[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 2009.7.29.

COM(2009) 409 végleges

A BIZOTTSÁG JELENTÉSE A TANÁCSNAK ÉS AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK

Jelentés a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló 76/207/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2002. szeptember 23-i 2002/73/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv alkalmazásáról

A BIZOTTSÁG JELENTÉSE A TANÁCSNAK ÉS AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK

Jelentés a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló 76/207/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2002. szeptember 23-i 2002/73/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv alkalmazásáról

1. BEVEZETÉS

Az Európai Parlament és a Tanács 2002. szeptember 23-án az EK-Szerződés 141. cikke (3) bekezdése alapján elfogadta a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló 76/207/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2002/73/EK irányelvet[1]. A 2002/73/EK irányelv (a továbbiakban: irányelv) a férfiak és nők egyenlőségét célul tűző jelenlegi közösségi jog egyik kulcsfontosságú eleme. 2002. október 5-én lépett hatályba; átültetésének a tagállamok számára kitűzött határideje 2005. október 5. volt. A 76/207/EGK irányelv (a továbbiakban: módosított irányelv) 2009. augusztus 15-én hivatalosan hatályát veszti, és helyébe az átdolgozott 2006/54/EK irányelv[2] lép. Az átdolgozás a 2002/73/EK irányelv végrehajtására vonatkozó határidőket nem érinti.

A 2002/73/EK irányelv[3] 2. cikke (2) bekezdésével összhangban a tagállamoknak közölniük kell a Bizottsággal mindazokat az információkat, amelyekre szüksége van ahhoz, hogy jelentést állítson össze az irányelv alkalmazásáról. E jelentés a tagállamoktól kapott információkon, és különösen az irányelv alkalmazásáról a Bizottság szervezeti egységei által készített és a tagállamoknak 2009 januárjában elküldött kérdőívre adott válaszokon alapul. A további források közé tartoznak az Európai Parlament állásfoglalásai[4] és a Bizottság által az irányelv végrehajtásának ellenőrzése során gyűjtött információ. Az irányelv kapcsán felmerülő kérdésekről az európai szociális partnerekkel és az Európai Női Lobbival is folytak konzultációk.

E jelentés célja, hogy felhívja a figyelmet néhány különösen fontos vagy problematikus szempontra, és meghatározza a gyakorlatban jól bevált módszereket. A jelentés ezért az átültetéssel kapcsolatos problémákra, az irányelv hatásaira, a jogok érvényesítésére, valamint az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületek, a szociális partnerek és a nem kormányzati szervezetek szerepére összpontosít.

A jelentésnek ugyanakkor nem célja, hogy kimerítően értékelje az irányelv átültetését célzó összes nemzeti intézkedés jogszerűségét. Következésképpen a Bizottság által a tagállamok ellen az irányelv bizonyos rendelkezéseinek átültetésével kapcsolatban már megindított, vagy a jövőben indítandó jogsértési eljárásokat nem érinti.

2. ÁTÜLTETÉS ÉS JOGSÉRTÉSI ELJÁRÁSOK

Az átültetés határidejének lejártakor kilenc tagállam (AT, BE, DE, DK, ES, EL, FI, LU és NL) még nem küldött értesítést az irányelvek átültetését célzó nemzeti intézkedésekről. E tagállamok ellen ezért az EK-Szerződés 226. cikke alapján eljárás indult az irányelv átültetésének elmulasztása miatt. Két eljárást (Belgium és Luxemburg ellen) a Bíróság elé terjesztettek, amely kimondta, hogy mivel az előírt határidőn belül nem fogadták el a 2002/73/EK irányelvnek való megfeleléshez szükséges törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, a két tagállam nem tett eleget az irányelvből eredő kötelezettségeinek[5]. A Bíróság döntését követően mind Belgium, mind Luxemburg új jogszabályokat fogadott el, és az ellenük folyó eljárásokat lezárták.

