A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK a hulladékokkal kapcsolatos uniós szabályozás, azaz a hulladékokról szóló 2006/12/EK irányelv, a veszélyes hulladékokról szóló 91/689/EGK irányelv, a hulladékolajokra vonatkozó 75/439/EGK irányelv, a szennyvíziszapra vonatkozó 86/278/EGK irányelv, a csomagolásról és a csomagolási hulladékról szóló 94/62/EK irányelv, a hulladéklerakókról szóló 1999/31/EK irányelv, valamint az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló 2002/96/EK irányelv 2007–2009 közötti időszak alatti végrehajtásáról /* COM/2013/06 final */





A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK a hulladékokkal kapcsolatos uniós szabályozás, azaz a hulladékokról szóló 2006/12/EK irányelv, a veszélyes hulladékokról szóló 91/689/EGK irányelv, a hulladékolajokra vonatkozó 75/439/EGK irányelv, a szennyvíziszapra vonatkozó 86/278/EGK irányelv, a csomagolásról és a csomagolási hulladékról szóló 94/62/EK irányelv, a hulladéklerakókról szóló 1999/31/EK irányelv, valamint az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló 2002/96/EK irányelv 2007–2009 közötti időszak alatti végrehajtásáról 1. Bevezetés E jelentés célja, hogy tájékoztatást nyújtson a hulladékokkal kapcsolatos uniós szabályozásnak a 2007–2009 közötti időszak alatti végrehajtásáról. A jelentés a hulladékokról szóló 2006/12/EK irányelvre, a veszélyes hulladékokról szóló 91/689/EGK irányelvre, a hulladékolajokra vonatkozó 75/439/EGK irányelvre, a szennyvíziszapra vonatkozó 86/278/EGK irányelvre, a csomagolásról és a csomagolási hulladékról szóló 94/62/EK irányelvre, a hulladéklerakókról szóló 1999/31/EK irányelvre, valamint az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló 2002/96/EK irányelvre terjed ki. A hulladékszállításról szóló 1013/2006/EK rendeletről, az ásványinyersanyag-kitermelő iparban keletkező hulladék kezeléséről szóló 2006/21/EK irányelvről és az elhasználódott járművekről szóló 2000/53/EK irányelv végrehajtásáról külön jelentések fognak foglalkozni. A jelentés a tagállamok által szolgáltatott információkon alapul. Az egyes irányelvekre vonatkozó részletes jelentések elérhetősége: http://ec.europa.eu/environment/waste/reporting/index.htm. 2010. december 12-től hatályon kívül helyezte a hulladékokról szóló 2006/12/EK irányelvet, a veszélyes hulladékokról szóló 91/689/EGK irányelvet és a hulladékolajokra vonatkozó 75/439/EGK irányelvet a hulladékokról szóló, felülvizsgált 2008/98/EK irányelv, amely beépíti a hatályon kívül helyezett irányelvek főbb rendelkezéseit. Ezért ezeknek az irányelveknek a végrehajtásáról ez az utolsó jelentés. A 2008/98/EK irányelvhez új végrehajtási kérdőív készült[1]. A hulladékokról szóló uniós vívmányok változásainak áttekintése a jelentés mellékletében szereplő 1. ábrán található. 2. A jelentéstétel időszerűsége és minősége A 2007–2009 közötti jelentéstételi időszak tekintetében szinte minden tagállam eleget tett jelentéstételi kötelezettségének[2]. A tagállamok jelentéstételi fegyelme azonban még mindig javítható: a jelentést négy tagállam nem nyújtotta be időben, a benyújtott jelentések néha nem adtak választ minden kérdésre, a tájékoztatás pedig nem mindig volt teljes körű. Az elektromos és elektronikus berendezések hulladékainak és a csomagolási hulladékoknak az éves újrafeldolgozása és hasznosítása tekintetében a tagállamok többsége az Eurostatnak benyújtott éves jelentésekre hivatkozott. A tagállamok többsége esetében 2009-re vonatkozóan nem állt rendelkezésre adat (ami az elektromos és elektronikus berendezések hulladékai tekintetében összhangban van a jelentéstételi követelményekkel). Az elektromos és elektronikus berendezések hulladékai és a csomagolási hulladékok esetében 2007-re és 2008-ra vonatkozóan az újrafeldolgozás és a hasznosítás teljes aránya, valamint az anyag- vagy hulladékáram-specifikus újrafeldolgozási és gyűjtési arányok tekintetében hiánytalan adatkészlet állt rendelkezésre. A jelentéstétel és a tájékoztatás minősége jelentős eltéréseket mutatott. A tagállamok gyakran nem egyértelmű válaszokat adtak. Ez néhány esetben betudható annak, hogy a végrehajtási kérdőívek egyes kérdéseinek megfogalmazása nem volt egyértelmű, a tagállamok válaszai azonban több esetben is homályosak voltak: például gyakran hivatkoztak nemzeti jogszabályokra, de nem számoltak be további részletekről, még akkor sem, amikor a tapasztalatok kifejtése vagy részletes bemutatása kifejezett kérés volt. 3. A hulladékokról szóló 2006/12/EK irányelv (a hulladékokról szóló keretirányelv) Ez az irányelv – amelyet a hulladékokról szóló 2008/98/EK irányelv mára hatályon kívül helyezett és felváltott – az Európai Unión belüli hulladékgazdálkodásra vonatkozó alapkövetelményeket, fogalommeghatározásokat és elveket állapított meg. A hulladékokról szóló, 1975-ben elfogadott és 1991-ben alaposan felülvizsgált keretirányelv számos alkalommal módosult. A 2007–2009 közötti jelentéstételi