Az irányelv fő célja, hogy megállapítsa a munkaidő szervezésére vonatkozó biztonsági és egészségvédelmi minimumkövetelményeket. A hosszú munkaidő és a nem megfelelő pihenőidő (különösen hosszúra nyúló időszakok alatt) több tanulmány szerint is káros hatású lehet (több balesettel és tévedéssel, fokozott stresszel és fáradtsággal, rövid távú és hosszú távú egészségügyi kockázatokkal jár).

A Bizottság továbbá egy értelmező jellegű közleményt is közzétesz, hogy egyértelműbb jogi feltételeket és jogbiztonságot teremtsen a tagállamok és más érdekelt felek számára a munkaidő-irányelv alkalmazása során, és ilyenformán javítsa annak tényleges végrehajtását. A jelentés és az értelmező közlemény közös célja az irányelv megfelelőbb végrehajtása – az Uniós jog: jobb eredmények elérése a jobb alkalmazás révén című, a közelmúltban született bizottsági közleményben megállapított szakpolitikai kerettel összhangban.

2014-ben a Bizottság vállalta, hogy megvizsgálja az irányelv tagállamok általi végrehajtását. A vizsgálat a tagállami jelentéseket (a tagállami és európai szociális partnerek véleményét is ideértve), a végrehajtásról szóló korábbi bizottsági jelentéseket, az EU Pilot eljáráson és a kötelezettségszegési eljárásokon alapuló információkat, a független szakértők hozzájárulását és a Bizottság saját kutatásának eredményeit egyaránt figyelembe vette. A legfontosabb általános érvényű eredmények összefoglalása az A–I. pontokban található. Ezek a pontok szorosan összefüggenek egymással, amit figyelembe kell venni az irányelv betartásának értékelésekor.

Az irányelv a munkaidő szervezésében rugalmasságot is biztosít. A minimális pihenőidő bizonyos tevékenységek esetében részben vagy egészében elhalasztható. Az egyes munkavállalók dönthetnek úgy, hogy túllépik a 48 órás felső határt (ezt a munkaidő-korlátozás alkalmazásától való eltérésnek – „opt-out” – nevezik). Kollektív szerződések is biztosíthatnak rugalmasságot a munkaidő szervezésében, lehetővé téve például, hogy a heti munkaidőt egy maximum 12 hónapig tartó időszakban átlagolják.

-a munkaidő felső határának korlátozása (átlagosan heti 48 óránál nem lehet több, beleértve a túlórát is),

Szlovéniában a rendőrségre, bírókra, fegyveres erőkre és köztisztviselőkre vonatkozó jogi aktusok jelenleg is kifejezetten kimondják, hogy a munkahelyi ügyeleti idő inaktív időszakai nem munkaidőként kezelendők. Belgiumban a francia és német közösségekben és a vallon régióban található bentlakásos iskolákra és bizonyos, bentlakásos ellátást biztosító intézményekre alkalmazandó rendelet lehetővé teszi, hogy egyes időszakokat ne számítsanak bele a munkaidőbe. Ilyen időszak a kísérőként eltöltött idő az említett intézmények lakóinak kirándulásai során, valamint azok az esti és éjszakai időszakok, amikor a munkavállalónak megfelelő pihenőhely áll rendelkezésére. Az írországi szociális munkások és a görögországi közegészségügyi ágazatban dolgozó orvosok esetében még mindig problémát jelent az ügyeleti idő munkaidőként való elszámolása, de jelenleg is folyik a munka, hogy ezek a helyzetek összhangba kerüljenek az irányelvvel. Finnországban a háziorvosokra vonatkozó új kollektív szerződés szerint bizonyos orvosok szokásos munkaidőn kívül, ügyeleti időben végzett munkája nem számít bele a munkaidőbe. Dániában a jogszabályok lehetővé teszik, hogy a szociális partnerek megállapodjanak az ügyeleti pihenőidő munkahelyen való eltöltéséről; az egészségügyben dolgozó szociális partnerek egy része pedig él ezzel a lehetőséggel .

Emellett úgy tűnik, hogy a maximális munkaidő kiszámítására használt négy hónapos korlátot a hat hónapos korlátjával Németország, Bulgária és Szlovénia, 12 hónapos korlátjával pedig Spanyolország is túllépi. Ezek az időtartamok nem korlátozódnak az irányelv 17. cikkének (3) bekezdésében említett tevékenységekre.

-az irányelvben említett heti munkaidőre vonatkozó felső határt Írország még mindig nem ültette át kielégítően a szociális munkásokra vonatkozóan, Görögország pedig a közegészségügyi ellátásban dolgozó orvosokra vonatkozóan, azonban a megoldás kidolgozása jelenleg is zajlik,

Az irányelv 6. cikkének értelmében az átlagos heti munkaidő (beleértve a túlórát is) nem haladhatja meg a heti 48 órát. Általánosságban véve ezt a korlátozást kielégítően ültették át a nemzeti jogokba, sőt, sok tagállam ennél szigorúbb védintézkedéseket alkalmaz.

