C 79/8

A Régiók Európai Bizottsága véleménye – A nagyvárosi régiók előtt álló kihívások és helyzetük a 2020 utáni időszakra vonatkozó jövőbeli kohéziós politikában

(2020/C 79/02)

Előadó : Juraj DROBA (SK/ECR), Pozsony megye elnöke

POLITIKAI AJÁNLÁSOK

A RÉGIÓK EURÓPAI BIZOTTSÁGA

Általános megjegyzések

1. megjegyzi, hogy az EU lakosságának kétharmada nagyvárosi régiókban él, ezért ezzel a témával a 2020 utáni kohéziós politika előkészítése során is fontos foglalkozni;

2. rámutat, hogy a fokozódó városiasodás nemcsak európai, hanem globális tendencia is. Ez egyrészt lehetőségeket teremt, másrészt pedig új kihívások megoldását teszi szükségessé. Létfontosságú ezért, hogy a nagyvárosi régiókban együttműködjenek egymással az intézmények és a többi szereplő;

3. megjegyzi, hogy jelenleg nincsen konszenzus olyan, a nagyvárosi régiókat definiáló és lehatároló kritériumokról, amelyek tükröznék azok sokféleségét és az ilyen régiók valós helyzetét a tagállamokban;

4. megállapítja, hogy az Eurostat a nagyvárosi régiókat olyan NUTS 3-as szintű régiókként vagy NUTS 3-as szintű régiók olyan kombinációjaként határozza meg, amelyekben a népesség legalább fele funkcionális városi területen él, a lakosságszám pedig legalább 250 ezer fő. A területi osztályozás alapja a nagy népsűrűségű és legalább 50 ezer lakosú városi központok azonosítása. Rámutat, hogy ha ezt a statisztikai osztályozást vesszük alapul, akkor kiderül, hogy 2016-ban az EU 293,3 millió lakosa élt nagyvárosi régiókban. Utal arra, hogy ennek során figyelembe kell venni azokat a területeket is, amelyek funkcionálisan az EU-n kívüli területekhez kapcsolódnak. Az OECD funkcionális alapon definiálja a nagyvárosi régiókat: eszerint a magas népsűrűségű és sok munkalehetőséget kínáló városközpontok és a térség többi része közötti kapcsolatot a napi szintű ingázók igen magas száma jellemzi;

5. rámutat, hogy a nagyvárosi régiókban különféle típusú területek vannak, és ezek népessége túlnyomórészt városias, kiterjedésüket tekintve azonban gyakran inkább vidékiek. Szorosan kapcsolódnak városkönyéki és vidéki térségekhez, és sok esetben kezelniük kell a szuburbanizáció jelenségét. Az elővárosi területek földhasználatával kapcsolatos kérdés meghatározó az életminőség, az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás, valamint az éghajlatváltozás hatásainak csökkentése szempontjából. A régióknak meg kellene vitatniuk egymással a városszétfolyás visszaszorításával kapcsolatos konkrét politikákat;

6. megjegyzi, hogy különbséget kell tenni a nagymértékben városiasodott és a kevésbé városias nagyvárosi régiók között, azok ugyanis eltérő szakpolitikai megközelítéseket és intézkedéseket igényelnek;

7. megállapítja, hogy a 12 milliónál is több lakosú párizsi és londoni nagyvárosi régió külön kezelendő, az Európai Unió legtöbb nagyvárosi régiója pedig különbségeket mutat méretük, funkciójuk, gazdasági erősségeik, valamint többközpontúságuk mértéke szerint. Jelentős különbségek vannak a közös politikák és fellépések koordinálásával kapcsolatos megközelítéseik terén is;

8. rámutat, hogy a lakosság városokba költözése napjaink egyik legjelentősebb demográfiai trendje, így az EU népessége elsősorban fővárosi régiókban koncentrálódik. A nagyvárosi régióknak kezelniük kell a városszétfolyás jelenségét, a népsűrűség növekedését a városi központokban, illetve ezzel szembeállítva a vidéki térségek elnéptelenedését. Ez a tendencia keresletet teremt a lakosságot kiszolgáló közszolgáltatások, továbbá az új infrastruktúrák iránt például a szociális szolgáltatások, a közlekedés, az oktatás és az egészségügy terén, továbbá a digitalizációval és a fenntartható energetikai átmenettel kapcsolatosan, valamint hatalmas nyomást gyakorol a nagyvárosi régiók költségvetésére. A fővárosokhoz kapcsolódó nagyvárosi térségeknek – a főváros által betöltött szerepből adódóan – további követelménynek is meg kell felelniük például a közbiztonság, az általános érdekű szolgáltatások, a digitális szolgáltatások és a közlekedés terén;