időszak szempontjából releváns dokumentum a 2006/12/EK irányelv (a továbbiakban: a hulladékokról szóló 2006-os keretirányelv) volt, amely egy korábbi irányelv, a 75/442/EGK irányelv kodifikált változata. A hulladékokról szóló 2006-os keretirányelv alapvető fogalommeghatározásokat vezetett be a hulladékgazdálkodásra vonatkozóan (például a „hulladék” fogalommeghatározását), a tagállamokat megfelelő hulladékártalmatlanító hálózat létrehozására kötelezte, és egy olyan, háromlépcsős hulladékgazdálkodási hierarchiát vezetett be, amely a hasznosítással szemben a hulladékkeletkezés megelőzését ösztönzi, az ártalmatlanítást pedig végső eszköznek tekinti. Az irányelv a tagállamokat annak biztosítására kötelezte, hogy a hulladék hasznosítása vagy ártalmatlanítása az emberi egészség vagy a környezet veszélyeztetése nélkül történjen, továbbá a hulladékok elhagyását, illegális lerakását és ellenőrizetlen ártalmatlanítását megtiltotta. Előírta a tagállamok számára, hogy nemzeti hulladékgazdálkodási terveket készítsenek, és bevezette azt a követelményt, hogy a hulladékkezelést erre vonatkozó engedély beszerzéséhez kössék. Valamennyi tagállam megerősítette, hogy az irányelvet átültette a nemzeti jogba, és hogy megfelel az irányelv alapvető követelményeinek, többek között annak, hogy egy vagy több hulladékgazdálkodási tervet készítsenek és lépéseket tegyenek arra vonatkozóan, hogy a hulladékártalmatlanítás terén önellátóvá váljanak. Valamennyi tagállam megerősítette továbbá azt, hogy betartja a hulladékokról szóló 2006-os keretirányelv engedélyezési követelményekre és nyilvántartás-vezetésre vonatkozó rendelkezéseit. Mindamellett a választott hulladékkezelési lehetőségek tekintetében a hulladékokra vonatkozó uniós szabályozás alkalmazása terén megállapítható volt egy jelentős hiányosság. A statisztikák szerint számos tagállam hulladékkezelése még mindig jelentősen függött a háztartási hulladék lerakókban történő elhelyezésétől, ami nem volt összhangban a hulladékokról szóló 2006-os keretirányelv 3. cikkének (1) bekezdésében hangsúlyozott, hulladékhierarchiára vonatkozó elképzeléssel, és még élesebb ellentétben lesz a hulladékokról szóló, felülvizsgált keretirányelv követelményeivel, amely irányelv ötlépcsős hulladékgazdálkodási hierarchiát vezet be. A települési hulladék kezelésének módszerei az egyes tagállamokban 2009-ben jelentősen eltértek; előfordult a lerakókban történő elhelyezés rendkívül magas aránya (Bulgária, Románia, Málta, Litvánia és Lettország a keletkezett hulladéknak több mint 90 %-át lerakókban helyezi el), és 5 % alatti arány is (Belgium, Dánia, Németország, Hollandia, Ausztria és Svédország). A legnagyobb arányú újrafeldolgozást (a komposztálást[3] is ideértve) Ausztria (70 %-kal), ezt követően Németország (66 %-kal), Belgium és Hollandia (60 %-kal) és Svédország (55 %-kal) valósította meg. A hulladékégetés aránya Svédországban, Dániában, Hollandiában, Luxemburgban, Belgiumban, Németországban és Franciaországban volt a legmagasabb (az energia visszanyerésével vagy anélkül végzett hulladékégetés között ebben az időszakban nem volt különbségtétel). Ezeket a jelentős eltéréseket részben az okozta, hogy az Európai Unióhoz 2004-ben csatlakozott tagállamokban később hajtották végre a hulladékokkal kapcsolatos jogszabályokat. A csatlakozott országokban ezért igen körültekintően kell az elért haladást, mint a hulladékgazdálkodási politikájuk eredményességének legfőbb mutatóját értékelni. Néhány régebben csatlakozott tagállam azonban következetesen alacsony teljesítményszintet ért el (Görögországban például 82 % volt a lerakókban történő elhelyezés aránya, Portugáliában pedig mindössze 20 % volt az újrafeldolgozás aránya). Ezekben az országokban célzott tanácsadással, valamint a strukturális alapokból és a Kohéziós Alapból nyújtott támogatások célzott felhasználásával ösztönözni kell a haladást. Az előző jelentéstételi időszakhoz képest a települési hulladék kezelése terén némi előrelépés volt megfigyelhető, ami valószínűleg azzal magyarázható, hogy javult az elmúlt évek során létrehozott hulladékgazdálkodási infrastruktúra. A hulladékáram-specifikus uniós irányelvek (például a csomagolásról szóló irányelv, az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló irányelv vagy az elemekről és akkumulátorokról szóló irányelv) végrehajtása, valamint az azokban foglalt célok teljesítésére irányuló intézkedések szintén ösztönző tényezők voltak, mivel az említett jogszabályok betartása érdekében bevezetett infrastruktúra, gyűjtési rendszerek, tájékoztató kampányok stb. hozzájárultak a hulladékgazdálkodás általános javulásához. A hulladékgazdálkodásra és különösen a települési hulladék kezelésére vonatkozó átfogó számadatok azonban továbbra sem kielégítőek, szem előtt tartva az Európai Unió azon célját, hogy a hulladékokról szóló, felülvizsgált 2008/98/EK keretirányelvben hangsúlyozottaknak megfelelően a hulladékkezelés tekintetében az Unió az európai újrafeldolgozó társadalom irányába mozduljon el. A meglévő erőforrások több mint fele a hulladékban marad felhasználatlanul, tehát az újrafeldolgozásra még mindig számos lehetőség kínálkozik; törekedni kell a korszerű és erőforrás-hatékony hulladékgazdálkodási rendszerek mielőbbi bevezetésének felgyorsítására. 