Miután a Bizottság megvizsgálta, hogy a tagállamok által közölt jogszabályok megfelelnek-e az irányelvnek, az EK-Szerződés 26. cikke alapján 22 jogsértési eljárást indított ugyanennyi tagállammal szemben. A nyilvánosságtól beérkezett több panasz következtében az ügyek száma 25-re nőtt. A jogsértési eljárások a Bizottság számára a tagállamokkal folytatott párbeszéd eszközét jelentették, amely segítségével bizonyos tagállamokban sikerült a jogszabályokat az irányelvvel összehangolni, és az eljárásokat lezárni (a jelentés írásának idején a Ciprus és Görögország elleni eljárásokat már lezárták).

Az eljárások nagy számát részben a jogszabály széles alkalmazási köre és viszonylagos bonyolultsága magyarázza. A továbbra is folyamatban lévő eljárások ellenére a legtöbb tagállam figyelemreméltó haladást ért el a 2002/73/EK irányelv végrehajtása terén. A jogsértési eljárások keretében a tagállamok gyakran változtatták meg a jogszabályaikat úgy, hogy részben vagy szinte teljesen megfeleljenek az irányelv rendelkezéseinek, még ha a jogsértési eljárásokat nem is lehetett lezárni. Az átültetés problémái az irányelv különböző vonatkozásaihoz kapcsolódnak és tagállamonként változnak; néhány, az alábbiakban felvázolt kérdés azonban gyakrabban fordul elő.

3. AZ IRÁNYELV HATÁSA

A munkavállalás és a munkakörülmények terén a nemek közötti esélyegyenlőségről szóló közösségi jogszabályok már évtizedek óta hatályosak, az irányelv mégis fontos mérföldkő e jogszabályok fejlődésében, mivel az ezen a területen érvényes normákat a megkülönböztetést egyéb alapokon is tiltó modern közösségi jog szintjére emelte[6]. A jogi szabályozás egyes tagállamokra gyakorolt hatása az adott tagállam nemek közötti egyenlőséggel kapcsolatos szabályozásának fejlettségén múlik, az irányelvnek való megfelelés érdekében azonban valamennyire minden tagállamnak módosítania kellett a nemzeti jogszabályait.

A módosított irányelv 1. cikke (1) bekezdésének la) pontja a nemek közötti esélyegyenlőség elve általános érvényesítésének kötelezettségével foglalkozik, azaz előírja, hogy a tagállamoknak ténylegesen figyelembe kell venniük a férfiak és nők közötti egyenlőség célkitűzését az ezen irányelv hatálya alá tartozó területekre vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések, politikák és tevékenységek kialakítása és végrehajtása során. A tagállamok a fenti kötelezettségüknek különféle módokon tettek eleget: egyes tagállamok jogszabályi rendelkezéseket hoztak, a férfiak és nők közötti egyenlőséget jogelvként ismerve el (DK, ES, FI, IT, PL, PT és SE); mások (pl. BG, CZ, EL, FI, LT, LV, PT, SE és SI) stratégiai programokat fogadtak el, amelyeket gyakran részletesebben kidolgozott időszakos programokká fejlesztettek. További tagállamok a nemek közötti esélyegyenlőség elvének általános érvényesítésére vonatkozó iránymutatásokat fogadtak el (AT), ismét mások intézményi megoldásokat írtak elő minisztériumközi szervek létrehozásával (CZ, DE és PT), vagy nemek közötti egyenlőséggel foglalkozó kapcsolattartó pontok kijelölésével a minisztériumokon és más hatóságokon belül (BG és CZ). Több tagállam (mint CZ, DK, EE, ES, LU és UK) bevezette a nemek közötti egyenlőség terén előirányzott jogszabályok és politikák következményeinek előzetes értékelésére vonatkozó kötelezettséget. A nemek közötti esélyegyenlőség általános érvényesítése helyi szintű végrehajtásának jelentőségét megemlítette Bulgária, Spanyolország és Franciaország, illetve a nemek közötti egyenlőségre irányuló képzés folyik Németországban, Észtországban és Finnországban.

