[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 10.7.2007

COM(2007) 361 végleges

2007/0143 (COD)

Javaslat

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS IRÁNYELVE

a biztosítási és viszontbiztosítási üzleti tevékenység megkezdéséről és gyakorlásáról SZOLVENCIA II

(előterjesztő: a Bizottság){SEC(2007)870}{SEC(2007)871}

INDOKOLÁS

ÁLTALÁNOS MEGJEGYZÉSEK

A (viszont)biztosítás gazdasági és társadalmi jelentősége miatt általában szükségesnek ítélik a hatóságok prudenciális felügyelet formájában megvalósított beavatkozását. A biztosítók nem csak a jövőben esetleg veszteséget okozó eseményekkel szemben nyújtanak védelmet; hanem a pénzügyi piacok és a reálgazdaság felé terelik a háztartási megtakarításokat.

A biztosítóknak és viszontbiztosítóknak meg kell felelniük bizonyos szolvenciakövetelményeknek annak biztosítása érdekében, hogy teljesíteni tudják az ügyfeleiknek tett ígéreteiket. A jelenlegi szolvenciaszabályok elavultak. Nem kockázatérzékenyek, túlságosan tág teret hagynak a tagállamoknak nemzeti variációk számára, nem foglalkoznak megfelelően a csoportfelügyelettel és időközben túlhaladt rajtuk az ágazati, a nemzetközi és az ágazatközi fejlődés. Ez az oka annak, amiért szükség van a Szolvencia II. nevű új szolvenciarendszerre, amely teljes mértékben tükrözi a prudenciális felügyelet, a biztosításmatematika és a kockázatkezelés terén a legújabb fejleményeket és lehetővé teszi a jövőbeli aktualizálást.

A Szolvencia II. projekt a pénzügyi szolgáltatásokról szóló cselekvési terv (1999–2005) egyik legfontosabb még hátralévő eleme. A Szolvencia I. projekt során 2002-ben megemelték a minimális biztonsági tőke szintjét, de ez csak egy pótintézkedés volt, melyre az ügyfelek védelmének javítása érdekében volt szükség, amíg egy alapvetőbb reformprojekt el nem indult. E folyamat eredménye a Szolvencia II., amely a (viszont)biztosítók pénzügyi helyzetének szélesebb körű felülvizsgálatát javasolja.

A Bizottság jobb szabályozásra és egyszerűsítésre vonatkozó menetrendje alapján a jelenlegi szolvenciarendszer felülvizsgálata jó alkalomnak bizonyult 13 (viszont)biztosítási irányelv egyetlen dokumentumba történő átdolgozására, amelybe az új szolvenciaszabályok is beépülnek.

KONZULTÁCIÓ AZ ÉRINTETTEKKEL ÉS AZ ÉRDEKELT FELEKKEL

a) Konzultáció az érintettekkel és az érdekelt felekkel

A projekt alatt a Bizottság szolgálatai szoros kapcsolatot tartottak fenn az érdekelt felekkel. A projekt 2004-es indulása óta a Bizottság tagállami szakértőkből álló, szolvenciával foglalkozó szakértői munkacsoportja évente 3–5 alkalommal találkozott a Szolvencia II. megvitatására.

Az Európai Biztosítás- és Foglalkoztatóinyugdíj-felügyeletek Bizottsága (CEIOPS) a technikai szakértelemmel járult hozzá a Szolvencia II. projekthez. E bizottság tagjai tanácsot adtak a Bizottságnak az új szolvenciarendszer kialakításához és számos mennyiségi hatástanulmányt szerveztek. A CEIOPS, mielőtt tanácsát megtette volna a Bizottságnak, annak tervezetéről nyilvános konzultációt folytatott. A projekthez való hozzájárulása lényeges volt, és részvételére a folyamatban később is szükség lesz.

2006 júniusában a Belső Piaci Főigazgatóság nyilvános meghallgatást szervezett, amely 191 résztvevőt vonzott. Ezenkívül a Bizottság szolgálatai a „Your Voice in Europe – Az Ön hangja Európában” oldalon közzétettek egy online kérdőívet, amelyre 147 válasz érkezett. A Belső Piaci Főigazgatóság szintén elküldött egy részletes kérdőívet 58 vállalkozásnak Európa-szerte, akik közül számos (főként kis- és közepes méretű) vállalkozással később személyes beszélgetésekre is sor került.

Számos szervezet kapott felkérést, hogy segítsen a Bizottságnak az új szolvenciarendszer lehetséges hatásainak az értékelésében: az Európai Központi Bank (pénzügyi stabilitás), a (viszont)biztosító ágazat (CEA/AISAM/ACME; biztosítási termékek és piacok), a FIN-USE (fogyasztók) és a CEIOPS (felügyeleti hatóságok). A Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatóság továbbá készített egy jelentést a Szolvencia II. makrogazdaságra gyakorolt hatásáról.

b) Hatásvizsgálat

Az érintettektől és az érdekelt felektől kapott visszajelzés és az elvégzett elemzés azt mutatja, hogy a Szolvencia II. projekt általános célkitűzéseinek eléréséhez a leghatékonyabb és legeredményesebb módszer egy új, gazdasági kockázaton alapuló szolvenciarendszer bevezetése, a Lámfalussy-eljárás teljes körű alkalmazásával. Cél az EU (viszont)biztosítási piacán az integráció mélyítése, az ügyfelek és kedvezményezettek védelmének fokozása, az uniós biztosítók és viszontbiztosítók nemzetközi versenyképességének javítása és a jobb szabályozás ösztönzése.

Egy szilárd gazdasági értékelési elveken alapuló rendszer felfedi a biztosítók valódi pénzügyi helyzetét, megnövelve az egész ágazat átláthatóságát és a beléje vetett bizalmat. A kockázatalapú szabályozási követelmények bevezetése biztosítani fogja, hogy igazságos egyensúly alakuljon ki egyrészről az erős ügyfélvédelem, másrészről a biztosítók ésszerű költségei között.

Különösen a tőkeszükségletek tükrözik majd az egyes (viszont)biztosítók egyedi kockázati profilját. A kockázataikat jól kezelő biztosítókat – akik szigorú politikát folytatnak, megfelelő kockázatcsökkentési technikákat alkalmaznak, vagy diverzifikálják tevékenységeiket – megjutalmazzák, és lehetővé teszik számukra, hogy kevesebb tőkével rendelkezzenek, mint a jelenlegi uniós rendszerben. Másfelől a rosszul vezetett biztosítókat, vagy a nagyobb kockázatvállalási kedvű biztosítókat nagyobb tőke rendelkezésre tartására kérik fel annak érdekében, hogy az ügyfelek követeléseit esedékességkor teljesíteni tudják.

A Szolvencia II. révén sokkal nagyobb hangsúly kerül a helyes kockázatkezelésre és a megbízható belső ellenőrzésekre. A biztosító pénzügyi stabilitásának felelősségét határozottan visszahelyezik a vezetőséghez, ahová tartozik. A biztosítók nagyobb szabadságot kapnak – azaz önkényes szabályok helyett szilárd elveknek kell megfelelniük. Megtörténik jogszabályi követelmények és az ágazati gyakorlat összehangolása, a szükségleteikhez és az általános kockázati profiljukhoz legjobban illő kockázat- és tőkekezelési rendszerek bevezetéséért pedig jutalmazzák a biztosítókat. Ennek fejében szigorúbb felügyeleti felülvizsgálatnak vetik alá őket. Az új rendszer az átláthatóságot és a közzétételt is fokozza. A legjobb gyakorlatot alkalmazó biztosítók további jutalmazásra számíthatnak a befektetőktől, a piaci résztvevőktől és a fogyasztóktól.

Egy új, gazdasági kockázaton alapuló megközelítés bevezetése azonban rövid távon negatív mellékhatásokkal járhat. A Szolvencia II. bizonyos biztosítási típusok esetében fedezetcsökkenést eredményezhet, mivel a kockázatokat valódi gazdasági költségükkel összhangban szabályozzák (például a hosszú távú megtakarítási termékekbe ágyazott hagyományos pénzügyi garanciák). Hasonlóképp, a fokozott átláthatóság révén csökkenhet az üzletágak közötti keresztfinanszírozás (pl. a gépjármű biztosítás és az egészség- és balesetbiztosítás között) és bizonyos területeken vagy magasabb kockázatú ügyfelek bizonyos kategóriái esetén emelkedhetnek az árak. Míg egy hatékony és átlátható biztosítási ágazat megteremtésének szempontjából mindez optimális, a biztosítók viselkedésében ezáltal bekövetkező esetleges változások potenciális társadalmi hatását gondosan figyelemmel kell kísérni és meg kell vitatni annak biztosítása érdekében, hogy az új szolvenciarendszer bevezetését követően felmerülő bármely probléma megoldására hosszú távon fenntartható megoldásokat találjanak. A biztosítókat és a nemzeti hatóságokat ösztönözni kell annak mérlegelésére, hogy valószínű-e ilyen változások felmerülése és ha igen, hogyan lehet enyhíteni az esetleges negatív hatásokat. Végül, mivel a Szolvencia II. hatása az életbiztosítók befektetési szokásaira várhatóan nem lesz jelentős, nem zárható ki, hogy a nem-életbiztosítók a részvénybefektetések kárára megnövelik kötvénybefektetéseiket. Mindazonáltal a nem-életbiztosítók részvénybefektetései az EU25 értékpapír-kapitalizációnak csak korlátozott részét teszik ki (4%) és várhatóan zökkenőmentes lesz az átállás az új eszközallokációra.

JOGALKOTÁSI MEGKÖZELÍTÉS ÉS JOGALAP

a) Jogalkotási megközelítés

Az új Szolvencia II-vel kapcsolatos módosítások alkalmával az alábbi 13, az élet- és nem-életbiztosítással, viszontbiztosítással, biztosítási csoportokkal és felszámolással foglalkozó irányelvet dolgozták át egyetlen szöveggé:

- A Tanács 1964. február 25-i 64/225/EGK irányelve a viszontbiztosítás és a visszaengedményezés területén a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó korlátozások megszüntetéséről[1];

- A Tanács 1973. július 24-i 73/239/EGK első irányelve az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenységek megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról;[2]

- A Tanács 1973. július 24-i 73/240/EGK irányelve az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási üzletág tekintetében a letelepedés szabadságát akadályozó korlátok eltörléséről[3];

- A Tanács 1976. június 29-i 76/580/EGK irányelve az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló 73/239/EGK irányelv módosításáról;[4]

- A Tanács 1978. május 30-i 78/473/EGK irányelve a közösségi együttes biztosítással kapcsolatos törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról[5];

- A Tanács 1984. december 10-i 84/641/EGK irányelve az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenységek megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló 73/239/EGK első irányelvnek elsősorban az utazási segítségnyújtás vonatkozásában történő módosításáról[6];

- A Tanács 1987. június 22-i 87/344/EGK irányelve a jogvédelmi biztosítással kapcsolatos törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról[7];

- A Tanács 1988. június 22-i 88/357/EGK második irányelve az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításokra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a szolgáltatásnyújtás szabadságának tényleges gyakorlását elősegítő rendelkezések megállapításáról, valamint a 73/239/EGK irányelv módosításáról[8];

- A Tanács 1992. június 18-i 92/49/EGK irányelve az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról (harmadik nem-életbiztosítási irányelv)[9];

- Az Európai Parlament és a Tanács 1998. október 27-i 98/78/EK irányelve a biztosítási csoportok biztosítóintézeteinek kiegészítő felügyeletéről[10];

- Az Európai Parlament és a Tanács 2001. március 19-i 2001/17/EK irányelve a biztosítóintézetek reorganizációjáról és felszámolásáról[11];

- Az Európai Parlament és a Tanács 2002. november 5-i 2002/83/EK irányelve az életbiztosításról[12];

- Az Európai Parlament és a Tanács 2005. november 16-i 2005/68/EK irányelve a viszontbiztosításról[13].

Mivel a hatályos irányelvek teljes újraírása az átdolgozáson túlmutatott volna, az átdolgozás a hatályos (viszont)biztosítási irányelvek szerkezetét követi. Az új Szolvencia II. rendelkezéseket ezért az irányelvtervezet külön fejezetekben és címekben vezeti be és szürke háttérrel jelöli. Az új szolvenciarendszer bevezetéséhez szükséges változtatásokon kívül nem történt lényeges változtatás az átdolgozott, már létező irányelvekben.

A javaslat az „átdolgozási technikát” (Intézményközi megállapodás 2002/C 77/01) alkalmazza, amely lehetővé teszi a hatályos jogszabályok jelentős módosítását anélkül, hogy önálló módosító irányelvet kellene elfogadni. Az átdolgozás csökkenti az összetettséget, hozzáférhetőbbé és érthetőbbé teszi az uniós jogszabályokat. A hatályos irányelvek számos rendelkezésénél hajtottak végre kisebb módosításokat a szövegezés és az olvashatóság javítása érdekében. Az elavult cikkek vagy a cikkek elavult részei törlésre kerültek. Minden változás egyértelműen jelzett a szövegben.

Az új szolvenciarendelkezések a pénzügyi szolgáltatások Lámfalussy-eljárásának négyszintű szerkezetére alapuló és azt követő elvek. Az elveket a végrehajtási jogszabályok fejlesztik majd tovább. Az új Lámfalussy-eljárás lehetővé teszi, hogy az új szolvenciarendszer lépést tartson a jövőbeli piaci és technológiai fejlődéssel, valamint a számviteli és (viszont)biztosítási szabályozás nemzetközi alakulásával.

b) Jogalap

A javaslat a Szerződés 47. cikkének (2) bekezdésén és az 55. cikkén, a pénzügyi szolgáltatások belső piacának létrehozását célzó közösségi jogszabályok elfogadásának jogalapján alapul. A kiválasztott eszköz az irányelv, mivel ez az e célok elérését leginkább szolgáló jogi eszköz. A javasolt új rendelkezések nem lépnek túl a célok eléréséhez szükséges mértéken.