4. A veszélyes hulladékokról szóló 91/689/EGK irányelv A veszélyes hulladékokról szóló, már nem hatályos irányelv, amelynek főbb rendelkezései a hulladékokról szóló 2008/98/EK irányelv részét képezik, egységes meghatározást vezetett be a veszélyes hulladék fogalmára, és biztosította e hulladékáram környezetkímélő kezelését. A hulladékokról szóló 2006-os keretirányelvben megállapítottakon felül számos ellenőrzést ír elő a veszélyes hulladékok kezelése tekintetében, többek között a veszélyes hulladékok egyéb hulladékokkal való összekeverésének tilalmát, nyomon követhetőségi követelményeket, valamint a Bizottság értesítését a veszélyes tulajdonsággal rendelkező, de jegyzékben ekként nem szereplő hulladékokról. Valamennyi jelentéstevő tagállam átültette nemzeti jogába a veszélyes hulladékokról szóló irányelv megfelelő rendelkezéseit. A jelentéstevő tagállamok által szolgáltatott információk azonban nem voltak minden esetben pontosak és kimerítőek. Az összekeverés tilalmának végrehajtása és a kapcsolódó mentességek kérdése tekintetében továbbra is aggodalmak merülnek fel. Kétségeket ébreszt, hogy néhány tagállam jelentései szerinti egyedi eseteken és panaszokon alapuló ellenőrzések kielégítőek voltak-e a rendszeres időközönként végzendő, megfelelő ellenőrzésekre vonatkozó követelmény teljesítéséhez. Az sem mindig nyilvánvaló továbbá, hogy az ellenőrzések és a jelentéstételi követelmények valóban a veszélyes hulladék termelőire, általában a hulladékgazdálkodásban érintett vállalkozásokra vagy a létesítményekre vonatkoztak-e. 5. A hulladékolajok ártalmatlanításáról szóló 75/439/EGK irányelv A hulladékolajok jelenleg a 2008/98/EK irányelv hatálya alá tartoznak, 2010. december 12. óta a hulladékolajokra vonatkozó irányelv sem hatályos. A hulladékolajokra vonatkozó irányelvet valamennyi tagállam átültette nemzeti jogába. A tagállami jelentések értékelése azt mutatja, hogy a tagállamok kialakították a megfelelő engedélyezési és ellenőrzési mechanizmusokat annak érdekében, hogy megelőzzék a hulladékolajok kezeléséből származó negatív környezeti és egészségügyi hatásokat. Az Európai Unióban 2008-ban és 2009-ben különféle kezelési módszereket alkalmaztak. Hulladékgazdálkodási lehetőségként a hulladékolajok regenerálását hét tagállam részesítette előnyben az égetésükkel és a hulladéklerakókban történő elhelyezésükkel szemben, négy tagállam az égetésre helyezte a hangsúlyt, egy pedig a hulladéklerakókban történő elhelyezés mellett döntött. Két tagállam a hulladékolajának jelentős részét exportálta. A hiányos adatok miatt nyolc tagállamot nem lehetett részletesen elemezni. A fennmaradó öt tagállam úgy döntött, hogy ötvözi a három kezelési lehetőséget. Számos tagállam a hulladékolajok regenerálását, illetve égetését akadályozó korlátozásokat nevezett meg. A leggyakoribb ok a termelt és begyűjtött olaj csekély mennyisége, következésképpen a feldolgozási kapacitás hiánya volt. Ezen tagállamok esetében a hulladékolaj-kezelési infrastruktúrára irányuló beruházások gazdasági szempontból ésszerűtlennek tűntek. 6. A szennyvíziszapra vonatkozó 86/278/EGK irányelv A szennyvíziszapra vonatkozó irányelv célja a szennyvíziszap mezőgazdasági felhasználásának ösztönzése, valamint a szennyvíziszap által a talajra, a növényzetre, az állatokra és az emberi egészségre gyakorolt káros hatások megelőzése. Az irányelv számos követelményt tartalmaz a mezőgazdasági felhasználásra szánt iszap minőségére, az iszaphasználattal érintett talaj minőségére, továbbá az iszap bizonyos célra és bizonyos időszakokban történő alkalmazásának korlátozására vonatkozóan. A követelmények legfőbb célja a talajok nehézfém-koncentrációjának korlátozása. E célból az irányelv határértékeket határozott meg az iszap alkalmazásával érintett talajokban előforduló nehézfémekre, valamint a mezőgazdasági hasznosítású talajba éves szinten bevihető nehézfém maximális mennyiségére vonatkozóan. Ennek az irányelvnek az átültetése és végrehajtása továbbra is problémamentes, a legutóbbi jelentéstételi időszak óta jelentős változások nem történtek. Számottevő eltérés érdekes módon a tagállamok nehézfémekre vonatkozó nemzeti határértékei között figyelhető meg: míg egyes tagállamok az irányelv küszöbértékeit fogadták el, mások úgy döntöttek, hogy jóval szigorúbb határértékekről rendelkeznek. A tagállamok által bejelentett adatok elemzése szerint a termelt és mezőgazdaságban felhasznált iszap mezőgazdasági felhasználásának ösztönzésére vonatkozó kitűzött cél megvalósult. Bár 2007-ről 2009-re enyhén (kevesebb mint 1 %-kal) mérséklődött az