[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 18.9.2008

COM(2008) 568 végleges

2004/0209 (COD)

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK az EK-Szerződés 251. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alapján

a munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvtervezet elfogadásáról kialakított tanácsi közös álláspontról

2004/0209 (COD)

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK az EK-Szerződés 251. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alapján

a munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvtervezet elfogadásáról kialakított tanácsi közös álláspontról

1. HÁTTÉRINFORMÁCIÓ

A javaslat megküldése a Parlamentnek és a Tanácsnak: (COM (2004) 607 dokumentum, végleges:2004/0209 (COD)) | 2004. szeptember 22. |

A Régiók Bizottsága által kiadott vélemény kelte: | 2005. április 14. |

A Parlament első olvasatban kiadott véleményének kelte: | 2005. május 11. |

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleményének kelte: | 2005. május 11. |

A módosított javaslat megküldése a Parlamentnek és a Tanácsnak: (COM (2005) 246 végleges) | 2005. május 31. |

Politikai megállapodás a közös álláspontról a Tanácsban (minősített többséggel) | 2008. június 9. |

A közös álláspont hivatalos elfogadásának időpontja a Tanácsban: | 2008. szeptember 15 |

2. A BIZOTTSÁG JAVASLATÁNAK CÉLJA

A bizottsági javaslat a munkaidő-irányelv[1] módosítására irányul, melyet az alábbi négy főbb követelmény alapján kialakított, kiegyensúlyozott változtatásokkal kíván elérni:

- jogi megoldás a Bizottság 2004-es nyilvános konzultációi során kifejtett problémákra a rendelkezésre állási idő és a kompenzációs pihenőidő ütemezésének kezelésében;

- a munkavállalók egészségének és biztonságának javítása, különös tekintettel a túlórával kapcsolatos kockázatokra;

- nagyobb rugalmasság a heti munkaidőre vonatkozó referenciaidő tekintetében, ami a 2004. évi nyilvános konzultáció eredményének is tekinthető; valamint

- a szakmai és a családi élet összeegyeztetésének fokozott támogatása.

A Bizottság módosított javaslatában foglalt legfőbb változások a következők:

Rendelkezésre állási idő

A javaslat célja a rendelkezésre állási időre vonatkozó jogszabályi meghatározás megalkotása és a rendelkezésre állási idő különböző típusai közti különbségtétel; mindez kapcsolódik a Bíróság két nemrégiben meghozott ítéletére ( SIMAP [2] , Jaeger [3] …), amelyek alapvető hatással vannak a közszolgálati munkaidő szervezésére.

A szakmai és a családi élet összeegyeztetése

A tagállamoknak a két terület összeegyeztethetőségét elősegítő megállapodások megkötésére kell ösztönözniük a szociális partnereket, és meg kell hozniuk a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a munkaadók megfelelő időben informálják a munkavállalókat a munkaidővel kapcsolatos változásokról, továbbá kötelező legyen számukra a munkavállalók munkaidő-változtatással vagy munkaidő-beosztással kapcsolatos kéréseinek kivizsgálása.

A maximális heti munkaidő kiszámítása

Az irányelv előírja, hogy a heti átlagmunkaidő túlórával együtt nem haladhatja meg a 48 órát. A javaslat nem változtatna a felső határon, azonban az átlag munkaidő kiszámításánál nagyobb rugalmasságot biztosítana azáltal, hogy objektív, technikai vagy munkaszervezési okra hivatkozva jogszabályokkal lehetővé tenné a referencia-időszak akár tizenkét hónapra történő kiterjesztését is. Egy ilyen jellegű kiterjesztés a munkavállalók egészségének és biztonságának védelmére, valamint a szociális partnerekkel folytatott konzultációra való figyelemmel lenne lehetséges.

Az „opt-out”jövője

Az irányelv 22. cikke (1) bekezdésében meghatározott „opt-out” jelenleg lehetővé teszi a tagállamok számára annak engedélyezését, hogy a munkavállaló bizonyos feltételek teljesülése mellett megállapodjon munkaadójával a 48 órás munkaidőn túli munkavégzésről. A módosított javaslat ezen derogáció meghatározott időponttól kezdődő eltörléséről rendelkezik, és a köztes időben kiegészítő védelmi intézkedések léptet életbe.

