webalapú szolgáltatás, amely lehetővé teszi a fogyasztó számára, hogy digitális adatokat hozzon létre, kezeljen, tároljon vagy azokhoz hozzáférjen, és amely lehetővé teszi a fogyasztó és a szolgáltatás más igénybe vevői által feltöltött vagy létrehozott digitális adatok megosztását, illetve az azokkal való egyéb interakciót, önmagában nem tekinthető a 16. cikk m) pontja értelmében vett „digitális tartalom” értékesítésének (23).

Például a videojátékok szolgáltatása online digitálistartalom-szolgáltatásra vonatkozó szerződés és digitális szolgáltatásokra vonatkozó szerződés egyaránt lehet. A letölthető játékok általában online digitális tartalomnak minősülnek, ha használatuk nem függ a játékszolgáltató folyamatos közreműködésétől. Ezzel szemben a felhőalapú környezetben szolgáltatott online játékok digitális szolgáltatásnak minősülnek.

Az adott felhasználó játékélményét javító, játékon belüli mikrotranzakciók (alkalmazáson belüli vásárlások), mint például a virtuális eszközök, rendszerint online digitálistartalom-szolgáltatásra vonatkozó szerződésnek minősülnek. A játékon kívül felhasználható tartalmak alkalmazáson belüli vásárlása (pl. videomegosztó platformon letölthető vagy megosztható játékmenet rögzítése) általában szintén online digitálistartalom-szolgáltatásra vonatkozó szerződésnek minősül. Ezzel szemben az online játékkörnyezetet bővítő prémium tartalom vásárlása új digitális szolgáltatást jelentene, amely kiegészíti az eredetit.

1.6. Fizetés ellenében kötött szerződések és olyan szerződések, amelyek értelmében a fogyasztó személyes adatokat ad át

A CRD 3. cikkét, amely meghatározza az irányelv hatályát, az (EU) 2019/2161 irányelv módosította. A módosított (1) bekezdés immár az irányelv alkalmazásának feltételeként említi az „ár kifizetését”.

Ugyanakkor a szöveg egy új (1a) bekezdéssel egészült ki, amely kiterjesztette az irányelv alkalmazási körét az online digitálistartalom-szolgáltatásra vonatkozó szerződésekre, valamint azokra a digitális szolgáltatásokra vonatkozó szerződésekre is, amelyek értelmében a fogyasztó személyes adatokat ad át a kereskedőnek (néhány kivétellel).

3. cikk (1) Ezen irányelv – az irányelv rendelkezései által meghatározott feltételek szerint és mértékben – kereskedők és fogyasztók között kötött bármely szerződésekre alkalmazandó, amikor a fogyasztó kifizeti vagy vállalja, hogy kifizeti az árat . Ezen irányelv víz, gáz, villamos energia vagy távfűtés – akár közszolgáltatók általi – szolgáltatására vonatkozó szerződésekre alkalmazandó, amennyiben e termékeket szerződés alapján biztosítják. (1a) Ez az irányelv abban az esetben is alkalmazandó, ha a kereskedő nem tárgyi adathordozón rögzített digitális tartalmat szolgáltat vagy digitális szolgáltatást nyújt vagy vállalja, hogy nyújt a fogyasztó részére, a fogyasztó pedig személyes adatokat szolgáltat vagy ilyen adatok szolgáltatását vállalja a kereskedő részére , kivéve, ha a fogyasztó által szolgáltatott személyes adatokat a kereskedő kizárólag az ezen irányelvnek megfelelő, nem tárgyi adathordozón rögzített digitális tartalom vagy digitális szolgáltatás biztosításának vagy a kereskedőre vonatkozó jogi követelményeknek való megfelelés lehetővé tétele céljából kezeli, és a kereskedő semmilyen más célból nem kezeli ezeket az adatokat.

1.6.1. Fizetés ellenében kötött szerződések

Az (EU) 2019/2161 irányelv módosította az adásvételi és szolgáltatási szerződéseknek a CRD 2. cikkének (5) és (6) bekezdésében szereplő fogalommeghatározását, amely már nem utal arra, hogy a fogyasztó „árat” fizet. A 3. cikkben szereplő módosításokat figyelembe véve azonban ezek a szerződések csak akkor tartoznak az irányelv hatálya alá, ha a fogyasztónak árat kell fizetnie (kivéve, ha a szolgáltatási szerződés tárgya digitális szolgáltatás – lásd alább).

A „kifizeti az árat” kitételt tágan kell értelmezni, amelybe bizonyos konvertibilis vagy pénzben kifejezett értékkel rendelkező eszközök is beletartoznak (még ha ez idővel változhat is), ilyenek például az utalványok (24), ajándékkártyák, hűségpontok, valamint a digitális ellenérték (25), mint például az e-utalványok, az e-kuponok és a virtuális fizetőeszközök.

Az irányelv az ügylet értékétől függetlenül alkalmazandó, így az alacsony értékű előfizetési szolgáltatásokra is kiterjed (pl. havi vagy évi 5 EUR a prémium árukhoz vagy ajánlatokhoz való hozzáférésért). Az irányelv a szolgáltatási szerződésekre is vonatkozik, ideértve a digitális szolgáltatásokra vonatkozó szerződéseket is, amelyek ingyenes próbaidőt tartalmaznak, és amelyeket a próbaidő lejártát követően automatikusan fizetett szerződéssé alakítanak át (kivéve, ha a fogyasztó a próbaidő lejárta előtt felbontja a szerződést).

Amennyiben a digitális szolgáltatás (korlátozott) változata ingyenesen elérhető, és ezt követően a fogyasztó választhatja a fizetett (teljes) szolgáltatást, két egymást követő külön szerződés megkötésére kerül sor. Ebben az esetben az irányelv alkalmazandó a fizetett szerződésre, míg a digitális szolgáltatás ingyenes (korlátozott) változatára vonatkozó első szerződésre való alkalmazhatósága attól függ, hogy a fogyasztó a 3. cikk (1a) bekezdésében meghatározott feltételek mellett szolgáltat-e személyes adatokat.

Az irányelv nem vonatkozik a kereskedő által az ár megfizetése nélkül nyújtott ajándékokra és szolgáltatásokra, azaz az „ingyenes” szolgáltatásokra. (26)

1.6.2. Szerződések, amelyek értelmében a fogyasztó személyes adatokat ad át

Az irányelv azon online digitálistartalom-szolgáltatásra vonatkozó szerződésekre és digitális szolgáltatásokra vonatkozó szerződésekre alkalmazandó, amelyek értelmében a fogyasztó személyes adatokat ad át a kereskedőnek. (27) E tekintetben a fogyasztók jogairól szóló irányelv ugyanazt a megközelítést követi, mint a digitális tartalmakra vonatkozó irányelv.

— A fogyasztók jogairól szóló irányelv alkalmazandó például az online digitális tartalmakhoz vagy digitális szolgáltatásokhoz való ingyenes hozzáférést biztosító szerződésekre, és a fogyasztó hozzájárul a személyes adatok marketingcélú kezeléséhez is.

Ugyanakkor fogyasztók jogairól szóló irányelv – a digitális tartalmakra vonatkozó irányelvhez hasonlóan – nem terjed ki az online digitálistartalom-szolgáltatásra vonatkozó szerződésekre és a digitális szolgáltatásokra vonatkozó szerződésekre, amennyiben a személyes adatok kezelésére kizárólag a szerződés teljesítése és a jogi követelményeknek való megfelelés céljából kerül sor. Az (EU) 2019/2161 irányelv (34) preambulumbekezdése egyértelművé teszi, hogy az ilyen jogi követelmények közé tartozhat például a fogyasztó biztonsági és azonosítási célú nyilvántartásba vétele, amennyiben azt az alkalmazandó jog kifejezetten előírja.

Továbbá, amint azt az (EU) 2019/2161 irányelv (35) preambulumbekezdése kifejti, az irányelv nem alkalmazandó azokra a helyzetekre, amikor a fogyasztó – anélkül, hogy szerződést kötött volna a kereskedővel – csak azért kénytelen reklámokat megtekinteni, hogy hozzáférhessen egy digitális tartalomhoz vagy egy digitális szolgáltatáshoz. (28)

Azt is egyértelművé teszi, hogy az irányelv nem alkalmazandó azokra a helyzetekre, amikor a kereskedő kizárólag metaadatokat – például a fogyasztó eszközére vagy böngészőjére vonatkozó információkat („eszközazonosítás” vagy „böngészőazonosítás”) vagy böngészési előzményeket – gyűjt, kivéve, ha a nemzeti jogszabályok ezt a helyzetet szerződéses viszonynak tekintik (29).

Amennyiben a szerződés személyes adatok kezelésével jár, a kereskedőnek eleget kell tennie a fogyasztóvédelmi jog szerinti kötelezettségeinek és – adatkezelői minőségében – az (EU) 2016/679 európai parlamenti és tanácsi rendelet (a továbbiakban: „általános adatvédelmi rendelet” vagy „GDPR”) (30) szerinti kötelezettségeknek is. Mindkét jogi keret egyszerre és egymást kiegészítve alkalmazandó a fogyasztói (B2C) kapcsolatokra.