HATÁLY

A jelenlegi irányelvek alkalmazási köre nem változik. A javaslat ezért minden élet- és nem-életbiztosítóra és viszontbiztosítóra alkalmazandó. A kis biztosító egyesületek jelenlegi hatály alóli kizárását azonban kiterjesztik a 4. cikkben meghatározott minden kisméretű biztosítóra, jogi formájuktól függetlenül. Az irányelv nem alkalmazandó a foglalkoztatói nyugellátást szolgáltató intézmények tevékenységéről és felügyeletéről szóló, 2003. június 3-i 2003/41/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv[14] hatályába tartozó nyugdíjalapokra. Annak az irányelvnek a felülvizsgálatára 2008-ban kerül sor. Addigra a Bizottság megvizsgálja, hogy a nyugdíjalapok vonatkozásában lehet-e, kell-e és hogyan lehetséges megfelelő szolvenciakövetelményeket kidolgozni. Az irányelv a pénzügyi konglomerátumokra alkalmazandó szabályokat sem változtatja meg. Ha azonban bármilyen probléma felmerülne, azzal a pénzügyi konglomerátumokról szóló irányelv (2002/87/EK) 2008-as felülvizsgálata során foglalkoznak.

MEGJEGYZÉSEK A CIKKEKHEZ

A megjegyzések csak az új cikkekre vagy az új szolvenciaszabályok bevezetésével módosuló cikkekre vonatkoznak.

a) Minőségi követelmények és felügyelet

A (viszont)biztosítókra alkalmazandó minőségi követelményeket és felügyeleti szabályokat (a Szolvencia II. keret II. pillére) két szakasz határozza meg, a felügyeleti hatóságok és általános szabályok, és az irányítási rendszer.

Felügyeleti hatóságok és általános szabályok – 27–38. cikk

A felügyelet fő célja – 27. cikk

A (viszont)biztosítási szabályozás és felügyelet fő célja az ügyfelek megfelelő védelme. A többi célt, mint például a pénzügyi stabilitás és a tisztességes és stabil piacok, szintén figyelembe kell venni, de ez nem történhet a fő cél kárára.

A felügyelet általános elvei – 28. cikk

A felügyelet előretekintő és kockázatorientált megközelítésen alapszik. A Szolvencia II. ezért gazdaságikockázat-alapú megközelítést vezet be, amely a (viszont)biztosítók valós kockázati profilját tükröző rendszert tesz lehetővé. Ennek a rendszernek szilárd gazdasági elvekre kell alapulnia és a lehető legjobban fel kell használnia a pénzügyi piacokról származó információt.

Különös figyelmet fordítottak annak biztosítására, hogy az új szolvenciarendszer ne jelentsen túlzott terhet a kis- és közepes méretű (viszont)biztosítók számára. Fontos szerepet kap ezért az arányosság elve, amely ezen irányelv minden követelményére alkalmazandó, és amely különösen lényeges a szolvenciarendszer mennyiségi és minőségi követelményeinek és a felügyeleti szabályoknak az alkalmazása tekintetében. Mindezt a végrehajtási jogszabályok tovább részletezik.

Átláthatóság és elszámoltathatóság – 30. cikk

Az átláthatóság és az elszámoltathatóság hozzájárul a felügyeleti hatóságok legitimitásához és integritásához és a felügyeleti rendszer hitelességéhez. Ez a cikk ezért előírja, hogy a felügyeleti hatóságok feladataikat átlátható és elszámoltatható módon végzik. A közzétételek révén nő az átláthatóság és lehetővé válik a tagállamok által elfogadott megközelítések sokatmondó összehasonlítása. Az átláthatóság és elszámoltathatóság fontos szempontja, hogy a felügyeleti hatóságok igazgatósági vagy ügyvezető testületi tagjainak kinevezésére és elbocsátására vonatkozóan átlátható eljárásokról rendelkezzenek.

Felügyeleti hatáskörök – 34. cikk

A felügyelet hatékonyságának biztosítása érdekében a felügyeleti hatóságokat teljes körűen fel kell hatalmazni feladataik elvégzésére. A 34. cikk ezért meghatározza, hogy a tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy a felügyeleti hatóságok rendelkezzenek hatáskörrel bármely szükséges intézkedés meghozatalára, amellyel biztosítják, hogy az ezen irányelvben meghatározott szabályozási követelményeknek megfeleljenek a vállalkozások, valamint bármilyen szabálytalanság megelőzésére és orvoslására. Ebben az összefüggésben különösen fontos, hogy a felügyeleti hatáskörök kiterjedjenek a kiszervezett és a további szinteken kiszervezett tevékenységekre is. A felügyeleti hatásköröket időszerűen és arányos módon kell alkalmazni.

A hatékony felügyelet biztosítása érdekében alapvető fontosságú, hogy a felügyeletet a helyszínen és azon kívül is végezzék; a felügyeleti hatóságok ezért rendelkeznek a hatáskörrel, hogy egy biztosító vagy viszontbiztosító telephelyén végezzenek helyszíni ellenőrzéseket.

Felügyeleti felülvizsgálat – 36. cikk

A minőségi és mennyiségi követelmények teljesítésének elmulasztása komoly következményekkel járhat a biztosító vagy viszontbiztosító pénzügyi stabilitására nézve. A felügyeleti felülvizsgálat célja ezért azoknak az intézményeknek az azonosítása, amelyeknél a pénzügyi, szervezeti vagy egyéb sajátosságok magasabb kockázati profil kialakulásához vezethetnek.

A felügyeleti felülvizsgálat keretében a felügyeleti hatóságok felülvizsgálják és értékelik a biztosítók és viszontbiztosítók által az ezen irányelvnek való megfelelés érdekében létrehozott stratégiákat, folyamatokat és jelentéstételi eljárásokat, valamint azokat a kockázatokat, amelyeket a vállalkozás vállal vagy vállalhat, és a vállalkozás képességét a kockázatok felmérésére. A felülvizsgálathoz tartozik, hogy értékelik a vállalkozás azon módszereinek és gyakorlatainak a megfelelőségét, amelyek azon lehetséges eseményeknek vagy a gazdasági feltételek jövőbeli változásainak felismerésére szolgálnak, amelyek a vállalkozás általános pénzügyi helyzetére esetleg kedvezőtlenül hatnak. A felügyeleti felülvizsgálat hatékonyságának biztosítása érdekében fontos, hogy a felügyeleti hatóságokat felhatalmazzák a felügyeleti felülvizsgálat során megállapított gyengeségek és hiányosságok orvoslására, beleértve egy a megállapításaikhoz kapcsolódó nyomon követési eljárást.

Alapvető fontosságú továbbá, hogy a felügyeleti hatóságok megfelelő felügyeleti eszközökkel rendelkezzenek a romló pénzügyi helyzet azonosítására és orvoslására. A felügyeleti felülvizsgálat eredményei igen hasznosak a felügyeleti hatóságok számára a jövőbeli munkájukban a fontossági sorrend felállításához, a felügyeleti hatóságok közötti felügyeleti megközelítések megfelelő fokú következetességének biztosításához és a vállalkozásoknak nyújtott visszajelzéshez.

Kiegészítő tőkeszükségletek – 37. cikk

A (viszont)biztosítási ágazatban a mennyiségi követelmények megfelelőségének kiindulópontja a szavatolótőke-szükséglet. A felügyeleti hatóságok ezért a felügyeleti felülvizsgálatot követően csak szigorúan meghatározott kivételes körülmények között követelhetik meg a (viszont)biztosítóktól, hogy több tőkéjük legyen. Annak ellenére, hogy a standard formula a cél szerint felöleli a legtöbb közösségbeli (viszont)biztosító kockázati profilját, előfordulhatnak olyan esetek, amelyekben a standardizált megközelítés nem tükrözi teljesen egy vállalkozás nagyon sajátos kockázati profilját.

A teljes vagy részleges belső modell (lásd az e) pont alatt) jelentős hiányosságai vagy jelentős irányítási mulasztások esetén alapvető fontosságú, hogy a felügyeleti hatóságok gondoskodjanak arról, hogy az érintett vállalkozás minden erőfeszítést megtegyen azon hiányosságok orvoslására, amelyek az ügyfelek védelme érdekében a kiegészítő tőkeszükséglet előírásához vezettek. A felügyeleti hatóság köteles legalább évente egyszer megvizsgálni a vállalkozás előrehaladását a hiányosságok kezelésében. A kiegészítő tőkeszükséglet csak abban az esetben lehet állandó jellegű, ha egy ilyen vállalkozás kockázati profiljának eltérése jelentős és a részleges vagy teljes belső modell kidolgozása nem hatékony.

A tőkeemelések összehangoltabb megközelítése a (viszont)biztosítási ágazat tekintetében a tőkekövetelmény-irányelvhez képest összehangoltabb, a gazdasági szempontokat előtérbe helyező megközelítés bevezetésével indokolható.

Az igazgatóság vagy ügyvezető testület felelőssége – 40. cikk

A (viszont)biztosítóktól inkább elvek mint szabályok teljesítését követelik meg, ami a jelenlegihez képest több felelősséget hárít az ügyvezetésre.

Az irányelv egyértelműen kijelenti, hogy a (viszont)biztosító igazgatósága vagy ügyvezető testülete vállalja a végső felelősséget azért, hogy a vállalkozás megfeleljen az irányelvnek.

Irányítási rendszer – 41–49. cikk

Irányítási rendszer és általános követelmények – 41. cikk

Az ágazatközi összhang biztosítása érdekében alapvető fontosságú a bank-, az értékpapír- és a (viszont)biztosítási ágazatokban az irányítási követelmények összhangja. Az ebben az irányelvben meghatározott irányítási követelmények e cél elérésére irányulnak.

Az erős irányítási követelmények a hatékony szolvenciarendszer előfeltételei. Néhány kockázatot inkább csak irányítási követelményekkel lehet kezelni, mennyiségi követelmények meghatározásával kevésbé. Egy megbízható irányítási rendszer így kulcsfontosságú a biztosító megfelelő ügyvezetéséhez és elengedhetetlen a felügyeleti rendszer hatékonyságához.

Az irányítási rendszer magában foglalja az alkalmasság és megbízhatóság, a kockázatkezelés, a sajátkockázat és szolvenciaértékelés, a belső ellenőrzés, a belső audit, a biztosításmatematikai feladatkör és a kiszervezés követelményeinek teljesítését. Az irányítási követelmények végrehajtási jogszabályai részletezik majd az arányosság elvét.

Az irányítási feladatkörök azonosítása az irányelvben segíthet a vállalkozásoknak eldönteni, hogyan hajtsák végre az irányítási rendszert. Egy feladatkör az adott feladatok elvégzésére szolgáló adminisztratív kapacitás. Egy adott feladatkör meghatározása nem gátolja meg a vállalkozás számára annak szabad eldöntését, hogy hogyan szervezze meg ezt a feladatkört a gyakorlatban, hacsak ez az irányelv másként nem rendelkezik. Ez nem vezethet indokolatlanul nagy terhet jelentő követelményekhez, mert figyelembe kell venni a vállalkozás jellegét, méretét és tevékenységeinek összetettségét. Az irányítási feladatköröket ezért elláthatja saját személyzet, vagy támaszkodhatnak külső szakértők tanácsára vagy kiszervezhetők szakértőkhöz, az ezen irányelvben meghatározott korlátokon belül. A kisebb és kevésbé összetett vállalkozásokban továbbá egy személy vagy szervezeti egység egynél több feladatkört is elláthat.

Annak érdekében, hogy jól működjön az irányítási rendszer, a vállalkozásoknak írásos politikákkal kell rendelkezniük, amelyek egyértelműen meghatározzák a belső ellenőrzés, a belső audit, a kockázatkezelés, és adott esetben a kiszervezés szabályait. Alapvető fontosságú, hogy az igazgatóság vagy ügyvezető testület aktívan részt vegyen az irányítási rendszerben. Az írásos politikákat ezért az igazgatóságnak vagy ügyvezető testületnek jóvá kell hagynia és legalább évente, vagy a rendszer tervezett jelentős változtatást előtt felül kell vizsgálnia. A politikák módosítása a rendszer változtatása előtt lényeges, mivel a vállalkozás különben már nem felelne meg belső stratégiáinak és eljárásainak. A felügyeleti hatóság feladata a felügyeleti felülvizsgálat során az irányítási rendszer felülvizsgálata és értékelése.

Sajátkockázat- és szolvenciaértékelés – 44. cikk

A kockázatkezelési rendszer részeként minden (viszont)biztosítónak az üzleti stratégiája szerves részeként rendszeresen értékelnie kell az általános szolvenciaszükségletet, tekintettel saját kockázati profiljára.

A sajátkockázat- és szolvenciaértékelés kettős természetű. Egyfelől a vállalkozáson belüli belső értékelési folyamat és mint ilyen, a vállalkozás stratégiai döntéseibe ágyazódik. Másfelől felügyeleti eszköz a felügyeleti hatóságok számára, akiket tájékoztatni kell a vállalkozás sajátkockázat- és szolvenciaértékelésének eredményeiről.

A sajátkockázat- és szolvenciaértékelés nem követeli meg a vállalkozástól, hogy teljes vagy részleges belső modellt dolgozzon ki vagy alkalmazzon. Ha azonban a vállalkozás a szavatolótőke-szükséglet számításához már alkalmaz egy jóváhagyott teljes vagy részleges belső modellt, a modell eredményét kell a sajátkockázat- és szolvenciaértékelésnél felhasználnia. A sajátkockázat- és szolvenciaértékelés nem teremt egy harmadik szavatolótőke-követelményt. A sajátkockázat- és szolvenciaértékelés nem róhat túlzott terhet a kis vagy kevésbé összetett vállalkozásokra. A felügyeleti hatóság a vállalkozás felügyeleti felülvizsgálata során felülvizsgálja a sajátkockázat- és szolvenciaértékelést is. Az elvégzett sajátkockázat- és szolvenciaértékelés eredményeit a 35. cikk szerinti, felügyeleti célokból nyújtandó tájékoztatás részeként a felügyeleti hatóságnak kell jelenteni.

