[pic] | EURÓPAI BIZOTTSÁG |

Brüsszel, 2010.2.5.

COM(2010)25 végleges

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

Javaslat a szociális védelemről és a társadalmi befogadásról szóló 2010. évi közös jelentésre

SEC(2010)98 SEC(2010)99

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

Javaslat a szociális védelemről és a társadalmi befogadásról szóló 2010. évi közös jelentésre

A legfontosabb gondolatok

A határozott szakpolitikai fellépés és az európai jóléti rendszerekbe beépített automatikus stabilizátorok enyhítették az elmúlt évtizedek legsúlyosabb gazdasági visszaesésének gazdasági és társadalmi következményeit. Egyelőre azonban nehéz teljességében felmérni, milyen emberi áldozatokat követel meg a válság. A munkaerőpiacra és a népességre, különösen a legérzékenyebb rétegekre gyakorolt hatása még csak most van kibontakozóban. A megfelelő időben történő és eredményes reagáláshoz, továbbá az intézkedések hatásának méréséhez elengedhetetlen, hogy pénzügyi forrásokat áldozzunk a társadalmi folyamatok alakulásának rendszeres nyomon követésére és a társadalmi statisztikák javítására.

A válság rávilágított az Unióban megmutatkozó nagy különbségekre. Nemcsak magának a válságnak a kiterjedése, intenzitása és hatásai változnak országról országra, hanem a tagállami jóléti rendszerek azon képessége is, hogy megfelelő védelmet tudjanak nyújtani. Nem rendelkezik minden tagállam elegendő pénzügyi forrással a növekvő igények kielégítésére, egyes országok biztonsági hálójában pedig hatalmas lyukak tátongnak. A legfontosabb feladat tehát jelenleg e lyukak foltozása.

Ugyanakkor a közkiadások emelkedésének megfékezéséhez változtatni kell a fellépés minőségén, bizonyos esetekben pedig a prioritások egyértelmű meghatározására van szükség. Ez azt jelenti, hogy eredményesebbé és hatékonyabbá kell tenni a társadalmi befogadást és a szociális védelmet, mégpedig a mindenki számára való hozzáférhetőség, az adekvát ellátás és a fenntarthatóság elvei alapján.

Elképzelhető, hogy a munkanélküliek száma hosszabb ideig jelentős marad, és ez hosszú távú kirekesztődéshez vezethet. A munkanélküliség leküzdésének és a befogadó jellegű munkaerőpiac elősegítésének párhuzamos folyamatoknak kell lenniük. A gazdasági helyzet javulásával fel kell készíteni az embereket arra, hogy megragadják a munkalehetőségeket, elő kell segíteni az igényes munkahelyek létrejöttét, és meg kell akadályozni a szociális ellátástól való tartós függőség kialakulását. Az aktív befogadás révén egyszerre sikerülhet megvalósítani a szegénység leküzdését, a fokozottabb munkaerő-piaci jelenlétet és a szociális kiadások hatékonyságának növelését.

A globalizálódó, népességáramlások jellemezte, öregedő és gyorsan változó társadalmakban ismételten figyelmet kell fordítani a szegénység és a kirekesztődés régi és új formáira. A szegénység – mindenekelőtt a gyermekek szegénységének – megelőzése és leküzdése elengedhetetlenül szükséges ahhoz, hogy Európa készen álljon a jövőre, és ne pazarolja el emberi potenciálját – akár nőkről, akár férfiakról van szó.

A válság számos vonatkozásban fokozta a szegénységet, például a lakhatásból való kirekesztettséget. Az elmúlt tíz évben egyre növekvő problémát jelentett a politika számára a megfizethető lakhatás elérhetősége, a hajléktalanság, a szociális szférában és a lakhatás terén bekövetkezett polarizáció, valamint az elégtelen lakáskörülmények új formái. Ezen a területen általában hiányoznak a megfelelő adatgyűjtési és értékelési rendszerek. Az összetartáson alapuló és környezeti szempontból fenntartható társadalmak kialakításához a válság leküzdését követő politikákban fontos szerepet kell, hogy játsszanak a lakhatásból való kirekesztődés és a hajléktalanság kezelésének integrált stratégiái.