A pihenőidő ütemezése

Az irányelvben előírt minimum napi vagy heti pihenőidőtől való eltérés (derogáció) esetében az azzal egyenértékű kompenzációs pihenőidőt ésszerű határidőn belül kötelezően ki kell adni, melyekről a nemzeti jogszabályokban, illetve a kollektív vagy a szociális partnerekkel kötött megállapodásokban kell dönteni. A változtatás rugalmasabbá tenné mind a munkavállalók, mind pedig a munkáltatók munkaszervezését.

3. ÉSZREVÉTELEK A KÖZÖS ÁLLÁSPONTHOZ

1.1. Rövid általános megjegyzések a közös állásponthoz

A közös álláspont számos olyan szempontot is tartalmaz, amely különbözik a módosított bizottsági javaslattól. A Parlament módosítási javaslatai közül több nem szerepel benne, ugyanakkor jelentős számú parlamenti javaslat bekerült a módosított bizottsági javaslatba.

A közös álláspont elfogadására csak egy különösen hosszadalmas és nehézkes első tanácsi olvasat után került sor, amelyben a tagállamok közül igen sok egymástól jelentősen eltérő álláspontot képviselt, még akkor is, ha a soros elnökség (valamint az őt támogató Bizottság) számos erőfeszítést tett egy kompromisszumos megoldás elfogadására.

A Tanács változtatási javaslatai közül néhányhoz – így például az „opt-out”-tal való visszaéléssel szembeni védelemre vonatkozó kiegészítő feltételekhez – a Bizottság támogatását adja, mivel általuk nagyobb védelmet kapnának a túlmunkának fokozottan is kitett munkavállalói csoportok.

Tekintettel arra, hogy a tagállamok számára milyen jövőbeli lehetőségeket nyújt az „opt-out” opció használata, a Bizottság végül elfogadta az ezirányú változtatásokat, melyek a továbbiakban részletes kifejtésre kerülnek.

A Bizottság a jogi helyzet mielőbbi tisztázása érdekében támogatta az általános megállapodást, lehetővé téve ezáltal, hogy a tagállamok egységesebben alkalmazzák az irányelvet.

1.2. Az Európai Parlament első olvasata során elfogadott módosítások kimenetele

1.2.1. A módosított bizottsági javaslatba és a közös álláspontba (teljes egészben, részben vagy tartalmilag) beemelt európai parlamenti módosítások

A preamlumumbekezdések:

- 1. sz. módosítás (a lisszaboni Európai Tanács következtetéseinek idézése): lásd a közös álláspont 4. sz. preambulumbekezdését;

- 2. sz. módosítás (részletes utalás a lisszaboni Európai Tanács következtetéseire): lásd a közös álláspont 4. sz. preambulumbekezdését;

- 3. sz. módosítás (hivatkozás a nők foglalkoztatási arányának növelésére): lásd a közös álláspont 5. sz. preambulumbekezdését;

- 4. sz. módosítás (fokozott utalás a munkavállalók egészségének és biztonságának védelmére, és kiegészítő utalás a szakmai és a családi élet összeegyeztetésével kapcsolatban): lásd a közös álláspont 7. sz. preambulumbekezdését;

- 8. sz. módosítás (az Alapjogi Charta 31. cikke (2) bekezdésének idézése): lásd a közös álláspont 19. sz. preambulumbekezdését;

A cikkek:

- 10. sz. módosítás (a nem aktív rendelkezésre állási időt részarányosan be lehet számítani): lásd a közös álláspont 1.2. cikkét (az új javaslat 2a. cikke);

- 12. sz. módosítás (a szakmai és a családi élet összeegyeztetésére vonatkozó rendelkezés hozzáadása): lásd a közös álláspont 1.2. cikkét (az új javaslat 2b. cikke);

- 13. sz. módosítás (az 16.cikk b) pontjában javasolt új szöveg törlése): a törölt szöveg a továbbiakban már nem jelenik meg a közös javaslatban;

- a 16. és a 18. sz. módosítások (kompenzációs pihenőidő): lásd a közös álláspont 1.3. cikkének b) pontját (a 17. cikk (2) bekezdésének módosítása) és 1.4. cikkét (a 18. cikk módosítása);

- 17. sz. módosítás (hibajavítás): lásd a közös álláspont 1.3. cikke d) pontjának i. alpontját, a 17. cikk (5) bekezdésének módosítása;

- 19. sz. módosítás (referencia-időszak): lásd a közös álláspont 1.5. cikkét, a 19. cikk módosítása.