Minden olyan szerződés esetében, amelynek értelmében a fogyasztó személyes adatokat ad át (függetlenül attól, hogy ez együtt jár-e fizetéssel vagy sem), a kereskedőnek a személyes adatok megszerzésének időpontjában tájékoztatnia kell a fogyasztót az adatkezelés céljairól. Az adatkezelőnek továbbá bizonyítania kell, hogy a személyes adatok kezelése az általános adatvédelmi rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében meghatározott jogalapok valamelyikén alapul. A „szerződés” (az általános adatvédelmi rendelet 6. cikke (1) bekezdésének b) pontja) a rendelet által engedélyezett jogalapok egyike. Ez azonban csak a „szerződés teljesítéséhez szükséges” adatkezelésre érvényes, amelyet szigorúan értelmeznek (31).

Ennek megfelelően a szerződés teljesítéséhez nem szükséges adatkezelési műveletek esetében a kereskedőnek az általános adatvédelmi rendelet szerinti másik engedélyezett jogalapra is támaszkodnia kell, például a fogyasztó szabad és tájékoztatáson alapuló beleegyezésére (a 6. cikk (1) bekezdésének a) pontja) (32). Az általános adatvédelmi rendelettel összhangban a fogyasztók hozzájárulása csak akkor érvényes, ha az önkéntes, konkrét, tájékoztatáson alapuló és egyértelmű. Szerződéses jogviszonnyal összefüggésben a hozzájárulás csak akkor lehet önkéntes, ha azt nem szabták a szerződés teljesítésének feltételéül (az általános adatvédelmi rendelet 7. cikkének (4) bekezdése). Ezért a hozzájárulás anélküli visszavonásának lehetősége, hogy az az adott személy kárára válna, a hozzájárulás érvényességének alapvető követelménye (az általános adatvédelmi rendelet (42) preambulumbekezdése). A hozzájárulás visszavonását követően a kereskedő már nem kezelheti jogszerűen azokat a személyes adatokat, amelyek kezelése e hozzájáruláson alapult.

Ennek megfelelően a szerződés teljesítéséhez nem szükséges adatkezelési műveletek esetében a kereskedő-adatkezelőnek biztosítania kell, hogy az adatkezelésnek legyen egy másik, az általános adatvédelmi rendelet szerinti jogalapja. Ezzel szemben a CRD értelmében vett „szerződés” a felek valamennyi jogát és kötelezettségét magában foglalja, függetlenül a GDPR szerinti személyesadat-kezelés jogalapjában való különbségtételtől.

A fogyasztókkal kötött szerződésekkel összefüggésben végzett adatkezelési tevékenységek és az általános adatvédelmi rendelet szerinti megfelelő jogalap azonosítása segíthet a kereskedőnek annak megértésében, hogy a fogyasztóval kötött „szerződés” a CRD hatálya alá tartozik-e. A gyakorlatban, ha a kereskedőnek a fogyasztók személyes adatainak kezeléséhez külön fogyasztói hozzájárulásra vagy az általános adatvédelmi rendelet szerinti egyéb jogalapra (a jogi kötelezettség kivételével) kell támaszkodnia, az a szerződés, amelynek keretében ez az adatkezelés történik, a CRD követelményeinek hatálya alá fog tartozni.

1.7. Azon szerződések köre, amelyekre az irányelv nem vonatkozik

Amint azt az előző szakaszban kifejtettük, az (EU) 2019/2161 irányelvvel a fogyasztók jogairól szóló irányelv 3. cikkéhez bevezetett módosítás értelmében az irányelv nem alkalmazandó azokra a szerződésekre, amelyek esetében a fogyasztó nem fizet árat, illetve online digitálistartalom-szolgáltatásra vagy digitális szolgáltatásokra vonatkozó szerződések esetében, ha a fogyasztó sem árat nem fizet, sem személyes adatokat nem ad át a kereskedőnek.

Ezenfelül a 3. cikk (3) bekezdése felsorolja azokat a konkrét szerződéstípusokat, amelyek nem tartoznak az irányelv hatálya alá. Például az irányelv nem vonatkozik a pénzügyi szolgáltatási szerződésekre, ideértve a biztosítási és a befektetési szerződéseket is. A szociális és egészségügyi szolgáltatások, a szerencsejáték, az üdülési jog és a kapcsolódó üdülési szolgáltatások szintén ki vannak zárva e körből. A személyszállítási szolgáltatásokra és az utazási csomagra vonatkozó szerződések (33) főszabály szerint ki vannak zárva, bár egyes rendelkezések alkalmazandók rájuk.

További magyarázat az alábbiakban olvasható. Főszabály szerint ezeket a kivételeket szűken kell értelmezni (34).

1.7.1. Bérleti szerződések és ingatlanszerződések

3. cikk (3) Ez az irányelv nem alkalmazandó azon szerződésekre: e) amelyek tárgya ingatlanok vagy ingatlanokkal kapcsolatos jogok megszerzése, illetve létrehozása vagy átruházása; f) amelyek tárgya új épületek építése, meglévő épületek jelentős átalakítása, valamint lakóépületek lakáscélú bérbeadása;

Az e) pont alatti kivétel az ingatlanok általános kategóriájára vonatkozik, ideértve a földterületeket is, míg az f) pont az épületekkel kapcsolatos.

Míg a lakáscélú bérlet nem tartozik az irányelv hatálya alá, a nem lakáscélú bérlet igen. Ezt a (26) preambulumbekezdés is kifejti: „[…] A különösen az épületekhez tartozó melléképületek (például garázsok vagy verandák) építéséhez, valamint az épületek jelentős átalakítástól eltérő jellegű javításához vagy felújításához kapcsolódó szolgáltatási szerződéseknek, továbbá az ingatlanügynöki szolgáltatásokhoz kapcsolódó szerződéseknek és a lakóépületek nem lakáscélú bérbeadására vonatkozó szerződéseknek ezen irányelv hatálya alá kell tartozniuk.”

— Például egy parkolóhely vagy egy rendezvényterem kibérlése az irányelv hatálya alá tartozik.

Különbséget kell tenni az építési szerződések és az építéshez kapcsolódó szolgáltatási szerződések között. A C-208/19. sz. NK-ügyben a Bíróság megállapította, hogy a 3. cikk (3) bekezdésének f) pontja szerinti kivétel nem vonatkozik az építész és a fogyasztó közötti szerződésre, amely szerint az előbbinek el kell készítenie az új épület építésére vonatkozó terveket. Bár a tervezés megelőzi az építési munkálatokat, külön folyamatról van szó, és valójában nem is biztos, hogy az épületet egyáltalán megépítik (35).

Továbbá a 2. cikk (3) és (4) bekezdése, valamint a 16. cikk első bekezdésének c) pontja alapján az ilyen szerződés nem tekinthető az utóbbi rendelkezés értelmében vett, a fogyasztó leírásának megfelelő vagy egyértelműen személyre szabott termékértékesítésnek. Bár a tervek kézzelfogható formában, papíron vagy digitális tartalomként is rendelkezésre bocsáthatók, a szerződés tárgya szellemi szolgáltatás – építészeti tervezés, és az azt követő átadásnak csak kiegészítő funkciója van (36).

A fenti logikát követve a fogyasztók jogairól szóló irányelvnek azokra a szolgáltatási megállapodásokra kell vonatkoznia, amelyek kapcsolódhatnak az építkezéshez, de önálló teljesítéssel járó külön folyamatnak minősülnek, mint például a földmérőkkel kötött szerződések, a belsőépítészeti szerződések, a tájtervezési szerződések stb.

1.7.2. Szervezett utazás

3. cikk (3) Ez az irányelv nem alkalmazandó azon szerződésekre: g) amelyek az (EU) 2015/2302 európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének 2. pontjában meghatározott utazási csomagokra vonatkoznak. Ezen irányelv 6. cikkének (7) bekezdése, 8. cikkének (2) és (6) bekezdése, 19. cikke, 21. cikke és 22. cikke az (EU) 2015/2302 irányelv 3. cikkének 6. pontja szerinti utazók tekintetében értelemszerűen alkalmazandó az említett irányelv 3. cikkének 2. pontjában meghatározott utazási csomagokra;

Az irányelv egyes rendelkezései az utazási csomagokról szóló (EU) 2015/2302 európai parlamenti és tanácsi irányelvben (37) meghatározott utazási csomagra vonatkozó szerződésekre alkalmazandók; nevezetesen a tagállamok azon szabályozási választása, hogy meghatározzák a szerződésekkel kapcsolatos tájékoztatásra vonatkozó nyelvi követelményeket (6. cikk (7) bekezdés); azon információk, amelyeket a kereskedőknek közvetlenül a fogyasztók rendelkezésére kell bocsátaniuk a szerződés elektronikus úton történő megkötése előtt, beleértve a fogyasztó fizetési kötelezettségét is (8. cikk (2) bekezdés); a távollevők között telefonon kötött szerződések esetében a tagállamoknak az ajánlat megerősítését illető szabályozási választása (8. cikk (6) bekezdés); a fizetési eszközök használatáért fizetendő díjak tilalma (19. cikk); az alapdíjnál magasabb díjú telefonszámok használatának tilalma (21. cikk); valamint a fogyasztók többletösszeg fizetéséhez való kifejezett hozzájárulásának követelménye (22. cikk).

