A BIZOTTSÁG JELENTÉSE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK Mezőgazdasági genetikai erőforrások – a megőrzéstől a fenntartható használatig /* COM/2013/0838 final */





A BIZOTTSÁG JELENTÉSE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK Mezőgazdasági genetikai erőforrások – a megőrzéstől a fenntartható használatig 1. Genetikai erőforrások – természeti tőkénk sarokköve és az élelmezésbiztonság alapja A Föld népességének növekedésével az élelmezésbiztonság döntő fontosságú kihívássá vált. Meg kell vizsgálni, hogy a változó környezeti és éghajlati feltételek, valamint a változó igények mellett miként lehet gondoskodni a fenntartható élelmiszer-ellátásról. A mezőgazdasági ökoszisztémák termelékenysége, alkalmazkodó- és ellenálló képessége többek között a tenyésztett állatok és termesztett növények fajtáinak gazdag genetikai állományától függ. A mezőgazdasági genetikai sokféleség számos környezeti és gazdasági előnnyel jár, amelyek alapvető fontosságúak a fenntartható mezőgazdasági termelés szempontjából, valamint több társadalmi érdeknek is megfelelnek. Az említett előnyök – többek között különösen a gazdag állat- és növényvilággal rendelkező változatos hagyományos mezőgazdasági tájak megléte, a kiváló érzékszervi tulajdonságú élelmiszerek előállítása, az agrár-élelmiszeripar egyedi igényeit kielégítő termékek – kiemelkedő fontosságúak a mezőgazdaság területén a gazdasági fejlődés új elképzelései, például a rövid ellátási láncok vagy az alternatív turizmus szempontjából. Ehhez kapcsolódik továbbá, hogy a helyi és hagyományos eljárások egyre nagyobb elismerésnek örvendenek, és a kulturális örökség szempontjából is jelentős értéket képviselnek. A mezőgazdasági genetikai források megőrzése tehát hosszú távú szükséglet, amely túlmutat a tagállami érdekeken. Az Európai Unió állam- és kormányfői 2010-ben megállapodtak többek között abban, hogy az Unióban 2020-ig meg kell állítani a biodiverzitás csökkenését[1], az Unió pedig kötelezettségeket vállalt a Biológiai Sokféleség Egyezmény keretében, és a 2011-ben elfogadott, biológiai sokféleséggel kapcsolatos uniós stratégiában ígéretet tett arra, hogy e kötelezettségek teljesítésén fog munkálkodni. E jelentés hangsúlyozza azokat a lehetőségeket, amelyek a mezőgazdasági biodiverzitásban rejlenek, és rámutat azokra a lehetőségekre, amelyeket ez utóbbi az Európa 2020 stratégiában említett számos környezeti és gazdasági kihívás és lehetőség tekintetében kínál. A Bizottság e jelentéssel a múlt tapasztalataira építve előrelépést szándékozik elérni Európa mezőgazdasági genetikai forrásainak megőrzésében. A Bizottság emlékeztetni kíván a genetikai erőforrások megőrzésének és fenntartható használatának szükségességére, valamint biztosítani kívánja, hogy ez a célkitűzés megfelelő figyelmet kapjon a jelenleg kidolgozás alatt lévő vonatkozó szakpolitikákban és programokban, nevezetesen: · a vidékfejlesztési politikában az agrár-köznyezetvédelmi intézkedések révén a gyakorlati gazdálkodás szintjének előirányozása érdekében, valamint az európai innovációs partnerség révén a gyakorlati igények és a kutatási tevékenységek összehangolása, illetve az érintett szereplők közötti kölcsönös együttműködés ösztönzése érdekében; · a kutatási és innovációs politikában, illetve annak „Horizont 2020” keretprogramjában a mezőgazdasági genetikai sokféleségre vonatkozó tudásbázis megteremtése érdekében. 2. Kihívások és igények A kiemelkedő minőségű, biztonságos és megfizethető élelmiszerekkel való ellátás folytonossága és a fenntartható mezőgazdasági termelés biztosítása olyan kihívások, amelyeknek a mezőgazdasági termékek iránti fokozódó kereslet mellett kell eleget tenni. A mezőgazdasági genetikai források megőrzése és fenntartható használata hozzájárul a fenntartható mezőgazdasági termelés szempontjából kulcsfontosságú közjavak és ökoszisztéma-szolgáltatások – többek között a beporzás, a kártevők elleni jobb védekezés, az ellenállóbb mezőgazdasági ökoszisztémák, valamint a talajstabilitás – biztosításához. Ennek megfelelően a mezőgazdasági biodiverzitás az intenzív, erősen szakosodott termelési rendszerekkel kapcsolatos kockázatok mérséklésével hozzájárul az élelmezésbiztonsághoz. A modern, hagyományos mezőgazdaság általában az elterjedt növény- és állatfajták használatát helyezi előtérbe, és ezáltal a mezőgazdasági tájban nagyban a monokultúrák és egyetlen fajtához tartozó növénykultúrák dominálnak. A mezőgazdasági állat- ás növényfajták területén a genetikai források sokféleségének megőrzése és továbbfejlesztése biztonsági hálót jelent a változó feltételekhez való alkalmazkodáshoz, és az innovatív megoldások megvalósítását is megkönnyíti. Ez egyben – a fogyasztók előnyére – a minőségrendszerekre és az élelmiszerkínálat sokféleségére alapozva gazdasági lehetőségeket kínál a mezőgazdasági ágazatnak. A gazdasági életképesség az egyik olyan fő döntő tényező, amely a mezőgazdasági termelőket az állatfajták és növénykultúrák kiválasztása során befolyásolja. A genetikai források védelme érdekében fokozni kell azokat a gazdasági előnyöket, amelyek a kevéssé alkalmazott fajok és fajták használatából fakadóan jelentkeznek a mezőgazdasági termelő számára. Ide tartozik az új termékek népszerűsítése és a fogyasztói kereslet ösztönzése. A hagyományos, helyi