Kiszervezés – 38. és 48. cikk

Mivel a kiszervezés egyre nagyobb jelentőségű, fontos ezen a területen egy egységesebb megközelítés bevezetése. A kiszervezett tevékenységek hatékony felügyelete érdekében alapvető fontosságú, hogy a kiszervező vállalkozás felügyeleti hatóságának jogában álljon hozzáférni minden, a kiszervezett tevékenységet végző szolgáltató rendelkezésére álló lényeges adathoz, valamint, hogy jogában álljon a kiszervezett tevékenységgel kapcsolatban helyszíni ellenőrzést végezni a kiszervezett tevékenységet végző szolgáltató telephelyén, függetlenül attól, hogy ez utóbbi szabályozott vagy nem szabályozott jogalany. Abban az esetben, ha a tevékenységet harmadik országbeli szolgáltatóhoz szervezik ki, szükséges, hogy a kiszervező vállalkozás felügyeleti hatóságának jogában álljon hozzáférni a kiszervezett tevékenységet végző szolgáltató rendelkezésére álló minden lényeges adathoz függetlenül attól, hogy ez utóbbi szabályozott vagy nem szabályozott jogalany. A kiszervezés magában foglalja a továbbadott kiszervezést is.

Ennek egyik elérési módja, különösen ha a szolgáltató nem szabályozott jogalany, az, hogy kellő figyelmet fordítanak a kiszervező vállalkozás és a kiszervezett tevékenységet végző szolgáltató közötti szerződésre. A felügyeleti hatóságokat megfelelő módon és időszerűen tájékoztatni kell a fontos tevékenységek kiszervezését vagy az azokban tett jelentős változtatásokat megelőzően.

Az ebben az irányelvben meghatározott követelmények figyelembe veszik a közös fórum munkáját és összhangban vannak a bankszektor jelenlegi szabályaival és gyakorlatával, valamint a pénzügyi eszközök piacáról szóló irányelvvel (2004/39/EK) és annak a hitelintézetekre történő alkalmazásával.

b) Felügyeleti jelentés és közzététel

A felügyeleti jelentés és a közzététel alkotják a Szolvencia II. keretrendszer III. pillérét.

Felügyeleti célokból nyújtandó tájékoztatás – 35. cikk

A javaslat lényegében fenntartja a közösségi vívmányok jelenlegi filozófiáját, és általános követelményként írja elő a vállalkozások számára a felügyeleti célokból szükséges minden információ benyújtását. A Lámfalussy-eljárással összhangban azonban a javaslat számos kulcsfontosságú elvet vezet be, amelyeket a felügyeleti jelentésnek teljesítenie kell, és lehetővé teszi végrehajtási jogszabályok elfogadását a célszerű mértékű konvergencia biztosítása érdekében.

Közzététel – 50–55. cikk

A javaslat előírja, hogy a vállalkozások évente jelentést tegyenek közzé, amelyben alapvető és tömör tájékoztatást adnak a szolvenciájukról és pénzügyi helyzetükről. Egyedi kiegészítő tőkeszükségletek előírásakor átmenetileg kivétel tehető. A vállalkozások szükség esetén aktualizálják a közzétett információt (különös rendelkezések foglalkoznak a minimális tőkeszükséglet és a szavatolótőke-szükséglet nem teljesítésének eseteivel), és önkéntes alapon kiegészítő információkat is közzétehetnek. A vállalkozásoknak közzétételi politikával kell rendelkezniük, és az igazgatóságuknak vagy az ügyvezető testületüknek jóvá kell hagynia a szolvenciáról és pénzügyi helyzetről szóló jelentést a közzététel előtt. Végül a javaslat lehetővé teszi végrehajtási jogszabályok elfogadását a célszerű mértékű konvergencia biztosítása érdekében.

c) A felügyeleti konvergencia ösztönzése – 69. cikk

A pénzügyi szolgáltatások bizottsága az elkövetkező évek egyik legnagyobb kihívásaként azonosította a felügyeleti gyakorlatok felügyeleti konvergenciájának az előmozdítását. Még ha egy közös szabályozási keretrendszer is az alap, egyenlő versenyfeltételeket csak a felügyelők közötti összehangoltabb és közös döntéshozatali és végrehajtási gyakorlattal lehet elérni. A felügyeleti konvergencia magában foglalja különösen a közösségi jogszabályok közös és egységes napi alkalmazását és a napi, következetes felügyelet fokozását, valamint az egységes piac szabályainak végrehajtását. A kölcsönös tapasztalatcsere és a közvetítési mechanizmusok fontos szerepet játszhatnak a felügyeleti konvergencia előmozdításában.

A CEIOPS különleges szerepet játszik az irányelv következetes végrehajtásában és a felügyeleti gyakorlatok konvergenciájában, a Közösség egészére nézve. Ez a cikk ezért meghatározza, hogy a tagállamok minden szükséges intézkedést megtesznek annak érdekében, hogy a felügyeleti hatóságok aktívan részt vegyenek a CEIOPS tevékenységeiben.

d) Mennyiségi követelmények

A (viszont)biztosítókra alkalmazandó mennyiségi követelményeket (a Szolvencia II. keret I. pillére) hat szakasz határozza meg: az eszközök és kötelezettségek értékelése, biztosítástechnikai tartalékok, szavatolótőke, szavatolótőke-szükséglet, minimális tőkeszükséglet és befektetések. Az I. pillér követelményei gazdasági szempontú mérlegfőösszeg megközelítésen alapulnak. Ez a megközelítés a biztosítók és viszontbiztosítók teljes mérlegének értékelésére támaszkodik, integrált alapon, ahol az eszközöket és a forrásokat következetesen értékelik. Az ilyen megközelítés abból indul ki, hogy a biztosítók és viszontbiztosítók rendelkezésre álló pénzügyi forrásainak összege fedezi az általános pénzügyi követelményeket, vagyis a nem hátrasorolt kötelezettségek és a tőkekövetelmények összegét. E megközelítés következtében a megengedett szavatolótőkének (lásd lejjebb) magasabbnak kell lennie, mint a szavatolótőke-szükségletnek.

Eszközök és kötelezettségek értékelése – 73. cikk

A 73. cikk a valós érték jelenlegi IFRS-meghatározásán alapuló eszköz- és kötelezettségértékelési előírásokat vezet be. A kidolgozásra kerülő végrehajtási jogszabályok meghatározzák az egyes mérlegelemek valós értékének számítási módját annak érdekében, hogy minden tagállamban egységesen értékeljék ezeket az elemeket. A kötelezettségek tekintetében az értékelési előírások nem veszik figyelembe a saját hitelképességet, míg az eszközök tekintetében az előírások figyelembe veszik a jelenlegi hitel- és likviditási jellemzőket.

Biztosítástechnikai tartalékok – 74–84. cikk

Biztosítástechnikai tartalékokat kell létrehozni annak érdekében, hogy a vállalkozás teljesítse az ügyfelekkel és kedvezményezettekkel szembeni (viszont)biztosítási kötelezettségeit. Számításuk a 74. cikkben meghatározott általános rendelkezésekre alapul:

- A biztosítástechnikai tartalék számítása az aktuális kilépési értéken alapul. Az aktuális kilépési érték azt az összeget tükrözni, amelyet egy biztosítónak vagy viszontbiztosítónak várhatóan fizetnie kellene ma, ha szerződéses jogait és kötelezettségeit azonnal átruházná egy másik vállalkozásra. Az aktuális kilépési érték alkalmazása nem azt szándékozik jelezni, hogy a (viszont)biztosító ezeket a kötelezettségeket ténylegesen átruházhatja, átruházná vagy át kellene ruháznia.

- A biztosítástechnikai tartalékok számításának a piaccal összeegyeztethetőnek kell lennie és a vállalkozásra jellemző információk felhasználása csak olyan mértékben történik a biztosítástechnikai tartalékok számítása során, amennyiben ez az információ lehetővé teszi a (viszont)biztosító számára az alapul vett biztosítási portfólió jellemzőinek jobb megragadását.

A 75–78. és a 80–84. cikk a biztosítástechnikai tartalékok számítását írja le. A biztosítástechnikai tartalék a legjobb becslés és kockázati ráhagyás összege, kivéve a (viszont)biztosítási kötelezettségekből eredő fedezhető kockázatok esetében (lásd lejjebb):

- A legjobb becslés a jövőbeni pénzáramok várt jelenértékének felel meg, a (viszont)biztosítási kötelezettség rendezéséhez a teljes időtartam alatt szükséges valamennyi (inflációval kiigazított) készpénzbeáramlást és készpénzkiáramlást figyelembe véve, beleértve minden költséget, diszkrecionális nyereségrészesedést, beágyazott pénzügyi garanciát és szerződéses opciót. A legjobb becslés számításának megbízható biztosításmatematikai módszereken és jó minőségű adatokon kell alapulnia, és az eredményt rendszeresen össze kell vetni a múltbeli biztosításmatematikai adatokkal.

- A kockázati ráhagyás biztosítja, hogy a biztosítástechnikai tartalékok összértéke egyenlő legyen azzal az összeggel, amelyet egy (viszont)biztosítónak várhatóan fizetnie kellene ma, ha szerződéses jogait és kötelezettségeit azonnal átruházná egy másik vállalkozásra; vagy pedig a (viszont)biztosítási kötelezettségekkel szembeni helytálláshoz tartott tőke legjobb becslés feletti kiegészítő költségével a portfólió teljes időtartama alatt.

A fedezhető kockázatok – azaz a pénzügyi eszközök vásárlásával vagy eladásával eredményesen semlegesíthető kockázatok – tekintetében, a biztosítástechnikai tartalékok értékét közvetlenül, egészként kell számítani, és az említett pénzügyi eszközök értékeit felhasználva levezetni (lásd 75. cikk (4) bekezdés).

A nem fedezhető kockázatok tekintetében a kockázati ráhagyást az úgynevezett tőkeköltség-módszerrel kell számítani (lásd 75. cikk (5) bekezdés). Ebben az esetben az alkalmazott tőkeköltség ugyanaz minden vállalkozásra nézve (pl. rögzített százalék) és megfelel a kockázatmentes kamatláb feletti rátának, amellyel egy BBB-minősítésű (viszont)biztosító a megengedett szavatolótőke előteremtésekor szembesülne.

Szavatolótőke – 85–98. cikk

A szavatolótőke megfelel a (viszont)biztosító rendelkezésre álló pénzügyi forrásainak, amelyek a kockázatokkal szembeni pufferként szolgálhatnak és elnyelik a pénzügyi veszteséget, ha szükséges. A két tőkeszükséglet fedezéséhez megengedett szavatolótőke értékének meghatározása háromlépcsős folyamatra épül. Egy alszakasznak felel meg minden egyes lépcső: a szavatolótőke meghatározása, a szavatolótőke besorolása és a szavatolótőke megengedettsége.

Az első lépcsőben azonosítani kell a rendelkezésre álló szavatolótőke értékét. A szavatolótőke az alábbiak összege:

- a mérleg elemei, vagy „alapvető szavatolótőke-elemek” (lásd 86. cikk);

- a mérlegben nem szereplő elemek, vagy „kiegészítő szavatolótőke-elemek” (lásd 87. cikk).

Az alapvető szavatolótőke a gazdasági tőkéből (az eszközök kötelezettségek feletti többlete, az 1. és 2. szakasszal összhangban értékelve) és az alárendelt kölcsöntőkéből (mivel ez például felszámolás esetén tőkeként szolgálhat) áll.

A kiegészítő szavatolótőkéhez tartoznak a kötelezettségvállalások, amelyeket a vállalkozás a pénzügyi forrásai növelése érdekében lehívhat, például a tagi kölcsönök és az akkreditívek. Mivel ezek a kiegészítő szavatolótőke-elemek nem tartoznak az 1. és 2. szakaszban előírt értékelési standardok alá, értékük meghatározásához a felügyelet előzetes jóváhagyása szükséges.

Egy második lépcsőben , mivel a szavatolótőke-elemek különböző minőségűek és a veszteségek különböző szintű elnyelését biztosítják, a szavatolótőke-elemek három szintű rendszerbe sorolhatók attól függően, hogy milyen jellegűek és milyen mértékben felelnek meg a 92. cikkben meghatározott öt kulcsfontosságú feltételnek (alárendelés, veszteségelnyelő képesség, tartósság, folyamatosság és a kötelező kezelési költség elmaradása).

- A szavatolótőke szintekre való besorolása olyan minőségi kritériumokra épül, amelyeket a végrehajtási jogszabályokban tovább kell részletezni (lásd 96. cikk); a besorolás megkönnyítése érdekében azonban egy előzetesen besorolt elemeket tartalmazó felsorolást is meghatároznak a végrehajtási jogszabályok.

Jelleg Minőség | A mérlegben szereplő (alapvető szavatolótőke) | A mérlegben nem szereplő (kiegészítő szavatolótőke) |

Magas | 1. szint | 2. szint |

Közepes | 2. szint | 3. szint |

Alacsony | 3. szint | − |

Egy harmadik lépcsőben , mivel a 2. és 3. szintű elemek nem biztosítják bármely veszteség teljes elnyelését minden körülmények között, szükségesnek tűnik elismerésüket felügyeleti célokra korlátozni. A 97. cikkben meghatározottak szerint kétfajta korlát alkalmazandó a rendelkezésre álló szavatolótőkére, a felügyeleti célokra megengedett összegek meghatározása érdekében:

- A szavatolótőke-szükséglet tekintetében az 1. szintbe tartozó tőkeelemek arányának a megengedett szavatolótőkén belül legalább egyharmadot kell elérnie, míg a 3. szintbe tartozó elemek aránya ne legyen egyharmadnál nagyobb.