Meg kell jegyezni, hogy az utazási csomagokról szóló irányelv az úgynevezett „utazási szolgáltatásegyütteseket” (38) is szabályozza, amelyek legalább két különböző típusú, ugyanazon utazás vagy üdülés céljára vásárolt utazási szolgáltatást foglalnak magukban, amelyek azonban nem minősülnek (az említett irányelv értelmében vett) utazási csomagnak, és az egyes utazási szolgáltatókkal kötött külön szerződésekből erednek. A CRD meghatározza a szerződéskötést megelőző tájékoztatási követelményeket, és az utazási szolgáltatásegyüttesből álló egyedi szolgáltatási szerződésekre alkalmazandó, a 3. cikk (3) bekezdésében és a 16. cikk első bekezdésének l) pontjában meghatározott korlátozásokkal. Például a személyszállítási szolgáltatásokra vonatkozó szerződések esetében csak a 8. cikk (2) bekezdésében, valamint a 19., 21. és 22. cikkben foglalt követelmények alkalmazandók (további információkért lásd az alábbi 1.7.5. szakaszt).

1.7.3. Köztisztviselő által okiratba foglalt szerződések

3. cikk (3) Ez az irányelv nem alkalmazandó azon szerződésekre: i. amelyeket a tagállamok jogszabályai szerint köztisztviselő foglal okiratba, akinek törvényben előírt kötelezettsége, hogy független és pártatlan legyen és átfogó jogi felvilágosítás révén biztosítsa, hogy a fogyasztó a szerződést csak alapos jogi megfontolás után, jogi következményeinek ismeretében kösse meg;

Az irányelv nem határozza meg az e rendelkezésben szereplő köztisztviselőket. Ugyanakkor lefekteti azokat a kritériumokat, amiknek meg kell felelniük ahhoz, hogy a szerződés ne essen az irányelv hatálya alá. Ez a kivétel csak egy olyan köztisztviselő (például közjegyző) által okiratba foglalt szerződésekre vonatkozik, aki a nemzeti jog értelmében a 3. cikk (3) bekezdésének i) pontjában felsorolt valamennyi feltételnek megfelel:

— Például a kivétel nem vonatkozik egy olyan szerződésre, amelyben a köztisztviselő – akinek törvényi kötelessége a függetlenség és a pártatlanság – pusztán a felek személyazonosságát állapította meg.

Ahhoz, hogy ez a kivétel alkalmazható legyen, nem szükséges, hogy a nemzeti jog előírja a szóban forgó szerződésre nézve annak köztisztviselő által történő okiratba foglalását. A kivételt akkor is alkalmazni kell, ha egyik vagy mindkét szerződéses fél önként igényli a köztisztviselő közreműködését a szerződés okiratba foglalásához (39).

1.7.4. Mindennapi fogyasztásra szánt termékekre vonatkozó szerződések

3. cikk (3) Ez az irányelv nem alkalmazandó azon szerződésekre: j) amelyek tárgya élelmiszereknek, italoknak és egyéb, a háztartásban mindennapi fogyasztásra szánt termékeknek a kereskedő által a fogyasztó lakhelyére, tartózkodási helyére vagy munkahelyére történő, gyakori és rendszeres szállítása;

Ez a kivétel két feltétel teljesülését igényli, mégpedig:

a) a kereskedő „gyakori és rendszeres” módon szállítsa a termékeket, és

b) ezeket a termékeket „a háztartásban mindennapi fogyasztásra” szánják.

A kivétel kifejezetten említi a fogyasztó „munkahelyére” történő szállítást, tehát a termékek tényleges fogyasztásának nem feltétlenül otthon kell megtörténnie.

1.7.5. Utasszállítás

3. cikk (3) Ez az irányelv nem alkalmazandó azon szerződésekre: k) amelyek tárgya személyszállítási szolgáltatás, kivéve a 8. cikk (2) bekezdését, valamint a 19., 21. és 22. cikket;

Az (EU) 2019/2161 irányelv módosította ezt a kivételt, és a szerződéskötést követő telefonbeszélgetések alapdíjára vonatkozó követelményről szóló 21. cikket a személyszállításra is alkalmazandóvá tette (további információkért lásd a 9. szakaszt).

A C-583/18. sz. DB Vertrieb ügyben a Bíróság kimondta, hogy ez a kivétel nem vonatkozik a szállítási kedvezménykártyák értékesítésére, amelyek ennek megfelelően az irányelv hatálya alá tartoznak.

A Bíróság az utóbbit olyan, különleges tárgyú „szolgáltatási szerződésnek” minősítette, amely önmagában nem közvetlenül az utasok szállításának lehetővé tételére irányul. Ehelyett az a szerződés, amelynek tárgya az, hogy a fogyasztót árengedményre jogosítja fel, amikor a személyszállítási szerződéseket később megkötik, illetve a jegyvásárlási szerződés két jogilag elkülönülő szerződés, így az előbbi nem tekinthető az utóbbihoz elválaszthatatlanul kapcsolódó szerződésnek. Az olyan kártya megvásárlása ugyanis, amely lehetővé teszi a jogosultja számára, hogy a menetjegyvásárlás során árengedményben részesüljön, nem feltétlenül vonja maga után az önmagában személyszállításra irányuló szerződés későbbi megkötését (40).

1.7.6. Automatizált eladások

3. cikk (3) Ez az irányelv nem alkalmazandó azon szerződésekre: l) amelyeket árusítóautomata vagy automatizált üzlethelyiség alkalmazásával kötnek;

Ez a kivétel azokra a szerződésekre vonatkozik, amelyeket a fogyasztó fizikai jelenlétében, valamint az áruk vagy szolgáltatások automatizált módon történő értékesítésének/szolgáltatásának helyén – például árusító automatánál, automatizált üzemanyagtöltő állomásokon vagy parkolóhelyeknél – kötöttek.

1.7.7. Elektronikus hírközléssel kapcsolatos egyes szerződések

3. cikk (3) Ez az irányelv nem alkalmazandó azon szerződésekre: m) amelyeket távközlési szolgáltatókkal nyilvános távbeszélő állomás igénybevétele útján kötnek nyilvános távbeszélő állomás igénybevétele céljából vagy telefon-, internet- vagy faxösszeköttetés egyszeri igénybevétele céljából.

Ez a rendelkezés két típusú szerződést von ki az irányelv hatálya alól.

A fogyasztók jogairól szóló irányelvben említett első típust azok a szerződések alkotják, amelyeket távközlési szolgáltatókkal nyilvános távbeszélő állomás igénybevétele útján kötnek e távbeszélő állomás igénybevétele céljából. A „nyilvános telefonállomás” fogalma a nagyközönség rendelkezésére álló telefonra utal, amelynek használata esetén a fizetőeszköz lehet pénzérme és/vagy hitelkártya/betéti kártya és/vagy előrefizetett kártya, beleértve a hívókóddal használatos kártyákat (41).

— Mivel ez a kivétel a nyilvános telefonon „keresztül” kötött szerződésekre vonatkozik, ki kell terjednie azokra az esetekre, amikor a szerződést például érmék behelyezésével vagy hitelkártyának a nyilvános távbeszélőbe való behelyezésével, hanghívás végrehajtása vagy az ugyanazon szolgáltató által kínált telefonkönyvhez vagy más referenciaszolgáltatáshoz való hozzáférés céljából kötik;

— A kivétel nem vonatkozik olyan szerződésekre, amelyeket nyilvános távbeszélő állomások üzemeltetőivel kötöttek, például egy előrefizetett kártya előzetes megvásárlásával.

A 3. cikk (3) bekezdésének m) pontjának második fele, amely a fogyasztó által „egyszeri igénybevétel” céljából kötött szerződésekre vonatkozik, szélesebb körű. A nyilvános távbeszélő állomások igénybevételével kötött szerződésektől eltérően az ilyen típusú szerződéseknél nincs meghatározva a szerződéses fél, ami azt sugallja, hogy nemcsak az elektronikus hírközlési szolgáltatókkal kötött szerződéseket fedik ezek le. Ezen túlmenően az ilyen típusú szerződés céljára vagy tartalmára nézve semmilyen konkrétum nincs meghatározva.

Ezért ez a kivétel lefedi például a következőket:

— Vezeték nélküli hozzáférési pont (WAP) használatára vonatkozó szerződés egyetlen internetes munkamenetre.

Ezzel ellentétben a kivétel nem alkalmazható az olyan elektronikus hírközlési szolgáltatásokra kötött szerződésekre (42), amelyek bizonyos időszakra és/vagy használati mennyiségre vonatkoznak, például:

— Előre fizetett SIM-kártya mobil szolgáltatásokhoz vagy többcélú vagy hosszú távú Wi-Fi-hozzáférési szolgáltatások hozzáférési kódjának előzetes megvásárlásával kötött szerződések.

Ez a kivétel az emelt díjas szolgáltatások – azaz a fogyasztó telefonszámláján keresztül fizetett szolgáltatások (43) – szolgáltatóival kötött szerződésekre is vonatkozik, amennyiben a szerződést a fogyasztó által az emelt díjas számra küldött egyetlen hívással vagy SMS-sel kötik meg és egyidejűleg teljes mértékben teljesítik, például:

— Egy, a telefonos tudakozóhoz vagy egy showműsor teleszavazásához intézett telefonhívás.

Ezzel szemben a CRD olyan szerződésekre alkalmazandó, amelyeknél az emelt díjas hívószámra irányuló hanghívás vagy SMS a szerződés megkötésének és kifizetésének módja, amely utólagosan történik:

— Például a parkolási szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatónak küldött SMS-en keresztül kötött szerződések.