viszonyokhoz igazodó állat- és növényfajták eltűnésének feltartóztatásához arra van szükség, hogy a mezőgazdasági termelők újra rendelkezzenek a kiválasztással, a tenyésztéssel és az egyéb hagyományos mezőgazdasági gyakorlatokkal kapcsolatos szaktudással. Annak érdekében, hogy a termelőket ösztönözni lehessen az említett tevékenységek folytatására, valamint elő lehessen segíteni a tudásmegosztást, biztosítani kell a méltányos gazdasági megtérülést, a tanácsadásnak és támogatásnak pedig a hagyományos tudáson és gyakorlatokon alapuló modern, innovatív gazdasági lehetőségekre kellene irányulniuk. A genetikai források megőrzésének és fenntartható használatának a genetikai források genotípusára és fenotípusára irányuló, rendszeres tudományos erőfeszítéseken kell alapulnia, többek között azért, hogy meghatározott (természeti) feltételek és/vagy specifikus használat mellett azonosítani lehessen az egyedi jellegzetességeket. A növény- és állatfajták megőrzésén és fenntartható használatán túl a szakértők kiemelik annak fontosságát, hogy a talaj termékenységével, az ellenálló képességgel és a károsítókkal szembeni fenntartható védekezéssel összefüggésben figyelmet kell szentelni a – még túlnyomórészt nem tanulmányozott – mikroorganizmusoknak. A kutatási ágazat és az érdekeltek közötti koordináció és együttműködés révén biztosítható lesz, hogy a mezőgazdasági genetikai források nagyobb figyelmet kapjanak. 3. A globális kontextus „A jövő, amit akarunk” címet viselő Rio+20 nyilatkozat megerősítette annak szükségességét, hogy a természeti erőforrások – többek között a genetikai sokféleség – megőrzését biztosító, fenntartható mezőgazdasági módszerekre támaszkodva a mezőgazdaság területén a kutatás fokozásával és a nemzetközi együttműködés erősítésével javítani kell az élelmezésbiztonságon. A Biológiai Sokféleség Egyezmény részes feleként az Unió megállapodott arról, hogy 2020-ig gondoskodik a termesztett növények, valamint a tenyésztett és háziasított állatok, illetve azok vadon élő rokonfajtáinak – beleértve más, társadalmi-gazdasági és kulturális szempontból értékes fajokat – genetikai sokféleségének fenntartásáról, valamint hogy a genetikai erózió minimalizálására és a genetikai sokféleség megőrzésére stratégiák kerülnek kidolgozásra és alkalmazásra. E témában mindeddig az egyetlen olyan meglévő nemzetközi jogi eszköz, amelyben az Unió aktív szereplő, a FAO élelmiszer- és mezőgazdasági felhasználású növényi genetikai erőforrásokkal foglalkozó bizottsága által tárgyalt, a növénygenetikai források élelmezési és mezőgazdasági felhasználásáról szóló nemzetközi egyezmény[2] (a továbbiakban: az egyezmény). Ennek a Nagojai Jegyzőkönyvvel összefüggésben a hozzáférésről és az előnyök megosztásáról szóló specifikus egyezménynek az értelmében a felek kötelezettséget vállalnak arra, hogy az ökoszisztémákon és természetes élőhelyeken belül (ideértve a gazdaságokat is) és kívül egyaránt megőrzik a növények biodiverzitását a mezőgazdaság területén, valamint fenntartható módon használják a genetikai forrásokat. A felek megállapodnak abban, hogy intézkedéseket hoznak a mezőgazdaság, a kutatás és a tenyésztés/nemesítés területén, valamint megkönnyítik a növényi genetikai erőforrásokhoz való hozzáférést. Az egyezmény elismeri a mezőgazdasági termelők szerepét és jogát a mezőgazdasági genetikai források használata és javítása, valamint az azzal összefüggő előnyök megosztása terén. 4. Az uniós szakpolitikai kontextus Az Európa 2020 stratégia keretében a biológiai sokféleség csökkenésének megállítására irányuló kiemelt cél elérése érdekében az Unió stratégiát fogadott el a biológiai sokféleség megőrzéséről[3]. A stratégia felszólít arra, hogy valamennyi ágazati politika vegye figyelembe a biodiverzitással kapcsolatos kérdéseket. A 3. cél kifejezetten a mezőgazdasággal és az erdőkkel foglalkozik: hangsúlyozza, hogy különösen a vidékfejlesztési politika révén meg kell őrizni az Unió mezőgazdasági genetikai változatosságát. Ehhez javasolja a genetikai sokféleség megőrzésére irányuló agrár-könyezetvédelmi intézkedések alkalmazásának ösztönzését, valamint előirányozza a mezőgazdasági genetikai sokféleség megőrzését célzó stratégia kidolgozási lehetőségének vizsgálatát. A vidékfejlesztés részét képező agrár-környezetvédelmi intézkedések lehetőséget kínálnak a tagállamok számára, hogy a genetikai források on-farm megőrzésének megvalósításához meghatározzák a gyakorlati gazdálkodás célszintjét. Az agrár-környezetvédelmi intézkedések magukban foglalják azt a lehetőséget, hogy a mezőgazdasági termelők a veszélyeztetett állatfajok és a génerózió által fenyegetett növények megóvására irányuló megőrzési tevékenységekből eredő többletköltségekért és bevételkiesésért ellentételezést kapjanak. A genetikai erőforrások megőrzésének és fenntartható használatának támogatása része a közös agrárpolitikai reformcsomagnak is, és a Bizottság ösztönözni kívánja a tagállamokat és a régiókat, hogy a jövőben programjaik keretében helyezzenek ezekre a témákra nagyobb hangsúlyt. Az Unió ezenkívül a biodiverzitás támogatása és a természetes környezet védelme érdekében jogszabályt dolgozott ki a genetikai anyagokról és a hobbifajtákról (2008/62/EK és 2009/145/EK irányelv), valamint a vadon élő növényeket tartalmazó fűkeverékekről (2010/60/EU irányelv). 