9. hangsúlyozza, hogy egyes esetekben a nagyvárosi régiók tényleges lakossága több, mint ami a hivatalos statisztikákból kitűnik. A nagyvárosi régiók lakosai közül nem mindenkinek van ott az állandó lakóhelye. Sokan utaznak munkavégzési céllal a nagyvárosi régiókba, eközben azok szociális létesítményeit és szolgáltatásait is igénybe veszik. A nagyvárosi régióknak ezenkívül gyakran van határokon átnyúló dimenziójuk;

A nagyvárosi régiókban rejlő lehetőségek

10. megjegyzi, hogy a nagyvárosi régiókat a tagállami gazdaságok motorjának és a gazdasági növekedés központjának tekintik. Az Eurostat adatai szerint nagyvárosi régiókban termelődik a 28 tagállam GDP-jének mintegy 72 %-a. A nagyvárosi régiók nemcsak az országok gazdasági növekedésének központjai, hanem kutatási, innovációs és kreatív potenciállal bíró csomópontok is, amelyek természetesen egyaránt vonzóak a tőke, a beruházások és az emberek számára. Élen járnak a tájékoztatás és a szolgáltatásnyújtás, a körforgásos gazdaság, a környezeti fenntarthatóság, az energiahatékonyság és a fenntartható mobilitás intelligens megoldásai terén;

11. kiemeli, hogy a régiók harmonikus fejlődéséhez nagy jelentőséggel bír az, hogy az EU és a tagállamok elismerjék azt a hozzáadott értéket, amit a nagyvárosokban a regionális különbségek csökkentésével kapcsolatos közös célkitűzések elérése érdekében végzett együttműködés jelent. Azzal, hogy területükön koncentráltan állnak rendelkezésre különféle források és a szakértelem, a nagyvárosi régiók segíthetnek megerősíteni a belső összeköttetéseket, továbbá egy adott térségben szétosztani a javakat és az előnyöket, előmozdítva a regionális együttműködést és a gazdasági növekedést, valamint hatékonyabb kapcsolatokat alakítva ki a városok és a vidék között. Azzal, hogy határaikon túl is nyújtanak szolgáltatásokat, a nagyvárosi régióknak fontos szerepük van abban, hogy a fejlődést kiterjesszék a környező – gyakran vidéki – területekre is. Segítenek kapcsolatot teremteni a közösségek és az egyének között, hiszen az élő funkcionális kapcsolatok hidakat építenek a városias térségek, a kisebb városok és a vidéki területek között. A vidéki és városi területek közötti kölcsönhatás a harmonikus területfejlesztés fontos motorja;

12. felhívja a figyelmet arra, hogy a nemzeti szintű politikáknak valódi szerepet kell adni a területi eszközök felhasználásában és a forrásoknak az összes – nagyvárosi, városi vagy vidéki – térség, régió és közösség közötti méltányos elosztásának fenntartásában, valamint garantálni kell, hogy a tagállamok már egy korai szakaszban konzultáljanak a helyi és regionális önkormányzatokkal arról, hogy hol és miként használják fel a területi eszközöket. Ez létfontosságú ahhoz, hogy minden szinten összehangolt legyen a támogatás, garantálva mind a városi, mind pedig a vidéki térségek kiegyensúlyozott fejlődését, szem előtt tartva a szubszidiaritás és a területi kohézió elvét;

13. megjegyzi, hogy a kohéziós politikára irányuló jelenlegi javaslat szerint az uniós hozzáadott érték a finanszírozáshoz jutás előfeltétele lenne. A nagyvárosi régiók támogatása nemcsak uniós hozzáadott értéket teremt, hanem biztosítja az EU globális szintű versenyképességét és – az ilyen támogatásból eredő továbbgyűrűző hatások révén – elősegíti a tagállamokban a regionális konvergenciát is;

14. rámutat, hogy az éghajlatváltozás mérséklését célzó intézkedések több mint 70 %-át és az alkalmazkodási intézkedések akár 90 %-át szubnacionális szinten hajtják végre. Ez azt jelenti, hogy a nagyvárosi régiók kulcsszereplők a COP21 kötelezettségvállalásainak teljesítésében;