iszaptermelés, a tagállamok arról számoltak be, hogy ugyanebben az időszakban az iszap mezőgazdasági felhasználása megközelítőleg 8 %-kal növekedett. A Bizottság 2013 első negyedévében a hulladékáramról szóló több irányelv, köztük a szennyvíziszapra vonatkozó irányelv esetében is utólagos értékelést végez majd. 7. A csomagolásról és a csomagolási hulladékról szóló 94/62/EK irányelv A csomagolásról szóló irányelv célja, hogy összhangba hozza a nemzeti intézkedéseket a csomagolás és a csomagolási hulladékok környezetre gyakorolt hatásának kivédése vagy csökkentése, illetve a belső piac működésének biztosítása érdekében. Az irányelv rendelkezik a csomagolási hulladékok keletkezésének megelőzéséről, a csomagolás újrafelhasználásáról, valamint a csomagolási hulladékok hasznosításáról és újrafeldolgozásáról. Az irányelv újrafeldolgozási és hasznosítási célokat tűz ki, kötelezi a tagállamokat a csomagolási hulladékok gyűjtési rendszereinek bevezetésére, továbbá olyan minimumkövetelményeket vezet be, amelyeket az Unió piacára kerülő valamennyi csomagolásnak teljesítenie kell. Az irányelv a hasznosítási és az újrafeldolgozási célok teljesítéséhez több tagállam számára átmeneti időszakot biztosított. Az irányelv követelményeit minden tagállam megfelelően átültette nemzeti jogába. A tagállamok által szolgáltatott információk és az Eurostat statisztikái alapján feltételezhető, hogy az általános végrehajtási szint továbbra is kielégítő. Mindössze két tagállam jelezte, hogy a jelentéstételi időszakban nemzeti jogszabályai módosultak. 2007 és 2009 között a keletkezett csomagolási hulladék mennyisége és összetétele kiegyensúlyozott maradt, tömege pedig 2007-ben és 2008-ban csekély mértékben növekedett. A keletkezett csomagolási hulladék mennyisége 2009-ben jelentősen csökkent, és a 2005-ös szint alá süllyedt, bár ezen folyamat kiváltó okai nem határozhatók meg pontosan. Az irányelv Görögország, Írország és Portugália számára – a kis szigetek nagy számára, a kiterjedt mezőgazdasági területek és a hegyvidékek jelenlétére, valamint a csomagolóanyag fogyasztásának jelenlegi alacsony szintjére tekintettel – 2011-ig átmeneti időszakot biztosított a csomagolási hulladék kezelésére vonatkozó célok tekintetében. A 2005/20/EK irányelv és a csatlakozási szerződések ezen túlmenően későbbi határidőt biztosítanak az Európai Unióhoz 2004-ben csatlakozott (Cseh Köztársaság, Ciprus, Észtország, Lengyelország, Lettország, Litvánia, Magyarország, Málta, Szlovákia és Szlovénia) és 2007-ben csatlakozott (Bulgária és Románia) tagállamok számára. A hasznosítás és az újrafeldolgozás teljes aránya – főként a csomagolási hulladék gyűjtésére és kezelésére szolgáló rendszerek új tagállamokban történő bevezetése miatt – az előző jelentéstételi időszakhoz képest jelentősen nőtt. A hasznosítás és az újrafeldolgozás teljes aránya 2007 és 2009 között az EU-27 szintjén csekély mértékben, de egyenletesen nőtt. A tagállamok túlnyomó többsége néhány kivétellel elérte a hasznosításra és az újrafeldolgozásra kitűzött átfogó célokat, valamint az egyes anyagokra vonatkozó újrafeldolgozási célokat. 2009-ben négy tagállam a meghatározott célkitűzések közül egyet sem teljesített. Egyes tagállamok nem egy éven belül, hanem az előző vagy a következő évben teljesítették a célkitűzést, ami láthatóan arra utal, hogy az adott tagállamokban a hulladékgazdálkodási infrastruktúrának nincsenek rendszeres strukturális hiányosságai. Más tagállamoknak a jelentéstételi időszakban azonban következetesen nem sikerült elérniük a hasznosításra és az újrafeldolgozásra vonatkozó átfogó célokat, valamint az egyes anyagokra vonatkozó újrafeldolgozási célokat, ezekkel a problémákkal egyedileg kell foglalkozni. A tagállamok többsége intézkedéseket hozott a csomagolási hulladék képződésének megelőzésére, mindazonáltal a csomagolásihulladék-képződés megelőzésének ösztönzése és a csomagolás újrafelhasználásának fejlesztése továbbra is feladat a tagállamok számára. Valamennyi jelentéstevő tagállam jelezte, hogy a csomagolási hulladékok tekintetében szelektív gyűjtési rendszert alakított ki[4]. A rendszerek a hatásfokukat, a lakosság számára való hozzáférhetőségüket és a polgárok számára felmerülő költségeiket tekintve különbözőek. Néhány 2004-ben csatlakozott tagállam csak a közelmúltban kezdte meg városi területeken bonyolított kísérleti projektek keretében a megfelelő infrastruktúra telepítését. A tagállamok számos különböző kezdeményezést hajtottak végre annak érdekében, hogy felhívják a fogyasztók és a vállalkozások figyelmét a csomagolási hulladék környezetvédelmi szempontból megfelelő kezelésére, beleértve a szelektív gyűjtést is. Ilyen rendszerek bevezetése esetén a szelektív gyűjtés teljesítménye (és az újrafeldolgozás ebből adódó minősége) jelentősen javult. A statisztikai adatok értékelése alátámasztja, hogy az irányelv által megállapított követelmények bevezetése és gyakorlati végrehajtása a tagállamok között jelentősen eltér. A csomagolásról szóló irányelvet is alá kell vetni a 2013-ra tervezett utólagos értékelésnek. 