Ezekben az esetekben a kereskedőnek tájékoztatnia kell a fogyasztót az emelt díjas hívószámra irányuló hanghívás vagy SMS díjáról, mivel ez a díj fogja alkotni az érintett szerződésnek a 6. cikk (1) bekezdésének e) pontja értelmében vett „árát”. Ezenkívül az irányelv 6. cikke (1) bekezdésének f) pontja előírja a szerződés megkötéséhez alkalmazott távközlő eszköz használatának díjára vonatkozó tájékoztatást, ha azt az „alapdíjtól” eltérően állapítják meg. Az „alapdíj” fogalmának értelmezését a 8. szakasz tárgyalja részletesebben.

A tény, hogy a 3. cikk (3) bekezdésének m) pontja értelmében az irányelv nem vonatkozik bizonyos, emelt díjas telefonszámmal kapcsolatos szerződésre, nem jelenti azt, hogy ezek nem tárgyai fogyasztóvédelmi szabályoknak. Az elektronikus hírközlésre vonatkozó uniós szabályozási keret, különösen Európai Elektronikus Hírközlési Kódex (az (EU) 2018/1972 európai parlamenti és tanácsi irányelv (44)) lehetővé teszi a tagállamok és az illetékes nemzeti szabályozási hatóságok számára, hogy külön intézkedéseket fogadjanak el az emelt díjas telefonszámokkal kapcsolatosan a fogyasztók védelmére. Következésképpen számos tagállam fogadott el további biztosítékokat ezen a területen, ideértve például a fogyasztási határokat, a hívás kezdetén az ár bejelentésének kötelezettségét stb.

1.8. Az üzlethelyiségen kívül kötött, alacsony értékű szerződések lehetséges kizárása

A 3. cikk (4) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy ne alkalmazzák az irányelvet az üzlethelyiségen kívül kötött olyan szerződésekre, amelyek keretében a fogyasztó által fizetendő összeg nem haladja meg az 50 EUR-t vagy a nemzeti jog által meghatározott alacsonyabb értéket. Ha egy tagállam él ezzel a szabályozási lehetőséggel, fennáll az a kockázat, hogy az irányelvet megkerülik azok a kereskedők, akik mesterségesen feloszthatnak egy, a fenti küszöb fölé eső értékű szerződést több szerződésre. Ahogy azt a (28) preambulumbekezdés kifejti: „[…] Abban az esetben, ha a fogyasztó egyidejűleg kettő vagy több hasonló tárgyú szerződést köt, azok teljes összegét figyelembe kell venni ezen összeghatár alkalmazása céljából.” Ez az elv alkalmazandó:

— Például egy trilógia három kötetének három különböző szerződés keretében vagy egy pár fülbevaló két különböző szerződés keretében történő egyidejű eladására.

A hosszú távú szerződések (előfizetések) esetében e kivétel alkalmazásának releváns összege az a teljes összeg, amelynek megfizetésére a fogyasztó a szerződéskötéskor kötelezettséget vállal, azaz a havi részletek vagy díjak teljes összege a megállapodás szerinti szerződéses időszakban, beleértve az „ingyenes” időszakokat is.

1.9. A nyilvános árverésekre vonatkozó szabályok

Az irányelv kiterjed az árverésekre, a „nyilvános árverésre” vonatkozó külön szabályok alapján, amelyet a 2. cikk (13) bekezdés a következőképpen határoz meg: „olyan értékesítési módszer, amelynek során a kereskedő az árukat vagy a szolgáltatásokat az árverésvezető által lefolytatott átlátható, versenyszerű licitálás keretében kínálja a fogyasztóknak, akik személyesen megjelennek vagy lehetőséget kapnak arra, hogy személyesen megjelenjenek az árverésen , és amelyen a sikeres licitáló köteles megvenni az árut vagy a szolgáltatást”.

A nyilvános árverésekre vonatkozóan a 6. cikk (3) bekezdése lehetővé teszi az árut vagy szolgáltatást értékesítő kereskedő nevének, elérhetőségének, a letelepedési helye postai címének helyettesíthetőségét az árverező megfelelő adataival. Ezenkívül a 16. cikk első bekezdésének k) pontjában foglalt kivétel alapján a nyilvános árverésen kötött szerződésekre vonatkozóan nem áll fenn elállási jog.

Egy nyilvános árverésnek lehetőséget kell biztosítania a fogyasztók számára, hogy személyesen megjelenjenek, még akkor is, ha online vagy telefonon is lehet liciteket megadni. Ezzel ellentétben az online árverések a személyes megjelenés lehetősége nélkül nem minősülnek nyilvános árveréseknek.

A (24) preambulumjegyzés meghatározza, hogy „[…] ezen irányelv alkalmazásában nem minősülhet nyilvános árverésnek a fogyasztók és a kereskedők rendelkezésére álló árverési célú online platformok használata”. Ennek megfelelően az online árverések teljes mértékben az irányelv hatálya alá tartoznak pl. a szerződési kötelem létrejötte (a licit) előtti tájékoztatás és az elállás jogának vonatkozásában.

— A fenti kivétel korlátaira példa az olyan online platform, amely különböző cikkeket kínál a fogyasztóknak, például járműalkatrészeket, kis méretű gépeket, szerszámokat, elektronikai cikkeket és bútorokat. Még ha az ügyleteket olyan árverés formájában is meg lehet kötni, amelynek során az áruk eladási árát a kiindulási áron felül tett ajánlatok alapján határozzák meg, ez nem minősülne „nyilvános árverésnek”. Így a fogyasztók megtartanák azt a jogot, hogy a fogyasztók jogairól szóló irányelvben előírt feltételek mellett visszavonják ajánlatukat.

2. Az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések

2.1. A kereskedő üzlethelyiségén kívül kötött szerződések

Az üzlethelyiségen kívül kötött szerződéseket a 2. cikk (8) bekezdése a következőképpen határozta meg:

2. cikk (8) ”üzlethelyiségen kívül kötött szerződés”: a kereskedő és a fogyasztó között kötött bármely olyan szerződés, a) amelyet a kereskedő és fogyasztó egyidejű fizikai jelenléte mellett, a kereskedő üzlethelyiségétől eltérő helyen kötöttek meg; b) amelyre vonatkozóan a fogyasztó tett ajánlatot az a) pontban említettekkel azonos körülmények között; […]

Az üzlethelyiséget a 2. cikk (9) bekezdése a következőképpen határozta meg:

2. cikk (9) „üzlethelyiség”: a) bármely ingatlan kiskereskedelmi üzlethelyiség, ahol a kereskedő a tevékenységét állandó jelleggel folytatja; vagy b) bármely ingó kiskereskedelmi üzlethelyiség, ahol a kereskedő a tevékenységét rendszeres jelleggel folytatja;

A (22) preambulumbekezdés számos példával szolgál arra, hogy mi tekinthető „üzlethelyiségnek”. Egyrészt a fogalom magában foglalja a „boltokat, árusítóbódékat és teherautókat, valamint a piaci árusítóhelyeket és vásári standokat, amelyek a kereskedő üzleti tevékenységének állandó vagy szokásos helyszínéül szolgálnak”.

Hasonlóképpen, az olyan kiskereskedelmi üzlethelyiségek, amelyekben a kereskedő – például sípályák és strandok közelében lévő üdülőhelyeken az idegenforgalmi szezonban – idényjelleggel végzi tevékenységét, üzlethelyiségnek minősülhetnek, ha ezen üzlethelyiségekben a kereskedő tevékenységét rendszeres jelleggel végzi.

Másrészről nem üzlethelyiségek a kereskedő által üzleti tevékenysége céljára alkalmi jelleggel igénybe vett, a nyilvánosság előtt nyitva álló helyek, így az utcák, a bevásárlóközpontok, a strandok, a sportlétesítmények és a tömegközlekedési eszközök. A magánlakások és a munkahelyek (a fogyasztók munkahelye) sem tekinthetők üzlethelyiségnek.

A kereskedő által a fogyasztó otthonában vagy munkahelyén tett látogatás során kötött szerződések üzlethelyiségen kívül kötött szerződések, függetlenül attól, hogy a látogatást a fogyasztó kérte-e vagy sem. Az ilyen üzlethelyiségen kívül kötött szerződéseket előkészítő lépések előzhetik meg:

— Ha például a kereskedő képviselője (technikusa) egy berendezés vagy eszköz egyidejű értékesítése és telepítése céljából felkeresi a fogyasztó lakóhelyét, az üzlethelyiségen kívül kötött szolgáltatási szerződés lesz, függetlenül attól, hogy a fogyasztó a kereskedő üzletében tett személyes látogatást követően korábban kérte-e (előjegyezte-e) az ilyen látogatást.

— Ezzel szemben, ha a szerződést az ügyfélnek az üzletben tett látogatása során vagy távközlési eszköz útján kötötték meg, a technikus ezt követő látogatása, amely a szükséges berendezéseknek a fogyasztó lakóhelyén történő felszerelésére irányul, nem változtatná meg a szerződés besorolását, azaz a szerződés nem válna ezáltal üzlethelyiségen kívül kötött szerződéssé.

A C-485/17. sz. Verbraucherzentrale Berlin ügyben (45) a Bíróság megerősítette, hogy a 2. cikk 9. pontjának b) alpontja szerinti „rendszeres jelleggel” kifejezés úgy értendő, hogy az a szóban forgó tevékenység adott helyszínen történő folytatásának megszokott jellegére utal. E fogalom alkalmazása eseti értékelést igényel, figyelembe véve különösen az értékesített áruk vagy szolgáltatások típusát és az adott kereskedő kereskedelmi gyakorlatát.