15. megjegyzi, hogy a 2020 utáni kohéziós politika forrásainak jelentős részét fordítják majd az innováció és intelligens megoldások támogatására, amit jórészt a nagyvárosi régiók hajtanak végre;

Kihívások

16. rámutat, hogy egyes nagyvárosi régiók – köztük azok, amelyek a statisztikák szerint a leggazdagabbak – továbbra is küzdenek a múltból megörökölt jelentős infrastrukturális hiányosságokkal, és folyamatosan az alapvető infrastruktúrára kell fordítaniuk beruházásaikat;

17. megjegyzi, hogy a nagyvárosi régióknak gazdasági, fiskális és területi kihívásokat is kezelniük kell, ugyanakkor pedig szembe kell nézniük a színvonalas közszolgáltatások iránti növekvő igénnyel és az ilyenek nyújtására rendelkezésre álló pénzügyi erőforrások szűkösségével. Ennek pedig érezhető hatása van a lakosság általános életminőségére. Egyes nagyvárosi régiók költségvetési bevételei alig tükrözik gazdasági sikerüket és magas GDP-jüket. Néhány ilyen régióban a költségvetés forrása az ott bejelentett lakosok személyi jövedelemadójának egy bizonyos százaléka, ám a régió GDP-jét adó jogi személyek nem járulnak ahhoz hozzá. Ezért van az, hogy a multinacionális vállalatok jelenléte nem feltétlenül jelent költségvetési bevételt;

18. rámutat, hogy a nagyvárosi régiók egyik jellemzője a városi központokba ingázó munkavállalók magas száma, az ilyen régiók előtt álló egyik legjelentősebb kihívás pedig a hozzáférhető és környezetbarát tömegközlekedés biztosítása. A nagyvárosi régióknak aktív közlekedési és mobilitási megoldásokat kell bevezetniük a közterületeken, illetve javítaniuk kell a határokon átnyúló mobilitást. Meg kell küzdeniük a levegőminőséget rontó és a lakosság egészségére káros forgalmi torlódásokkal is;

19. rámutat, hogy nem utolsósorban az ipari koncentráció miatt a nagyvárosi régiók előtt nagyobb kihívások jelentkeznek a környezet minőségéhez, a fenntartható energiaforrások bevezetéséhez, a körforgásos gazdasághoz, a levegőszennyezéshez, a felszín alatti vizek minőségéhez, a hulladékgazdálkodáshoz, a biológiai sokféleség csökkenéséhez és a környezeti terhek felszámolásához kapcsolódóan. A nagyvárosi régiók az éghajlatváltozás következményeihez való alkalmazkodásban is központi szerepet játszanak; mindezen kérdések kezeléséhez holisztikus megközelítést kell alkalmazni;

20. hangsúlyozza, hogy a nagyvárosi régiók nagyarányú egyenlőtlenségekkel szembesülnek. Egyes nagyvárosi régiók területén találhatóak az adott tagállam legszegényebb térségei. Ezeknek kezelniük kell a városi szegénységet, a társadalmi befogadást, a hajléktalanok és a szegénységben élő gyermekek számának növekedését, a kiszolgáltatott csoportok problémáját, a fiatalok munkanélküliségét, a szakképzett munkaerő hiányát, a migránsok és menekültek integrációját, a bűnözés terjedését, a lakosság elöregedését és a dolgozói szegénységet. Az, hogy ilyen térségek léteznek, sok esetben nem derül ki a csak nagyobb léptékben rendelkezésre álló hivatalos statisztikákból, ami pedig hatással van a vonatkozó szakpolitikák és fellépések kidolgozására;

21. hangsúlyozza, hogy a lakhatási válság sajátos módon érinti a nagyvárosi régiókat. Egyrészt bizonyos területek elnéptelenednek, máshol pedig hatalmas igény jelentkezik az ingatlanok iránt. Azokban a városokban, ahol magas a lakások iránti kereslet, az árak gyorsabban nőnek, mint a jövedelmek, ennek következtében pedig fokozódik a szegregáció és mélyül a társadalmi egyenlőtlenség. Erre tekintettel ismételten kéri egy európai lakhatási program megvalósítását ( 1 )