A 2002/73/EK irányelv kiterjesztette a 76/207/EGK hatályát , különösen azzal, hogy bevezette a megkülönböztetés tilalmát az önálló keresőtevékenységhez való hozzáférés feltételei terén, valamint a munkaadói vagy munkavállalói szervezetekben, illetve olyan szervezetben való tagság és részvétel tekintetében, amelynek tagjai egy bizonyos szakmát képviselnek, ideértve az ilyen szervezetek nyújtotta előnyöket is (3. cikk (1) bekezdés a) és d) pontja). A fenti rendelkezések átültetésével kapcsolatban néhány tagállamban jelentkező problémák abból adódtak, hogy az önálló keresőtevékenységet, illetve a munkaadói vagy munkavállalói szervezetben való tagságot elmulasztották bevonni azon területek közé, amelyekre a megkülönböztetés tilalma vonatkozik.

Az irányelv fontos hozzájárulása a nemek közötti egyenlőséggel kapcsolatos közösségi joghoz a megkülönböztetés formáinak egyértelmű meghatározása (közvetlen és közvetett megkülönböztetés, zaklatás és szexuális zaklatás, valamint egyes személyek megkülönböztetésére felszólító utasítás) és a védelem hatályának világosabb meghatározása (2. cikk (2) és (4) bekezdés). A rendelkezések helyes végrehajtása érdekében a legtöbb tagállamban új jogszabályokra vagy a meglévő jogszabályok módosítására volt szükség. Ezeknek az alapvető rendelkezéseknek az átültetése sajnos nem volt zökkenőmentes. Az irányelv végrehajtásának ellenőrzése során gyakran merült fel az a probléma, hogy a megkülönböztetés, különösen a közvetett megkülönböztetés nemzeti meghatározásai szűkebbek az irányelv meghatározásánál.

A megkülönböztetés tilalmának elve alóli kivételek szintén alapvető fontosságúak a megkülönböztetés elleni védelem hatályának tekintetében. A módosított irányelv szerint a közvetett megkülönböztetés bizonyos helyzetekben igazolható (lásd 2. cikk (2) bekezdés). Továbbá a 2. cikk (6) bekezdése szerint az eltérő bánásmód nem jelent megkülönböztetést azokban az esetekben, amikor valódi és döntő szakmai követelményen alapul, feltéve, hogy annak célkitűzése jogos és a követelmény arányos. Azokban a tagországokban jelentkeztek e rendelkezések átültetésével kapcsolatos problémák, ahol a kivételek megfogalmazása túl általános volt, mivel ez leszűkítette a megkülönböztetéssel szembeni védelem hatályát.

A megkülönböztetés formái között az irányelv tartalmazza a zaklatás , és – a közösségi jog történetében első alkalommal – a szexuális zaklatás fogalommeghatározását is. Néhány tagállam e rendelkezések átültetése során azt a hibát követte el, hogy a védelmet a munkavállalók és feletteseik közötti kapcsolatra korlátozta, kizárva ezáltal a munkatársakat és az egyéb harmadik feleket. Idővel és a jogsértési eljárások előrehaladtával néhány tagállam helyesbítette a megkülönböztetés e formáinak fogalommeghatározását.

E rendelkezések hatása tagállamok szerint szintén eltérő volt. Egyes tagállamokban a jogszabályok már a 2002/73/EK irányelv elfogadását megelőzően is védelmet nyújtottak a zaklatással és/vagy a szexuális zaklatással szemben: a nemhez kötött zaklatás például Dániában, Svédországban és az Egyesült Királyságban már korábban is büntetendő cselekmény volt, Ausztriában viszont csak az irányelv elfogadását követően vált büntetendő cselekménnyé. Az irányelv átültetése mindenesetre lehetőséget teremtett e tagállamok számára a jogi szabályozásuk világosabbá tételére vagy a védelem megerősítésére (például Ausztria megemelte a kártérítés mértékét az ilyen esetekben, míg az Egyesült Királyság kiigazította a bizonyítékokra vonatkozó szabályokat), valamint arra, hogy a probléma nagyobb figyelmet kapjon (például az Egyesült Királyságban jelenleg már mind a jogi szabályozás, mind az esetjog kiterjed a zaklatásra és a szexuális zaklatásra). Más tagállamokban az irányelv a tudatosság növelésén kívül mélyreható jogszabályi változásokat idézett elő: első ízben vezettek be a zaklatást és/vagy a szexuális zaklatást tiltó jogszabályokat Cipruson, a Cseh Köztársaságban, Spanyolországban, Olaszországban, Lengyelországban és Szlovákiában, Finnország, Franciaország és Portugália pedig a megkülönböztetés formáiként ismerte el ezeket.