Konkrétabban a Bíróság egy kereskedő által egy kereskedelmi vásáron fenntartott stand helyzetével foglalkozott, ahol a kereskedő minden évben néhány napon keresztül végzi tevékenységét. A Bíróság úgy határozott, hogy egy stand „üzlethelyiségnek” minősül, amennyiben – az e tevékenységekkel kapcsolatos körülmények összességére, különösen e stand megjelenésére és magán a vásár helyszínén kihelyezett információkra tekintettel – a szokásosan tájékozott, észszerűen figyelmes és körültekintő fogyasztó észszerűen számíthat arra, hogy a kereskedő tevékenységét ott folytatja és vele szerződéskötési céllal kapcsolatba lép (46).

A Bíróság elismerte továbbá, hogy a korábbi 85/577/EGK tanácsi irányelv értelmezésével kapcsolatban a C-423/97. sz. Travel-Vac, S.L. ügyben megállapított korábbi következtetései továbbra is relevánsak. Ebben az ítéletben a Bíróság kifejezetten kimondta, hogy:

„Ami azt a kérdést illeti, hogy a szerződést a kereskedő üzlethelyiségén kívül kötötték-e, azt kell megjegyezni, hogy ez a fogalom olyan helyiségre utal, amelyben a kereskedő általában tevékenységét végzi, és amely egyértelműen eladási helyiségként van azonosítva a nyilvánosság felé.” (47)

Ennek megfelelően, ha a kereskedő olyan áruk és szolgáltatások eladására használt helyiségeket használ, amelyeket nem „szokásosan használnak” erre a célra, és amelyeket nem határoztak meg egyértelműen a nyilvánosság számára történő értékesítés helyszíneként, a fogyasztókkal kötött szerződések valószínűleg üzlethelyiségen kívül kötött szerződések lesznek.

— Például az adott rendezvény céljára bérelt éttermekben, kávéházakban vagy szállodákban szervezett rendezvények (szakmai konferenciák, szemináriumok, pártgyűlések stb.) során történő termékértékesítés valószínűleg üzlethelyiségen kívül kötött szerződés lesz.

A szerződés üzlethelyiségen kívül kötött szerződésnek minősítése a szerződés megkötésének körülményeitől függ. A kereskedő tisztában van tevékenysége jellegével, és az üzlethelyiségben vagy kívül kötött szerződésekre vonatkozó szabályoknak megfelelően kell eljárnia. Bármely arra vonatkozó vitát, hogy például az elállás joga alkalmazható-e, mert a szerződést üzlethelyiségen kívül kötött szerződéseknek kell tekinteni, eseti alapon kell eldönteni.

2.2. A fogyasztóval való kapcsolatfelvételt követően, üzlethelyiségen kívül kötött szerződések

2. cikk (8) ”üzlethelyiségen kívül kötött szerződés”: a kereskedő és a fogyasztó között kötött bármely olyan szerződés, […] c) amelyet a kereskedő üzlethelyiségében vagy távközlő eszközök alkalmazásával közvetlenül azt követően kötöttek meg, hogy a kereskedő – a kereskedő és a fogyasztó egyidejű fizikai jelenléte mellett – személyesen és egyénileg kapcsolatba lépett a fogyasztóval a kereskedő üzlethelyiségétől eltérő helyen; vagy […]

A 2. cikk (8) bekezdésének c) pontja egy újabb példát ad az üzlethelyiségen kívül kötött szerződésekre. A „személyesen és egyénileg kapcsolatba lépett” kifejezés ebben a rendelkezésben az ajánlatokra és hasonló kereskedelmi célú kommunikációra (jogi besorolásától függetlenül) alkalmazandó, amelyet közvetlen ezután szerződés formájában formalizálnak a kereskedő üzlethelyiségében vagy bármely távközlő eszköz alkalmazásával.

Ahhoz, hogy ezt a rendelkezést alkalmazni lehessen, a kereskedő ajánlatát egy bizonyos fogyasztóhoz kell, hogy intézze, például:

— A kereskedő képviselője egy havi magazin előfizetésére vonatkozó ajánlatot intéz az adott fogyasztóhoz az utcán, és a szerződést azonnal aláírják a kereskedő közeli üzlethelyiségében.

— Ezzel szemben a reklám szóróanyagok puszta szétosztása az utcán a kereskedő üzlethelyiségéhez közel, anélkül, hogy egyéni fogyasztókat egyénileg célozna meg, nem számít „személyes és egyéni kapcsolatba lépésnek”, e rendelkezés alkalmazásában.

Ezen túlmenően a rendelkezés alkalmazásához a szerződést azonnal meg kell kötni. A szerződés nem kerül azonnal megkötésre, ha a fogyasztó elhagyja a kereskedő üzlethelyiségét azután, hogy oda behívták, és saját kezdeményezéséből később visszatér oda, például a következő napon, miután megfontolta az ajánlatot.

A C-465/19. sz. B & L Elektrogeräte GmbH ügyben a Bíróság úgy határozott, hogy a vásár csarnokában lévő különböző standok közös használatú folyosóját, ahol a kereskedő standja áll (magát a standot elismerték „üzlethelyiségnek”), nem lehet „üzlethelyiségnek” tekinteni, mivel ez a folyosó az e csarnokban lévő valamennyi kereskedő standjának megközelítésére szolgált. Következésképpen, ha a kereskedő a vásár ilyen közös használatú terében lép kapcsolatba a vevővel, amelynek eredményeként a szerződést közvetlenül ezt követően a kereskedő standján kötik meg, akkor a CRD 2. cikkének 8. pontja értelmében vett „üzlethelyiségen kívül kötött szerződésről” van szó (48).

2.3. A kereskedő által szervezett út során kötött szerződések

2. cikk (8) ”üzlethelyiségen kívül kötött szerződés”: a kereskedő és a fogyasztó között kötött bármely olyan szerződés, […] d) amelyet a kereskedő által szervezett olyan út során kötöttek meg, amelynek célja vagy eredménye áruknak vagy szolgáltatásoknak a fogyasztó számára történő népszerűsítése és értékesítése;

Az irányelv 2. cikke (8) bekezdésének d) pontja az üzlethelyiségen kívül kötött szerződéseket a kereskedő által szervezett út során kötött szerződésként határozza meg, függetlenül attól, hogy az ilyen szerződéseket a kereskedő üzlethelyiségétől távol vagy üzlethelyiségében kötik-e meg.

Ezen túlmenően az irányelv leszögezi, hogy olyan szervezett utakra is vonatkozik, amelyeknek „célja” és olyanokra is, amelyeknek „eredménye” az áruknak a fogyasztó számára történő népszerűsítése és értékesítése, vagyis nem számít, hogy a fogyasztót előzetesen tájékoztatták-e az áruk út során tervezett értékesítéséről.

Az „út” fogalma magában foglalja a városnézéssel vagy egyéb szabadidős tevékenységekkel egybekötött utakat, vagy az olyan helyszínekre történő utazásokat, mint az éttermek, kávéházak vagy szállodák, ahol üzlethelyiségen kívüli értékesítési rendezvényt szerveznek. E meghatározás alkalmazásánál nem számít, hogy a kereskedő, aki az út során a termékeket eladja, maga szervezi meg a szállítást vagy egy közlekedési céggel kötött erre megállapodást:

— Például ha a kereskedő megegyezett az út szervezőjével, hogy az biztosítja a kirándulás során a turisták látogatását az ő boltjába, a boltban kötött szerződéseket várhatóan üzlethelyiségen kívül kötött szerződéseknek minősülnek attól a ténytől függetlenül, hogy a kérdéses bolt a kereskedő üzlethelyisége.

— Ezzel ellentétben egy bevásárlóközpont által szervezett buszos transzfer szolgáltatás, amelynek kizárólagos célja a potenciális vevők bevásárlóközpontba történő szállítása, csupán a tevékenység fő céljának (vagyis az áruk és szolgáltatások eladásának) kiegészítője, ezért a 2. cikk (8) bekezdés értelmében nem minősül „szervezett útnak”.

3. A fogyasztók tájékoztatása

3.1. Általános követelmények

3.1.1. Bevezetés

A szerződéskötést megelőző tájékoztatásra vonatkozó követelményeket az irányelv 5–8. cikke tartalmazza. Ezek nyilvánvalóan elkülönülnek az üzlethelyiségben (5. cikk (1) bekezdés) és az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések (6. cikk (1) bekezdés) esetében. Az üzlethelyiségen kívül kötött szerződésekre és a távollevők között kötött szerződésekre vonatkozó előírások bővebbek és az üzlethelyiségben kötött szerződések szabályaira alapoznak. Az online piacokon kötött szerződésekre vonatkozó további konkrét tájékoztatási követelményeket a CRD 6a. cikke tartalmazza, amellyel az (EU) 2019/2161 irányelv egészítette ki a CRD-t.

Az elállás jogára vonatkozó tájékoztatási követelmények (6. cikk (1) bekezdés h)–k) pont) szintén külön, az 5. szakaszban szerepelnek.