8. A hulladéklerakókról szóló 1999/31/EK irányelv A hulladéklerakókról szóló irányelv a hulladékok lerakóban történő elhelyezése által a környezetre és az emberi egészségre gyakorolt negatív hatások megelőzését vagy csökkentését célozza. Az irányelv szigorú műszaki követelményeket állít fel a hulladéklerakó telepekre vonatkozóan, a telepeken történő hulladékátvételre, továbbá az elhelyezendő hulladéktól függően hulladéklerakó-kategóriákat vezet be. Az irányelv annak biztosítására kötelezi a tagállamokat, hogy az illetékes nemzeti hatóságok a telepek működtetésére engedélyeket bocsássanak ki. A rendelkezések között az egyik kulcsfontosságú cél a metángáz-kibocsátás[5] csökkentése érdekében a biológiailag lebomló települési hulladékoknak[6] a hulladéklerakóktól való fokozatos eltérítése, emellett műszaki követelményeket állít fel a hulladéklerakó-gáz befogására és kezelésére vonatkozóan. A hulladéklerakóban történő elhelyezés mindig is a legkevésbé kívánatos hulladékgazdálkodási lehetőség volt. Ezt a hulladékokról szóló 2008-as keretirányelv megerősítette. Számos tagállam intézkedéseket tett a hulladéklerakóban történő elhelyezés teljes felszámolására, és ebben a tekintetben nagy előrelépés figyelhető meg (Ausztriában, Belgiumban, Dániában, Hollandiában, Németországban és Svédországban a települési hulladéklerakókban történő elhelyezések aránya 5 % alá esett). Számos országban azonban a hulladéklerakókban történő elhelyezés a települési hulladék kezelésének a leggyakoribb (ha nem az egyetlen elérhető) lehetősége. Ez utóbbi országoknak jelentős erőfeszítéseket kell tenniük a helyzet megváltoztatására és a hulladéklerakókban történő elhelyezés drasztikus csökkentésére. A tagállamok arról számoltak be, hogy az irányelv követelményeinek többségét átültették nemzeti jogukba. Valamennyi tagállam arról számolt be, hogy intézkedéseket tett – többek között megelőzési célú programokat dolgozott ki – a települési hulladék lerakókban történő elhelyezésének visszaszorítására, továbbá nemzeti stratégiákat és intézkedéseket fogadott el a hulladéklerakókba kerülő, biológiailag lebontható hulladék mennyiségének csökkentésére. A hulladéklerakókba kerülő, biológiailag lebontható hulladék mennyiségére vonatkozóan szolgáltatott adatok szerint az ilyen hulladék mennyisége folyamatosan csökken: azon 19 tagállam közül, amelyek tekintetében az adatok összehasonlíthatók az előző jelentés adataival, 11 tagállam csökkenteni tudta a hulladéklerakókba kerülő, biológiailag lebontható hulladék mennyiségét. Valamennyi tagállam hulladékátvételi követelményeket határozott meg a különböző hulladéklerakó-kategóriák esetében. Az irányelv műszaki követelményeit (a csurgalékvíz[7], a felszíni vizek, a felszín alatti vizek és a gázkibocsátások nyomon követését) általában helyesen ültették át a nemzeti jogszabályokba. Ezeknek a követelményeknek az eléréséhez foganatosított, a hulladéklerakók üzemeltetői által végrehajtott gyakorlatokról átfogó adatok azonban nem mindig állnak rendelkezésre. A rendelkezésre álló adatok szerint a 2007–2009 közötti jelentéstételi időszak végén még mindig számos olyan hulladéklerakó működött, amely nem felelt meg az irányelvnek, bár az előző jelentéshez képest a számuk csökkent (különösen a nem veszélyeshulladék-lerakók esetében). A tagállamok többsége azt közölte, hogy az összes működő hulladéklerakó, többek között az inerthulladék-lerakók megfeleltek az irányelv követelményeinek. Négy tagállam arról számolt be, hogy a hulladéklerakóknak csak elenyésző hányada felelt meg az irányelvnek, a többi pedig javításra és korszerűsítésre szorult. A Bizottság felül fogja vizsgálni a biológiailag lebontható hulladékok hulladéklerakókból történő elvezetésére irányuló célokat, és 2014-ben – adott esetben javaslatot tartalmazó – jelentést terjeszt az Európai Parlament és a Tanács elé. 9. Az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló 2002/96/EK irányelv Az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló keretirányelv célja, hogy – a környezet és az egészség magas szintű védelmének biztosítása mellett – javítsa és optimalizálja az elektromos és elektronikus berendezések hulladékainak összegyűjtését, újrafelhasználását, újrafeldolgozását és hasznosítását. Az irányelv rendelkezik a régi készülékek visszajuttatása esetében létrehozandó begyűjtési rendszerről, és a végső ártalmatlanításra kerülő elektromos és elektronikus berendezések hulladékai mennyiségének csökkentését célzó kulcsfontosságú szakpolitikai mechanizmusként a gyártói felelősségre helyezi a hangsúlyt. Az irányelv célja, hogy az elektromos és elektronikus berendezések hulladékai keletkezésének megelőzése, valamint azok újrafelhasználhatóságának és hasznosíthatóságának fokozása érdekében javítsa a termékek kialakítását, továbbá