1.2.2. A módosított javaslatba felvett, azonban a közös álláspontba be nem emelt európai parlamenti módosítások

- 11. sz. módosítás (a maximum munkaidő az egyes munkavállalóra értelmezendő, nem pedig szerződésenként)

Lásd a módosított javaslat 2. sz. preambulumbekezdését, amely részben figyelembe veszi ezt a módosítást.

- 20. sz. módosítás (a 22. cikk (1) bekezdése értelmében az „opt-out” hatályon kívül helyezése, 3 évvel az irányelv hatályba lépése után)

Lásd a módosított javaslat 22. cikkének (1) bekezdését.

- 24. sz. módosítás (az opt-out javasolt hatályon kívül helyezését követően a még hatályos egyedi megállapodások 1 éven belül lejárnának)

Lásd a módosított javaslat 22. cikkének (1c) bekezdését.

1.2.3. A Bizottság módosított javaslata és a Tanács közös álláspontja közti legfőbb eltérések

A munkaidő felső határának és az irányelv által előírt pihenőidőnek az egyes munkavállalóra történő értelmezése

Tekintettel arra, hogy biztosítani kell a munkaidő-irányelv egészségre és biztonságra vonatkozó célkitűzéseinek maradéktalan teljesülését, a Bizottság véleménye szerint már a tagállami jogszabályokban is rendelkezni kell a megfelelő intézkedésekről annak biztosítására, hogy az irányelvben lefektetett maximális heti átlagmunkaidőt, valamint a napi és heti pihenőidőt a lehető legrövidebb időn belül az egyes munkavállalóra nézve értelmezzék azon munkavállalók esetében, akik egyidejűleg két vagy több, az irányelv hatálya alá tartozó munkaviszonyt is fenntartanak. Ezt a nézetet tükrözi már a munkaidő-irányelvvel[4] kapcsolatban 2000-ben kiadott bizottsági jelentés is.

Ez a pont az első olvasat korai szakaszában kiterjedt vitához vezetett a Tanácsban. A Bizottság értelmezése szerint legalább 12 tagállam az egyes munkavállalóra alkalmazza jelenleg ezen előírásokat, míg legalább 12 az egyes szerződésekre. Ez a helyzet nagyban befolyásolta a tanácsi vitát. A parlamenti módosítási javaslat ellenére sem született egyetértés egy olyan egyedi előírás felvételéről, ami alapján a szabályozást az egyes munkavállalókra kellene alkalmazni. A Bizottság nézete szerint ezt a kérdést továbbra is figyelemmel kellene kísérni, méghozzá a jelen jogalkotási javaslattól függetlenül.

Rendelkezésre állási idő

A módosított javaslat különbséget tesz a munkahelyi „aktív” és „nem aktív”[5] rendelkezésre állási idő között. A Bizottság azt javasolta, hogy a rendelkezésre állási idő aktív időszakai (azon időszak, amikor a munkavállaló egy kérést követően ténylegesen tevékenységet végez) minden esetben munkaidőnek számítsanak. A nem aktív időszakokat ezzel szemben nem kellene munkaidőnek tekinteni, kivéve ha a nemzeti jogszabályok vagy a kollektív megállapodások nem rendelkeznek ekképpen. Ugyanakkor a nem aktív időszakokat egyetlen esetben sem lehet pihenőidőnek számítani.

A közös álláspont az „aktív” rendelkezésre állási idő tekintetében nem hoz változást, de lehetővé tenné, hogy a nemzeti jogszabályok vagy a kollektív megállapodások alapján a „nem aktív időszakokat” munkaidőnek vagy pihenőidőnek lehessen tekintetni.