Több tagállam hangsúlyozta a polgárok ismereteinek hiányát a zaklatással és szexuális zaklatással kapcsolatban, és felhívták a figyelmet a tudatosság növelésének fontosságára ezen a téren. A végrehajtással kapcsolatban speciális problémák jelentkeztek, mivel az áldozatok különösen kiszolgáltatott helyzetük miatt ritkán kezdeményeznek jogi eljárást (a legtöbb tagállamban a bírósági eljárások száma nagyon alacsony). Az áldozatokat támogató és a munkaadók számára információt szolgáltató nem kormányzati szervezetekre, szakszervezetekre, és az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületekre kiemelt szerep hárul a helyzet javítását illetően. Mivel a szexuális zaklatást gyakran munkatársak követik el, a munkaadók megelőző szerepe különösen fontos. A vállalatoknál kijelölt tanácsadók (például Belgiumban és Szlovéniában) jelenthetik a megelőzés egyik módját.

A nők kevésbé kedvező bánásmódban való részesítése terhességgel vagy szülési szabadsággal kapcsolatban a módosított irányelv (2. cikk (7) bekezdése) értelmében szintén megkülönböztetést jelent, és sok tagállamban még mindig elterjedt jelenség. Ezen a téren az a rendelkezés járt a legnagyobb hatással, hogy a munkavállalónak a szülési szabadság lejárta után joga van visszatérnie munkahelyére vagy egy azzal azonos munkakörbe olyan feltételek mellett, amelyek számára nem kevésbé kedvezőtlenek, valamint hogy minden, a munkafeltételekben bekövetkezett javulás, amelyre távolléte alatt jogosult lett volna, rá is vonatkozik. Bulgáriában, Spanyolországban, Franciaországban és Litvániában ez új jogszabályokhoz vezetett, más tagállamokban a hatása kisebb volt, és csak kisebb jogszabályi módosításokra volt szükség. Ezzel a ponttal kapcsolatos jelentéseiben több tagállam és szociális partner hangsúlyozta a munkavállalás és a családi élet jobb összeegyeztetésének szükségességét.

A 2. cikk (8) bekezdése szerint, az EK-Szerződés 141. cikkének (4) bekezdésével összhangban pozitív intézkedéseket lehet elfogadni az irányelv tárgyi hatálya alá tartozó területeken. A helyzet ezen a téren is jelentős eltéréseket mutat tagállamonként. Míg némelyik tagállam (például CY, LU és LV) nem élt ezzel a lehetőséggel, több tagállamban (mint AT, BE, CZ, DE, DK, EE, EL, ES, FR, IT, MT, PT, RO, SE, SI és SK) azonban a jogszabályok kifejezetten lehetővé teszik a pozitív intézkedések előírását. Néhány tagállam nemzeti szintű pozitív intézkedéseket hozott specifikus területeken (például Belgium, ahol a szövetségi közszektorban ez kötelező; Németországban kvótákat állapítanak meg a közszolgálatban szövetségi és tartományi szinten; Olaszországban és Hollandiában a közszolgálatban pozitív intézkedési terveket dolgoztak ki; és Máltán a munkaerőpiacra visszatérő nők adókedvezményben részesülnek). A pozitív intézkedéseket több tagállamban (AT, ES és FR) kollektív tárgyalások keretében hozzák meg. Spanyolország hatóságai az egyenlőtlenségek orvoslására kötelesek pozitív intézkedéseket előírni. Finnországban a vállalati egyenlőségi tervek utalnak pozitív intézkedésekre, a gyakorlatban azonban ilyen esetek ritkán fordulnak elő.