rendelkezik az elektromos és elektronikus berendezések hulladékai hasznosítására és kezelésére szolgáló rendszerek gyártók általi finanszírozásáról. Hangsúlyozza, hogy az elektromos és elektronikus berendezések hulladékai – gyakori veszélyes tulajdonságaik és anyagi értékük miatt – erőforrásként óvatosan kezelendők. Az irányelv ezért kötelező célokat határoz meg a tagállamok számára a háztartásokból származó elektromos és elektronikus berendezések hulladékainak gyűjtésére, továbbá célokat tűz ki az elektromos és elektronikus berendezések hulladékai különböző kategóriáinak újrafelhasználására/újrafeldolgozására és hasznosítására annak érdekében, hogy hozzájáruljon ennek az erőforrásnak a hatékony felhasználásához (az irányelv egyes tagállamok számára átmeneti időszakot biztosított a célok megvalósítására). A Bizottság 2008-ban megkezdte az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló irányelv átdolgozását annak érdekében, hogy a gyűjtésre vonatkozó célokat a különböző tagállamok valós helyzetéhez igazítsa, továbbá szigorítsa az illegális szállítás elleni rendelkezéseket, és csökkentse az adminisztratív terheket. Az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló új irányelv[8] 2012. július 4-én került elfogadásra. Valamennyi tagállam átültette nemzeti jogába az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló irányelv megfelelő rendelkezéseit. A 2007 és 2009 közötti időszakra vonatkozó nemzeti végrehajtási jelentések és a célok megvalósítására vonatkozóan benyújtott adatok alapján az irányelvnek való megfelelés szintje általában kielégítőnek tűnik. A 2007-es és 2008-as jelentéstételi évben az EU-15 országainak meg kellett felelniük az irányelvben megállapított céloknak. 2008-ban Szlovéniának is teljesítenie kellett ezt a követelményt. A többi tagállamnak a 2009-es jelentéstételi évtől kell igazolnia az elért célokat. Minden tagállam szolgáltatott adatokat. A 2008-ban megfelelésre kötelezett országok közül csak Olaszország és Szlovénia maradt el jelentősen az aktuális, 4 kg-os gyűjtési céltól[9]. Az eddig bejelentett éves adatok alapján egyértelműen pozitív gyűjtési és hasznosítási tendencia látható. Valamennyi jelentéstevő tagállam jelezte, hogy az elektromos és elektronikus berendezések hulladékainak gyűjtésére szolgáló rendszert hozott létre. A legtöbbször választott lehetőség a települési gyűjtés volt, magánszemélyek általi gyűjtési rendszer csak néhány esetben létezik a kollektív rendszerek mellett. A nemzeti rendszerek az összetettségük, a hatékonyságuk, a lakossághoz való közelségük és a lakosság számára való elérhetőségük tekintetében különböznek egymástól. Ráadásul az egyes országok, illetve a vidéki és a városi területek fejlettségi szintje is eltérő. A szóban forgó jelentéstételi időszakban azok a tagállamok, amelyekre vonatkozóan adatok álltak rendelkezésre, egyre több elektromos és elektronikus berendezésből származó hulladékot gyűjtöttek be, használtak, dolgoztak fel újra és hasznosítottak. A tagállamok túlnyomó többsége meg tudta valósítani az irányelv által előirányzott gyűjtési célokat[10], valamint a kategóriaspecifikus újrafelhasználási/újrafeldolgozási és hasznosítási célokat. A célkitűzéseket el nem érő tagállamok rendszerint csak a kiválasztott célokat (nem az összes célt) nem teljesítették. 2007-ben és 2008-ban három tagállam nem teljesítette a hulladékáram-specifikus újrafelhasználási/újrafeldolgozási célokat. 10. Következtetések A 2007-től 2009-ig terjedő időszakra vonatkozó tagállami jelentések alapján megállapítható, hogy a hulladékokkal kapcsolatos uniós szabályozást a tagállamok többnyire megfelelően ültették át a nemzeti jogba. A tagállamok által szolgáltatott információk és a rendelkezésre álló statisztikai adatok szerint az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló irányelv és a csomagolásról szóló irányelv végrehajtásának szintje nagyjából kielégítő: mindössze néhány tagállam nem teljesít egy-egy célt. A hulladékolajok és a szennyvíziszap kezelésével kapcsolatos irányelvek végrehajtása tekintetében nem derült fény jelentős problémára vagy hiányosságra. Más irányelvek esetében azonban a gyakorlati végrehajtással kapcsolatban jelentős problémák mutatkoznak. Erre nemcsak a tagállamok végrehajtási jelentéseiből, hanem egyéb információforrásokból, például az Eurostat adataiból, a Bizottság saját tanulmányaiból, vagy a hulladékgazdálkodással kapcsolatos panaszok és jogsértések számából is lehet következtetni. A különböző irányelvek tekintetében a végrehajtás szintje jelentősen eltér: a legnagyobb aggodalomra a veszélyes hulladékokról szóló irányelv, a hulladékokról szóló 2006-os keretirányelv és a hulladéklerakókról szóló irányelv ad okot. A veszélyes hulladékokról szóló irányelv tekintetében a gyakorlati végrehajtással kapcsolatos kétségek a keverési tilalomra[11] és az ahhoz kapcsolódó meghatározott mentességekre[12], valamint tágabb értelemben