A szakmai és a családi élet összeegyeztetése

A módosított javaslat szerint a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak „biztosítására”, hogy a munkaadók kötelező érvénnyel kivizsgálják a munkavállalók munkaidő-változtatásra irányuló kérelmét, mindkét oldal rugalmasság iránti igényét figyelembe véve. A közös álláspont ezzel szemben úgy rendelkezik, hogy a tagállamoknak „ösztönözniük” kell a munkaadókat, hogy különböző kritériumok figyelembevételével vizsgálják meg ezen kérelmeket.

A javaslat szövege ugyanakkor összességében javítana a munkakörülményeken, mivel az irányelvben nem szerepelnek a szakmai és a családi élet összeegyeztetésével kapcsolatos egyedi rendelkezések; a javaslat szövege továbbá egy új tagállami kötelezettséget is bevezetne, mely biztosítaná, hogy a munkaadók megfelelő időben informálják a munkavállalókat a munkaidővel kapcsolatos fontos változásokról.

Az „opt-out” jövője

Az opt-out jövője volt az első olvasat alatt a legvitatottabb pont a hosszas és nehézkes tanácsi viták során.

A módosított javaslat kilátásba helyezte, hogy az„opt-out” a javasolt irányelv hatálybelépése után három évvel hatályát veszti, addig pedig szigorodnának az opt-out-ot elfogadó munkavállalók védelmét szolgáló feltételek.

A közös álláspont nem írja elő az opt-out hatályon kívül helyezését. Ezzel szemben kiterjeszti a Bizottság által már javasolt fokozott védelem körét, az opt-out-ra pedig egy négy pontból álló keretet jelöl ki: pontosan meghatározott minimum- és maximum óraszámok, számos szigorúbb gyakorlati feltétel a munkavállalók védelmére, az opt-out jövőbeli felülvizsgálata részletes nemzeti jelentések alapján, valamint egy olyan előírás, amely arra kötelezi a tagállamokat, hogy döntsenek az opt-out használata illetve azon lehetőség között, hogy az átlag munkaidő kiszámításakor egy jogszabályokban lefektetett, hosszabb referencia-időszakot alkalmaznak (legfeljebb 12 hónap). Ennek kerete a továbbiakban kerül részletes kifejtésre.

A Bizottság továbbra is azon a véleményen van, hogy az opt-out derogációt jelent a maximum 48 órás heti munkahét alapelvéhez képest, ami rövid és hosszú távon egyaránt kockázatot jelenthet a munkavállalók egészségére és biztonságára nézve. Ezen okból kifolyólag a Bizottság mindvégig azt javasolta, hogy jelentősen meg kell erősíteni a munkavállalók védelmét biztosító garanciákat.

A Bizottság úgy látja, hogy az opt-out használatának módja az elmúlt években jelentősen változott. 2000-ben még csak egy tagállam használta ezt a derogációt. 2008-ban körülbelül tizennégy tagállam kifejezetten az opt-out használata mellett van, igaz, alapvető különbségek vannak a nemzeti jogban való alkalmazások módjában[6]. Továbbá az opt-out-ot jelenleg is használó tagállamokon kívül más tagállamok is fenntartanák a jövőbeli használat lehetőségét egy esetleges ágazati vagy általános munkaerőhiányra adott válaszként.

A Bizottság nézete szerint ez a helyzet nagyban befolyásolta a Tanácsban zajló vitát. Ezenfelül az a követelmény, hogy minden rendelkezésre állási időt munkaidőnek kezeljenek, jelentősen hatott az opt-out 2000 óta megfigyelhető gyors elterjedésére, amely különösen a rendelkezésre állási időt alkalmazó ágazatokat érinti.

A nem aktív rendelkezésre állási idő kezelését érintő változtatások közül némelytől azt várják, hogy megoldják azon, inkább rövid vagy középtávon (strukturális tényező vagy a tagállamok közötti munkaerő-áramlás okán) jelentkező nehézségeket, amelyekkel egyes tagállamoknak a megfelelően szakképzett munkaerő rendelkezésre állásának biztosításakor szembesülniük kellett. Az új 24a cikkben előírt felülvizsgálattal a Bizottság a jövőben ki tudja majd értékelni, hogy miként hatnak ezek a változások a tagállamok tényleges opt-out-használatára, ezenfelül a jelenleg rendelkezésre álló információknál részletesebb információval fog szolgálni az opt–out tényleges használatáról. Ennek alapján a Bizottság könnyebben tud majd általános következtetéseket (adott esetben pedig javaslatokat) megállapítani az opt-out jövőjéről.