22. felkéri az Eurostatot, hogy helyi és regionális szinten gyűjtsön adatokat a lakáshoz jutás lehetőségeiről és költségeiről, és elemezze ki azokat. Meg kellene vizsgálni a többek között a civil társadalom által indított, megfizethető lakások építését célzó kezdeményezéseket is;

23. rámutat, hogy kiemelt figyelmet kell fordítani a gazdasági átalakuláson átmenő nagyvárosi régiókra, amelyeknek meg kell küzdeniük az ipari létesítmények megszűnéséből eredő hátrányos következményekkel. Ezek a régiók magas – és gyakran tartós – munkanélküliséggel szembesülnek, ugyanakkor pedig meg kell oldaniuk a használaton kívüli ipari telepek átalakítását és a lepusztult városi területek és városrészek rehabilitációját;

24. megjegyzi, hogy a nagyvárosi régiók előtt álló egyik legfontosabb kihívás a digitális infrastruktúra kibővítésének támogatása, aminek köszönhetően az emberek új iparágakban vállalhatnak munkát és új munkavégzési formákban, például távmunkában dolgozhatnak;

25. rámutat, hogy a nagyvárosi régiók területén gyakran vannak vidéki térségek is, és ennek kapcsán nagyon fontos arra törekedni, hogy jól működő összeköttetések legyenek a város és a vidék között a nagyvárosi régiókon belül, valamint elkerülni az összehangolatlan politikaalkotást; hangsúlyozza, hogy a nagyvárosi régiókban koncentráltan állnak rendelkezésre különféle források és a szakértelem, így az ilyen régiók – szakmai és stratégiai tervezési kapacitásuknak köszönhetően – képesek támogatni tágabb térségüket a kohéziós politikai finanszírozás biztosításában. Területi szempontból a nagyvárosi régiók jelenthetik tehát a megfelelő szintet a fenntartható fejlődéssel kapcsolatos és a helyi és regionális szintű szolidaritást előtérbe helyező integrált megközelítések alkalmazására;

26. fontos megvizsgálni a mind a vidék, mind a nagyvárosok fejlődéséhez hozzájáruló város-vidék kapcsolatok tekintetében az olyan ágazatközi kérdésekben történő együttműködési lehetőségeket, mint amilyen a regionális és helyi szintű értékláncok kialakítása és a mezőgazdasági termékek közvetlen értékesítése nagyvárosi régiókban, ami által értéktöbblet jelentkezhet a szomszédos vidéki régiók számára;

27. rámutat arra, hogy jobban meg kell érteni a szigeteken fekvő nagyvárosi régiókra jellemző mintákat, valamint a szigeti területek közötti interakciókat;

28. hangsúlyozza, hogy figyelmet kell fordítani a nem a kontinensen található nagyvárosi régiókra is;

A nagyvárosi régiók jobb bevonása a kohéziós politika kialakításába és végrehajtásába

29. rámutat, hogy a 2020 utáni időszakra vonatkozó kohéziós politika kidolgozásának folyamata egyedülálló lehetőséget kínál arra, hogy a jövőbeli partnerségi megállapodások, valamint egy későbbi szakaszban a kohéziós politikai alapok operatív programjainak előkészítése során szem előtt tartsák a nagyvárosi régiókkal kapcsolatos egyedi megközelítés alkalmazásának szükségességét;

30. egyetért azzal, hogy ne akadályozzák adminisztratív terhekkel az olyan NUTS II régiók közötti együttműködést, amelyek együttesen alkotnak egy fővárosi régiót (főváros – fővárosi régió), és egy adott operatív program keretében szeretnék egymással összehangolni stratégiáikat és tevékenységeiket. Támogatja továbbá, hogy biztosítsanak számukra megfelelő rugalmasságot abban, hogy milyen intézkedéseket vesznek igénybe a szoros együttműködéshez;

31. hangsúlyozza a nagyvárosi régiók kohéziós politikában betöltött szerepét, és azt javasolja, hogy késlekedés nélkül alakítsák ki és erősítsék meg ezt a dimenziót a 2020 utáni kohéziós politikában, valamint a megfelelő európai szakpolitikákban, ezen belül is az új területfejlesztési menetrendben és a stratégiai dokumentumokban, például a Lipcsei Chartában és az Európa 2020 stratégiát felváltó új európai fejlesztési stratégiában;