2012-ben a Növényfajok Közös Fajtajegyzéke 656 genetikai anyagot, illetve hobbifajtát, ebből 158 mezőgazdasági növényfajt és 498 zöldségfajt tartalmazott. A mezőgazdasági genetikai erőforrások megőrzésére, jellemzésére, begyűjtésére és hasznosítására irányuló közösségi program[4] megállapította az in-situ és az ex-situ megőrzésre irányuló tevékenységeket. Ez lehetővé tette a növényi genetikai forrásokkal kapcsolatos ismeretek elmélyítését, valamint az eredmények terjesztését. Más intézkedések stratégiák és iránymutatások kidolgozását, valamint a haszonállatfajokat és -fajtákat tartalmazó európai adatbázis létrehozását tűzték ki célul. A program 2012-ben véget ért, ezért az ilyen típusú intézkedéseket az uniós kutatási és innovációs program keretében kell folytatni. A jövőben így lehetőség nyílik gyakorlatorientáltabb, a lehető legtöbb szereplőt bevonó intézkedések megvalósítására. Az uniós kutatási és innovációs politika a jelenlegi is zajló jelenlegi hetedik keretprogram keretében támogatást nyújtott a mezőgazdasági, erdészeti és halászati genetikai források jellemzésére és használatára irányuló közepes-nagyszabású, többszereplős kutatási projektekhez. A 2014–2020-as költségvetési időszak tekintetében a Horizont 2020 uniós kutatási és innovációs politikára vonatkozó javaslat hangsúlyozza a fenntartható élelmezésbiztonságot, továbbá ismételten figyelmet szentel az olyan gyakorlatorientált tevékenységeknek, mint a mezőgazdasági genetikai forrásokkal kapcsolatos kutatásra és az abba való beruházásra irányuló intézkedések. A javaslat olyan intézkedéseket is tartalmaz, amelyek a lehetséges végtermékek – vagyis a minőségi, változatos termékek – támogatása révén törekszenek a genetikai források sokféleségének előmozdítására. Az ilyen intézkedések többek között arra keresnek megoldást, hogy miként biztosítható az egészséges és biztonságos élelmiszerekkel való ellátás, hogyan alakítható ki fenntartható és versenyképes agrár-élelmiszeripari ágazat és hogyan támogathatók a megalapozott fogyasztói döntések. 5. A jelenlegi helyzet Habár a gazdaságok szintjén a mezőgazdasági biodiverzitás folyamatos csökkenése továbbra is komoly aggodalomra ad okot, a genetikai források megőrzése és fenntartható használata érdekében hozott intézkedések rámutattak arra, hogy a megőrzésre irányuló megközelítésmód alkalmazása és kiterjesztése egyértelmű lehetőségeket nyújt. Ugyanakkor a genetikai források fenntartható használatának ösztönzése eddig nem kapott elég figyelmet. A vidékfejlesztési programok a gazdaságok szintjén hozzájárultak a genetikai források megőrzéséhez, a mezőgazdasági genetikai források megőrzését vállaló vagy ismeretterjesztési és tanácsadói tevékenységet végző mezőgazdasági termelők és egyéb kedvezményezettek (nem kormányzati szervek és más érintettek) jutalmazásával pedig arra ösztönözték a mezőgazdasági termelőket, hogy megőrizzék a helyi állatfajtákat és növénykultúrákat. A programok keretében 21 tagállamban genetikai forrásokkal kapcsolatos intézkedések ütemezésére került sor, amely a 2007–2011-es időszakban 59 000 szerződést és mintegy 143 millió EUR összegű kifizetést jelentett. A mezőgazdasági genetikai források megőrzését célzó közösségi program5 17, különböző haszonállatok, növények és erdei fák in-situ és ex-situ megőrzésével kapcsolatos intézkedést társfinanszírozott. Az intézkedéseket, amelyekre összesen 8,9 millió EUR állt rendelkezésre, 25 tagállamban és 12 harmadik országban mintegy 180 partner résztvevő hajtotta végre[5]. A program eredményeképpen több ezer új minta összegyűjtésére és jellemzésére, valamint a megőrzéssel kapcsolatos infrastruktúra, adatbázis, alapgyűjtemény, génbank és az új mintákat tartalmazó katalógus létrehozására került sor. Az intézkedések keretében továbbá iránymutatások kerültek kidolgozásra, valamint a programban résztvevők és a végfelhasználók (mezőgazdasági termelők, állattenyésztők és kertészek) genetikai anyagokat cseréltek. Ahogy azt az értékelő jelentés hangsúlyozta, a program hasznos volt a különböző mezőgazdasági genetikai források jellegével, kezelésével és a bennük rejlő lehetőségekkel kapcsolatos tudományos ismeretek bővítése szempontjából, és elősegítette a helyi módszerek és igények jobb megértését. Hozzájárult továbbá a határokon átnyúló hatékony együttműködés kiépítéséhez, kapcsolatok és aktív hálózatépítő tevékenységek ösztönzéséhez, valamint ahhoz, hogy ráirányítsa az érintettek figyelmét a megőrzéssel kapcsolatos tevékenységek fontosságára. Ugyanakkor továbbra is fennállnak hiányosságok a genetikai források hasznosításának közvetlen következményeiben érintett végfelhasználók korlátozott mértékű részvétele és az érintett szereplők közötti együttműködés és információ-, illetve tudásmegosztás elégtelen szintje miatt. A kutatási politika a genetikai forrásokkal kapcsolatos tevékenységek teljes spektrumát lefedi: a jellemzést (genomika, fenotipizálás, molekuláris biológia), a nemesítési/tenyésztési megközelítésmódok javítását, valamint az ex-situ megőrzést. A hetedik keretprogram keretében a növényi és állati genetikai források kutatása a 2009–2012-es időszakban mintegy 44 millió EUR összegű finanszírozásban részesült. A 2013. évi munkaprogram a növényi genetikai forrásokra 19 millió EUR-t, az állati genetikai forrásokra 15 