A pozitív intézkedések leggyakoribb formái az oktatás és képzés terén hozott intézkedések (pl. CZ, ES, EL, PT és SE), általában a nők, és különösen a szülést követően visszatérő nők munkaerő-piaci integrációja érdekében hozott intézkedések (BG, CZ, ES és PL), egyéb, a nők szakmai és üzleti tevékenységeinek megkönnyítését célzó fellépések (DE, EL), valamint adott foglalkozásokban alulreprezentált nem ösztönzése egyes állások megpályázására (DK, UK).

Néhány tagállamban (pl. SK) az ilyen intézkedéseket az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testület ellenőrzi. Szlovénia eltörölte a pozitív intézkedés előzetes engedélyhez kötésére vonatkozó követelményt. Az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületek Belgiumban és az Egyesült Királyságban a pozitív intézkedéssel kapcsolatos tanácsadást végeznek. Spanyolország jelentette, hogy számára potenciális nehézséget jelent a pozitív intézkedés azon mértékének megállapítása, amely még nem sérti az egyenlő bánásmód elvét.

4. A KÖTELEZETTSÉGEK BETARTÁSÁRA ÉS A JOGOK VÉDELMÉRE VONATKOZÓ RENDELKEZÉSEK

A jogok hagyományos módon, azaz peres eljárás útján történő érvényesítése az egyenlőségre vonatkozó jogszabályok betartásának biztosítása esetében kevésbé hatékony, mint más területeken. A tagállamok által szolgáltatott információ azt jelzi, hogy a hátrányos megkülönböztetés miatt indult peres eljárások száma gyakorlatilag az összes tagállamban alacsony, sőt nagyon alacsony. Az okok között szerepelnek az időben elhúzódó eljárások, az adminisztratív formaságok, a költségek és a megtorlástól való félelem. Az irányelv felismeri ezt a problémát és számos rendelkezést tartalmaz a egyenlőségre vonatkozó jogszabályok bírósági vagy közigazgatási eljárás útján történő érvényesítésének megkönnyítésére.

A tagállamoknak a módosított irányelv (6. cikk (1) bekezdés) alapján biztosítaniuk kell, hogy minden olyan személy, aki az egyenlő bánásmód elve alkalmazásának elmulasztása miatt sérelmet szenvedett, igényét bírósági és/vagy közigazgatási eljárás útján érvényesíthesse. Néhány tagállamban nem állapítható meg, hogy ez a kötelezettség a munkaviszony megszűnése után is érvényben marad-e, ahogyan azt a rendelkezés előírja.

A módosított irányelv (6. cikk (3) bekezdés) kötelezi a tagállamokat annak biztosítására, hogy azok az egyesületek, szervezetek vagy egyéb jogi személyek, amelyeknek a nemzeti jog által szabályozott kritériumokkal összhangban jogos érdekük az irányelvben előírt rendelkezések betartásának biztosítása, a sértett személy nevében vagy támogatójaként , annak beleegyezésével, bírósági vagy közigazgatási eljárást indíthassanak az ebből az irányelvből eredő kötelezettségek teljesítéséért. A fenti kötelezettség teljesítésével kapcsolatban felmerült egyik probléma az volt, hogy ezt a jogot az ombudsman vagy a szakszervezetek számára tartották fenn, kizárva az egyéb szervezeteket. A Bizottság megvizsgálta, hogy az egyes tagállamok jogszabályai, amelyek alapján az egyesületek bekapcsolódhatnának az eljárásokba, túlzottan korlátozóak-e. A jogszabályokat e téren számos tagországban módosították. A rendelkezés gyakorlati hatása tagállamonként eltérő. A nonprofit szervezetek bizonyos tagállamokban (DE és FR) különösen aktívak, sok helyen pedig elsősorban az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületek (BE, ES és SK) vagy a szakszervezetek (CY, CZ, DK, NL, SE és SI) nyújtanak támogatást.