a „rendszeres” ellenőrzések értelmezésére és az egyes tagállamokban végzett ellenőrzésekben érintett létesítményekre vonatkoznak. Ami a hulladéklerakókról szóló irányelvet illeti, annak szigorú követelményeit ugyan gyakran átültetik a nemzeti jogba, és intézkedéseket hoznak a hulladéklerakókba kerülő, biológiailag lebontható hulladék keletkezésének visszaszorítására, azonban az irányelvnek nem megfelelő, még működő hulladéklerakók száma továbbra is aggodalomra ad okot. Másik komoly probléma a hulladéklerakókban történő elhelyezés aránya: míg néhány tagállam bizonyította, hogy megvalósítható a hulladéklerakókban való elhelyezés mértékének közel nullára csökkentése, több másik tagállam széles körben folyamodik a hulladékgazdálkodásnak e legkedvezőtlenebb módjához. Ez a jelenség kiemelt figyelmet érdemel, tekintettel arra, hogy az erőforrás-hatékony Európa megvalósításának ütemterve szakpolitikai prioritásként kezeli a hulladéklerakókban való elhelyezés gyakorlatilag teljes megszüntetését. Ami a hulladékokról szóló 2006-os keretirányelvet illeti, a rendelkezésre álló statisztikák, a jogsértési ügyek száma, a korábbi végrehajtási jelentések és a Bizottság saját tanulmányai a végrehajtás és a jogérvényesítés folyamatos hiányosságára utalnak. A hulladékgazdálkodási hierarchia megfelelő végrehajtásával kapcsolatban, még annak a háromszintű változatában is fennállnak aggályok; a hulladéklerakókban történő elhelyezés nagyarányú alkalmazása következtében újrafeldolgozási és hasznosítási lehetőségek maradnak kiaknázatlanul, bár ebben a jelentéstételi időszakban némi előrelépés figyelhető meg. A jobb tagállami szintű végrehajtás legjelentősebb akadályai között a végrehajtás ellenőrzése és a jogérvényesítés iránti elkötelezettség és az ehhez szükséges erőforrások hiánya, továbbá strukturális, intézményi és alkotmányos korlátozások szerepelnek[13]. Ezen akadályok kezelése, valamint a szigorúbb nemzeti ellenőrzések bevezetése és a hulladékgazdálkodással kapcsolatos átfogóbb ismeretek számottevő javulást eredményeznének. A hulladékgazdálkodási hierarchiát a 2008/98/EK irányelv módosította, amely fokozott hangsúlyt helyezett a megelőzésre, az újrahasználatra és az újrafeldolgozásra. Az újrafeldolgozásra és a hasznosításra vonatkozó újabb céloknak az említett irányelvbe történő bevezetése fontos tényező lesz a hulladékokban található anyagoknak az ártalmatlanítás helyetti megfelelőbb felhasználásához. A felülvizsgált irányelv ugyanakkor lehetővé teszi, hogy a tagállamok eltérjenek a hierarchiától, amennyiben ezt a hulladék keletkezésének és kezelésének általános hatásaira vonatkozó életciklus-alapú szemlélet indokolja. Ez lehetővé fogja tenni, hogy a tagállamok átfogóbb megközelítést alkalmazzanak a környezet szempontjából legeredményesebb hulladékgazdálkodási lehetőségek meghatározására és végrehajtására[14]. Egy, a Bizottság által közzétett közelmúltbeli tanulmány[15] szerint a hulladékokkal kapcsolatos uniós szabályozás végrehajtása 2020-ig évi 72 milliárd EUR megtakarítást eredményezne, az Unió hulladékgazdálkodási és újrafeldolgozási ágazatának éves árbevételét 42 milliárd EUR-val növelné és több mint 400 000 munkahelyet teremtene. A tagállamokban a hulladékokkal kapcsolatos illegális műveletek, illetve a hiányzó infrastruktúra a gazdasági növekedési lehetőségek – megengedhetetlen – elmulasztását eredményezik és környezeti veszélyekhez vezetnek. Ezért kiemelkedően fontos a hulladékgazdálkodás terén mutatkozó végrehajtási szakadék áthidalását célzó döntő lépések megtétele és az erőforrás-hatékony társadalomra való áttérés. Melléklet 1. ábra: A hulladékokkal kapcsolatos uniós jogszabályok áttekintése – 2012. júliusi helyzet 2. ábra: A keletkezett települési hulladék országonkénti bontásban 1995-ben, 2002-ben és 2009-ben, a 2009-es szint szerinti elrendezésben (kg/fő) 3. ábra: Hulladéklerakóban elhelyezett, elégetett, újrafeldolgozott és komposztált települési hulladék, EU-27 (1995–2009) 4. ábra: A települési hulladék kezelése 2009-ben (forrás: Környezetvédelmi Főigazgatóság, az Eurostat adatai alapján) 5. ábra: Bányászati és nem bányászati hulladék keletkezése 2008-ban (kg/fő) 6. ábra: Veszélyes hulladék keletkezése 2004–2008 között (kg/fő) 7. ábra: A hulladékkezelés alakulása az EU-27 országaiban hulladékkategóriánkénti bontásban 2004–2008 között (1000 tonna) 8. ábra: Az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló 2002/96/EK irányelv 7. cikkének (2) bekezdése szerint kezelésre szállított elektromos és elektronikus berendezések hulladékaira vonatkozó célok áttekintése A kezelés minimális feltételként kiterjed valamennyi folyadék eltávolítására. Az irányelv 7. cikke az újrafeldolgozásra és a hasznosításra vonatkozó konkrét célokat határozza meg, amelyek a berendezések adott kategóriáitól függően változnak. || Az újrafelhasználás és az újrahasznosítás aránya (a készülékek átlagos tömege szerint) || Hasznosítás