32. kéri, hogy a nagyvárosi régiókat közvetlenül vonják be a kohéziós politika kialakításába, valamint az operatív programok és az uniós projektek végrehajtásába és értékelésébe, amennyiben területi együttműködési megállapodásokat hoznak létre;

33. arra kéri az Európai Bizottságot, hogy a partnerségi megállapodások és egy későbbi szakaszban az operatív programok jóváhagyásakor tartsa szem előtt, hogy melyik fél hatáskörébe tartozik az egyes műveletek végrehajtása – az egyes tagállamokban ugyanis eltérőek a nagyvárosi régiók és a helyi önkormányzatok hatáskörei;

34. rámutat, hogy viszonylagos gazdagságuk miatt a nagyvárosi régiók korlátozott mértékben részesülnek a kohéziós politikai alapokból, így egyre nagyobb nyomás nehezedik rájuk azok eredményes felhasználása terén. Az adott nemzeti allokációk keretében kiosztott kohéziós politikai források elosztására alkalmazott módszer túlnyomórészt egy mutatón (a vásárlóerő-paritáson számított egy főre jutó GDP-n) alapul, és csak részben veszi figyelembe a szociális, demográfiai és környezeti szempontokat, így nem ad teljes képet a fejlettségi szintről. Ezért helyénvaló, hogy a pénzügyi allokációk gazdasági alapon történő elosztása miatt hátrányos helyzetben levő régiókat megfelelően kompenzálják. A források javasolt átcsoportosíthatósága ( 2 ) e tekintetben megfelelő eszköz. A tagállamokat arra ösztönözzük, hogy vitassák meg az átcsoportosításokat az összes érintett régióval annak biztosítása érdekében, hogy a meghozott döntések konszenzuson alapuljanak és összhangban legyenek a többszintű kormányzással;

35. támogatja az Európai Bizottság arra irányuló javaslatát, hogy az egyes régiókategóriák közötti pénzügyi transzfer lehetőségét a teljes tagállami előirányzat 3 %-áról annak 15 %-ára növeljék, és kéri a tagállamokat, hogy éljenek ezzel a lehetőséggel, megjegyzi azonban, hogy a rugalmassági mechanizmus alkalmazásához körültekintő elemzésre lesz szükség;

Regionális szintű adatgyűjtés és -elemzés

36. felkéri az Európai Bizottságot, hogy az EU Közös Kutatóközpontján keresztül kezdje el megvizsgálni, hogy a kohéziós politika elsődleges célkitűzése, azaz a regionális egyenlőtlenségek csökkentése szempontjából milyen hozzáadott értéket jelenthet a nagyvárosi régiók támogatása. E vizsgálat áttekinthetné például a nagyvárosi régiók támogatásának átgyűrűző hatásait és azok hozzájárulását az országos és regionális kohézióhoz ( 3 )

37. azt ajánlja, hogy használják a társadalmi fejlődési index (SPI) módszertanát a nagyvárosi régiók előtt álló azon legsürgetőbb kihívások azonosítására, amelyeket kohéziós politikai alapokkal szükséges finanszírozni. Ennek segítségével a regionális és helyi szintű érintettek megfelelően fel tudják mérni és meg tudják határozni térségük beruházási igényeit;

38. azt ajánlja, hogy a régiók gazdasági érettségének felmérése során az Eurostat készítsen regionális szintű statisztikát, és ne a nemzeti átlagokra alapozzon a vásárlóerő-paritáson számított egy főre jutó GDP mérésekor;

39. azt is javasolja, hogy fejlesszék tovább a regionális szintű statisztikai adatgyűjtést, különösen a nagyvárosi régiókon belüli funkcionális kapcsolatokat kimutató adatok kapcsán. Ezáltal átfogóbb információkat lehetne szerezni a lakosságról és annak a nagyvárosi régión belüli mobilitásáról, továbbá a szükségletekhez jobban illeszkedő intézkedéseket lehetne kialakítani és a beruházásokat célzottabb módon lehetne a kohéziós politikai alapokból ideirányítani;

40. azt ajánlja, hogy a bürokrácia és az adatgyűjtéssel kapcsolatos költségek csökkentése érdekében támogassák az innovatív adatgyűjtési módszereket, amelyek hasznosak lehetnek a nagyvárosi régión belüli ingázási minták megfigyelésére;

A nagyvárosi régiók és azok lakossága szükségleteihez illeszkedő kohéziós politika

