1.BEVEZETÉS

Az Európai Unió működéséről szóló szerződés (a továbbiakban: EUMSZ) 25. cikke előírja, hogy a Bizottság minden harmadik évben jelentést nyújtson be az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak és a Gazdasági és Szociális Bizottságnak a megkülönböztetés tilalmára és az uniós polgárságra vonatkozó (a Szerződés második részében szereplő) rendelkezések alkalmazásáról. Az EUMSZ 25. cikke alapján benyújtott kilencedik jelentés a 2016. július 1. és 2020. június 30. közötti időszakra vonatkozik.

Ez a jelentés az EUMSZ második részének az alábbiakra vonatkozó rendelkezéseit tekinti át: i. uniós polgárság; ii. a megkülönböztetés tilalma; iii. a tagállamok területén való szabad mozgás és tartózkodás; iv. a lakóhely szerinti tagállamban a helyhatósági választásokon és az európai parlamenti választásokon a választásra jogosultság és a választhatóság; v. a konzuli védelemhez való jog; vi. az Európai Parlamenthez intézett petíció benyújtásához való jog; valamint vii. az ombudsmanhoz intézett panasz benyújtásához való jog. Ez a jelentés a „Polgárok szerepének megerősítése és jogaik védelme a kihívásokkal teli időkben” című uniós polgársági jelentést kíséri.

2.AZ ÁLLAMPOLGÁRSÁG ALAPJÁN TÖRTÉNŐ MEGKÜLÖNBÖZTETÉS TILALMA (AZ EUMSZ 18. CIKKE)

Az EUMSZ 18. cikke tiltja az állampolgárság alapján történő megkülönböztetést a Szerződések alkalmazási körében.

E jelentés tárgyidőszakában az Európai Unió Bírósága (a továbbiakban: Bíróság) négy fontos ítéletet hozott az uniós polgárok állampolgárság alapján történő megkülönböztetése tilalmának a kiadatás és a sport területén való alkalmazására vonatkozóan.

2.1. Az állampolgárság alapján történő megkülönböztetés tilalma és a mobilis uniós polgárok kiadatása

Az állampolgárság alapján történő megkülönböztetés tilalmára, valamint az állampolgárságuk szerinti tagállamtól eltérő tagállamban tartózkodási hellyel rendelkező állampolgárok harmadik országok részére történő kiadatására vonatkozó három bírósági ítélet a következő volt: a Petruhhin-ügyben hozott ítélet, a Pisciotti-ügyben hozott ítélet és a Raugevicius-ügyben hozott ítélet. Mindhárom ügyben a tárgyalt kérdés a fogadó tagállam saját állampolgárainak kiadatását eleve kizáró nemzeti szabályok, valamint az uniós polgárok állampolgárság alapján történő megkülönböztetésének (az EUMSZ 18. cikkében foglalt) tilalmára vonatkozó uniós elv közötti összefüggés volt.

A Petruhhin- és a Pisciotti-ügyben hozott ítélet is a mobilis uniós polgárok büntetőeljárás céljából történő kiadatására vonatkozott, a Raugevicius-ügyben hozott ítélet pedig a mobilis uniós polgárok nem uniós ország bírósága által hozott büntetőítélet végrehajtása érdekében történő kiadatására vonatkozott.

A Bíróság ezen ügyekben tett legfontosabb megállapításai a következőképpen foglalhatók össze. Először is a Bíróság ítélete szerint bár az Unió és az érintett harmadik ország közötti nemzetközi megállapodás hiányában a kiadatással kapcsolatos szabályok tagállami hatáskörbe tartoznak, az uniós jog hatálya alá tartozó helyzetekben a tagállamoknak a kiadatásra vonatkozó nemzeti szabályaikat az uniós jog megfelelő figyelembevételével kell érvényesíteniük. A Bíróság szerint ez a helyzet áll fenn, ha egy uniós polgár (az EUMSZ 21. cikke értelmében) a szabad mozgáshoz való jogát gyakorolja, és a kiadatásra vonatkozó nemzeti szabályok következtében előfordulhat, hogy uniós polgárokkal szemben az állampolgárságuk alapján (az EUMSZ 18. cikke szerinti) hátrányos megkülönböztetést alkalmaznak.

Másodszor, a Bíróság megvizsgálta, hogy a tagállamok azon nemzet(köz)i szabályai, amelyek kizárólag a saját állampolgáraik kiadatásának tilalmával ellentétesek, összeegyeztethetetlenek lennének az EUMSZ 18. cikkében foglalt megkülönböztetés tilalmának elvével. A Bíróság megjegyzi, hogy ezek a kiadatási szabályok eltérő bánásmódra adnak okot az uniós polgár állampolgárságától függően, és így a szabad mozgáshoz való jog korlátozásának minősülnek. A Bíróság ítélkezési gyakorlatával összhangban az ilyen korlátozás csupán akkor igazolható, „ha objektív megfontolásokon alapul, és a nemzeti jog által jogszerűen megállapított célkitűzéssel arányos”. Bár a Bíróság elismeri, hogy a „nemzetközi bűnügyi együttműködés”, valamint a büntetés elkerülésének megakadályozására irányuló célkitűzés(ek) jogszerű(ek), ezeknek a nemzeti rendelkezéseknek meg kell felelniük az arányosságra vonatkozó követelménynek is.