aránya (a készülékek átlagos tömege szerint) Elektronikus hulladékáram Háztartási nagygépek || 75 % || 80 % Adagolóautomaták || 75 % || 80 % IT és távközlési berendezések || 65 % || 75 % Szórakoztató elektronikai cikkek || 65 % || 75 % Háztartási kisgépek || 70 % || 50 % Világítótestek || 70 % || 50 % Elektromos és elektronikus szerszámok (a helyhez kötött, nagyméretű ipari szerszámok kivételével) || 70 % || 50 % Játékok, szabadidős felszerelések || 70 % || 50 % Ellenőrző és vezérlőeszközök || 70 % || 50 % Gázkisülésű lámpák || 80 % || [1] A Bizottság végrehajtási határozata (2012. április 18.) a hulladékokról szóló 2008/98/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv végrehajtására vonatkozó tagállami jelentéstétel kérdőívének megállapításáról, http://ec.europa.eu/environment/waste/reporting/pdf/C_2012_2384.pdf. [2] Franciaország, Görögország, Málta, valamint Brüsszel és Vallónia – belga régiók – kivételével, amelyek a jelentés véglegesítésekor nem nyújtottak be hiánytalan végrehajtási jelentéscsomagot. [3] A komposztálás az a folyamat, amely a biomasszát oxigén és bizonyos mikroorganizmusok segítségével komposzttá alakítja (a biológiailag lebontható hulladék kezelésének különböző formáinak részletes kifejtését lásd az Európai Unióban a biohulladék-gazdálkodás terén meghozandó jövőbeni intézkedésekről című bizottsági közleményt kísérő bizottsági szolgálati munkadokumentum [SEC(2010) 577 végleges] 2. háttérmagyarázatát) a következő címen: http://ec.europa.eu/environment/waste/compost/pdf/sec_biowaste.pdf.) [4] A csomagolási hulladékok szelektív gyűjtési rendszere: olyan rendszer, amely létrehozásának célja a használt csomagolás és/vagy csomagolási hulladék visszaváltása és/vagy begyűjtése a fogyasztótól, más végfelhasználótól vagy a hulladékláncból annak érdekében, hogy azokra a legmegfelelőbb ártalmatlanítási megoldásokat alkalmazzák (a csomagolásról szóló irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja). [5] A hulladéklerakókban bomló biológiailag lebontható/lebomló hulladék metánt termel, amely a szén-dioxidnál mintegy húszszor erősebb üvegházhatású gáz. [6] Biológiailag lebontható/lebomló hulladék: minden olyan hulladék, amely hajlamos anaerob vagy aerob bomlásra, mint pl. az élelmiszer- és kerti hulladék, papír és kartonpapír (a hulladéklerakókról szóló irányelv 2. cikkének m) pontja). [7] Csurgalékvíz: minden olyan folyadék, amely a lerakott hulladékon átszivárog, és amelyet a hulladéklerakó kibocsát vagy magában tart (lásd a hulladéklerakókról szóló irányelv 2. cikkének i) pontját). [8] Az Európai Parlament és a Tanács 2012/19/EU irányelve (2012. július 4.) az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól, HL L 197., 2012.7.24., 38. o. [9] A tagállamok legkésőbb 2006. december 31-ig biztosítják, hogy évente és lakosonként átlagban legalább négy kilogramm magánháztartásból származó elektromos és elektronikus berendezés hulladékának szelektív összegyűjtésére kerüljön sor (az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló irányelv 5. cikkének (5) bekezdése). [10] Az elektromos és elektronikus berendezések hulladékainak különböző kategóriáira alkalmazandó célokat lásd az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló irányelv 7. cikkének (2) bekezdésében és IA. mellékletében, valamint az e jelentés mellékletében található 8. ábrán, továbbá az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól szóló irányelv végrehajtásáról szóló különjelentésben található 3. táblázatban a következő címen: http://ec.europa.eu/environment/waste/reporting/index.htm. [11] A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak megakadályozása érdekében, hogy a veszélyes hulladék ártalmatlanítását, hasznosítását, gyűjtését vagy szállítását végző létesítmények és vállalkozások a különböző kategóriákba tartozó veszélyes hulladékokat összekeverjék, illetve a veszélyes hulladékot nem veszélyes hulladékkal keverjék (a veszélyes hulladékokról szóló irányelv 2. cikkének (2) bekezdése). [12] Megjegyzendő, hogy a keverési tilalomra vonatkozó rendelkezések, valamint a lehetséges mentességek előfeltételei jelentősen módosulnak a 2008/98/EK irányelvben. [13] Lásd: a Bizottság Implementing EU legislation for green growth [A környezetbarát növekedést célzó uniós jogszabályok végrehajtása] című tanulmánya, 2011. november 29-i zárójelentés, elérhetősége: http://ec.europa.eu/environment/waste/studies/pdf/study%2012%20FINAL%20REPORT.pdf. [14] Az életciklus-szemléletű megközelítések hulladékgazdálkodásra történő alkalmazásának módjára vonatkozó bizottsági iránymutatásokat lásd a következő címen: http://lct.jrc.ec.europa.eu/assessment/publications. [15] Implementing EU legislation for green growth [A környezetbarát növekedést célzó uniós jogszabályok végrehajtása], 2011. november 29-i zárójelentés, elérhetősége: http://ec.europa.eu/environment/waste/studies/pdf/study%2012%20FINAL%20REPORT.pdf.