- A minimális tőkeszükséglet tekintetében a kiegészítő szavatolótőke-elemek nem megengedettek, és a megengedett 2. szintbe tartozó tőkeelemek arányát egykettedre kell korlátozni.

Szavatolótőke-szükséglet – 99–124. cikk

A szavatolótőke-szükségletről szóló 4. szakasz három részre oszlik: a tőkeszükséglet általános bemutatása, a szavatolótőke-szükséglet standard formulája, és a belső modellek felhasználása szolvenciacélokra.

A szavatolótőke-szükségletre vonatkozó általános rendelkezések, a standard formula vagy egy belső modell alkalmazásakor

A szavatolótőke-szükséglet egy (viszont)biztosító azon gazdasági tőkéjének felel meg, amelyet tartania kell ahhoz, hogy az összeomlási valószínűséget 0,5%-ra korlátozza, azaz az összeomlás 200 évente egyszer történne meg (lásd a 100. cikket). A szavatolótőke-szükségletet kockáztatott érték (Value-at-Risk) módszerek használatával számítják, vagy a standard formula, vagy egy belső modell alapján: minden potenciális veszteséget, beleértve az eszközök és kötelezettségek hátrányos újraértékelését az elkövetkező 12 hónapon keresztül, értékelni kell. A szavatolótőke-szükséglet tükrözi a vállalkozás valódi kockázati profilját, figyelembe véve minden számszerűsíthető kockázatot, valamint a kockázatcsökkentési technikák nettó hatását.

A szavatolótőke-szükségletet legalább évente egyszer kell számítani, folyamatosan figyelemmel kell kísérni és újra kell számolni, amint a vállalkozás kockázati profilja jelentős eltérést mutat; a szavatolótőke-szükségletet egyenlő összegű megengedett szavatolótőkével kell fedezni (lásd 99. cikk).

Szavatolótőke-szükséglet standard formula

A 102–108. cikk írja le a szavatolótőke-szükséglet standard formulájának célját, felépítését és általános kalibrációját. A lineáris aggregációs technikákon alapuló „moduláris” felépítést az irányelv IV. melléklete tovább részletezi. A standard formula különféle moduljaiban és almoduljaiban megragadott kockázatok fogalommeghatározása a 13., 103. és a 104. cikkben szerepel. A modulok és almodulok részletes meghatározásának elfogadása a végrehajtási jogszabályokkal történik, mivel idővel valószínűleg fejlődnek.

A szavatolótőke-szükséglet standard formulájának célja a kockázatérzékenység és a gyakorlati alkalmasság közti helyes egyensúly elérése. Lehetővé teszi mind a vállalkozásra jellemző paraméterek – adott esetben– (lásd 103. cikk (7) bekezdés), mind a kkv-k számára standardizált egyszerűsítések alkalmazását (lásd 107. cikk).

Mivel az új értékelési standardok megfelelően figyelembe veszik az eszközök hitel- és likviditási jellemzőit, mivel a szavatolótőke-szükséglet felölel minden számszerűsíthető kockázatot és mivel minden befektetésre vonatkozik a „prudens személy” elve, nem maradnak fenn mennyiségi befektetési korlátok és eszközalkalmassági kritériumok. A piaci fejlemények fényében azonban, ha olyan új kockázatok merülnek fel, amelyekre nem terjed ki a szavatolótőke-szükséglet standard formulája, a 108. cikk (2) bekezdése felhatalmazza a Bizottságot olyan ideiglenes végrehajtási jogszabályok elfogadására, amelyek a formula aktualizálásáig befektetési korlátokat és eszközalkalmassági kritériumokat határoznak meg.

Belső modellek

A 109–124. cikk írja le a követelményeket, amelyek a szavatolótőke-szükséglet számításához teljes vagy részleges belső modellt használó vagy használni kívánó (viszont)biztosítókra alkalmazandók. Mielőtt a felügyeleti hatóságok jóváhagynák egy belső modell használatát, a (viszont)biztosítóknak a vállalkozás igazgatósága vagy ügyvezető testülete által (lásd 113. cikk) jóváhagyott kérelmet kell benyújtaniuk (lásd 109. cikk), amelyben bizonyítják, hogy megfelelnek az alkalmazási feltételeknek, a statisztikai minőségi normáknak, a kalibrációs előírásoknak, az értékelési előírásoknak és a dokumentációs előírásoknak (lásd 117–122. cikk). A felügyeleti hatóságoknak valamely (viszont)biztosító teljes kérelmének kézhezvételét követően hat hónapon belül határozniuk kell a kérelem elfogadásáról vagy elutasításáról.

A részleges belső modellek használata tekintetében kiegészítő feltételeket vezettek be, amelyek a (viszont)biztosítók önkényes válogatásának megelőzésére szolgálnak (lásd 110. cikk). Ezen túlmenően a 111. cikk felhatalmazza a Bizottságot a 117–122. cikkben meghatározott előírásokat kiigazító végrehajtási jogszabályok elfogadására a részleges belső modellek tekintetében, a modellek korlátozott alkalmazási körének figyelembevétele érdekében.

A 116. cikk alapján a felügyeleti hatóságok hatáskörrel rendelkeznek, hogy előírják egy a szavatolótőke-szükséglet számításához a standard formulát használó (viszont)biztosító számára egy részleges vagy teljes belső modell kidolgozását arra az esetre, ha a szavatolótőke-szükséglet standard formulája nem ragadja meg pontosan az adott vállalkozás kockázati profilját.

Minimális tőkeszükséglet – 125–128. cikk

A minimális tőkeszükséglet a tőkének az a szintje, amely alatt az ügyfelek érdekei komolyan veszélyeztetve lennének, ha a vállalkozás tovább folytathatná tevékenységét. A minimális tőkeszükséglet nem teljesítése esetén megindul a végső felügyeleti eljárás, azaz az engedélyt visszavonják (lásd 126. és 136. cikk). A vállalkozásoknak ezért a minimális tőkeszükséglet fedezésére megengedett alapvető szavatolótőkét kell tartaniuk (lásd 125. cikk). Mivel a végső felügyeleti eljáráshoz a nemzeti bíróságok engedélyére lehet szükség, a minimális tőkeszükségletet negyedévenként kell számítani, egy egyszerű és megalapozott formulával összhangban, auditálható adatok alapján.

A minimális tőkeszükséglet egyedi kialakításáról és kalibrálásáról szóló 126. cikk az általános elvek egy rövid felsorolását tartalmazza. A 3. mennyiségi hatástanulmány eredményeire várva egy nyitott megközelítést fogadtak el, mivel nem történt végleges döntés a minimális tőkeszükséglet tekintetében.

A szöveg alapján különösen a következő két megközelítés tesztelése lehetséges:

- a minimális tőkeszükséglet számításához a standard formula egyszerűsített változatának alkalmazása (moduláris megközelítés), az életbiztosítási kockázat figyelembevételével, egy éves 90%-os Value-at-Risk mértéken kalibrálva;

- a minimális tőkeszükséglet a szavatolótőke-szükséglet százalékaként történő számítása (kompakt megközelítés), a szavatolótőke szükséglet 1/3-án kalibrálva.

Például a 126. cikk (1) bekezdésének c) pontja alapján a minimális tőkeszükséglet 80% (a 99,5% VaR kockázati mértékkel kalibrált szavatolótőke-szükséglet 1/3-a egyenlő a 80%-os VaR-ral, normál eloszlást feltételezve) és 90% (a tesztelt moduláris megközelítésben alkalmazott szint) közötti megbízhatósági szintre kalibrálható.

Azért, hogy új rendszerre való átállás zökkenőmentesebb legyen (lásd 128. cikk), az ezen irányelv hatálybalépése napján a Szolvencia I-et teljesítő (viszont)biztosítók, akik nem teljesítik azonban a minimális tőkeszükségletet, egy évet kapnak arra, hogy megfeleljenek az új rendszernek.

Befektetések – 129–132. cikk

A (viszont)biztosítók minden befektetését (azaz a biztosítástechnikai tartalékokat fedező eszközöket, plusz a szavatolótőke-szükségletet fedező eszközöket és a szabad eszközöket) a 129. cikkben meghatározott „prudens személy” elvvel összhangban kell befektetni, kezelni és megfigyelni. A prudens személy alapelve előírja a (viszont)biztosítók számára, hogy az eszközöket az ügyfelek legjobb érdeke szerint kell befektetni, megfelelően kell illeszteni a befektetéseket és a kötelezettségeket, és kellő figyelmet kell fordítani az olyan pénzügyi kockázatokra, mint a likviditás és a koncentrációs kockázat.

e) Csoportfelügyelet – 219–277. cikk

Bevezetés

A (viszont)biztosítói csoportok felügyeletének módja alapvető fontosságú tényező az egységes piac és a Szolvencia II. projekt sikerében. A javaslat ezért megfelelő módokat keres az EU (viszont)biztosítói csoportjai felügyeletének egységesítésére.

Az összes (viszont)biztosítói csoportra alkalmazandó fő fejlemények

- Csoportfelügyeleti hatóság – azonosítás és kijelölés: a javaslat bevezeti a „csoportfelügyeleti hatóság” fogalmát. Minden egyes csoport tekintetében egyetlen hatóságot jelölnek ki, konkrét koordinálási és határozathozatali hatáskörrel. A kritériumokat a pénzügyi konglomerátumokról szóló irányelv inspirálta, de a javaslat több rugalmasságot vezet be, ahol lehet.

- Csoportfelügyeleti hatóság – jogok és kötelezettségek: a csoportfelügyeleti hatóságnak a csoportfelügyelet minden kulcsfontosságú szempontja tekintetében elsődleges felelőssége van (csoportszolvencia, csoporton belüli ügyletek, kockázatkoncentráció, kockázatkezelés és belső ellenőrzés). Ezeket a feladatokat a helyi felügyeletekkel együttműködve és konzultálva kell végezni. Ezenkívül minden egyes csoport esetében koordinációs megállapodásokat kell létesíteni az összes érintett felügyelő közt.

- A hatékony csoportfelügyelet biztosításához szükséges egyéb kulcsfontosságú intézkedések : a javaslat a pénzügyi konglomerátumokról szóló irányelvvel összhangban az előírások egy teljes sorozatát vezeti be, amelyek köteleznek minden érintett felügyeletet az automatikus információcserére (alapvető információk) és a kérésre történő információcserére (releváns információk), egymás konzultálására fontos határozatok meghozatala előtt és az információ ellenőrzésére irányuló kérelmek megfelelő kezelésére.

- Csoportszolvencia – a módszer kiválasztása: tekintettel annak lehető legnagyobb mértékű biztosítására, hogy a csoportok kihasználják a diverzifikációs hatásokat, a javaslat erősen preferálja a konszolidációs módszert.

- Csoportszolvencia – a csoport belső modellje: a javaslat lehetővé teszi, hogy a csoport engedélyért folyamodjon a csoportszintű szavatolótőke-szükségletnek és a kapcsolt vállalkozások egyéni szavatolótőke-szükségletének a számításához belső modell alkalmazása tekintetében. Az eljárást nagymértékben inspirálta a tőkekövetelmény irányelv (2006/48/EK 129. cikk). Az anyavállalat vagy bármely érintett felügyelő kérésére konzultálni lehet a CEIOPS-szal.

- Alcsoportok felügyelete: a csoport terheinek korlátozása céljából a javaslat alapvetően kijelenti, hogy a) a csoportfelügyeletet normál esetben csak a legfelső szinten kell elvégezni az EU-ban, és hogy b) a tagállamok engedélyezhetik felügyeleti hatóságaik számára, hogy a csoportfelügyeletet a legfelső szinten végezzék el a tagállamban. A gyakorlatban ez lecsökkenti a felügyeleti szinteket maximum 3 szintre (EU csoport, nemzeti alcsoport, egyedüli vállalkozások), ami összhangban van a tőkekövetelmény-irányelvvel.

- Végrehajtási jogszabályok: a csoportfelügyeleti hatóságok határozataiban és gyakorlatában a lehető legnagyobb mértékű konvergencia biztosítása céljából a javaslat számos kulcsfontosságú rendelkezés vonatkozásában hivatkozást tartalmaz további végrehajtási jogszabályokra.

A csoporttámogatást használó csoportokra alkalmazandó további fejlemények

A javaslat egy innovatív rendszert vezet be, amely könnyíteni próbálja a csoportok tőkekezelését, alapvetően azzal, hogy a) az anyavállalatok számára bizonyos körülmények között lehetővé teszi, hogy csoporttámogatási nyilatkozatokat használjanak fel leányvállalataik szavatolótőke-szükséglete egy részének a teljesítésére, és hogy b) az egyéni felügyeletről szóló néhány cikk esetében eltéréseket vezet be, ha szükséges. A javaslat végrehajtási jogszabályok bevezetését teszi lehetővé és rendelkezik az egész rendszer felülvizsgálatáról öt évvel az irányelv átültetése után.

Általános észrevétel: A csoportfelügyelet nem csak kiegészítő

A jelenlegi uniós jogszabályok a csoportfelügyeletet csak az egyéni felügyelet kiegészítésének tekintik (az egyéni felügyeletet ugyanúgy elvégzik minden vállalkozásnál, függetlenül attól, hogy csoport részét képezik-e, és a csoportfelügyelet csupán kiegészíti az egyéni felügyeletet). A javaslat lényegében megváltoztatja ezt a filozófiát: a csoportról szóló szöveg számos rendelkezést tartalmaz, amely közvetlenül befolyásolja a csoporthoz tartozó vállalkozásokon végzett egyéni felügyelet módját. Ennek az alapvető változásnak a kifejezett jelzésére, a „kiegészítő” szó mindenhonnan törlésre került (a címben is).