millió EUR-t, a halászati genetikai forrásokra pedig 6 millió EUR-t irányoz elő. Ugyanakkor több figyelmet kell szentelni a kutatók és a végfelhasználók – különösen a mezőgazdasági termelők és nemesítők/tenyésztők – kölcsönös együttműködésének elősegítésére, hogy a kutatási eredményeket az innováció és gyakorlati használatuk szintjén jobban hasznosítani lehessen. A hatékony megőrzéshez, valamint a mezőgazdasági biológiai sokféleség és változatosság fokozásához uniós szintű jogi keretekre van szükség, amely a megőrzéssel kapcsolatos tevékenységek és a genetikai források fenntartható használatának megkönnyítése céljából figyelembe veszi a genetikai forrásokkal kapcsolatos kérdéseket. Ezzel összefüggésben a Bizottság nemrég terjesztette elő a növényi szaporítóanyagokkal kapcsolatos jogszabályok átfogó felülvizsgálatát jelentő javaslatát, amely lényeges előrelépést jelentene a genetikai források megőrzése területén, mivel jelentősen megkönnyíti a hagyományőrző fajták piaci megjelenését, és nyitottabban kezeli a kevésbé egységes fajták kérdését. A vidékfejlesztési programok révén a mezőgazdasági termelők aktív részvétele került megvalósításra, a fent említett intézkedések pedig a kutatóközösséget célozzák meg. Ahogy azt a közösségi program értékelő jelentése megállapította, sokkal több erőfeszítés szükséges ahhoz, hogy a mezőgazdasági genetikai források fenntartható használatának ösztönzése és kiterjesztése céljából el lehessen érni a végfelhasználókat. Az összegyűjtött, széleskörű tudományos ismereteknek tükröződniük kell a nemesítés/tenyésztés és a gyakorlati mezőgazdaság területén, hozzáigazítva azokat a gyakorlati igényekhez és összekapcsolva azokat a gazdaságok szintjén fellelhető hagyományos ismeretekkel. Az érintett szereplők közötti együttes alkotás és tudásmegosztás ösztönzése érdekében aktív hálózatépítéssel és a kommunikációs igények támogatásával kell megközelíteni a tudományos munkát – többek között a genetikai források jellemzését és értékelését – és a változatosabb fajták fejlesztését, hogy általánosabbá lehessen tenni a genetikai források fenntartható használatát. 6. A prioritást élvező cselekvési területek A mezőgazdasági biodiverzitás megőrzése és a mezőgazdasági genetikai források fenntartható használata a meglévő kereteken túlmutató intézkedéseket igényel. Különös hangsúlyt kell fektetni az olyan integrált és holisztikus megközelítésmódra, amely biztosítja a genetikai források megőrzésére irányuló fenntartható hasznosítást és az érintett szereplők hatékony együttműködését célzó erőfeszítések hatékonyabb koordinációját. A genetikai források fenntartható használatát a genetikai források megőrzésében szerepet játszó mezőgazdasági rendszerek gazdasági életképességének javításával párhuzamosan kell fejleszteni. Olyan tenyésztési/nemesítési tevékenységek szükségesek, amelyek a gazdaságok szintjén alulreprezentált fajokra, valamint a hagyományos és a helyi állat- és növényfajtákra összpontosítanak. Mindehhez olyan, az egész Unióra kiterjedő, az említett anyagokat valorizáló hálózatok létrehozására van szükség, amelyek segítségével népszerűsíteni lehet a mezőgazdaság szerepét a vidéki térségek fejlesztésében, a hagyományok és a hagyományos mezőgazdasági gyakorlatok megőrzésében, valamint a környezeti közjavak biztosításában. Intézkedést kell hozni, amely révén a mezőgazdasági termelők újra hozzájuthatnak a hagyományos ismeretekhez és elsajátíthatják a helyi állat- és növényfajtákkal összefüggő tevékenységekhez szükséges készségeket és szaktudást, figyelembe véve a változó éghajlati viszonyokat is. Annak érdekében, hogy a genetikai források megőrzéséhez és használatához gazdaságilag életképes alapok álljanak rendelkezésre, a specializálódott, kisipari jellegű élelmiszer-feldolgozó ipar, a helyi érdekeltségű éttermek és a turizmus alternatív formái aktív szerepet játszhatnak a mezőgazdasági genetikai források valorizálásában, és hozzájárulhatnak ahhoz, hogy egy adott hely gazdasága új lendületet kapjon. A kutatásnak továbbra is arra kell irányulnia, hogy a tudományos és technológiai eredmények további kiaknázása révén előrelépést érjen el a genom- és a fenotípusos karakterizálásban, amely lehetőség szerint többek között a termelékenységgel, az ellenálló képességgel, az egészséggel, a jóléttel, a forráshasznosítással és a termékminőséggel összefüggő releváns tulajdonságok azonosítására és értékelésére törekszik. Kívánatos, hogy az illetékes hatóságok és/vagy tanácsadó szolgálatok a mezőgazdasági termelők rendelkezésére bocsássák a genetikai források, növény- és állatfajták értékelésével kapcsolatos eredményeket. A kutatási tevékenységeknek meg kell felelniük a gyakorlati igényeknek, meg kell állapítani a kiemelt területeket és koordinálni kell azokat, hogy figyelembe lehessen venni a meglévő hiányosságokat és átfedéseket, valamint a végfelhasználóknak megoldási lehetőségeket lehessen felkínálni. A tudományosan megalapozott elemzésnek ki kell terjednie a növénykultúrák rokon fajaira is, mivel ezek az egyes fajok ellenálló képességéről hasznos információkkal tudnak szolgálni. A tájgenetikai tanulmányok segítenének informálódni a génáramlásról, a szelekcióról és az állat- és növényfajtáknak a helyi, potenciálisan változó éghajlati feltételekhez való dinamikus alkalmazkodásáról. A