·feddhetetlenségi tisztviselők kötelező kinevezése és belső ellenőrzési osztály létrehozása az ajánlatkérő szerveknél.

A jelentésekben említett „puha jogi” intézkedések száma volt a legnagyobb, és ezek mutatták a legnagyobb koherenciát a tagállamok körében. Ezek közé tartoznak a korrupció elleni nemzeti stratégiák, a kézikönyvek és iránymutató feljegyzések (különösen a piackutatási módszerekre, a tárgyalásokra vagy az összejátszást eredményező magatartás felderítésére vonatkozó módszerek), a professzionalizálás, az oktatás és képzés, illetve a köztisztviselőkre és esetenként a gazdasági szereplőkre vonatkozó magatartási kódexek (amennyiben nincsenek jogszabályban meghatározva). A „puha” intézkedéseknek szentelt hangsúly azt mutatja, hogy a tagállamok tudatában vannak annak, hogy a feddhetetlenség területén és a korrupció elleni küzdelem területén folytatott tevékenység nemcsak jogi korlátokat tesz szükségessé, hanem a közigazgatási kultúra, a személyes viselkedés és az értékek kedvező irányú befolyásolását is igényli.

A fent említett intézkedések többsége értelemszerűen alkalmazandó az összeférhetetlenségre. Az összeférhetetlenséggel kapcsolatban létezik néhány sajátos nemzeti intézkedés:

·a tagállamok körülbelül egynegyede az összeférhetetlenség meghatározására vonatkozó, az irányelvekben előírtaknál részletesebb szabályokról számol be. Ezek általában a valóban az érdek fogalmába tartozó családi és személyes kapcsolatok tisztázására vonatkoznak, valamint a magántársaságokban való részesedésre vonatkozó szabályok;

·számos tagállam az összeférhetetlenség hiányára, a pártatlanságra és az objektivitásra vonatkozó nyilatkozatokat tünteti fel nemzeti szinten alkalmazott intézkedésként. Egyes esetekben általános kötelezettség az esetleges összeférhetetlenség bejelentése, az információ közzétételére vonatkozó kötelezettséggel együtt. Általában az ilyen szabályok megsértéséért szankciók járnak;

·az egyéb intézkedések többek között a következőket foglalták magukban:

oaz ugyanazon közbeszerzési eljárással foglalkozó több szakmai és/vagy értékelő bizottságban való egyidejű részvétel tilalma;

oszigorú rendelkezések arra vonatkozóan, hogy az összeférhetetlenségre vonatkozó szabályokkal ellentétesen kötött szerződések semmisek;

oa közbeszerzést ellenőrző köztisztviselők rendszeres vagyonnyilatkozatok benyújtására vonatkozó kötelezettsége.

A jelentések azt is megerősítik, hogy a tagállamok jelenleg az OECD-iránymutatások által ihletett, összejátszás megelőzésére és felderítésére irányuló politikát folytatnak. A tagállamok körében közös, összejátszás elleni küzdelemre irányuló intézkedések a következők: a felderítésre, a figyelemfelkeltésre és a képzésre vonatkozó iránymutatás kidolgozása és terjesztése, közvetlen segélyvonalak az állítólagos esetek bejelentésére, engedékenységi programok az információt benyújtó gazdasági szereplők számára, büntetőjogi szankciók az összejátszókkal szemben stb.

Úgy tűnik, hogy a legtöbb tagállamban elsősorban a nemzeti versenyhatóságok felelősek e politikák végrehajtásáért. A központi közbeszerzési hatóságok szerepe ezen a területen nem fejlett. A versenyhatóságok, a központi közbeszerzési hatóságok és az ajánlatkérő szervek közötti egyértelmű kommunikációs és együttműködési csatornák létrehozásának és/vagy fenntartásának fontosságát általában az összejátszás elleni küzdelemre irányuló politika egyik fő elemeként ismerik el.

A jelentések azt mutatják, hogy továbbra is kihívást jelent az odaítélési eljárások során felmerülő összejátszási kockázatok mennyiségi értékelésére szolgáló eszközök kidolgozása és alkalmazása, amelyek főként kockázati mutatók formáját öltik.

2.4.A kkv-k részvétele

A jelentéstétel változatossága és a megosztott adatok sokfélesége megnehezíti a különböző országokból származó, a kkv-k részvételére vonatkozó adatok összehasonlítását.

A tagállamok mintegy háromnegyede szolgált információkkal a mennyiségi jelentéstételről. Ugyanakkor csak kevés tagállam említette kifejezetten a kkv-k által a közbeszerzés terén tapasztalt kihívásokat. Ezek közé tartozik különösen az adminisztratív teher, a kkv-k termékpiacával kapcsolatos ismeretek hiánya vagy az ajánlatkérő szervek és a kkv-k közötti párbeszéd hiánya. Az e kihívások kezelésére irányuló legtöbb bejelentett intézkedés a közbeszerzésről szóló uniós irányelvek által előírt intézkedés (a szerződések részekre osztása, az árbevétel felső határa stb.). Több tagállam kiegészítő intézkedésekről, például segélyszolgálatokról (helpdesk) és más támogató struktúrákról számol be, és még az értékhatár alatti közbeszerzések esetében is e-közbeszerzési modulokat vezet be. A kkv-k körében felmerült legtöbb kihívás általában a közbeszerzésben való részvételhez kapcsolódik, míg egyes jelentések olyan kihívásokat is feltártak, amelyek inkább a nemzeti sajátosságokhoz kapcsolódnak.

Egyes tagállamok az irányelvekben foglaltakon túl további intézkedéseket mutattak be a kkv-k közbeszerzésekben való részvételének javítása érdekében.

Ki lehet emelni néhány érdekes gyakorlatot:

·a holland kormány arra ösztönözte a kkv-kat, hogy működjenek együtt az ajánlatkérő szervekkel a korlátok azonosítása érdekében, és konkrét intézkedéseket dolgozott ki a közbeszerzési gyakorlatok javítására, amelyeket a kormány 2018 februárjában terjesztett elő ;

·az olasz kormány beszállítói képzési központokat (Supplier Training Desks) indított, amelyek képzést és segítséget nyújtottak a helyi vállalkozásoknak, különösen a mikro-, kis- és középvállalkozásoknak az elektronikus közbeszerzési eszközök használatával kapcsolatban.

Egyes tagállamok, amelyeknek nehézséget okozott az adatszolgáltatás, jelezték, hogy a jövőben adatgyűjtési rendszereket kívánnak bevezetni.