VÉGREHAJTÁSI JOGSZABÁLYOK

Az irányelv végrehajtási hatásköröket ruház a Bizottságra. A hatáskörök átruházásának egyes eseteit konkrétan felsorolják a vonatkozó cikkek. E végrehajtási hatáskörök gyakorlásában a Bizottság munkáját a Bizottság 2004/9/EK határozata alapján létrehozott európai biztosítási és foglalkoztatóinyugdíj-bizottság segíti. A Bizottság által elfogadandó intézkedések az 1999/468/EK határozat 3. cikkében, 5a. cikke (1)–(4) bekezdésében és 7. cikkében meghatározott tanácsadó bizottsági eljárás és ellenőrzött szabályozási bizottsági eljárás hatálya alá tartoznak.

A végrehajtási jogszabályok az ebben az irányelvben meghatározott elvek további pontosítására szolgálnak majd, hogy fokozzák a összhangot és a felügyeleti konvergenciát. Kidolgozásuk a Bizottság által a CEIOPS-ra ruházott mandátum alapján történik, és az érdekeltekkel folytatott konzultáció és egy hatásvizsgálat tárgyát képezik.

2002/83/EK (kiigazított szöveg)

2007/0143 (COD)

Javaslat

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS .../.../EK IRÁNYELVE

(…)

az életbiztosításról √ a biztosítási és viszontbiztosítási üzleti tevékenység megkezdéséről és gyakorlásáról

(EGT-vonatkozású szöveg)

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,

tekintettel az Európai Közösséget létrehozó Szerződésre és különösen annak 47. cikke (2) bekezdésére és 55. cikkére,

tekintettel a Bizottság javaslatára[15],

tekintettel az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére[16],

a Régiók Bizottságával folytatott konzultációt[17] követően,

a Szerződés 251. cikkében megállapított eljárásnak megfelelően[18],

mivel:

ò új szöveg

1. Az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1973. július 24-i 73/239/EGK első tanácsi irányelv[19], a közösségi együttes biztosítással kapcsolatos törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1978. május 30-i 78/473/EGK tanácsi irányelv[20], a jogvédelmi biztosítással kapcsolatos törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1987. június 22-i 87/344/EGK tanácsi irányelv[21], az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításokra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a szolgáltatásnyújtás szabadságának tényleges gyakorlását elősegítő rendelkezések megállapításáról, valamint a 73/239/EGK irányelv módosításáról szóló, 1988. június 22-i 88/357/EGK második tanácsi irányelv[22], az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról szóló, 1992 június 18-i 92/49/EGK tanácsi irányelv[23] (harmadik nem életbiztosítási irányelv), a biztosítási csoportok biztosítóintézeteinek kiegészítő felügyeletéről szóló, 1998. október 27-i 98/78/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv[24], a biztosítóintézetek reorganizációjáról és felszámolásáról szóló, 2001. március 19-i 2001/17/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv[25], az életbiztosításról szóló, 2002. november 5-i 2002/83/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv[26], valamint a viszontbiztosításról és a 73/239/EGK, a 92/49/EGK tanácsi irányelv, valamint a 98/78/EK és a 2002/83/EK irányelv módosításáról szóló, 2005. november 16-i 2005/68/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv[27] több ponton alapvető módosításra szorul. Az érthetőség érdekében az említett irányelveket át kell dolgozni.

2. A biztosítási és viszontbiztosítási tevékenység megkezdésének és gyakorlásának könnyítése érdekében meg kell szüntetni a tagállamok biztosítókra és viszontbiztosítókra alkalmazandó jogszabályai közötti legkomolyabb eltéréseket. Ezért a biztosítók és viszontbiztosítók számára a belső piacon végzett biztosítási tevékenység tekintetében egy jogi keretet kell alkotni, amelynek révén a Közösségen belül főirodával rendelkező biztosítók és viszontbiztosítók előtt könnyebbé válik az ott felmerülő kötelezettségek és kockázatok vállalása.

3. A belső piac megfelelő működésének érdekében összehangolt szabályokat kell alkotni a biztosítói csoportok felügyelete, valamint a hitelezők védelmét szem előtt tartva a biztosítók reorganizációja és felszámolása tekintetében.

4. Célszerű, hogy bizonyos biztosítási szolgáltatásokat nyújtó vállalkozások méretük, jogállásuk, jellegük – az állami biztosítási rendszerekkel való szoros kötődésük – vagy az általuk nyújtott szolgáltatások sajátossága miatt ne tartozzanak az irányelvben létrehozott rendszer hatálya alá. Ezenkívül kívánatos kizárni számos tagállam bizonyos intézményeit, amelyek tevékenysége csak egy kisebb ágazatot érint, és a jog által meghatározott területre vagy meghatározott személyekre korlátozódik.

5. A tagállamok gépjármű-felelősségbiztosításra és a biztosítási kötelezettség ellenőrzésére vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1972. április 24-i 72/166/EGK tanácsi irányelv[28], a Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének g) pontja alapján az összevont (konszolidált) éves beszámolóról szóló, 1983. június 13-i 83/349/EGK hetedik tanácsi irányelv[29], a tagállamok gépjármű-felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1983. december 30-i 84/5/EGK második tanácsi irányelv[30], a pénzügyi eszközök piacairól, a 85/611/EGK és a 93/6/EGK tanácsi irányelv, és a 2000/12/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 93/22/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 21-i 2004/39/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv[31], a hitelintézetek tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló, 2006. június 14-i 2006/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv[32] általános szabályokat állapít meg a számvitel, a gépjármű-felelősségbiztosítás, a pénzügyi eszközök és a hitelintézetek területén, továbbá meghatározza e területek fogalmait. Az említett fogalommeghatározásokat ezen irányelvben is célszerű alkalmazni.

6. A biztosítási és viszontbiztosítási tevékenység megkezdéséhez előzetes engedéllyel kell rendelkezni. Ezért meg kell állapítani az engedély megadásának feltételeit és eljárását, illetve a visszautasítás feltételeit.

7. Mivel ez az irányelv a belső piac megvalósításának alapvető eszköze, a székhely szerinti tagállamban engedélyezett biztosítók és viszontbiztosítók számára lehetővé kell tenni, hogy tevékenységük egy részét vagy egészét fióktelepek létesítése vagy szolgáltatás nyújtása révén a Közösségen egészében folytassák. Ezért célszerű megvalósítani az engedélyek és a felügyeleti rendszerek kölcsönös elismeréséhez szükséges és elégséges harmonizációt, ezáltal létrehozva a Közösség egészében érvényes egységes engedélyt, amely lehetővé teszi a vállalkozásnak a székhely szerint tagállam által végzett felügyeletét.

8. A tagállamok gépjármű-felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről, valamint a Tanács 73/239/EGK és 88/357/EGK irányelveinek módosításáról szóló, 2000. május 16-i 2000/26/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (negyedik gépjármű-biztosítási irányelv)[33] megállapítja a kárrendezési megbízottak kijelölésének szabályait. Az említett szabályokat ezen irányelvben is célszerű alkalmazni.

9. A viszontbiztosítóknak tevékenységi körüket a viszontbiztosítási üzletágra, valamint az ahhoz kapcsolódó műveletekre kell korlátozniuk. Ez a követelmény nem akadályozhatja a viszontbiztosítót abban, hogy ügyfelei részére például statisztikai vagy biztosításmatematikai tanácsadást, kockázatelemzést vagy kutatást végezzen. Ez magában foglalhatja a pénzügyi konglomerátumhoz tartozó hitelintézetek, biztosítóintézetek és befektetési vállalkozások kiegészítő felügyeletéről, valamint a 73/239/EGK, a 79/267/EGK, a 92/49/EGK, a 92/96/EGK, a 93/6/EGK és a 93/22/EGK tanácsi irányelvek, illetve a 98/78/EK és 2000/12/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek módosításáról szóló, 2002. december 16-i 2002/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv[34] 2. cikkének (8) bekezdése szerinti pénzügyi ágazatokkal kapcsolatos holdingtársasági feladatok és tevékenységek ellátását. Ez a követelmény semmiképpen nem teszi lehetővé nem kapcsolódó banki és pénzügyi tevékenységek végzését.

10. Az ügyfelek védelmének előfeltétele, hogy a biztosítók és viszontbiztosítók számára hatásos szavatolótőke-követelményeket írjanak elő. A piaci fejlemények tükrében a jelenlegi rendszer már nem megfelelő. Ezért új szabályozási keret bevezetése szükséges.

11. A Biztosításfelügyeletek Nemzetközi Szövetsége, a Nemzetközi Számviteli Standard Testület és az Aktuáriusok Nemzetközi Szövetsége által a kockázatkezelés terén elért legújabb eredményekkel, valamint más pénzügyi ágazatok alakulásával összhangban olyan gazdaságikockázat-alapú megközelítést kell bevezetni, amely a biztosítókat és viszontbiztosítókat kockázataik megfelelő mérésére és kezelésére ösztönzi. Az eszközök és a kötelezettségek – beleértve a biztosítástechnikai tartalékokat – értékelésére vonatkozó egyedi szabályok bevezetése révén fokozni kell a harmonizációt.

12. Az új szolvenciarendszer nem lehet túlzottan terhes a kis- és közepes méretű biztosítóknak.

13. A biztosítási és viszontbiztosítási szabályozás és felügyelet fő célja az ügyfelek megfelelő védelme. A pénzügyi stabilitás és a tisztességes és stabil piacok is a biztosítási és viszontbiztosítási szabályozás és felügyelet céljai közé tartoznak, ezeket szintén figyelembe kell venni, de ez nem történhet a fő cél kárára.

14. A tagállamok felügyeleti hatóságainak rendelkezniük kell minden olyan eszközzel, amelyek szükségesek a biztosítók és viszontbiztosítók szabályszerű üzletmenetének biztosításához az egész Közösségben, függetlenül attól, hogy tevékenységüket a letelepedés joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján végzik. A felügyelet eredményessége érdekében a felügyeleti hatóságok által hozott intézkedéseknek arányban kell állniuk a biztosítók vagy viszontbiztosítók üzleti tevékenységében rejlő kockázatok jellegével és összetettségével, függetlenül az érintett vállalkozásnak a piac általános pénzügyi stabilitása szempontjából vett jelentőségétől.

15. A felügyeleti hatóságoknak meg kell kapniuk a biztosítóktól és viszontbiztosítóktól a felügyeleti célokból szükséges információkat.

16. A székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságai felelősek a biztosítók és viszontbiztosítók pénzügyi helyzetének folyamatos ellenőrzéséért. E célból rendszeres vizsgálatokat és értékeléseket kell végezniük.

17. A biztosítási ágazatban a mennyiségi követelmények megfelelőségének kiindulópontja a szavatolótőke-szükséglet. A felügyeleti hatóságok ezért csak szigorúan meghatározott kivételes körülmények között, felügyeleti felülvizsgálatot követően írhatnak elő kiegészítő tőkeszükségletet. A szavatolótőke-szükséglet standard formulája a cél szerint a legtöbb biztosító és viszontbiztosító kockázati profilját lefedi. Egyes esetekben azonban a standardizált megközelítés nem tükrözi megfelelően a vállalkozás igen sajátos kockázati profilját. Ha egy ilyen vállalkozás kockázati profiljának eltérése jelentős, és a részleges vagy teljes belső modell kidolgozása nem hatékony, a kiegészítő tőkeszükséglet állandó jellegűvé válhat. A teljes vagy részleges belső modell jelentős hiányosságai vagy jelentős irányítási mulasztások esetén a felügyeleti hatóságoknak gondoskodniuk kell arról, hogy az érintett vállalkozás minden erőfeszítést megtegyen azon hiányosságok orvoslására, amelyek a kiegészítő tőkeszükséglet előírásához vezettek.

18. Néhány kockázatot jellemzően csak irányítási követelményekkel lehet megfelelően kezelni, a szavatolótőke-szükségletben megtestesülő mennyiségi követelmények meghatározásával kevésbé. A biztosító megfelelő működése és a szabályozási rendszer szempontjából ezért elengedhetetlen egy hatékony irányítási rendszer.

19. Az üzleti stratégia szerves részeként minden biztosítónak és viszontbiztosítónak rendszeresen értékelnie kell az általános szolvenciaszükségletet, tekintettel egyedi kockázati profiljára. Az elvégzett értékelés eredményeit a felügyeleti célokból nyújtandó tájékoztatás részeként a felügyeleti hatóságnak kell jelenteni.

20. A kiszervezett tevékenységek hatékony felügyelete érdekében alapvető fontosságú, hogy a kiszervező biztosító vagy viszontbiztosító felügyeleti hatóságának jogában álljon hozzáférni minden, a kiszervezett tevékenységet végző szolgáltató rendelkezésére álló lényeges adathoz, valamint helyszíni ellenőrzéseket végezni, függetlenül attól, hogy a szolgáltató szabályozott vagy nem szabályozott jogalany. A piaci fejlemények figyelembevétele érdekében, valamint a kiszervezési követelmények folyamatos teljesülése céljából a felügyeleti hatóságokat minden jelentős tevékenység kiszervezése előtt előzetesen tájékoztatni kell. E követelmények figyelembe veszik a közös fórum munkáját és összhangban vannak a bankszektor jelenlegi szabályaival és gyakorlatával, valamint a pénzügyi eszközök piacáról szóló irányelvvel és annak a hitelintézetekre történő alkalmazásával.

21. Az átláthatóság biztosítása érdekében a biztosítóknak és viszontbiztosítóknak legalább évente jelentést kell közzétenniük, amelyben alapvető tájékoztatást adnak a szolvenciájukról és pénzügyi helyzetükről. A vállalkozások számára engedélyezni kell kiegészítő információk önkéntes alapon történő közzétételét.