41. javasolja, hogy nagyobb mértékben támogassák a nagyvárosok közti együttműködést elősegítő eszközöket, például az integrált területi beruházásokat és a közösségvezérelt helyi fejlesztést, és hozzanak létre külön prioritási tengelyeket a nagyvárosi régiók számára az egyes operatív programokon, regionális szintű integrált területi stratégiákon, a fenntartható városfejlesztési stratégiákon és a fenntartható városi mobilitási terveken belül. Ez utóbbiakat a 2020 utáni kohéziós politika keretében tovább kell fejleszteni és beruházástámogató dokumentációként kell felhasználni;

42. sajnálattal jegyzi meg, hogy a kohéziós politika tervezett költségvetése most először nem éri el az uniós költségvetés egyharmadát. A tematikus koncentráció mégis szorosan kapcsolódik az új kohéziós politika első két célkitűzéséhez: az intelligensebb és zöldebb Európa megvalósításához. Ez a fajta intézkedés zömmel a nagyvárosi régiókban kerül megvalósításra; azt javasolja ezért a tagállamoknak, hogy a partnerségi megállapodások kidolgozása során szorosan működjenek együtt a nagyvárosi régiókkal, hogy megismerjék, miként fogják megvalósítani a tematikus koncentrációt;

43. felkéri az Európai Bizottságot, hogy határozzon meg feltételeket és alakítson ki támogató mechanizmusokat a legfontosabb kihívásokkal, valamint a nagyvárosi régiók által kidolgozott megoldásokkal és projektekkel, például a nagyvárosok irányításával, a nagyvárosi tervezési stratégiák nyomon követését szolgáló mutatókkal vagy az intelligens szakpolitikák kidolgozásával kapcsolatos tudástranszferhez, tapasztalatcseréhez és a bevált gyakorlatok megosztásához;

44. felhívja a figyelmet arra, hogy a nagyvárosi régiókat széttagolt kormányzati struktúrák jellemzik, amelyek nagyszámú regionális és helyi szintű egységből állnak, így akadályozzák az ilyen régiókat abban, hogy hatékonyan kezeljék a gazdasági, társadalmi és környezeti kihívásokat. Ösztönzi ezért a bevált gyakorlatok nagyvárosi régiók közötti kicserélését hosszú távú stratégiák és olyan innovatív megoldások kidolgozása érdekében, amelyek segítségével áthidalhatják ezt a hatáskörök széttagoltságából eredő problémát;

45. támogatja egy, a fenntartható energetikai átmenetet, valamint a munkaerő-mobilitással és a jelentős demográfiai változásokkal kapcsolatos társadalmi kihívások kezelését támogató Méltányos Átalakítási Alap létrehozásának az elképzelését, amelyet a kohéziós alapon kívüli, új eszközökből kellene finanszírozni;

46. rámutat, hogy a nagyvárosi régióknak egyrészt hatalmas forrásaik vannak a humán tőke és a tehetség terén, másrészt azonban egy sor kihívással szembesülnek a társadalmi kirekesztéstől a munkaerőpiac jövőbeli készségigényeihez való alkalmazkodásig. Ezeknek a nagyvárosi régiók előtt álló kihívásoknak a kezeléséhez fel kellene használni az ESZA+-t, szoros együttműködésben és összhangban az ERFA által finanszírozott infrastrukturális intézkedésekkel;

47. kéri, hogy az új uniós városfejlesztési menetrend minden partnersége foglalkozzon a térségek folyamatos nagyvárosiasodásának kérdésével, vagy pedig alakítsanak ki egy horizontális és stratégiai dimenzióval bíró új partnerséget a városfejlesztési menetrend nagyvárosi dimenziójához.

Kelt Brüsszelben, 2019. december 4-én. a Régiók Európai Bizottsága elnöke Karl-Heinz LAMBERTZ

(1) Az új európai uniós jogalkotási időszakra vonatkozó javaslatokról szóló 2019. június 27-i RB-s állásfoglalás 20. pontja, https://webapi2016.cor.europa.eu/v1/documents/cor-2019-02550-00-01-res-tra-hu.docx/content.

(2) COM (2018) 375, 105. cikk.

(3) Lásd ennek kapcsán a „The Impacts of metropolitan regions on their surrounding areas” [A nagyvárosi régiók hatásai a környező területekre] című jelentést: https://cor.europa.eu/en/engage/studies/Documents/Metropolitan-regions.pdf.