A Bizottság ezen tények alapos és részletekbe menő számbavétele után arra a megállapításra jutott, hogy annak érdekében, hogy a javaslat a második olvasatra kerüljön, az általános megállapodás keretében támogatni kellene a közös álláspont opt-out-ra vonatkozóan megfogalmazott javaslatait.

A 48 órás maximális munkaidő alól opt-out-tal rendelkező munkavállalók maximális munkaideje

A munkaidő-irányelv a túlórát is beleszámítva átlag heti 48 órában maximálja a heti munkaidőt. Ugyanakkor opt-out esetében a munkavállalók megállapodhatnak munkaadójukkal abban, hogy ezen óraszámnál többet dolgozzanak. Erre az esetre az irányelv nem határozza meg pontosan a maximális munkaidőt.

Az irányelv két implicit határértéket állapít meg. Egyrészt a munkaórák száma nem lehet hatással az irányelv által előírt napi vagy heti minimális pihenési időre; ezen követelményeket nem érinti az opt-out. Másrészt a 22. cikk (1) bekezdése azt mondja ki, hogy az opt-out esetében tiszteletben kell tartani a munkavállalók egészségére és biztonságára vonatkozó általános alapelveket, és a Bíróság ismételten megállapította, hogy a közösségi jogtól való eltéréseket (derogáció) megszorítóan kell értelmezni. A 2003/88/EK irányelv 22. cikke (1) bekezdésének d) pontja szerint az illetékes nemzeti hatóságok „a munkavállalók biztonságával és/vagy egészségével kapcsolatos okok alapján megtilthatják vagy korlátozhatják ” a munkavállalók számára azt a lehetőséget, hogy 48 óránál többet dolgozzanak, még akkor is, ha egyetértésüket adták hozzá. Ezért abból kell kiindulni, hogy még ha egy munkavállaló bele is egyezik az opt-out lehetőségébe, az általa teljesített túlórák felső határát minden esetben az egészségét és biztonságát veszélyeztető kockázatokhoz mérten kell megállapítani.

A Bizottság véleménye szerint a felső határérték hiányában különösen nagy a visszaélés veszélye az opt-out hatálya alá tartozó munkavállalók esetében. A módosított javaslat egy új, heti 55 órás határértéket állapítana meg (minden egyes hétre) az opt-out hatálya alá tartozó munkavállalókra, ha a kollektív vagy a szociális partnerekkel kötött megállapodások másképp nem rendelkeznek.

A közös álláspont a 22. cikk (2) bekezdésének d) pontjával kapcsolatban más megközelítést alkalmaz. Az opt-out hatálya alá tartozó munkavállalók esetében 60 órában maximálná (3 hónapos átlagban) a felső határt, ha a kollektív vagy a szociális partnerekkel kötött megállapodások másképp nem rendelkeznek; illetve 65 órában (3 hónapos átlagban), amennyiben a nem aktív rendelkezésre állási időt munkaidőnek tekintik, és nincs érvényben kollektív megállapodás.

A Bizottság elismeri, hogy a közös álláspontban javasolt határértékek kedvező előrelépést jelentenek a jelen helyzethez képest, amely az opt-out-tal egyetértő munkavállalók munkaidejére nem határoz meg semmiféle felső határértéket. A Bizottság jogosnak tartja azt is, hogy valamivel magasabb határértékeket is meg lehessen állapítani akkor, ha a nem aktív rendelkezésre állási időt munkaidőnek számítják, mivel ez a megközelítés általában a munkavállalók egészségének és biztonságának magasabb szintű védelmével jár.