talaj biológiai sokféleségét, a mikrobák és gerinctelenek egyéb genetikai forrásait (például a növényvédelem, az agrár-élelmiszeripar, a beporzás céljából) további vizsgálatoknak kell alávetni, emellett pedig szükséges a mikrobióták és más fajok közötti kölcsönhatások (pl. kérődzőkben) elemzésének további vizsgálata is. A kutatók és a nemzeti hatóságok a genetikai forrásokkal, az állat- és növényfajtákkal kapcsolatos számos gyűjteményt és kapcsolódó adatbázist hoztak létre. Ezek az információk általánosan elérhetők, ugyanakkor javítani kell a koordinációt és az összehangoltságot az e gyűjtemények, adatbázisok és tájékoztatási rendszerek közötti interoperabilitás biztosítása céljából. A tudomány, a tenyésztők/nemesítők és a mezőgazdasági termelők közötti aktív hálózatépítésnek, valamint állandó információ- és tudásmegosztásnak központi szerepe van a szinergiák kialakításában és a méretgazdaságosság elérésében, valamint abban, hogy elkerülhetők legyenek az átfedések, és az eredmények a végfelhasználók számára elérhetőbbek legyenek. Az ilyen hálózatok a közös igényekre épülve jobb koordinációt és innovációs lehetőségeket eredményeznek. 7. Kulcsszereplők A mezőgazdasági genetikai források megőrzésének és fenntartható használatának sikeressége szempontjából kulcsfontosságú az összes érintett szereplő és tagállami illetékes hatóság aktív részvétele. Ehhez a mezőgazdasági termelőknek, a kutatóknak, a nemesítőknek/tenyésztőknek, az agrár-élelmiszeri és egyéb feldolgozó iparágaknak, valamint a fogyasztóknak egyéni érdekük fűződik, hiszen potenciálisan részesülhetnek a genetikai források kínálta lehetőségekből. Az értékláncban pedig döntő szerepük van. Az ex-situ megőrzés, valamint a kapcsolódó in-situ megőrzés és használat érdekében a tudósok és az illetékes hatóságok az állatok, a növények, valamint a mikrobák/gerinctelenek genetikai anyagainak jellemzésére és értékelésre, valamint az előnyös jellemzők kiválasztására irányuló tevékenységet folytatnak. Részt vesznek továbbá módszerek és eszközök fejlesztésében, hogy növeljék a genetikai források jellemzésének és vizsgálatának hatékonyságát, valamint optimalizálják a nemesítési/tenyésztési módszereket. Ezentúl alapvető szerepük van az eredmények szintetizálásában és terjesztésében, valamint annak biztosításában, hogy a genetikai anyagok és a kapcsolódó információk gyakorlati hasznosítás céljából elérhetők legyenek többek között az ipar, a nemesítők/tenyésztők és a mezőgazdasági termelők számára. A mezőgazdasági termelők részt vesznek az on-farm megőrzésben és a fenntartható használatban. Egyes esetekben a mezőgazdasági termelők az élelmiszer-előállításból, illetve a magasabb és a tartós hozamból eredő azonnali gazdasági haszon elvét és logikáját túl kívánják lépni. Ugyanakkor a genetikai erőforrások fenntartható használatának érvényesüléséhez gazdaságilag életképes alapokra lenne szükség. Az életképesség adódhat például a biotikus és abiotikus stresszel, a betegségekkel és a károsítókkal szembeni jobb ellenálló képességből vagy a megnövekedett termelési hatékonyságból és a jobb irányításból; de abból a minőségből és egyediségből is, melyet különösen a helyi piacok, valamint a megfelelő kulturális értékek és hagyományok szintjén kínálnak. A tenyésztők/nemesítők, beleértve az állattenyésztő gazdálkodókat is, a genetikai forrásokra támaszkodnak ahhoz, hogy nagyobb agronómiai értékkel (például termelékenység, a betegségekkel szembeni nagyobb ellenálló képesség) rendelkező egészséges állatfajtákat/fenotípusokat és növényfajtákat alakítsanak ki, miközben jó minőségű érzékszervi és táplálkozási sajátosságokkal és/vagy eltérő tulajdonságokkal rendelkező biztonságos termékeket tudnak kínálni. A helyi és a ritkábban alkalmazott állat- és növényfajták gazdasági versenyképességéhez szükség van arra, hogy megfeleljenek az igényeknek, valamint hogy célirányos nemesítési/tenyésztési tevékenységgel javítani lehessen termelékenységükön, vagy ki lehessen választani a kiemelkedő jellemzőket és az értékes agronómiai tulajdonságokat. A nemesítőknek/tenyésztőknek ki kell elégíteniük egyfelől a mezőgazdasági termelők igényeit és a fogyasztók elvárásait, másfelől az agrár-élelmiszeripart olyan termékekkel kell ellátniuk, amelyek illeszkednek a termelési láncba. A fogyasztók döntései meghatározóak a teljes ellátási lánc során, és befolyásolják az általános agrár-élelmiszeripar termelési szerkezetet, különösen az elsődleges előállítás szintjén. A kereskedelmi (és tájékoztatási) stratégiák előmozdíthatják a folyamatot: az elmúlt évtizedek alatt egyre több fogyasztó hozzáállása változott meg, ennek hatására pedig egyre nagyobb hangsúly helyeződik az élelmiszerekkel kapcsolatban a minőségre, a sokféleségre, a fenntarthatóságra, a méltányos kereskedelemre, az állatjólétre, az étel adta örömökre és a kedélyes étkezésre. A hagyományos és változatos állat- és növényfajtákból származó termékek támogatása és népszerűsítése segíteni fog e piacok kiszélesítésében, és ösztönözni fogja a mezőgazdasági termelőket arra, hogy szerepet vállaljanak a figyelmen kívül hagyott vagy a génerózióval fenyegetett fajok gazdaságilag életképes hasznosításában. Mindezt nem lehet felülről kialakítani, hanem minden szereplő – többek között a mezőgazdasági termelők, a feldolgozók, a kiskereskedők