3.1.2. A tájékoztatás egyértelműsége és a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvre mutató link

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikke tiltja a megtévesztő mulasztásokat, azaz az olyan kereskedelmi gyakorlatot, amely homályos, érthetetlen, félreérthető, vagy időszerűtlen módon nyújt „az átlagfogyasztó tájékozott ügyleti döntéséhez szükséges jelentős információkat”, amennyiben ez a gyakorlat az átlagfogyasztót olyan ügyleti döntés meghozatalára készteti, amelyet egyébként nem hozott volna meg. A 7. cikk (4) bekezdése tájékoztatási követelményeket ír elő a „vásárlásra való felhívásra”, azaz a termék jellemzőire és árára vonatkozó információkat tartalmazó kereskedelmi kommunikációra, amely tehát az ügylet szerződéskötést megelőző szakaszára is kiterjed.

A CRD a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvnél részletesebben szabályozza a szerződéskötést megelőző szakaszt. A CRD 5. és 6. cikke a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének (4) bekezdésében meghatározott valamennyi tájékoztatási követelményre kiterjed. (49) Ezért amikor a kereskedő a CRD-vel összhangban szerződéskötést megelőző tájékoztatást nyújt, meg kell felelnie a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének (4) bekezdése szerinti, a vásárlásra való felhívásra vonatkozó egyedi tájékoztatási követelményeknek is. Ez nem érinti a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv szerinti egyéb átláthatósági és méltányossági követelmények alkalmazását.

Az 5. cikk (1) bekezdése és a 6. cikk (1) bekezdése egyaránt megköveteli, hogy a tájékoztatás „egyértelműen és közérthető módon” történjen. A (34) preambulumbekezdés szerint e tájékoztatás nyújtásakor „[…]a kereskedőnek figyelembe kell vennie azon fogyasztók egyedi szükségleteit, akik szellemi, testi vagy pszichés fogyatékosságuk, koruk vagy hiszékenységük miatt különösen kiszolgáltatottak oly módon, amelyet a kereskedőnek – észszerű elvárhatóság mellett – előre kellett látnia. Ezen egyedi szükségletek figyelembevétele azonban nem vezethet a fogyasztóvédelem eltérő szintjeihez.”

Ezenkívül a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének (2) bekezdésében foglalt általános szabályok értelmében a kereskedőknek biztosítaniuk kell, hogy a tájékoztatás érthető és időszerű legyen, azaz a szerződéskötést megelőző releváns tájékoztatás módjának és időpontjának lehetővé kell tennie az átlagos fogyasztó számára, hogy tájékozott ügyleti döntést hozzon.

Az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések vonatkozásában a CRD 7. cikkének (1) bekezdése megköveteli továbbá, hogy a szerződéskötést megelőző tájékoztatást „olvasható módon és egyszerű, közérthető nyelven” kell rendelkezésre bocsátani, a távollevők között kötött szerződésekre nézve pedig a 8. cikk (1) bekezdése előírja, hogy az információkat „világosan és közérthető nyelven” kell közölni a fogyasztóval, vagy a fogyasztó rendelkezésére bocsátani „az alkalmazott távközlő eszközöknek megfelelő módon”. „Amennyiben az említett tájékoztatást tartós adathordozón bocsátják rendelkezésre, annak olvashatónak kell lennie.”

Nem elegendő a szerződéskötést megelőző kötelező tájékoztatást pusztán azon általános szerződési feltételek részeként megadni, amelyeket a fogyasztónak az ügyleti folyamatban való továbblépés előtt el kell fogadnia olvasható módon és egyszerű, közérthető nyelven (50). Az „egyértelmű és közérthető” tájékoztatás követelménye azt jelenti, hogy a kötelező tájékoztatás egyes elemeire fel kell hívni a fogyasztó figyelmét.

Az online környezetben a kereskedőknek a kötelező tájékoztatást könnyen hozzáférhetővé és jól láthatóvá kell tenniük a fogyasztók számára. Terjedelme miatt előfordulhat, hogy a fogyasztók kötelező tájékoztatását nem lehet „egyértelműen és közérthetően” feltüntetni egyetlen oldalon. Kerülni kell a túl hosszú oldalakat, ahol a fogyasztóknak az összes tartalom olvasásához sokat kell lefelé görgetniük.

Ehelyett a szerződéskötést megelőző tájékoztatás különböző elemeit akkor kell megadni, amikor azok a szerződéskötési folyamat során a legrelevánsabbak, ahogyan a fogyasztó az online felület egyik oldaláról lép a másikra. Szükség esetén az egyes témákra vonatkozó információkat rétegezni kell, az első oldalon egy jól látható mutatóval, amely rávezet az adott témára vonatkozó összes részletet tartalmazó oldalra. (51)

A távollevők között, elektronikus úton kötött szerződések megjelenítésére vonatkozó további követelményeket az irányelv 8. cikkének (2) bekezdése tartalmazza, amint azt a 4.2.4. szakasz részletesebben tárgyalja.

3.1.3. A „körülmények alapján nyilvánvaló” információk

Az üzlethelyiségben kötött szerződések tekintetében az 5. cikk megengedi a kereskedők számára, hogy ne nyújtsanak olyan információkat, amelyek „a körülmények alapján nyilvánvalóak”.

A „körülmények alapján nyilvánvaló” információk fogalmát a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének (2) bekezdése is használja (52). Például a kereskedő postai címe és azonosítási adatai „a körülmények alapján nyilvánvalónak” tekinthetők, mivel a fogyasztók általában tudják egy üzlet vagy étterem címét, amelyben tartózkodnak.

3.1.4. Egyéb uniós jogszabályokban előírt tájékoztatási követelmények

Az irányelv horizontális jellegű. Kiegészíti a termék- és ágazatspecifikus fogyasztóvédelmi szabályokat, különösen a tájékoztatási követelmények tekintetében.

A CRD 3. cikkének (2) bekezdése (53) értelmében a CRD nem érinti az egyéb ágazatspecifikus uniós jogszabályok szerinti tájékoztatási követelmények alkalmazását. Ezek közé tartozik az (EU) 2016/679 általános adatvédelmi rendelet és a 2002/58/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv, azaz az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv (54), amelyek különösen fontosak az online értékesítés területén olyan kérdések tekintetében, mint az adatkezeléssel kapcsolatos tájékoztatás és szükség esetén az érintettek személyes adataik kezeléséhez való hozzájárulása.

Ezen túlmenően az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra vonatkozó további tájékoztatási követelményeket az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex (a továbbiakban: EEHK; az (EU) 2018/1972 irányelv) és a szerződésösszefoglaló-mintáról szóló (EU) 2019/2243 bizottsági végrehajtási rendelet (55) határozza meg.

Az EEHK 102. cikkének (1) bekezdése a CRD 5. és 6. cikkére, valamint az EEHK VIII. mellékletére hivatkozva meghatározza azokat az információkat, amelyeket a nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatóknak nyújtaniuk kell, mielőtt egy fogyasztó szerződést köt vagy bármilyen ennek megfelelő ajánlatot elfogad. A nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatók kötelesek továbbá a fogyasztók számára tömör és könnyen olvasható szerződés-összefoglalót biztosítani (az EEHK 102. cikkének (3) bekezdése és az (EU) 2019/2243 végrehajtási rendelet). A szerződés-összefoglaló puszta rendelkezésre bocsátásával azonban nem teljesül teljes mértékben a szerződéskötést megelőző tájékoztatási kötelezettség, amelyet az EEHK 102. cikkének (1) bekezdése és VIII. melléklet előír.

További tájékoztatási követelményeket határoz meg az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló 2010/13/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (56), a villamos energiáról szóló 2009/72/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (57), a földgázról szóló 2009/73/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (58) stb. (59)

A CRD 6. cikkének (8) bekezdése kifejezetten az ezen irányelvben, valamint a 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben (szolgáltatási irányelvben) (60) és a 2000/31/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben (elektronikus kereskedelemről szóló irányelvben) (61) foglalt tájékoztatási követelmények közötti kapcsolatra vonatkozik. Először is pontosítja, hogy e három eszköz tájékoztatási követelményei kiegészítik egymást. Másodszor, egyértelművé teszi, hogy amennyiben e két irányelvnek a „tartalomra és az információszolgáltatás módjára” vonatkozó rendelkezése ellentétes a CRD valamely rendelkezésével, az utóbbi az irányadó (62).

3.1.5. További tájékoztatási követelmények előírása

A CRD 4. cikke értelmében: „Ha ez az irányelv másként nem rendelkezik, a tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be nemzeti jogukba az ebben az irányelvben megállapított rendelkezésektől eltérő – ideértve az eltérő szintű fogyasztóvédelmet biztosító szigorúbb vagy kevésbé szigorú – rendelkezéseket.”

E teljes harmonizációs megközelítés alól az egyik eltérést az 5. cikk (4) bekezdése tartalmazza, amely lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az üzlethelyiségben kötött szerződésekre nézve a szerződéskötést megelőző tájékoztatásra további tájékoztatási követelményeket fogadjanak el vagy tartsanak fenn.

Míg az üzlethelyiségen kívül kötött szerződésekre és a távollevők között kötött szerződésekre vonatkozó tájékoztatási követelmények elvben kimerítő jellegűek, ugyanakkor az irányelv 6. cikkének (8) bekezdésével és (12) preambulumbekezdésével összhangban a tagállamok további tájékoztatási követelményeket írhatnak elő a 2006/123/EK szolgáltatási irányelvvel és az elektronikus kereskedelemről szóló 2000/31/EK irányelvvel összhangban.