1.3. A Tanács által bevezetett új rendelkezések és a Bizottság álláspontja

Az opt-out-hoz kapcsolódó új védelmi keret:

A közös álláspont kiterjeszti a Bizottság által már javasolt, fokozott védelem körét, az opt-out-ra pedig a következő, négy pontból álló keretet jelöl ki:

- Pontosabban meghatározott határértékek : Az opt-out ebben a kontextusban egy olyan derogáció, melynek alkalmazását a munkavállalók egészségének és biztonságának hatékony védelmének érvényesülésétől és a munkavállaló határozott, szabad és megfelelő ismeretek alapján adott beleegyezésétől kell függővé tenni. Igénybevételéhez biztosítani kell, hogy megfelelő garanciák legyenek ezen feltételek védelmére, illetve, hogy pontos ellenőrzés legyen életben; az igénybevétel feltétele továbbá a szociális partnerekkel folytatott konzultáció is (12. preambulumbekezdés, a javaslat 22. cikkének (1) bekezdése).

- A munkavállalók jobb gyakorlati védelme: Az opt-out alkalmazására vonatkozó feltételek kibővítése és szigorítása. Ennek célja: több védelem az opt-out elfogadására kényszerített munkavállalóknak; annak biztosítása, hogy amennyiben úgy kívánják, gyorsan és a hátrányoktól való félelem nélkül visszatérhessenek a 48 órás munkaóra-határhoz; a munkaadók kötelezése arra, hogy a nemzeti hatóságok felé teljes körűen dokumentálják az opt-out gyakorlati alkalmazását; valamint annak biztosítása, hogy az egészséget és a biztonságot kockáztató eseteket hatékonyabb ellenőrzéssel és közbelépéssel kezelhessék. (a javaslat 22. cikke (2) bekezdése).

- További felülvizsgálat : a Bizottság jelentést tesz a Tanácsnak[7] az opt-out használatáról (és azon további tényezőkről, melyek hozzájárulhatnak a munkaórák számának növekedéséhez). A jelentés a részletes tagállami jelentéseken fog alapulni, melyek a szociális partnerekkel való konzultációt is tartalmazzák majd; szerepelhetnek benne a túlórák csökkentésére valamint az opt-out-ra vonatkozó javaslatok is. A Tanács e szakaszban fogja értékelni ezeket a kérdéseket (a javaslat 24a cikke).

- Kötelező választás : A tagállamok vagy az opt-out-ot választhatják (valamennyi ágazatra nézve) vagy azt a lehetőséget, hogy jogszabályban 12 hónapra emelik a heti munkaidő referencia-időszakát. Amennyiben egy tagállam az opt-out mellett dönt, a referencia-időszak általában nem haladhatja meg a 6 hónapot, kivéve ha a kollektív vagy a szociális partnerekkel kötött megállapodások nem rendelkeznek így. Ha egy tagállam nem az opt-out mellett dönt, a referencia-időszak kollektív megállapodással vagy jogszabályilag legfeljebb 12 hónapra növelhető. Ez a rendelkezés a tagállamok opt-out-használatát egy strukturális ösztönző bevezetésével kívánja megszüntetni.

A Bizottság üdvözli ezen fejleményeket, melyek erősebb jogi védelmet jelentenének a munkavállalók egészségre és biztonságra nézve.

A rövidtávú munkaviszonyban állók kizárása bizonyos védelmi feltételek alól

A javasolt 22. cikk (3) bekezdésében a közös álláspont úgy rendelkezik, hogy azokra a munkavállalókra, akik egy munkaadónál évi 10 hétnél rövidebb ideig tartó munkaviszonyban állnak, nem vonatkozik két, az opt-out keretében dolgozó munkavállalókra egyébként vonatkozó védelmi feltétel.

Ezek a munkavállalók alkalmazásuk első négy hetében (ugyanakkor nem munkavállalói szerződésük aláírásakor) ténylegesen hozzájárulhatnak az opt-out alkalmazásához, és az opt-out szerint dolgozó munkavállalók maximális munkaórájánál több munkaórát is teljesíthetnek (átlagban heti 60 órát, ha a kollektív vagy a szociális partnerekkel kötött megállapodások nem rendelkeznek másképp; illetve heti 65 órát, ha a nem aktív rendelkezésre állási időt munkaidőnek számítják), feltéve hogy érvényesülnek a munkavállalók egészségére és biztonságára vonatkozó általános alapelvek.