és a fogyasztók – közötti párbeszédre és együttműködésére van szükség. A kedvező feltételek biztosítása céljából a döntéshozóknak és az igazgatási szerveknek ki kell venniük a feladatból a részüket és minden szinten – többek között az érintett nemzetközi szabványosító szervezetek és nemzetközi hálózatok szintjén – gondoskodniuk kell a koordinációról, valamint a meglévő struktúrák hatékony alkalmazásáról. Részt kell venniük a szervezeti és jogi keret oly módon történő kialakításában, hogy az összhangban legyen a mezőgazdasági genetikai források megőrzésével és fenntartható használatával, valamint erősítse azok gazdasági életképességét. A közös agrárpolitika keretében meghatározott vidékfejlesztési politika rendelkezik az érintett állati és növényi genetikai források megőrzéséről, az e források jellemzésére és értékelésére irányuló célirányos intézkedésekről, valamint a mezőgazdasági termékekre és élelmiszerekre vonatkozó minőségrendszerekről. Ösztönözni kell az olyan tevékenységeket, amelyek a genetikai források megőrzésével, jellemzésével és értékelésével kapcsolatos kutatási eredmények mezőgazdasági termelőkkel és tenyésztőkkel való megosztásának elősegítésére irányulnak. Támogatni kell továbbá az összes érintett szereplő – akik közé a végfelhasználók is tartoznak – közötti tudásmegosztást is. 8. A kutatástól a megőrzésig és az aktív fenntartható használatig Egy integrált és holisztikus stratégia kecsegtet a legjobb eséllyel a mezőgazdasági biodiverzitásban rejlő lehetőségek visszaállítására, fenntartására és felszabadítására. Addig is rendkívül fontos, hogy a vidékfejlesztési programok, az európai innovációs partnerség és a Horizont 2020 program folyamatos fejlesztése során a megőrzéssel kapcsolatos tevékenységek és a végfelhasználó-orientált megközelítésmódok a genetikai forrásokban rejlő gazdasági potenciál értékláncban való felszabadítására támaszkodva egyaránt érvényre jussanak. Ezt a genetikai források megőrzésében érintett valamennyi szereplő közötti párbeszéd és együttműködés révén, valamint tudományos tevékenységek és az eredmények mezőgazdasági termelők és végfelhasználók körében történő terjesztése révén támogatni kell. E megközelítésmód különösen a következők elérésére törekszik: A genetikai erőforrások fenntartható használata · A vidékfejlesztési politika által kínált lehetőségek révén a tagállamoknak fel kell hívniuk a mezőgazdasági termelők és a potenciálisan érdekelt szereplők figyelmét az in-situ/on farm megőrzéssel kapcsolatos tevékenységekre, hogy elkötelezzék magukat azok fokozása mellett; · Az élelmiszerlánc valamennyi szereplőjének hozzá kell járulnia ahhoz, hogy a mezőgazdasági genetikai gazdagságban rejlő potenciál a termelési lánc egészében felszabaduljon, valamint ki kell aknáznia a meglévő uniós jogi eszközöket és folyamatokat annak érdekében, hogy a megőrzés és a fenntartható használat költséghatékony és jövedelmező vállalkozás legyen, különösen a hagyományos és helyi fajtákból származó termékek iránti fogyasztói kereslet ösztönzése révén; · A mezőgazdaság termelékenységét és fenntarthatóságát célzó európai innovációs partnerség keretében a tudósoknak és az operatív csoportoknak együtt kell működniük annak érdekében, hogy növeljék a genetikai források gazdasági jelentőségét, valamint felhívják a figyelmet az azokban rejlő gazdasági lehetőségekre. Ez megvalósítható például a genetikai forrásokból származó termékek által képviselt érték népszerűsítésével, a minőségrendszereknek megfelelő termékek kifejlesztésével vagy célzott nemesítési tevékenységgel. Tudományos és technológiai fejlemények · A tudósoknak ki kell használniuk a tudományos és technológiai eredményeket a mezőgazdasági és ipari értelemben releváns vonások átfogóbb jellemzése, értékelése és dokumentálása érdekében. Az új tudományos és technológiai ismereteknek köszönhetően a szükséges készségek és szaktudás átadásával lehetővé kell tenni minden szereplő számára, hogy valamennyi szinten genetikai forrásokkal kapcsolatos tevékenységeket végezzen; · A tudósoknak és más szereplőknek olyan kedvező keretet kell kialakítaniuk, amely többszereplős megközelítésmódokat és a genetikai forrásokkal kapcsolatos kérdésekben az összes szereplő közötti aktív tudásmegosztást tesz lehetővé; · A tudósok és más érintett szereplők hozzájárulhatnak a genetikai források fenntartható használatához azáltal, hogy támogatják a meglévő gyakorlatok hozzáigazítását a Nagojai Jegyzőkönyvhöz, az érintett jogszabályokhoz és a szabályozási követelményekhez, amint azok hatályba lépnek. Koordináció, harmonizáció és hálózatépítés · Minden szereplőnek szerepet kell vállalnia a genetikai források megőrzésével kapcsolatos tevékenységek jobb koordinálásában, hogy megvalósuljon a méretgazdaságosság, elkerülhetők legyenek az átfedések, szinergiák alakuljanak ki és a jelenlegi struktúrák hatékonyan ki legyenek használva annak érdekében, hogy az eredmények a végfelhasználók számára relevánsak és hozzáférhetőek legyenek. E koordinációhoz jó eszközt kínál az európai innovációs partnerségi hálózat; · Az európai innovációs partnerségi hálózat keretében biztosítani kell az aktív és folyamatos információáramlást a különböző szereplők – különösen a tudósok és a genetikai források végfelhasználói – között, hogy az élvonalbeli, alkalmazott