22. Rendelkezni kell az információcseréről a felügyeleti hatóságok és az olyan hatóságok vagy szervek között, amelyek rendeltetésüknél fogva elősegítik a pénzügyi rendszer stabilitásának megerősítését. Ezért szükséges meghatározni azokat a feltételeket, amelyek mellett az információcserére sor kerülhet. Emellett, amennyiben az információ csak a felügyeleti hatóságok kifejezett hozzájárulásával tehető közzé, az említett hatóságok számára szükség esetén lehetővé kell tenni, hogy hozzájárulásukat szigorú feltételek teljesítéséhez köthessék.

23. A felügyeleti konvergencia előmozdítása nemcsak a felügyeleti eszközök, hanem a felügyeleti gyakorlatok tekintetében is szükséges. A 2004/6/EK bizottsági határozattal[35] létrehozott Európai Biztosítás- és Foglalkoztatóinyugdíj-felügyeletek Bizottságának e tekintetben fontos szerepet kell betöltenie, az elért eredményekről pedig rendszeres jelentést kell készítenie.

24. Az adminisztratív terhek korlátozása és a feladatok kettőzésének elkerülése érdekében a felügyeleti hatóságoknak és a nemzeti statisztikai hivataloknak együtt kell működniük és információcserét kell folytatniuk.

25. A biztosítók és viszontbiztosítók felügyeletének és az ügyfelek védelmének erősítése érdekében az éves és összevont (konszolidált) éves beszámolók jog szerinti könyvvizsgálatáról, a 78/660/EGK és a 83/349/EGK tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 84/253/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. május 17-i 2006/43/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv[36] értelmében vett jog szerinti könyvvizsgálók kötelesek azonnal jelenteni minden olyan tényt, amely komolyan befolyásolhatja a biztosító vagy viszontbiztosító pénzügyi helyzetét vagy igazgatási szervezetét.

26. Az életbiztosítási ügyfelek érdekeinek védelme céljából az életbiztosítási és nem-életbiztosítási tevékenységeket egyaránt folytató biztosítóknak e tevékenységeket elkülönítve kell igazgatniuk. E vállalkozásoknak a velük egyenértékű, egy életbiztosítóból és egy nem-életbiztosítóból álló biztosítási csoportra vonatkozókkal megegyező tőkekövetelményeket kell teljesíteniük, a kompozit biztosítók esetében a fokozott tőkeátruházhatóságot is figyelembe véve.

27. A biztosítók és viszontbiztosítók pénzügyi helyzetével kapcsolatos értékelésnek szilárd gazdasági elveken kell alapulnia és a lehető legjobban fel kell használnia a pénzügyi piacokról származó információkat, valamint a biztosítástechnikai kockázatokról általában rendelkezésre álló adatokat.

28. A biztosítók és viszontbiztosítók adminisztratív terheinek csökkentése céljából a felügyeleti célú értékelési standardoknak a lehetséges mértékig összhangban kell lenniük a nemzetközi számviteli standardokkal.

29. E megközelítéssel összhangban a tőkeszükségletet mérlegben szereplő vagy mérlegen kívüli szavatolótőkével kell fedezni. Mivel nem minden pénzügyi forrás képes a felszámolás vagy a folyamatos működés során jelentkező veszteség teljes elnyelésére, a szavatolótőke-elemeket minőségi kritériumok alapján be kell sorolni, a tőkeszükséglet fedezetére szolgáló megengedett szavatolótőke-összeget pedig ennek megfelelően korlátozni kell. A szavatolótőke-elemekre alkalmazandó korlátok csak a biztosító vagy viszontbiztosító szolvenciahelyzetének meghatározására szolgálnak, és nem alkalmazhatók az említett vállalkozások szabad belső tőkegazdálkodásának ezen felüli korlátozására.

30. Annak érdekében, hogy a biztosítók és viszontbiztosítók képesek legyenek az ügyfelekkel és a kedvezményezettekkel szembeni kötelezettségek teljesítésére, a tagállamoknak elő kell írniuk, hogy e vállalkozások megfelelő biztosítástechnikai tartalékokat képezzenek. A magasabb szintű összehasonlíthatóság és átláthatóság érdekében a Közösségen belül harmonizálni kell a biztosítástechnikai tartalékok képzését.

31. A biztosítástechnikai tartalékok számításának összhangban kell lennie az eszközök és az egyéb kötelezettségek értékelésével, a piaccal, valamint a számvitel és a felügyelet terén elért nemzetközi eredményekkel.

32. A biztosítástechnikai tartalékok összegének tükröznie kell az alapul szolgáló biztosítási állomány jellemzőit. Számításához ezért csak annyiban szabad vállalatspecifikus információkat felhasználni, amennyiben ezeknek az információknak a segítségével a biztosítók és viszontbiztosítók jobban ki tudják emelni az alapul szolgáló biztosítási állomány jellemzőit.

33. A biztosítási vagy viszontbiztosítási kötelezettségek gazdasági szempontú értékeléséhez a biztosítási kötelezettségek várt jelenértékét aktuális és hiteles információkra, valamint realisztikus feltevésekre támaszkodva, a biztosítási és viszontbiztosítási szerződésekben szereplő pénzügyi biztosítékok és opciók figyelembevételével kell számítani. Ehhez hatékony és harmonizált biztosításmatematikai módszerek használatát kell előírni.

34. A kis- és közepes méretű biztosítók sajátos helyzetére tekintettel rendelkezni kell a biztosítástechnikai tartalékok számításának egyszerűsített módjáról.

35. A felügyeleti rendszernek olyan kockázat-érzékenységi követelményt kell előírnia, amely előre tekintő számításon alapulva biztosítja a felügyeleti hatóságok pontos és időszerű beavatkozását (szavatolótőke-szükséglet), illetve meghatároz egy biztonsági minimumszintet, amely alá nem süllyedhet a pénzügyi források összege (minimális tőkeszükséglet). Az ügyfelek egységes szintű védelme érdekében e két tőkekövetelményt a Közösség egészében harmonizálni kell.

36. A szavatolótőke-szükségletnek a megengedett szavatolótőke azon szintjét kell tükröznie, amelynek révén a biztosítók és viszontbiztosítók képesek a jelentős veszteségek elnyelésére, és amely ezáltal elfogadható bizonyossággal szolgál az ügyfelek és kedvezményezettek számára a tekintetben, hogy a kifizetésekre esedékességkor sor kerül.

37. A jó kockázatkezelés elősegítése érdekében, valamint a szabályozói tőkekövetelmények és az ágazati gyakorlat egyeztetése céljából a szavatolótőke-szükségletet úgy kell meghatározni, mint a biztosító vagy viszontbiztosító azon gazdasági tőkéjét, amelyet annak érdekében kell tartania, hogy összeomlásra legfeljebb 200 évente egyszer kerüljön sor. E gazdasági tőkét a vállalkozások valódi kockázati profilja alapján, az esetleges kockázatcsökkentési technikák és a diverzifikációs hatások figyelembevételével kell számítani.

38. Annak érdekében, hogy a biztosítók és viszontbiztosítók képesek legyenek gazdasági tőkéjük értékelésére, rendelkezni kell a szavatolótőke-szükséglet számításának standard formulájáról. A standard formula felépítése tekintetében moduláris megközelítést kell alkalmazni, azaz első lépésként meg kell határozni az egyes kockázati kategóriákhoz tartozó egyedi kitettséget, majd második lépésként ezeket aggregálni kell. Amennyiben vállalatspecifikus paraméterek használatával a vállalkozás valódi biztosítási kockázati profilja jobban megragadható, úgy azt engedélyezni kell, feltéve hogy a paramétereket a standardizált módszertant alkalmazva származtatják.

39. A kis- és közepes méretű biztosítók sajátos helyzetére tekintettel rendelkezni kell a standard formula szerinti szavatolótőke-szükséglet számításának egyszerűsített módjáról.

40. A szavatolótőke-szükséglet kockázatorientált megközelítésével összhangban bizonyos körülmények között az említett szükséglet számításához a standard formula alkalmazása helyett lehetővé kell tenni részleges vagy teljes belső modellek alkalmazását. Az ügyfelek és kedvezményezettek azonos szintű védelme érdekében a belső modelleket harmonizált eljárások és előírások alapján előzetesen engedélyeztetni kell a felügyelettel.

41. Az új kockázatalapú megközelítés alapelvként nem tartalmaz mennyiségi befektetési korlátokat és eszközalkalmassági kritériumokat. A standard formula almoduljai által nem megfelelően fedezett kockázatok kezelése érdekében azonban lehetővé kell tenni befektetési korlátok és eszközalkalmassági kritériumok bevezetését.

42. Amennyiben a megengedett alapvető szavatolótőke összege a minimális tőkeszükséglet alá süllyed, és az érintett vállalkozás a megengedett alapvető szavatolótőke összegét nem képes rövid időn belül visszaállítani a minimális tőkeszükséglet szintjére, a biztosító vagy viszontbiztosító engedélyét vissza kell vonni.

43. A minimális tőkeszükségletet egy egyszerű formula segítségével, auditálható adatok alapján kell számítani.

44. A biztosítóknak és viszontbiztosítóknak a pénzügyi követelmények teljesítéséhez megfelelő minőségű eszközökkel kell rendelkezniük. A biztosítók és viszontbiztosítók valamennyi befektetését a „prudens személy” elvével összhangban kell kezelni.

45. A tagállamok nem írhatják elő a biztosítóknak és viszontbiztosítóknak, hogy eszközeiket az eszközök meghatározott kategóriáiba fektessék, mivel az ilyen követelmény összeegyeztethetetlen lenne a Szerződés 56. cikkében megállapított, a tőkemozgások liberalizálására vonatkozó intézkedésekkel.

46. Tiltani kell minden olyan rendelkezést, amelyek alapján a tagállamok megkövetelhetik a biztosítók és viszontbiztosítók biztosítástechnikai tartalékait fedező eszközök lekötését, bármilyen formában történik is ez, ha a vállalkozást az ezen irányelv alapján engedélyezett biztosító vagy viszontbiztosító viszontbiztosítja, vagy harmadik országbeli vállalkozás, ha a harmadik ország felügyeleti rendszere egyenértékűnek tekinthető.

47. Az európai polgárok fokozódó mobilitása nyomán a gépjármű-felelősségbiztosítási termékek kínálata egyre inkább határokon átnyúló jelleggel zajlik. A zöldkártyarendszer és a gépjármű-biztosítók nemzeti irodái közötti megállapodások további megfelelő működése érdekében célszerű, hogy a tagállamok képesek legyenek a területükön szolgáltatásnyújtás útján gépjármű-felelősségbiztosítást kínáló biztosítók számára előírni, hogy azok belépjenek az adott tagállamban létrehozott nemzeti irodába és garanciaalapba, valamint részt vállaljanak azok finanszírozásában. A szolgáltatásnyújtás szerinti tagállamnak meg kell követelnie a gépjármű-felelősségbiztosítást nyújtó biztosítótól, hogy a tagállam területén jelöljön ki egy képviselőt a kárigényekkel kapcsolatban szükséges információk gyűjtésére valamint az érintett vállalkozás képviseletére.

48. Belső piaci összefüggésben az ügyfelek érdeke, hogy a Közösségben elérhető biztosítási termékek lehető legszélesebb választékához férjenek hozzá. A kötelezettségvállalás szerinti tagállamnak vagy a kockázat helye szerinti tagállamnak ezért biztosítania kell, hogy területén semmi ne akadályozza a Közösségben kínált biztosítási termékek forgalmazását, amennyiben a termékek nem sértik az adott tagállamban a közérdekek védelmére szolgáló hatályos jogszabályokat, és amennyiben a közérdeket nem védik a székhely szerinti tagállam szabályai.

49. Rendelkezést kell hozni egy szankciórendszerről, amelyet akkor kell alkalmazni, ha a kötelezettségvállalás szerinti vagy a kockázat helye szerinti tagállamban a biztosító nem tartja be a közérdek védelmét szolgáló hatályos rendelkezéseket.

50. A biztosítás belső piacán a fogyasztók szélesebb és változatosabb körből választhatnak biztosítást. Annak érdekében, hogy a széles választék és a fokozott verseny minden előnyét ki tudják használni, a fogyasztókat a szerződés megkötése előtt és időtartama alatt minden szükséges információval el kell látni, hogy a szükségleteiknek leginkább megfelelő szerződét választhassák.

51. A segítségnyújtásra vonatkozó szerződéseket ajánló biztosítónak rendelkeznie kell az általa kínált természetbeni szolgáltatások megfelelő időben történő nyújtásához szükséges eszközökkel. Az ilyen vállalkozások tekintetében előírt szavatolótőke-szükségletet és a minimális tőkeszükséglet rájuk vonatkozó abszolút alsó korlátját külön rendelkezésben kell szabályozni.

52. A Közösségben az együttes biztosítási tevékenységek – amelyek jellegüknél és nagyságrendjüknél fogva valószínűleg nemzetközi együttes biztosításként valósulnak meg – hatékony működését minimumszintű harmonizációval kell elősegíteni, a verseny torzulását és az eltérő bánásmódokat elkerülendő. Ezzel összefüggésben a vezető biztosítónak értékelnie kell a kárigényeket és rögzítenie kell a biztosítástechnikai tartalékokat. Emellett a közösségi együttes biztosítás területén különleges együttműködésre van szükség egyrészt a tagállamok felügyeleti hatóságai között, másrészt a Bizottság és az említett hatóságok között.