4. VÉGKÖVETKEZTETÉS

A Bizottság támogatja a közös álláspontot, melyet minősített többséggel fogadtak el.

A Bizottság tisztában van azzal, hogy a közös álláspont néhány tekintetben eltér a módosítási javaslatától. Egyes esetekben a változtatások nagyobb védelmet biztosítanak a munkavállalóknak.

A Bizottság úgy véli, hogy a rendelkezésre állási idővel és a kompenzációs pihenőidővel kapcsolatos jelenlegi helyzetet jogszabályi változtatás útján sürgősen egyértelműsíteni kell. Az itt képviselt álláspont a Bizottság 2004-ben ismertetett eredeti javaslatát megelőzően folytatott széleskörű konzultáció során alakult ki, és az azt követő fejlemények is alátámasztották.

A meggyőződésnek két főbb oka van. Az első a legfontosabb, demográfiai és egyéb okokból számos strukturális változással szembenéző közszolgáltatások szervezésével kapcsolatban elfogadott európai bírósági ítéletek gyakorlati hatása (sürgősségi segélyszolgálatok, a kórházak intenzív és baleseti osztályai, különböző csoportok bentlakásos ápolása és a fogyatékkal élők számára biztosított támogató szolgáltatások). Ez különösen érvényes azokra a tagállamokra, ahol jelentős a szakképzett munkaerő kivándorlása.

A második a SIMAP és Jaeger ügyben hozott ítéletek közti összefüggés, és az opt-out 2000 óta megfigyelhető gyors elterjedése. Sok olyan tagállam, mely ekkor vezette be az opt-out-ot, csak olyan ágazatokra vagy elsősorban azon ágazatokra vezette azt be, melyekben elterjedt a rendelkezésre állási idő alkalmazása.

A Bizottság tisztában van továbbá azzal is, hogy milyen előnyökkel jár a tanácsi határozat a munkavállalók általános védelmére nézve, amely össze kívánja kapcsolni a módosító javaslatról született politikai megállapodást a munkaerő-kölcsönzésről szóló, új irányelvjavaslatra vonatkozó politikai megállapodással. Ez a megközelítés lehetővé tette, hogy az igen hosszú ideig fennálló politikai akadályok elhárítása után két fontos javaslat második olvasatra kerüljön.

Tekintettel arra, hogy a tagállamok a munkaidő-irányelv módosításáról egy különösen hosszadalmas és nehézkes első tanácsi olvasat (csaknem négy év) során egymástól jelentősen eltérő álláspontot képviseltek, a Bizottság összességében úgy véli, hogy e fontos módosítási javaslat jogalkotási eljárásának folytatására a közös álláspont támogatása jelenti a legjobb megoldást.

[1] A munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4-i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv, HL L 299., 2003.11.18., 9. o.

[2] A Bíróság C-303/98, SIMAP , [2000] ECR I-07963. sz. ügyben 2000. október 3-án meghozott ítélete.

[3] A Bíróság C-151/02 , Jaeger , [2003] ECR I-8389. sz. ügyben 2003. szeptember 9-én meghozott ítélete.

[4] COM (2000) 787, 14.2. pont.

[5] „Rendelkezésre állási idő”: az az időszak, amikor a munkavállalónak kötelezően elérhetőnek kell lennie a munkahelyén, hogy kérésre munkába tudjon állni. „Aktív” időszaknak a rendelkezésre állási idő azon időszaka számít, amikor a munkavállaló egy kérést követően ténylegesen feladatot lát el. „ Nem aktív ” időszaknak az az időszak számít, amikor a munkavállaló továbbra is rendelkezésre áll a munkahelyén, de idejét nem tényleges feladatvégzéssel tölti.

[6] Néhány tagállam például egy általános opt-out-ot alkalmaz, mely minden ágazatra vonatkozik, míg más tagállamok csak bizonyos ágazatokban engedik meg az opt-out-ot, vagy csak azon ágazatokban, melyekben elterjedt a rendelkezésre állási idő alkalmazása .

[7] A jelentést a javaslat nemzeti jogszabályokba történő átültetésének időpontjától számított négy éven belül kell elkészíteni.