Az irányelv (6. cikk (2) bekezdés) egyértelműbben előírja a hátrányos megkülönböztetést elszenvedő személy részére az őt ért veszteségért vagy kárért kártérítés, illetve jóvátétel biztosítását, amely visszatartó erejű és arányos az elszenvedett kárral, és felső határ megszabásával nem korlátozható. A kártérítés felső határának kérdése számos jogsértési eljárás során felmerült. Az e téren megvalósuló haladás következtében a probléma egyre kevesebbszer jelentkezik.

A módosított irányelv (7. cikk) rendelkezik a viktimizációval szembeni védelemről. Gyakori hiba volt a tagállamoknál e rendelkezés átültetésekor, hogy az irányelvhez képest szűkebben határozták meg a védelem körét, belefoglalva a megkülönböztetés áldozatát, de kizárva a hátrányos megkülönböztetést elszenvedett áldozatot segítő harmadik feleket.

A módosított irányelv (8d. cikk) kötelezi a tagállamokat, hogy az irányelvnek megfelelően elfogadott nemzeti rendelkezések megsértése esetére hatékony, arányos és visszatartó erejű szankciókat állapítsanak meg. Ezt a kötelezettséget a legtöbb tagállam teljesítette.

5. AZ EGYENLő BÁNÁSMÓD ELőMOZDÍTÁSÁT SZOLGÁLÓ TESTÜLETEK

A jogok hagyományos módon történő érvényesítésére irányuló intézkedéseken kívül az irányelv rendelkezik az előírt rendelkezések betartásának és az egyenlőség további előmozdításának innovatív módjairól is, melyek közül első helyen említendő az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületek felállításának kötelezettsége. A 8a. cikk a tagállamok számára előírja, hogy azok „olyan testületet vagy testületeket jelöljenek ki, amely testületek minden személy számára elősegítik, elemzik, ellenőrzik és támogatják az egyenlő, nemi megkülönböztetéstől mentes bánásmódot”, és amelyek hatásköre magában foglalja a megkülönböztetés áldozatainak a megkülönböztetés miatti panaszaik érvényesítése során történő önálló segítségnyújtást, független vizsgálatok folytatását a megkülönböztetés tárgyában, valamint független jelentések kiadását és ajánlások tételét a megkülönböztetéssel összefüggő bármely kérdésben.

Egyes tagállamokban ilyen testületek már régóta léteztek, akár az ombudsmanok személyében, akár bizottságok formájában, a legtöbb tagállamban azonban az irányelv elfogadásának eredményeképpen jöttek létre. Az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületek a hatásköreik, a működésük módja, a szervezetük és az pénzügyi illetve emberi erőforrásaik tekintetében EU-szerte nagy eltéréseket mutatnak.

Az áldozatoknak való segítségnyújtás az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületek fő feladata. A tagállamok által szolgáltatott információk világosan mutatják, hogy a megkülönböztetés miatt panaszt tevők nagyobb valószínűséggel fordulnak ilyen testületekhez, mint a bíróságokhoz, főleg az előbbiek specifikus szakértelme miatt, illetve mivel ezek ingyenesek és a folyamat kevesebb bürokráciával jár. Az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületek által nyújtott támogatás tagállamonként eltérő. Egyes tagállamokban (DK, SE és SI) kiterjed a panaszok kvázi bírósági eljárások keretében történő kezelésére, kötelező érvényű, ámde bíróság előtt fellebbezhető döntésekkel. Más tagállamokban az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületek saját vizsgálatot folytathatnak (CY, NL, SE és UK), illetve a bíróság és/vagy a közigazgatási hatóságok előtt támogathatják a panaszosokat (AT, BG, ES, FR, SE és UK). Ismét más tagállamokban szerepük az információszolgáltatásra korlátozódik (MT és PL).

Bár az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületek felállításának célja a nemek közötti egyenlőség előmozdítása volt, munkájuknak a társadalom nincs kielégítően tudatában – ezt mutatja bizonyos tagállamokban a hozzájuk beérkező segítségnyújtás iránti kérelmek viszonylag alacsony száma. A tudatosság növelésére van szükség a létezésüket és munkájukat, különösen az áldozatok számára nyújtott támogatást illetően. Néhány egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testület telefonos segélyvonalakat hozott létre (ES, SE és UK) és tájékoztatási kampányokat indított, amelyek megkönnyítik a velük való kapcsolatfelvételt.