53. A biztosítottak védelme érdekében harmonizálni kell a jogvédelmi biztosítással kapcsolatos nemzeti jogszabályokat. Amennyire lehet, kerülni kell az érdekütközéseket, amelyek főként abból erednek, hogy a biztosító egy másik személyt is biztosít, vagy hogy egy személy számára jogvédelmi biztosítást és egy másik ágazatba tartozó biztosítást is nyújt, a mégis kialakuló érdekütközéseket pedig meg kell tudni oldani. Az ügyfelek ilyen szempontból megfelelő szintű védelme több eszközzel is elérhető. A jogvédelmi biztosítással rendelkező személyek érdekvédelmének bármely eszköz választása esetén azonos szintűnek kell lennie.

54. A jogvédelmi biztosítást nyújtó biztosító és a biztosított közötti érdekütközést a legtisztességesebb és leggyorsabb módon kell rendezni. Ezért célszerű, hogy a tagállamok választottbírósági eljárásról vagy hasonló biztosítékot nyújtó eljárásról rendelkezzenek.

55. Egyes tagállamokban a magán- vagy önkéntes egészségbiztosítás a szociális biztonsági rendszer által nyújtott egészségbiztosítás részleges vagy teljes alternatívájaként szolgál. Az ilyen egészségbiztosítás különös jellege megkülönbözteti azt a kárbiztosítás más ágazataitól és az életbiztosítástól, mivel gondoskodni kell arról, hogy az ügyfelek – tekintet nélkül korukra vagy kockázati profiljukra – ténylegesen hozzáférhessenek a magán- vagy önkéntes alapon megkötött egészségbiztosítási védelemhez. Az egészségbiztosítási szerződések jellege és szociális következményei miatt a kockázat helye szerinti tagállam felügyeleti hatóságainak rendszeres jelentési kötelezettséget kell előírniuk a magán- vagy önkéntes alapon megkötött egészségbiztosítási szerződések általános és különös feltételei tekintetében a célból, hogy ellenőrizni tudják, hogy az ilyen szerződések a szociális biztonsági rendszer által nyújtott egészségbiztosítás részleges vagy teljes alternatívájaként szolgálnak-e. Az ilyen jellegű ellenőrzés nem képezheti a termékek forgalmazásának előfeltételét.

56. E célból egyes tagállamok egyedi jogszabályokat alkottak. A közérdek védelmében lehetővé kell tenni ilyen jogszabályok alkotását, amennyiben azok nem korlátozzák indokolatlanul a letelepedés jogát, illetve a szolgáltatásnyújtás szabadságát, és azzal a feltétellel, hogy az ilyen jogszabályokat azonos módon kell alkalmazni. E jogszabályok az egyes tagállamok körülményei miatt különböző jellegűek lehetnek. A közérdek védelmére vonatkozó célkitűzést úgy is el lehet érni, hogy a magán- vagy önkéntes egészségbiztosítást nyújtó vállalkozásoktól olyan egységes szerződések kínálatát követelik meg, melyek a tagállamok törvény által előírt szociális biztonsági rendszeréhez hasonló védelmet nyújtanak az előírt maximummal azonos vagy annál alacsonyabb biztosítási díj ellenében, és megkövetelik, hogy a biztosítóintézetek részt vegyenek veszteségkompenzációs rendszerekben. További lehetőségként meg lehet követelni, hogy a magán- és az önkéntes egészségbiztosítás biztosítástechnikai alapja hasonló legyen az életbiztosításéhoz.

57. A fogadó tagállamok megkövetelhetik bármely, a területükön saját kockázatára kötelező munkahelyi balesetbiztosítást nyújtó biztosítótól, hogy tartsa be a tagállamok nemzeti jogszabályainak az erre a biztosítási ágazatra vonatkozó különleges rendelkezéseit. Ez a követelmény azonban nem alkalmazható a pénzügyi felügyeletre vonatkozó rendelkezésekre, amelyeknek a székhely szerinti tagállam kizárólagos felelősségi körében kell maradniuk.

58. Megfelelő szabályokat kell alkotni a biztosítóktól és viszontbiztosítóktól kockázatokat átvállaló céltársaságokkal kapcsolatban, amelyek maguk nem biztosítók vagy viszontbiztosítók. A céltársaságtól beszedhető összegek viszontbiztosítási vagy engedményezési szerződések keretében levonhatónak minősülnek.

59. A véges kockázatú viszontbiztosítási tevékenység különleges jellege miatt a tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy a véges kockázatú viszontbiztosítási szerződéseket kötő vagy véges kockázatú viszontbiztosítási tevékenységeket folytató biztosítók és viszontbiztosítók képesek legyenek az említett szerződésekből és tevékenységekből eredő kockázatok azonosítására, értékelésére és ellenőrzésére.

60. A viszontbiztosítás nemzetközi vonatkozásainak figyelembevétele érdekében rendelkezni kell arról, hogy harmadik országgal olyan nemzetközi megállapodásokat lehessen kötni, amelyek célja azon viszontbiztosítási jogalanyok feletti felügyelet eszközeinek meghatározása, amelyek üzleti tevékenységüket a szerződő felek területén folytatják. Rendelkezni kell továbbá egy rugalmas eljárásról, amely lehetővé teszi a harmadik országokkal való prudenciális egyenértékűség közösségi szintű értékelését, hogy javítani lehessen a viszontbiztosítási szolgáltatások liberalizálását harmadik országokban, akár letelepedés, akár határokon átnyúló szolgáltatás révén.

61. A biztosítási és viszontbiztosítási csoportok felügyeletére vonatkozó jogszabályoknak lehetővé kell tenniük, hogy a biztosítót vagy viszontbiztosítót felügyelő hatóságok megalapozottabb véleményt alkossanak a csoportok pénzügyi helyzetéről.

62. A csoportfelügyeletnek a szükséges mértékben figyelembe kell vennie a biztosítói holdingtársaságokat és a vegyes tevékenységű biztosítói holdingtársaságokat is. Ez az irányelv azonban nem írja elő, hogy a tagállamok az említett vállalkozások egyedi felügyeletére kötelesek.

63. Noha a biztosítási felügyelet alapvető célja az egyedi biztosítók és viszontbiztosítók felügyelete marad, meg kell határozni a csoportszintű felügyelet hatályába tartozó vállalkozások körét is.

64. Csoportszintű felügyelet alkalmazandó minden esetben a Közösségen belül főirodával rendelkező legfőbb részesedő vállalkozás szintjén. A tagállamoknak azonban meg kell engedniük felügyeleti hatóságaik számára, hogy a csoportfelügyeletet korlátozott számú alacsonyabb szinten is végezhessék, amennyiben szükségesnek ítélik.

65. A szolvenciaszámítást csoportot alkotó biztosítók és viszontbiztosítók esetében csoportszinten kell elvégezni.

66. A csoporton belüli biztosítók és viszontbiztosítók számára lehetővé kell tenni, hogy belső modell alkalmazása iránti kérelmet nyújtsanak be mind a csoportszintű, mind az egyedi szolvenciaszámításhoz.

67. Gondoskodni kell a szavatolótőke csoporton belüli célszerű allokációjáról és arról, hogy az szükség esetén rendelkezésre álljon az ügyfelek és kedvezményezettek védelmében. E célból a csoporton belüli biztosítóknak és viszontbiztosítóknak elegendő szavatolótőkével kell rendelkezniük a szavatolótőke-szükséglet fedezésére, kivéve ha az ügyfelek és kedvezményezettek védelmét más módon is hatékonyan meg lehet valósítani. A csoporton belüli biztosítók és viszontbiztosítók számára ezért engedélyezni kell, hogy szavatolótőke-szükségletüket bizonyos körülmények között az anyavállalat nyilatkozatában foglalt csoporttámogatással fedezzék. A csoporttámogatás esetleges jövőbeli felülvizsgálatának szükségességéhez kapcsolódó értékelés, illetve a felülvizsgálat előkészítése érdekében a Bizottság jelentést tesz a tagállamok vonatkozó szabályairól és a felügyeleti hatóságok gyakorlatairól.

68. Egy biztosítói holdingtársaság vagy egy harmadik országbeli biztosító vagy viszontbiztosító által birtokolt biztosító leányvállalat vagy viszontbiztosító leányvállalat szolvenciájára hatással lehetnek annak a csoportnak a pénzügyi erőforrásai és e pénzügyi erőforrások csoporton belüli eloszlása, amelyben részt vesz. A felügyeleti hatóságok részére ezért biztosítani kell a csoportfelügyelet gyakorlásának, valamint megfelelő intézkedések meghozatalának lehetőségét a biztosító vagy viszontbiztosító szintjén, ha annak szolvenciája veszélybe került vagy veszélybe kerülhet.

69. A biztosítók vagy viszontbiztosítók pénzügyi helyzetét kockázatkoncentrációk és csoporton belüli ügyletek befolyásolhatják. A felügyeleti hatóságok részére ezért lehetővé kell tenni, hogy a kockázatkoncentrációk és a csoporton belüli ügyletek felett általános felügyeletet gyakorolhassanak, és hogy megfelelő intézkedéseket hozhassanak a biztosító vagy viszontbiztosító szintjén, ha annak szolvenciája veszélybe került vagy veszélybe kerülhet.

70. A csoporton belüli biztosítóknak és viszontbiztosítóknak megfelelő irányítási rendszerekkel kell rendelkezniük, amelyeket felügyeleti felülvizsgálatnak kell alávetni.

71. A csoportfelügyelet alá tartozó valamennyi biztosítói és viszontbiztosítói csoportnak egy az érintett felügyeleti hatóságok közül kijelölt csoportfelügyeleti hatósághoz kell tartoznia. A csoportfelügyeleti hatóság jogai és kötelezettségei közé tartozik a megfelelő koordináció és a döntéshozatali hatáskör gyakorlása. Az ugyanazon csoportba tartozó biztosítók és viszontbiztosítók felügyeletében érintett hatóságoknak koordinációs megállapodásokat kell kötniük.

72. Gondoskodni kell arról, hogy a felügyeleti hatóságok a csoportfelügyelet gyakorlásához szükséges összes információhoz hozzájussanak. Meg kell teremteni a biztosítók és viszontbiztosítók felügyeletéért felelős hatóságok közötti, illetve az előbb említett hatóságok és a más pénzügyi ágazatokban működő vállalkozások felügyeletéért felelős hatóságok közötti együttműködést.

73. Ha egy csoport vezetője nem a Közösségen belüli, a csoporton belüli biztosítókat és viszontbiztosítókat egyenértékű és célszerű csoportfelügyeleti szabályozásnak kell alávetni. Ezzel összefüggésben gondoskodni kell a szabályok átláthatóságáról és a harmadik országbeli hatóságokkal a releváns körülmények tekintetében folytatott információcseréről.

74. Tekintve hogy a reorganizációs intézkedésekről és a felszámolási eljárásokról szóló nemzeti jogszabályok nincsenek harmonizálva, a belső piac megvalósítása keretében célszerű gondoskodni a tagállamok biztosítókra vonatkozó reorganizációs és felszámolási eljárásokkal kapcsolatos jogszabályainak kölcsönös elismeréséről, valamint a szükséges együttműködésről, figyelembe véve az ilyen intézkedések egysége, egyetemessége, összehangolása és nyilvánossága, valamint a biztosítási hitelezők egyenlő bánásmódja és védelme iránti igényt.

75. Arról is gondoskodni kell, hogy az egy-egy tagállam illetékes hatósága által elfogadott reorganizációs intézkedések – amelyek célja a biztosító pénzügyi stabilitásának megőrzése vagy helyreállítása, valamint a lehetséges mértékig a felszámolási helyzet megelőzése – az egész Közösségben kifejthessék teljes hatásukat. Az ilyen reorganizációs intézkedések és felszámolási eljárások harmadik országokkal szembeni hatásainak azonban változatlannak kell maradniuk.

76. A reorganizációs intézkedések, illetve a felszámolási eljárások alkalmazásában különbséget kell tenni az illetékes hatóságok és a biztosítók felügyeleti hatóságai között.

77. A fióktelep fizetésképtelenségi célú meghatározásánál – a fizetésképtelenségre vonatkozó hatályos elveknek megfelelően – figyelembe kell venni, hogy a biztosító különálló jogi személy. A székhely szerinti tagállam jogszabályaiban azonban meg kell határozni azt a módot, ahogyan az állandó felhatalmazással rendelkező, a biztosító ügynökeként eljáró független személyek birtokában lévő eszközök és források kezelendők a biztosító felszámolása során.

78. Meg kell határozni azokat a feltételeket, amelyek mellett azok a felszámolási eljárások is az irányelv hatályába tartoznak, amelyeket bár nem fizetésképtelenség miatt indítottak meg, de a biztosítási kárigények kifizetése érdekében valamely kielégítési sorrendet tartalmaznak. A biztosító alkalmazottainak a munkavállalási szerződésből, illetve munkaviszonyból származó követeléseire átruházás útján valamilyen nemzeti bérgarancia-rendszernek is fedezetet kell biztosítania. Az ilyen átruházott követeléseket a székhely szerinti tagállam jogában meghatározott módon (lex concursus) kell kezelni.

79. A reorganizációs intézkedések nem zárják ki a felszámolási eljárás megkezdését. Gondoskodni kell arról, hogy a felszámolási eljárás a reorganizációs intézkedések elfogadásának hiányában vagy azt követően is kezdeményezhető legyen, ezt követően pedig csődegyezséggel vagy más hasonló intézkedéssel – ideértve a reorganizációs intézkedéseket is – megszűnhessen.

80. Biztosító felszámolási eljárásával kapcsolatban kizárólag a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságait szabad határozathozatalra felhatalmazni. A határozatok hatásainak az egész Közösségre ki kell terjedniük és azokat minden tagállamnak el kell ismernie. A határozatokat a székhely szerinti tagállam eljárásainak megfelelően és az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzé kell tenni. Az információkat minden olyan ismert hitelező számára is hozzáférhetővé kell tenni, amelynek követelésbenyújtási vagy észrevételezési joga van.