Az elektronikus kereskedelemről szóló irányelv erre vonatkozó rendelkezése az 5. cikk, amely előírja a tagállamok számára annak biztosítását, hogy a szolgáltató könnyen, közvetlenül és folyamatosan hozzáférhetővé tegye a szolgáltatás igénybe vevői és az illetékes hatóságok számára legalább az említett cikkben előírt információkat. Az elektronikus kereskedelemről szóló irányelv 10. cikke további tájékoztatási követelményeket határoz meg a szerződés megkötésére vonatkozó eljárással kapcsolatban.

A szolgáltatási irányelv 22. cikkének (1)–(4) bekezdése konkrét követelményeket határoz meg azon információkra vonatkozóan, amelyeket a szolgáltatóknak a szolgáltatás igénybe vevőinek rendelkezésére kell bocsátaniuk, valamint előírja ezen információk világos, egyértelmű és időben történő közlését. A 22. cikk (5) bekezdése továbbá kimondja, hogy ezek a követelmények „nem akadályozzák meg a tagállamokat abban, hogy a területükön letelepedett szolgáltatókra alkalmazandó további tájékoztatási követelményeket írjanak elő”.

A 6. cikk (8) bekezdésének megfelelően előírt további tájékoztatási követelmények azon szabályozási döntések közé tartoznak, amelyekről a tagállamok a 29. cikkel összhangban kötelesek tájékoztatni a Bizottságot. A Bizottság ezt az információt közzéteszi az interneten. (63)

3.1.6. A „mindennapi élet ügyletei” jelentette kivételek

Az 5. cikk (3) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy ne legyenek kötelesek alkalmazni az 5. cikk (1) bekezdésében szereplő szerződéskötést megelőző tájékoztatási követelményeket azon üzlethelyiségben kötött szerződésekre, „amelyek a mindennapi élet ügyleteit foglalják magukban, és amelyeket közvetlenül a szerződéskötés időpontjában teljesítenek”.

Természetük szerint ezek az ügyletek valószínűleg alacsony árú tárgyra vonatkoznak. Az egyik nyilvánvaló példa az azonnali fogyasztásra szánt élelmiszerek és italok vásárlása (pl. snackek, elvitelre szánt ételek stb.).

Ezen túlmenően az 5. cikk (3) bekezdése bizonyos szolgáltatásokra is vonatkozhat, nem csak árukra. Ebben az összefüggésben az 5. cikk (3) bekezdésében szereplő második feltétel – vagyis az, hogy a szerződést közvetlenül a szerződéskötés időpontjában teljesítsék – is különös jelentőséggel bír.

— Példák a mindennapi élettel kapcsolatos ilyen lehetséges szolgáltatásokra: utcán nyújtott cipőtisztító szolgáltatás, moziszolgáltatás, ahol a jegyet közvetlenül a film megtekintése előtt veszik meg (vagyis teljesítik a szerződést).

3.1.7. A szerződéskötést megelőző tájékoztatás kötelező ereje

A 6. cikk (5) bekezdés a következőt rögzíti a 6. cikk (1) bekezdésnek megfelelően a szerződéskötést megelőző tájékoztatás kötelező erejére nézve: „(5) Az (1) bekezdésben említett tájékoztatás a távollevők között vagy az üzlethelyiségen kívül kötött szerződés szerves részét képezi és nem módosítható, kivéve, ha a szerződő felek erről kifejezetten megállapodnak.”

Ennek megfelelően a kereskedő holnapján nyújtott tájékoztatás köti a szerződő feleket, és amennyiben a kereskedő ennek bármely elemét módosítani szeretné, a fogyasztó kifejezett hozzájárulását meg kell ehhez szereznie:

— Például a felek kifejezetten egyetérthetnek abban egy e-mailváltás során, hogy a kereskedő honlapján szereplőtől eltérő időpontban szállítják a termékeket;

— Ugyanakkor az az általános feltételekben szereplő rendelkezés, amely kimondja, hogy a kereskedő eltérhet a honlapon szereplő információkkal, nem felelne meg a felek kifejezett egyetértéséről szóló feltételnek.

A 6. cikk (5) bekezdése nem alkalmazandó a szerződés feltételeinek a szerződés megkötését követő módosításaira. Amennyiben ezek a módosítások a szerződés feltételein alapulnak, a tisztességtelen szerződési feltételekről szóló irányelv (64) lesz irányadó.

3.1.8. További nyelvi követelmények

A 6. cikk (7) bekezdése értelmében a tagállamok bevezethetnek saját nemzeti jogukba az üzlethelyiségen kívül/távollevők között kötött szerződésekkel kapcsolatos tájékoztatásra vonatkozó nyelvi követelményeket (65).

Ha élnek ezzel a szabályozási lehetőséggel, a vonatkozó követelmények – például az érintett tagállam hivatalos nyelvén történő tájékoztatás – a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (Róma I.) (66) rendelkezései szerint vonatkoznának a határokon átnyúló tevékenységet folytató kereskedőkre. Ennek 6. cikke úgy rendelkezik, hogy ha a kereskedő üzleti vagy szakmai tevékenységét abban az országban folytatja, ahol a fogyasztó szokásos tartózkodási helye található vagy ha ilyen jellegű tevékenységei ebbe az országba vagy ezen országot is magában foglaló országokba irányulnak, annak az országnak a joga az irányadó a szerződésre, ahol a fogyasztó szokásos tartózkodási helye található.

Ha a felek más jogot választottak, ez a jogválasztás nem eredményezheti azt, hogy a fogyasztót megfosztják fogyasztó tartózkodási országa szerinti kötelező rendelkezések által biztosított védelemtől. Ezért ebben a helyzetben is, ha a kereskedő a tevékenységét olyan tagállamban lévő fogyasztókra irányítja, amely a CRD 6. cikkének (7) bekezdése értelmében nyelvi követelményeket írt elő, a kereskedőnek az adott tagállam által előírt nyelven biztosítania kell a fogyasztók számára a szerződésekkel kapcsolatos tájékoztatást, amennyiben ez a nyelvi kötelezettség a nemzeti joggal összhangban kötelező „szerződéses kötelezettségnek” minősül.

A Bíróság a C-585/08. és C-144/09. sz., Peter Pammer és Hotel Alpenhof GmbH egyesített ügyekben foglalkozott a kereskedelmi vagy szakmai tevékenységek fogyasztó országára való „irányulásának” fogalmával. Ez az ítélet számos kritériumot határoz meg annak megállapítására, hogy egy weboldal egy adott tagállamra „irányul”, ilyen például a különböző nyelvek vagy valuták használata a weboldalon (67).

Meg kell jegyezni, hogy a CRD szerinti szabályozási lehetőség kiegészíti az ágazat- és termékspecifikus uniós jogszabályokat, amelyek lehetővé teszik a tagállamok számára, hogy például a játékokra (68) vagy rádióberendezésekre (69) vonatkozó figyelmeztetésekkel vagy utasításokkal kapcsolatosan nyelvi követelményeket határozzanak meg. Emellett az (EU) 2019/771 európai parlamenti és tanácsi irányelv (70) lehetővé teszi az árukra vonatkozó kereskedelmi jótállásra vonatkozó nyelvi követelmények meghatározását.

3.1.9. Bizonyítási teher

Mivel ha a kereskedő nem adja meg az irányelvben előírt konkrét információkat, az az irányelvben előirányzott különböző szankciókhoz vezethet (a nemzeti jog értelmében alkalmazható szankciókon felül), a 6. cikk (9) bekezdése egy nagyon fontos rendelkezést tartalmaz, miszerint a távollévők között és az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetében „az e fejezetben meghatározott tájékoztatási követelmények teljesítésének bizonyítása a kereskedőt terheli”.

A tények más módon történő bizonyítási lehetőségének kizárása nélkül a kereskedő helyzete nyilvánvalóan gyengébbé válna, ha a szükséges információ hiányzik a szerződés tartós adathordozón történő megerősítéséből, amelynek a 7. cikk (1)–(2) bekezdése vagy a 8. cikk (7) bekezdése (a 4.4. szakasz részletezi) értelmében mindig tartalmaznia kell a 6. cikk (1) bekezdésében előírt információt, kivéve, ha azt tartós adathordozón már megadták.

3.2. Közös követelmények az üzlethelyiségben és a távollevők között/üzlethelyiségen kívül kötött szerződésekre

3.2.1. Fő jellemzők

5. cikk (1) bekezdés a) pontja és 6. cikk (1) bekezdés a) pontja „az áru vagy szolgáltatás lényeges tulajdonságai, az adathordozónak és az árunak vagy szolgáltatásnak megfelelő mértékben”

Bár ez a tájékoztatási kötelezettség kifejezetten „árura vagy szolgáltatásra” hivatkozik, az 5. cikk (2) bekezdése és a 6. cikk (2) bekezdése értelmében közműszolgáltatásokra és online digitális tartalmakra is vonatkozik.

Ugyanezt a kötelezettséget írja elő a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének (4) bekezdése, amely a „vásárlásra való felhívásra” vonatkozó tájékoztatási követelményeket határozza meg. Eszerint a kereskedőnek a fogyasztóval közlendő lényeges tulajdonságok kiválasztásakor ugyanazt a megközelítést kell alkalmaznia, mint a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv alkalmazásában, azaz tájékoztatást kell adnia azokról a jellemzőkről, amelyekre a fogyasztóknak szükségük van ahhoz, hogy tájékozott vásárlási döntéseket hozhassanak. Az áruk lényeges tulajdonságairól a fogyasztó által megtekinthető csomagolásból vagy címkéből lehet tájékozódni. Az összetettebb áruk esetében előfordulhat, hogy lényeges tulajdonságaik megállapításához további információk közlésére van szükség.