A Bizottság álláspontja szerint az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületek csak akkor végezhetik munkájukat függetlenül, ha valamilyen mértékben maguk is függetlenek a szervezetük, illetve pénzügyi és emberi erőforrásaik tekintetében. A helyzet ezen a téren is nagy eltéréseket mutat tagállamonként.

Bár az irányelv az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületekre vonatkozóan csak minimumkövetelményeket állapít meg, néhány tagállam még ezeket sem teljesíti. Idővel, és a jogsértési eljárások előrehaladtával azonban ezen a területen jelentős haladás következett be. Másrészről az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületek néhány tagállamban az irányelvben előírtnál szélesebb hatáskörrel rendelkeznek, amely olyan feladatokra is kiterjed mint az esélyegyenlőségi tervek ellenőrzése (ES, FI és SE), a pozitív intézkedésekkel kapcsolatos tanácsadás és azok ellenőrzése, valamint képzések nyújtása.

A Bizottság úgy döntött, hogy tanulmányt készít az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületekről, alaposan megvizsgálva azok függetlenségét, hozzáférhetőségét, ismertségét és teljesítményét.

6. SZOCIÁLIS PÁRBESZÉD, A NEM KORMÁNYZATI SZERVEZETEKKEL FOLYTATOTT PÁRBESZÉD ÉS A MUNKÁLTATÓK SZEREPE

Az irányelv az egyenlő bánásmód ösztönzését többek között úgy igyekszik megvalósítani, hogy általában a szociális partnereket, és különösen a munkáltatókat bevonja a szociális párbeszédbe. Az olyan eszközök, mint a kollektív szerződések hosszú távon segíthetnek a megkülönböztetéstől mentes munkahelyi körülmények megteremtésében.

Mivel az új 8b. cikk (1) és (2) bekezdése a követelmények megállapítása tekintetében utal a tagállamok nemzeti hagyományaira és nemzeti gyakorlatára, a szociális partnerek bekapcsolódása nagy mértékben függ az adott tagállam hagyományaitól és attól, hogy milyen fejlett a tagállamban a szociális párbeszéd és a kollektív tárgyalás gyakorlata. Az Egyesült Királyságban például a kollektív szerződések kötése nem elterjedt gyakorlat, és a szociális partnerekkel más módon folytatnak párbeszédet, például finanszírozás, kutatás és iránymutatás révén. A legtöbb tagállamban azonban általában a szociális párbeszéd, és különösen a kollektív tárgyalások igen fontos szerepet játszanak.

A nemek közötti egyenlőség egyes kérdéseire vonatkozó kollektív szerződések több tagállamban léteznek (AT, BE, DK, ES, FR, LT, LV, MT, NL, PT, SE és SI), és némelyikben kötelezőek is (AT, ES és FR). Egyes tagállamokban (BG, CZ, EL, ES, LV, PL, PT, RO, SK és SI) a szociális párbeszéd nemzeti szinten zajlik, rendszerint háromoldalú bizottságok részvételével. A szociális párbeszéd ösztönzésének tipikus módja a kollektív szerződéseken kívül a szociális partnerekkel folytatott konzultáció a jogszabályokkal és szakpolitikai kezdeményezésekkel kapcsolatban. 2005-ben az európai szociális partnerek a nemek közötti egyenlőségre irányuló cselekvési keretet[7] fogadtak el.

Az 8b. cikk (3) bekezdése alapján a tagállamok nemzeti jogszabályokkal, a kollektív szerződésekkel vagy gyakorlattal összhangban arra ösztönzik a munkaadókat, hogy tervezett és szisztematikus módon segítsék elő a férfiakkal és nőkkel való egyenlő bánásmódot. Ez megvalósulhat például információk terjesztésén keresztül vállalatok számára (pl. BE és EE) vagy esélyegyenlőségi tervek elfogadása útján (mint Spanyolországban, Finnországban, és Svédországban, bizonyos számú munkavállalót foglalkoztató vállalatok esetében).