Az irányelv lehetővé teszi, hogy a szünet hosszát és feltételeit kollektív szerződések révén határozzák meg. Az irányelv nemzeti jogba való átültetése azonban továbbra is a tagállamok feladata, így tehát a tagállamok felelőssége biztosítani, hogy minden munkavállalót szünet illessen meg, még azokat is, akikre nem vonatkozik kollektív szerződés.

Minden tagállam kifejezetten előírja a legalább négy hétnyi éves fizetett szabadsághoz való jogot, mint ahogy arról is rendelkezik, hogy a munkavállaló megkapja átlagfizetését, rendes heti fizetését, havi átlagkeresetét vagy az ezzel egyenértékű juttatást, amikor szabadságát tölti.

Itt azonban két fő probléma is felmerül. Egyfelől a tagállamok egy része feltételeket szab az éves fizetett szabadság kivételére vonatkozóan a foglalkoztatás első évében, ami a Bíróság értelmezése szerint túlmutat az irányelvben előírtakon. Előfordul például, hogy túl hosszú, akár 6–8 hónapos próbaidőszakokat írnak elő a szabadság kivételét megelőzően.

Néhány tagállamban olyan rendszer van érvényben, amely szerint a munkavállaló az éves fizetett szabadság tárgyát képező évet megelőző igazoló évnek megfelelő keresete alapján szerez jogot az éves fizetett szabadság megszerzésére (a szabadság alapjául szolgáló év). A munkavállaló a szabadság alapjául szolgáló évben is jogosult szabadságra, amely azonban fizetés nélküli szabadság. E szabályok miatt előfordulhat, hogy a felhalmozódott éves fizetett szabadság kivétele akár több mint egyéves késéssel lehetséges.

Másfelől szintén nagy probléma az éves fizetett szabadsághoz való jog megszűnése azon szabadságokat illetően, amelyeket a munkavállalónak nem volt lehetősége kivenni. Az EUB megállapította, hogy azt a munkavállalót, aki betegsége miatt munkaképtelen, a betegszabadság alatt is megilleti az éves fizetett szabadság gyűjtésének joga. A tagállamoknak lehetőségük van korlátozni az indokolt keresőképtelenség miatt nem kivett éves szabadság átvitelének lehetőségét. A Bíróság azonban azt is fenntartotta és kimondta, hogy „minden átviteli időszaknak lényegesen meg kell haladnia a vonatkozó referenciaidőszak tartamát”. Több tagállam rendelkezései is lehetőséget biztosítanak a munkavállalónak arra, hogy átvigye vagy elhalassza az éves szabadságként megszerzett időszakokat, ha azok egybeesnek a betegszabadság időszakával. Néhány országban azonban túl rövidnek tűnik a fizetett szabadsághoz való jog elvesztése előtti időszak, mivel az rövidebb, mint az egyéves referencia-időszak.

G.Éjszakai munkavégzés

Az irányelv szigorúbb védintézkedéseket határoz meg az éjszakai munkát végző munkavállalók számára: legfeljebb átlagosan napi 8 órát dolgozhatnak, és legfeljebb 8 órát dolgozhatnak naponta olyan éjszakai munka esetén, amely különösen veszélyes vagy feszültséget okoz. Az irányelv 16. cikkének c) pontja szerint az e korlátozás alkalmazására vonatkozó referencia-időszakot a szociális partnerekkel folytatott konzultációt követően vagy kollektív szerződés útján kell meghatározni.

A tagállamok általánosságban 8 órában maximalizálják az éjszakai munkát végző munkavállalók átlagos munkaidejét. Több tagállam döntött azonban úgy, hogy az ilyen munkavállalók munkaidejét 4 hónapos időszakra nézve átlagolja.. Az ilyen referencia-időszak hossza megegyezik az általános maximális munkaidő kiszámításához használt referencia-időszakkal.

Tekintettel az irányelv biztonságra és egészségre vonatkozó minimumkövetelmények megállapítását magában foglalkozó célkitűzésére, valamint arra, hogy fenn kell tartani az éjszakai munkára vonatkozó rendelkezés hatályát, az éjszakai munkára vonatkozó referencia-időszaknak lényegesen rövidebbnek kell lennie, mint a maximális munkahét esetében használt referencia-időszaknak. A Bizottság véleménye szerint ezért a négy hónapos referencia-időszak túl hosszú.

Az irányelvnek a különös veszéllyel vagy erős megterheléssel járó éjszakai munkára vonatkozó rendelkezését három tagállam nem ültette át. Ezenfelül egy tagállam olyan kivételeket tesz lehetővé, amelyeket az irányelv nem határoz meg az ilyen jellegű munkára vonatkozóan.

H.Eltérések (az irányelv 17., 18. és 22. cikke)

1.Önálló munkavállalók