Különösen minden olyan termékjellemzőt és korlátozó feltételt kell közölni a fogyasztókkal, amelyet az átlagfogyasztó általában nem vár az adott áru- vagy szolgáltatásfajtától, mivel ezek különösen befolyásolhatják ügyleti döntéseiket (71).

Minden olyan szerződés esetében, amelynek értelmében a fogyasztó személyes adatokat ad át, függetlenül attól, hogy ez együtt jár-e fizetéssel vagy sem, a kereskedőnek a személyes adatok megszerzésének időpontjában tájékoztatnia kell a fogyasztót az adatkezelés céljairól.

3.2.2. A kereskedő azonosító adatai és elérhetősége

5. cikk (1) bekezdés b) a kereskedő azonosító adatai, úgymint kereskedői neve, letelepedési helyének postai címe és telefonszáma; 6. cikk (1) bekezdés b) a kereskedő azonosító adatai, úgymint kereskedői neve; c) a kereskedő letelepedési helyének postai címe, valamint telefonszáma és e-mail-címe; ezenkívül ha a kereskedő megad egyéb online kommunikációs eszközöket is, amelyek biztosítják, hogy a fogyasztó tartós adathordozón megőrizhesse a kereskedővel folytatott írásbeli kommunikációt, beleértve az ilyen levelezés dátumát és időpontját is, az információnak tartalmaznia kell az ilyen egyéb eszközök adatait is; minden ilyen, a kereskedő által biztosított kommunikációs eszköz célja, hogy segítségével a fogyasztó gyorsan és hatékonyan kapcsolatba tudjon lépni a kereskedővel; adott esetben a kereskedő tájékoztatást nyújt annak a kereskedőnek a postai címéről és azonosító adatairól is, akinek a nevében eljár; d) ha a c) pont szerint megadott címétől eltérő, a kereskedő üzleti tevékenysége helyének postai címe, és adott esetben annak a kereskedőnek a postai címe, akinek a nevében eljár, ahova a fogyasztó a panaszait címezheti;

3.2.2.1. A kereskedő azonosító adatai

A fogyasztók jogairól szóló irányelv rendelkezésein túlmenően a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikke (4) bekezdésének b) pontja előírja, hogy vásárlásra való felhívás esetén a kereskedő postai címe és azonosító adatai lényeges információnak minősülnek. Az üzlethelyiségben kötött szerződések esetében ezek az információk a körülmények alapján is nyilvánvalóak lehetnek (lásd még a 3.1.3. szakaszt).

Az üzlethelyiségen kívül/távollevők között kötött szerződésekkel kapcsolatban a fogyasztók jogairól szóló irányelv előírja, hogy az a kereskedő, aki egy másik kereskedő nevében jár el, ez utóbbi kereskedő azonosító adatait és postai címét is köteles feltüntetni. Az online piactereknek – még akkor is, ha pusztán közvetítők, és nem egy másik kereskedő „nevében járnak el” – lépéseket kell tenniük annak biztosítása érdekében, hogy a maga a kereskedő által szolgáltatott információk alapján megfelelően tájékoztassák a fogyasztót az érintett árukat vagy szolgáltatásokat kínáló tényleges kereskedő kilétéről. Valójában, ha a piac nem ad tájékoztatást a tényleges kereskedő kilétéről, az azt a benyomást kelti, hogy a piac a tényleges kereskedő, ez pedig a piacnak a kereskedő kötelezettségeiért való felelősségét eredményezheti.

A C-149/15. sz. Wathelet-ügyben (72) a Bíróság egy offline közvetítőnek (gépjármű-garázs) az értékesített áru megfelelőségéért fennálló felelősségével foglalkozott egy olyan áru tekintetében, amelyet az 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (73), azaz a fogyasztási cikkek adásvételéről szóló korábbi irányelv alapján értékesítettek. A Bíróság megállapította, hogy bár az 1999/44/EK irányelv nem foglalkozik a közvetítők fogyasztókkal szembeni felelősségének kérdésével, „önmagában nem zárja ki, hogy az »eladónak« az 1999/44/EK irányelv 1. cikke (2) bekezdésének c) pontja értelmében vett fogalmát úgy is lehet értelmezni, hogy az magában foglal egy olyan eladót vagy szolgáltatót, aki valamely magánszemély nevében és javára jár el , amennyiben a fogyasztó szempontjából úgy jelenik meg, mint aki szerződés alapján valamely fogyasztási cikket értékesít gazdasági vagy szakmai tevékenysége keretében. Ily módon eljárva ugyanis összezavarhatja a fogyasztót, és azt a téves képzetet keltheti benne, hogy eladóként jár el mint a fogyasztási cikk tulajdonosa” (74).

A Bíróság azt is megállapította, hogy „e tekintetben elsősorban a következők lehetnek relevánsak annak meghatározása céljából, hogy a fogyasztó képes volt-e annak megértésére, hogy a közvetítő egy magánszemély nevében és javára jár el : a közvetítő részvételének szintje és erőkifejtésének intenzitása az értékesítésben, azon körülmények, amelyek között a fogyasztási cikket a fogyasztónak bemutatták, valamint a fogyasztó magatartása” (75).

A Bíróságnak az offline közvetítőnek az áruk megfelelőségéért fennálló felelősségére vonatkozó következtetései relevánsak lehetnek más közvetítők és a kereskedők uniós jog szerinti egyéb kötelezettségei szempontjából is, többek között online összefüggésben is. Konkrétan, az online piacterek felelőssége megállapítható a kereskedőnek a CRD szerinti, a szerződéskötést megelőző tájékoztatással vagy a szerződésszerű teljesítéssel kapcsolatos kötelezettségeiért, amennyiben a fogyasztó szempontjából kereskedőként jelenik meg a (javasolt) szerződésben.

A C-149/15. sz. Wathelet-ügyben hozott ítéletben a Bíróság hangsúlyozta, hogy „elengedhetetlen az a tény, hogy a fogyasztó megismerje az eladó személyazonosságát, különösen pedig annak magánszemély, illetve eladó vagy szolgáltató minőségét, annak érdekében, hogy a fogyasztó számára lehetővé váljon, hogy az 1999/44 irányelv által nyújtott védelemben részesüljön” (76). Ugyanakkor, még ha a tényleges szolgáltató egyben kereskedő is, és a fogyasztót nem fosztanák meg jogaitól, a fogyasztó nem köthette meg a szerződést, ha a tényleges kereskedő kiléte ismert volt. A fogyasztónak különösen aggályai lehetnek például az ilyen kereskedő megbízhatóságát és a fogyasztói jogok vele szembeni érvényesítésének lehetőségét illetően.

A kereskedő kilétére vonatkozó tájékoztatás elmulasztása vagy helytelen adatok szolgáltatása a fogyasztók jogairól szóló irányelv megsértését jelentené. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv értelmében megtévesztő gyakorlatnak is minősülhet, amennyiben befolyásolja a fogyasztó ügyleti döntését. Az uniós jog ágazati rendelkezéseket is tartalmaz, amelyek megerősítik ezt a követelményt. Például a gyógyszerek online értékesítése esetében (77) szigorúan tilos a piac és a kiskereskedő közötti különbség elfedése. Az uniós piacon gyógyszereket kínáló platformnak biztosítania kell, hogy a fogyasztók ellenőrizhessék, hogy a kereskedő rendelkezik-e a vonatkozó engedélyekkel és a jogszabályoknak megfelelően működik-e (78).

A harmadik fél kereskedőt érintő szerződés teljesítésének módja nem érinti a fogyasztók jogairól szóló irányelvből eredő, a szerződésre vonatkozó jogokat és kötelezettségeket. Például a „dropshipping” (saját árukészlet nélküli értékesítés) üzleti modelljében a kereskedő nem tart raktáron bizonyos árukat, amelyeket elad, hanem a fogyasztótól érkező megrendelés esetén a kereskedő azokat harmadik féltől vásárolja meg, és közvetlenül a vevőnek szállíttatja le.

Ha azonban a kereskedő csak közvetítőként dolgozza fel a megrendelést, majd továbbítja egy másik kereskedőnek azzal a céllal, hogy e második kereskedő a saját nevében teljesítsen, akkor a Wathelet-ügyben hozott ítélet szerint az első kereskedő felelőssége megállapítható a fogyasztóval szemben, ha a fogyasztó szempontjából a kereskedő a szerződés szerinti fogyasztási cikkek eladójaként jelenik meg. Az ilyen felelősség elkerülése érdekében a kereskedőnek egyértelműen tájékoztatnia kell a fogyasztót arról, hogy ő közvetítőként jár el, és jól láthatóan tájékoztatnia kell a tényleges eladó kilétéről (79).

E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az (EU) 2019/2161 irányelv által bevezetett 6a. cikk b) pontja konkrét kiegészítő követelményt tartalmaz az online piacterek szolgáltatói számára, hogy a harmadik fél által szolgáltatott információk alapján tájékoztassák a fogyasztókat az árukat, szolgáltatásokat vagy digitális tartalmat kínáló harmadik fél jogállásáról (lásd a 3.4.2. szakaszt).

3.2.2.2. Kommuniká