kutatás és a gyakorlati, végfelhasználó-orientált tevékenységek között hatékony kapcsolat alakuljon ki, és az eredmények hozzáférhetőek legyenek a mezőgazdasági termelők számára. Intézményi és jogi keret · A Bizottság olyan szélesebb körű politikát fog támogatni, amely magában foglalja a figyelmen kívül hagyott és a helyi genetikai források védelmét, valamint hatékonyan ki fogja használni a közös agrárpolitika és az uniós kutatási és innovációs keretprogram keretében rendelkezésre álló forrásokat; · A Bizottság gondoskodni fog arról, hogy a mezőgazdasági genetikai források megőrzését és használatát uniós szintű, következetes jogi keret támogassa; · A Bizottság biztosítani fogja, hogy a mezőgazdasági genetikai források megőrzése és fenntartható használata a nemzetközi kötelezettségvállalások szintjén is megfelelőképpen érvényre jusson. Összehangolt uniós fellépésre van szükség ahhoz, hogy az Unió teljesíteni tudja nemzetközi kötelezettségvállalásait, különösen az egyezmény tekintetében, valamint a Nagoyai Jegyzőkönyvből származó kötelezettségeit a genetikai erőforrásokhoz való hozzáférés és a használatukból származó előnyök igazságos és méltányos megosztása tekintetében, különös hangsúlyt helyezve a helyi és őshonos közösségek jogainak elismerésére. A Nagoyai Jegyzőkönyv végrehajtása érdekében az Uniónak és a tagállamoknak meg kell bizonyosodniuk arról, hogy az Unióban minden felhasználó betartja a genetikai erőforrásokhoz és a kapcsolódó hagyományos ismeretekhez való hozzáférésre és azok használatra vonatkozó hatályos jogszabályokat, illetve megfelel a szabályozási követelményeknek, továbbá hogy biztosított legyen a jogbiztonság arra vonatkozóan, hogy a használatukból adódó előnyök igazságos és méltányos megosztása kölcsönösen elfogadott feltételek szerint megvalósul. A szaporítóanyagokról szóló felülvizsgált jogszabály szerepet fog játszani abban, hogy kedvező feltételeket teremtsen a növényi szaporítóanyagok – beleértve a honos fajokat és hagyományos fajtákat – előállításához és forgalmazásához. Az in situ és az on-farm megőrzést támogató uniós politikák fontos elemeként a közös agrárpolitika részét képező agrár-környezetvédelmi intézkedések továbbra is támogatni fogják azokat a mezőgazdasági termelőket, akik hagyományos, veszélyeztetett helyi állatfajokat tenyésztenek és hasznosítanak és/vagy megőrzik a génerózió által fenyegetett helyi növényi genetikai erőforrásokat. A vidékfejlesztés támogatja azokat a kedvezményezetteket is, akik a genetikai források jellemzésére és gyűjtésére irányuló célirányos tevékenységeket folytatnak. A tudástranszfer, az együttműködés és a tanácsadási szolgáltatások tartoznak azon vidékfejlesztési intézkedések közé, amelyek nemcsak a genetikai források megőrzéséhez, hanem azok fenntartható használatához és továbbfejlesztéséhez is hozzájárulnak. A 2014–2020 költségvetési időszakra vonatkozó következő programozás során a tagállamoknak több hangsúlyt kell helyezniük az olyan intézkedésekre, amelyek támogatni tudják a hagyományos állat- és növényfajták megőrzését és fenntartható használatát, különösen olyan marketingstratégiákkal ötvözve, amelyek elősegítik a helyi és változatos, minőségi termékek gazdasági életképességét és a rövid ellátási láncokat. Ezen intézkedéseket kiegészítenék az első pillér alá tartozó közvetlen kifizetések „kizöldítésére” vonatkozó követelmények, különös tekintettel arra a követelményre, amely szerint biztosítani kell a termesztett növényfajok sokféleségének meghatározott szintjét, valamint meg kell őrizni az állandó legelőket, többek között a külterjes állattenyésztési rendszerek céljából használt, nagy biológiai sokféleséggel rendelkező gyepterületeket. A mezőgazdasági genetikai erőforrások megőrzése és fenntartható használata és az értékláncba történő beillesztése a tudásalap megszilárdítását igényli, valamint azt, hogy a nemesítők/tenyésztők és a mezőgazdasági termelők hozzájáruljanak a közös tudásfejlesztéshez; ehhez a „Horizont 2020” uniós kutatási és innovációs keretprogram részeként átfogó munkaprogramot kell létrehozni. Az említett munkaprogramnak le kell fednie a genetikai erőforrásokkal kapcsolatos tevékenységek széles körét, többek között az élvonalbeli kutatást, valamint olyan intézkedési típusokat, mint a 870/2004/EK rendelet alapján létrehozott közösségi programban szereplő korábbi intézkedések. A munkaprogramnak magában kell foglalnia a mezőgazdasági genetikai erőforrások innovatív használatát, a kapacitásépítést (például biológiai adattárakat az ex-situ megőrzéshez, tudásbázisokat és iránymutatásokat), a jellemzés, az értékelés és a jellemzők nemesítés/tenyésztés javítására irányuló kiválasztásának céljából gyakorlatorientált módszerek kifejlesztését, valamint a genetikai források fenntartható használatát támogató demonstrációs projekteket. Amennyiben e kérdések kezelésére a Horizont 2020 program és nem egy különálló program révén kerül sor, adminisztratív szinten lehetővé válik az egyszerűsítés. Mindehhez több ország részvételére van szükség, amely az európai innovációs partnerségnek az érintett szereplők közötti, az Unió egészére kiterjedő információcserét megkönnyítő funkciójával kombinálva biztosítja az uniós hozzáadott értéket, többek között a különböző tevékenységek közötti hatékony koordináció és