81. A felszámolási eljárás során a biztosító minden eszközét és forrását figyelembe kell venni.

82. A felszámolási eljárás indításának, lefolytatásának és lezárásának összes feltételére a székhely szerinti tagállam joga az irányadó.

83. A tagállamok összehangolt fellépése érdekében a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságait és az összes többi tagállam ilyen hatóságait sürgősen tájékoztatni kell a felszámolási eljárás megindításáról.

84. Rendkívüli fontosságú, hogy a biztosított személyek, ügyfelek, kedvezményezettek, illetve bármilyen sértett fél, akinek közvetlen kereseti joga van a biztosító ellen a biztosítási ügyletekből eredő kárigény miatt, védelemben részesüljön a felszámolási eljárás során, feltéve hogy az ilyen védelem nem terjed ki azokra a követelésekre, amelyek nem a biztosítási szerződésekből vagy biztosítási ügyletekből származó kötelezettségekből erednek, hanem a tárgyalások során valamely ügynök által okozott polgári jogi felelősségből, amelyért a biztosítási szerződésre vagy ügyletre alkalmazandó jognak megfelelően az ilyen biztosítási szerződés vagy ügylet értelmében maga az ügynök nem felelős. E cél érdekében a tagállamoknak lehetővé kell tenniük a biztosítási hitelezők különleges bánásmódjára szolgáló egyenértékű módszerek közötti választást, amely módszerek egyike sem akadályozza a tagállamokat abban, hogy a biztosítási kárigények különféle kategóriái között rangsort állapítsanak meg. Emellett megfelelő egyensúlyt kell létrehozni a biztosítási hitelezők és más, az érintett tagállam jogszabályai által védett kiváltságos hitelezők védelme között.

85. A felszámolási eljárás megindításának együtt kell járnia a biztosító működési engedélyének visszavonásával, kivéve, ha ez már megtörtént.

86. A hitelezők számára jogot kell biztosítani, hogy panaszt tehessenek, vagy hogy írásos észrevételeiket beterjeszthessék a felszámolási eljárás során. A székhely szerinti tagállamon kívüli tagállamban állandó lakóhellyel rendelkező hitelezők követeléseit az állampolgárság vagy lakóhely miatti bármiféle diszkrimináció nélkül kell kezelni, a velük egyenértékű, székhely szerinti tagállambeli követelésekkel azonos módon.

87. Az általános bizalom és a székhely szerinti tagállamon kívüli tagállamok jogbiztonságának védelme érdekében meg kell határozni az irányadó jogot, amely a reorganizációs intézkedéseknek és a felszámolási eljárásoknak a függőben levő peres eljárásokra, valamint a peres eljárásokból eredő egyedi végrehajtási intézkedésekre gyakorolt hatásaira vonatkozik.

88. Az irányelv végrehajtásához szükséges jogszabályokat a Bizottságra ruházott végrehajtási hatáskörök gyakorlására vonatkozó eljárások megállapításáról szóló, 1999. június 28-i 1999/468/EK tanácsi határozattal[37] összhangban kell elfogadni. A Bizottságra különösen azoknak a jogszabályoknak az elfogadási hatáskörét kell átruházni, amelyek azon mellékletek és jogszabályok módosításával kapcsolatosak, amelyek főként a felügyeleti hatásköröket és a meghozandó intézkedéseket határozzák meg, illetve részletes követelményeket állapítanak meg például a következő területeken: irányítási rendszer, közzététel, a biztosítástechnikai tartalékok és a tőkeszükségletek számítása, befektetési szabályok és csoportfelügyelet. Mivel az említett jogszabályok általános hatályúak és céljuk az irányelv nem lényegi elemeinek módosítása illetve az irányelv kiegészítése új, nem lényegi elemekkel, ezért ezeket a jogszabályokat az 1999/468/EK határozat 5a. cikkében előírt ellenőrzéssel történő szabályozási bizottsági eljárás útján kell elfogadni.

89. Mivel a tervezett intézkedés céljait tagállami szinten nem lehet kielégítően megvalósítani, és mivel azokat az intézkedés léptéke és hatásai miatt közösségi szinten jobban meg lehet valósítani, a Közösség intézkedéseket hozhat a Szerződés 5. cikkében foglalt szubszidiaritás elvével összhangban. Az e cikkben meghatározott arányosság elvének megfelelően ez az irányelv nem lépi túl a célkitűzések eléréséhez szükséges mértéket.

90. A viszontbiztosítás és a visszaengedményezés területén a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó korlátozások megszüntetéséről szóló, 1964. február 25-i 64/225/EGK tanácsi irányelv[38], az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási üzletág tekintetében a letelepedés szabadságát akadályozó korlátok eltörléséről szóló, 1973. július 24-i 73/240/EGK tanácsi irányelv[39], az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló 73/239/EGK irányelv módosításáról szóló, 1976. június 29-i 76/580/EGK tanácsi irányelv[40], valamint az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenységek megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló 73/239/EGK első irányelvnek elsősorban az utazási segítségnyújtás vonatkozásában történő módosításáról szóló, 1984. december 10-i 84/641/EGK tanácsi irányelv[41] rendelkezései elavultak, ezért hatályon kívül helyezendők.

91. Az irányelv nemzeti jogba való átültetésére irányuló kötelezettség csak azokra a rendelkezésekre vonatkozik, amelyek alapvető változást jelentenek a korábbi irányelvekhez képest. A változatlanul maradt rendelkezések átültetésére irányuló kötelezettség a korábbi irányelvekből ered.

92. Ez az irányelv nem sérti a tagállamoknak az irányelvek nemzeti jogba való átültetésére vonatkozó, a VI. melléklet B részében meghatározott határidőkkel kapcsolatos kötelezettségeit.

2002/83/EK (kiigazított szöveg)

ELFOGADTA EZT AZ IRÁNYELVET:

I. CÍM

√ A KÖZVETLEN BIZTOSÍTÁS ÉS VISZONTBIZTOSÍTÁS MEGKEZDÉSE ÉS GYAKORLÁSA

I. FEJEZET

√ TÁRGY, HATÁLY ÉS FOGALOMMEGHATÁROZÁSOK ÉS HATÁLY

1. SZAKASZ – TÁRGY ÉS HATÁLY

2002/83/EK 2. cikk (kiigazított szöveg)

1. cikk √ Tárgy

Ez az irányelv √ a következőkkel kapcsolatos szabályokat állapítja meg:

(1). a következőkben meghatározott tevékenységi formákban a tagállamokban letelepedett vagy ott letelepedni kívánó vállalkozások által az önállóan végzett közvetlen biztosítási √ és viszontbiztosítási tevékenység √ Közösségen belüli megkezdésére és gyakorlására vonatkozik:

√ (2) biztosítási és viszontbiztosítási csoportok esetében a kiegészítő felügyelet ;

√ (3) a közvetlen biztosítók reorganizációja és felszámolása.

84/641/EGK 1. cikk és 2002/83/EK 2. cikk (kiigazított szöveg)

2. cikk √ Hatály

1. Ez az irányelv a közvetlen √ élet és nem-életbiztosítókra alkalmazandó biztosítás önálló tevékenységként történő megkezdésével és folytatásával, valamint a (2) bekezdésben említett segítségnyújtással foglalkozik, amelyet olyan vállalkozások folytatnak, amelyek valamely tagállam területén letelepedtek, vagy ott kívánnak letelepedni.

2005/68/EK 1. cikk (kiigazított szöveg)

1. Ez az √ Az irányelv az olyan viszontbiztosítókra √ is alkalmazandó általi önálló közvetlen viszontbiztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó szabályokat állapítja meg, amelyek kizárólag viszontbiztosítási tevékenységgel foglalkoznak, és amelyek valamely tagállamban √ területén letelepedtek, vagy ott kívánnak letelepedni √ , a IV. cím kivételével .

84/641/EGK 1. cikk (kiigazított szöveg)

2. √ Az (1) bekezdés első albekezdése alkalmazásában a nem-életbiztosítás körébe beleértendő A segítségnyújtási tevékenység az olyan személyek számára √ történő segítségnyújtás nyújtott segítség, akik bajba kerülnek utazásuk során, illetve miközben otthonuktól, állandó tartózkodási helyüktől távol tartózkodnak. Ez azt jelenti, hogy a kedvezményezett a biztosítási díj előzetes megfizetése ellenében, a segítségnyújtásra vonatkozó szerződésben meghatározott esetekben és feltételek mellett azonnal segítségben részesül, ha valamilyen véletlen esemény bekövetkezte folytán bajba kerül.

A segítségnyújtás magában foglalhatja pénzbeli vagy természetbeni szolgáltatás nyújtását. A természetbeni szolgáltatást a segítségnyújtó alkalmazottai és berendezései útján nyújthatja.

A segítségnyújtási tevékenység nem foglalja magában a szerviztevékenységet, a karbantartást, az értékesítés utáni szolgáltatásokat, illetve közvetítői tevékenységként a segítségnyújtás puszta jelzését, illetve a segélynyújtást.

3. Az e cikkben említett tevékenységek ágazatonkénti besorolása a mellékletben található.

2002/83/EK (kiigazított szöveg)

ð új szöveg

√ 3. Az életbiztosítás tekintetében ez az irányelv az alábbiakra alkalmazandó:

a) 1. a következő szerződéses alapú biztosítási fajták √ életbiztosítási tevékenységek :

a)i. életbiztosítás, azaz az a biztosítási ágazat, amely különösen a kizárólag egy meghatározott életkor elérésére szóló biztosítás, a kizárólag halál esetére szóló biztosítás, a meghatározott életkor elérésére vagy az azt megelőző elhalálozás esetére szóló biztosítás, a díj-visszatérítéses életbiztosítás, a házasságkötésre szóló biztosítás, a születésre szóló biztosítás;

b)ii. életjáradékok;

c)iii. az életbiztosítással √ kapcsolatban kötött foglalkozó biztosítóintézetek által végzett kiegészítő biztosítás, azaz különösen a személyi sérülés esetére szóló, a munkaképtelenséget is magában foglaló biztosítás, a baleset miatti elhalálozás esetére szóló biztosítás, valamint a balesetből vagy betegségből származó rokkantság esetére szóló biztosítás, amennyiben ezeket a biztosítási fajtákat az életbiztosítás mellett kötik;

d)iv. √ a jelenleg az Írországban és az Egyesült Királyságban létező, fel nem mondható állandó egészségbiztosításként ismert biztosítási fajta;

b) 2. a következő műveletek, amennyiben azok szerződésen alapulnak, és amennyiben a magánbiztosítás felügyeletéért felelős közigazgatási hatóságok felügyelete alá tartoznak, és az érintett országban engedéllyel rendelkeznek:

a)i. tontinák √ olyan műveletek , amelyek esetében a jegyzők társulását avégett hozták létre, hogy közösen tőkésítsék járulékaikat, és ezután az így felhalmozott eszközöket az elhunytak túlélői vagy kedvezményezettjei között szétosszák, √ (tontinák) ;

b)ii. a biztosításmatematikai számításokra épülő tőkésítési műveletek, ahol előre megállapodott egyszeri vagy időszakos befizetések ellenében meghatározott időpontokra és összegre szóló kötelezettségeket vállalnak;

c)iii. a csoportos nyugdíjalapok kezelése, √ amibe a azaz olyan műveletek, amelyek az érintett vállalkozás számára befektetések √ kezelése ð is beletartozik ï kezeléséből állnak, különösen olyan testületek tartalékokat képviselő eszközeinek kezelésébőle, amelyek elhalálozás vagy túlélés, illetve valamely tevékenységgel való felhagyás, vagy annak korlátozása esetén teljesítenek kifizetéseket;

d)iv. a c) pontban iii. alpontban említett műveletek, amennyiben ezekhez vagy a tőke értékmegőrzésére, vagy egy minimális kamat fizetésére vonatkozó biztosítás kapcsolódik;

e)v. biztosítóintézetek √ életbiztosítók által végzett olyan műveletek, amelyeket a francia „Code des assurances” IV. könyve 4. címének 1. fejezete említ;

3. c) Aaz emberi élet hosszához kapcsolódó műveletek, amelyeket a társadalombiztosítási jogszabályok előírnak, vagy amelyekről azok rendelkeznek, amennyiben azokat saját kockázatukra életbiztosító biztosítóintézetek √ életbiztosítók végzik, vagy irányítják az adott tagállam jogszabályainak megfelelően.

73/239/EGK 2. cikk (1) bekezdés d) pont és 2002/83/EK 3. cikk (4) bekezdés (kiigazított szöveg)

ð új szöveg

√ 2. SZAKASZ – HATÁLY ALÓLI KIVÉTELEK

√ 1. ALSZAKASZ – ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK

3. CIKK √ Kötelező rendszerek

aA 2. cikk (3) bekezdésének alkalmazásától függően√ sérelme nélkül, ezen irányelv nem alkalmazandó a szociális biztonság kötelező rendszerének részét képező biztosításra;

ò új szöveg

4. cikkHatály alóli kizárás nagyságrend miatt

1. Az 5–10. cikk sérelme nélkül, ezen irányelv nem alkalmazandó az évi 5 millió eurónál kisebb díjbevételű biztosítókra.

2. Ha az (1) bekezdésben meghatározott összeget három egymás követő évben túllépik, akkor az irányelvet a negyedik évtől alkalmazni kell.

73/239/EGK 2. cikk (kiigazított szöveg)

√ 2. ALSZAKASZ – NEM-ÉLETÁG

5. CIKK √ Műveletek

√ A nem-életbiztosítók tekintetében Aaz irányelv nem vonatkozik √ alkalmazandó

1. a következő biztosítási fajtákra:

a) életbiztosítás, vagyis az a biztosítási ág, amely magában foglalja különösen az egy meghatározott kor elérésére szóló biztosítást, a halálesetre szóló biztosít