E tekintetben a Bíróság a Petruhhin-ügyben úgy ítélte meg, hogy az ilyen kiadatási kérelem jóváhagyását mérlegelő tagállamnak az alapvető szabadságok gyakorlását kevésbe korlátozó, alternatív intézkedést kell fontolóra vennie. A lojális együttműködésre vonatkozó uniós elv (az EUSZ 4. cikkének (3) bekezdése) és a bűnügyi együttműködés területére (konkrétabban az európai elfogatóparancsra) vonatkozó másodlagos uniós jogszabályok alapján a Bíróság az alábbi következtetéseket vonta le. A mobilis uniós polgár kiadatása előtt a tagállamnak információt kell cserélnie az állampolgárság szerinti tagállammal, hogy ez utóbbi tagállam lehetőséget kapjon arra, hogy büntetőeljárást folytasson a mobilis uniós polgár által külföldön elkövetett bűncselekmények ügyében, „feltéve, hogy nemzeti joguk szerint [területen kívüli] hatáskörrel rendelkeznek” erre. A Bíróság azonban a Pisciotti-ügyben hozott ítéletben tisztázta, hogy amennyiben az állampolgárság szerinti tagállam megfelelő tájékoztatást kapott, és ennek ellenére mégis úgy dönt, hogy nem folytat büntetőeljárást a saját állampolgára ellen a területén kívül elkövetett bűncselekmények ügyében, az uniós joggal nem lenne ellentétes a „fogadó” tagállam által harmadik ország részére történő kiadatása.

Harmadszor, a Raugevicius-ügyben hozott ítéletben a Bíróság szerint az elkövetett bűncselekmények esetében a büntetlenül maradás elkerülésére vonatkozó cél és az egyik alapvető szabadság korlátozása közötti feszültség, valamint ehhez kapcsolódóan az alternatív intézkedések vizsgálatának szükségessége szintén érvényesül a (külföldi) büntetőítélet végrehajtását célzó kiadatás (iránti megkeresések) tekintetében. Bár a ne bis in idem elvével ellentétes lenne, hogy az állampolgárság szerinti tagállam büntetőeljárást indítson az érintett mobilis uniós polgár ellen, a nemzetközi jogi eszközök és a tagállamok (az egyes tagállamok) jogszabályai alternatív intézkedésekről rendelkeznek (például külföldi bíróságok által előírt büntetőítéletek letöltése az állampolgárság szerinti tagállamban). A Bíróság szerint az ilyen alternatív rendelkezések ezért úgy tekinthetők, hogy (az állampolgárságon alapuló korlátozások ellenére) alkalmazandóak az érintett mobilis uniós polgárra.

2.2. Az állampolgárságon alapuló megkülönböztetés tilalma az amatőr sportban

E jelentés tárgyidőszakában hozott másik fontos bírósági határozat, a TopFit-ügyben hozott ítélet az amatőr sport területén vizsgálta a (mobil) uniós polgárokkal szembeni megkülönböztetés tilalmának kérdését.

D. Biffi Németországban élő olasz állampolgár, aki amatőr síkfutóversenyeken vesz részt szenior kategóriában. D. Biffi a TopFit elnevezésű sportegyesület tagja, amely egyesület a német atlétikai szövetség (Deutscher Leichtathletikverband, DLV) tagja. A DLV szabályzatának 2015. évi módosítása nyomán a D. Biffihez hasonló, Németországban tartózkodó, mobilis uniós polgároktól megtagadták a nemzeti bajnokságokon történő részvételre való kiválasztás lehetőségét, vagy e bajnokságokon csak „helyezésen kívüli”, illetve „helyezés nélkül” való részvételre voltak jogosultak. Ez megakadályozta, hogy eljussanak a döntőig és jogosultak legyenek az országos bajnoki címre, annak ellenére, hogy az atlétikai bajnokságon való részvétel minden egyéb feltételét teljesítették.

Az előzetes döntéshozatalra utalt kérdés megválaszolása során a Bíróság négy észrevételre hivatkozott. Először is a Bíróság a közelmúltbeli Raugevicius-ügyben hozott ítéletére hivatkozva megjegyezte, hogy „annak az uniós polgárnak a helyzete, aki a szabad mozgáshoz való jogával élt, az […] EUMSZ 18. cikk hatálya alá tartozik”, beleértve az amatőr sport területét is. Másodszor, a személyek szabad mozgására vonatkozó, az EUMSZ 21. cikkében foglalt alapvető szabadság célja többek között „az érintett uniós polgár fogadó tagállam társadalmába való fokozatos beilleszkedésének elősegítése” volt, és az amatőr sportban való részvétel ennek a beilleszkedési folyamatnak fontos része. Harmadszor, a Bíróság a korábbi ítélkezési gyakorlatára hivatkozva megjegyezte, hogy a nemzeti (sport)szövetségek szabályzatainak ugyanúgy be kell tartaniuk az uniós jogot, többek között a Szerződéseket. Negyedszer, az EUMSZ 18. és 21. cikkének a nemzeti sportszövetségek szabályzataira való alkalmazhatósága többek között azt feltételezi, hogy a nemzeti sportszövetségek azon szabályzatai, amelyek esetlegesen korlátozhatnak egy alapvető szabadságot, összeegyeztethetetlenek az uniós joggal, „kivéve, ha e szabályozást objektív és a jogszerűen követett célkitűzéssel arányos megfontolások igazolják”.

3.A NEMEN, FAJI VAGY ETNIKAI SZÁRMAZÁSON, VALLÁSON VAGY MEGGYŐZŐDÉSEN, FOGYATÉKOSSÁGON, KORON VAGY SZEXUÁLIS IRÁNYULTSÁGON ALAPULÓ MEGKÜLÖNBÖZTETÉS ELLENI KÜZDELEM (AZ EUMSZ 19. CIKKE)

3.1.Bevezetés