A módosított irányelv (8c. cikk) elismeri a nem kormányzati szervezetekkel folytatott párbeszéd szerepét is. A civil szervezetek bekapcsolásának fő módjai a tanácsadó testületek létrehozása (BG, CZ, EL, ES, PT és UK), a velük történő konzultáció a jogszabályi és szakpolitikai kezdeményezésekkel kapcsolatban, pénzügyi támogatás nyújtása (BE, CZ, DE, EE, ES, FI, SE, SK és UK — az utóbbi tagállamban különösen az áldozatok támogatása céljából), közös konferenciák és szemináriumok szervezése, a nem kormányzati szervezetek bevonása a dokumentumok kidolgozásába nemzeti vagy nemzetközi testületek számára vagy tagjaik delegálása ENSZ-konferenciákra (pl. SE). Néhány tagállam (AT, BG, EL és PL) hangsúlyozta a mindenki számára biztosítandó esélyegyenlőség európai éve (2007) szerepét a nem kormányzati szervezetekkel történő kapcsolatfelvételben és ezek részvételét a kezdeményezéshez kapcsolódó projektekben. A Cseh Köztársaság, Litvánia és Lengyelország hangsúlyozták a nem kormányzati szervezetek szerepét a strukturális alapokból finanszírozott projektek megvalósításában.

7. KÖVETKEZTETÉSEK

Figyelembe véve a számos tagállam jogszabályaiban szükséges messzemenő változásokat és a rendelkezései végrehajtásában a legtöbb tagállam által elért jelentős haladást, a 2002/73/EK irányelv átültetése általában kielégítőnek tekinthető. A maradéktalan és megfelelő átültetés megvalósítása érdekében azonban számos tagállamnak még további erőfeszítéseket kell tennie.

Az irányelv jelentős mérföldkő a nemek közötti egyenlőséggel kapcsolatos közösségi jog terén, mivel korszerűsítette a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvéről szóló szabályokat a foglalkoztatásban és a kapcsolódó területeken. Tekintettel azonban az egyenlőtlenségek és a megkülönböztetés tartós fennmaradására, fontos, hogy a nemek közötti esélyegyenlőségről szóló közösségi és a nemzeti jogszabályokat körültekintően alkalmazzák és hajtsák végre.

Különösen fontos itt megemlíteni az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületeket, amelyek az áldozatok támogatásán és a fejlődés nemzeti szinten történő ellenőrzésén kívül számos egyéb tevékenységgel járulnak hozzá az egyenlőség hosszú távon történő érvényesüléséhez.

Alapvető fontosságú az összes szereplő (a hatóságok, a szociális partnerek, a nem kormányzati szervezetek, az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló testületek és a tágabb értelemben vett társadalom) bevonása a tudatosság növelése és a megkülönböztetés felszámolása céljából az irányelvben előírt eszközök eredményes felhasználása érdekében.

[1] HL L 269., 2002.10.5., 15. o.

[2] Az Európai Parlament és a Tanács 2006/54/EK irányelve (2006. július 5.) a férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról (HL L 204., 2006.7.26., 23. o.)

[3] A jelentés következő részeiben valamennyi rendelkezésre való hivatkozás a módosított 76/207/EGK irányelvre, nem pedig a módosító 2002/73/EK irányelvre vonatkozik.

[4] Lásd különösen a 2002/73/EK irányelv átültetéséről és alkalmazásáról szóló, 2009. január 15-i 2008/2039(INI) állásfoglalást.

[5] A C-543/07. sz. Bizottság kontra Belgium ügyben 2008. július 17-én hozott ítélet; és a C-340/07. sz. Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet (EBHT 2008., I-43. o.).

[6] Lásd a 2000. június 20-i 2000/43/EK irányelvet a személyek közötti, faji- vagy etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról, HL L 180., 2000.7.19., 22. o. és a 2000. november 27-i 2000/78/EK irányelvet a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról, HL L 303., 2000.12.2., 16. o.

[7] Elérhető itt: http://www.etuc.org/IMG/pdf/framework_of_actions_gender_equality_010305-2.pdf