együttműködés formájában. A Horizont 2020 program Társadalmi kihívás 2 munkaprogramján belül különös hangsúlyt kell helyezni a többszereplős megközelítésmódoknak, amelynek révén a kutatók és a különböző ágazatbeli végfelhasználók kapcsolatba tudnak lépni a mezőgazdasági tanácsadó szolgáltatások nyújtóival és az innovációközvetítőkkel, ezáltal pedig elősegíthető a tudásmegosztás és az új tudományos eredmények terjesztése, miközben lehetőség nyílik on-farm kísérletek elvégzésére és a laborvizsgálatok validálására. Az eddigi tapasztalatok alapján levonható egyik fő tanulság értelmében erősíteni kell az érintett összes szereplő közötti információcserét. A kutatás és a gyakorlat közötti kölcsönhatást megkönnyítő hatékony keretként a mezőgazdaság termelékenységét és fenntarthatóságát célzó európai innovációs partnerség számottevő lehetőséget kínál a genetikai forrásokkal kapcsolatos tevékenységek integrálására. Az európai innovációs partnerség a szereplők mozgósítására, a tájékoztatásra, a jobb információáramlás biztosítására, valamint a tudásmegosztás és az együttműködés megkönnyítésére törekszik. Az európai innovációs partnerség mechanizmusai különösen alkalmasak lennének a mezőgazdaság genetikai sokféleségének helyreállítására, fenntartására, valamint fenntartható használatára és további fejlesztésére irányuló tevékenységek integrálására. A gyakorlatban az európai innovációs partnerség az érintett feleket releváns információkkal látná el az uniós jogszabályok és politikák kínálta lehetőségekről és a lehetséges együttműködő partnerekről. Projektadatbázisok létrehozásával, szemináriumok szervezésével és a genetikai erőforrásokkal foglalkozó fókuszcsoport létrehozásával elősegítené az érdekeltek között a tudásmegosztást és az együttműködést. Ezáltal fokozná a genetikai források megőrzését támogató kutatás és a mezőgazdasági módszereket célzó gyakorlati intézkedések egymást kiegészítő jellegét. A veszélyeztetett növény- és állatfajok használatának és a megőrzésükkel kapcsolatos tevékenységeknek a nemesítésbe és a termelési láncba való jobb integrálását elősegítené az érintett összes szereplő közötti kölcsönös tanulás és az alulról jövő kezdeményezések, különösen a genetikai erőforrásokkal kapcsolatos tevékenységeknek a helyi adottságokhoz és igényekhez való hozzáigazítása szempontjából. Az Unió szintjén a szakértelem mozgósításának és a koordináció javításának érdekében a 870/2004/EK rendelet által létrehozott és a továbbiakban is működő, genetikai erőforrásokkal foglalkozó bizottság tevékeny részvétele segítené az európai innovációs partnerség ez irányú munkáját. 9. Következtetések A biológiai sokféleséggel kapcsolatos uniós stratégia értelmében tett kötelezettségvállalással összhangban az Unió azáltal, hogy megkönnyíti és integrálja a kutatásról és a megőrzésről a gazdaságokban való fenntartható használat irányába történő átmenetet, szerepet vállal a mezőgazdasági biológiai sokféleség csökkentésének megállítását célzó stratégiai folyamatban. A fentiekben felvázolt alapvető irányvonalakkal összhangban létrehozott szilárd keret révén az Európai Unió elősegíti a szakpolitikai irányvonalak megváltoztatását azáltal, hogy az érintett gazdasági szereplőket ösztönzi a genetikai források megőrzésében való szerepvállalásra és a megőrzést meghaladóan azok aktív, fenntartható használatára. Ezt a változást jelzi a mezőgazdasági biodiverzitás erőteljesebb és hatékonyabb védelmét célzó különböző (új) uniós szakpolitikai eszközök révén megvalósuló koherens és kiegészítő jellegű megközelítésmód. 2020-ig a vidékfejlesztés és a Horizont 2020 program, valamint más uniós szakpolitikák keretében a genetikai erőforrások nagyobb pénzügyi támogatásban részesülhetnek, és finanszírozásukra változatosabb lehetőségek állnak rendelkezésre. A nagyobb, megőrzést túllépő erőfeszítések többek között a mezőgazdasági termelés, kutatás és innováció, az éghajlatváltozás, a környezet és a foglalkoztatás szempontjából is előnyösek lesznek. E pozitív hatások az egész társadalomra nézve kedvezőek, különösen azokban a vidéki térségekben, amelyek erősen kötődnek a hagyományos módszerekhez és a kapcsolódó kulturális és helyi értékekhez. A mezőgazdasági genetikai erőforrások megőrzése és fenntartható használata annak a szélesebb körű erőfeszítésnek a része, amelynek célja, hogy támogassa az innovatív módszereket és hozzájáruljon az Európa 2020 stratégiával összhangban az intelligens és fenntartható növekedéshez. Ahhoz, hogy a genetikai erőforrások megőrzése a vidékfejlesztési politika, valamint a kutatási és innovációs politika keretében sikeres legyen, valamennyi szinten – az Unió, a tagállamok és a régiók szintjén – intézkedésekre van szükség, valamint az érintettek aktív részvétel iránti erős elkötelezettségére. A mezőgazdasági genetikai erőforrásokkal kapcsolatos szélesebb körű és holisztikus megközelítésmód kialakítása jelentősen hozzájárulna a különböző mezőgazdasági rendszerek, valamint a teljes élelmiszerlánc fenntarthatóságának és gazdasági életképességének erősítéséhez. [1] Az Európai Tanács következtetései [2] http://www.planttreaty.org/ [3] COM(2011)244 [4] 870/2004/EK tanácsi rendelet [5] A program részletesebb leírását és értékelését az e jelentés mellékletében található bizottsági szolgálati munkadokumentum tartalmazza.