A szorult gazdasági helyzet aláássa a mentális és a fizikai egészséget, és az egészségügy területén fennálló egyenlőtlenségek elmélyítésével fenyeget. A válság hatása függ attól, hogy milyen helyzetben érte az egészségügyet a válság, és hogy a tagállamoknak milyen lehetőségeik vannak a kihívásokkal való megbirkózásra. A növekvő igénybevétel és a komoly pénzügyi nyomás még inkább megköveteli az egészségügyi ellátó rendszerek hatékony működését. Az igazi kihívás abban áll, hogy a hatékonyság javításával egy időben minőségi egészségügyi ellátást kell garantálni valamennyi polgár számára.

A nyugdíjasokat mindezidáig viszonylag kevéssé érintette a válság, bár aggodalomra ad okot, hogy a kifizetések csökkentésére került sor néhány olyan országban, ahol a szegénység nagy arányban van jelen az idősödő korosztályban. Akárhogy is, a válság és a várhatóan lassú növekedés hatása minden valószínűség szerint valamennyi nyugdíjrendszerben meg fog mutatkozni, és felerősíti az öregedő társadalom által támasztott kihívást. Mivel a nyugdíjak egyre inkább az egész életen át fizetett jövedelemalapú hozzájárulásoktól fognak függeni, elfogadható mértékük azon fog múlni, hogy a munkaerőpiac képes lesz-e lehetőséget nyújtani hosszabb és teljesebb befizetést garantáló szakmai pályafutásra.

A tőkefedezeten alapuló ellátás arányának szembetűnő növekedése előrehozza az öregedő társadalom későbbi nyugdíjköltségeinek egy részét, és fokozza a nyugdíjrendszerek pénzügyi piacoktól való függőségét. Az, hogy a tőkefedezeti rendszereknek nem egyformán sikerült átvészelniük a válságot, bizonyítja, hogy a struktúrának, a szabályozásnak és a befektetési stratégiának nagy jelentősége van. Fontos lesz a megtakarítások biztonságának és a megfizethetőségnek a potenciális nyereség és veszteség fényében történő mérlegelése.

A válság rávilágított a szociális védelem és a társadalmi befogadás terén alkalmazott nyitott koordinációs módszer (szociális OMC) szerinti politikakoordináció jelentette többletértékre, és tovább ösztönzi annak minél intenzívebb kihasználását. A válság társadalmi hatásainak közös figyelemmel követése során beigazolódott, milyen nagy értéket jelent a közös tanulás és a bevált tapasztalatok cseréje: tudatosabbá tette a politikai fellépést és segített szembenézni a közös kihívásokkal.

A válság, valamint tíz év lisszaboni stratégia tapasztalatainak tanulsága az, hogy támogatni kell a fenntartható növekedést, munkahelyek létrehozását és a társadalmi összetartozást, továbbá szisztematikusan fel kell mérni a társadalmi következmények, így a nemek közötti egyenlőség alakulását is. A szegénység és a társadalmi kirekesztés elleni küzdelem európai éve (2010.) megfelelő időben ad alkalmat arra, hogy az EU egyértelműen megerősítse tíz évvel ezelőtti elkötelezettségét a szegénység és a társadalmi kirekesztés leküzdésére irányuló határozott fellépés mellett.

BEVEZETÉS

Az erélyes szakpolitikai fellépés és az automatikus stabilizátorok meghatározó szerepet játszottak a válság társadalmi hatásainak tompításában. A válságnak az emberi tényezőre gyakorolt hatása azonban még csak most van kibontakozóban. A Bizottság előrejelzései szerint a munkanélküliség 2010-ben meghaladhatja a 10%-ot, és ezzel a szociális kiadások 2007 és 2010 között a GDP 27,5%-áról 30,8%-ára emelkednek.

Az, hogy mára 5 millió fővel több a munkanélküli, mint a válság elején, azt jelenti, hogy számos háztartásnak csökkent a jövedelme. Ezek az emberek fokozottan ki vannak téve a szegénység és az eladósodás kockázatának, nem egy közülük pedig elvesztette otthonát is. A migránsokat, a fiatalabb és idősebb munkavállalókat, a határozott idejű szerződéssel dolgozókat és köztük is mindenekelőtt a nőket igen hamar utolérte a válság, de a munkanélküliség ma már olyan csoportokat is érint, amelyek eddig viszonylag biztonságban érezhették magukat. Nem zárható ki, hogy a munkanélküliek száma hosszabb ideig is jelentős marad, és ez magával vonja a tartós munkanélküliség és a kirekesztődés veszélyét .

A válság természete, dimenziói és hatásai EU-szerte változóak. Van olyan ország, ahol a munkanélküliek aránya 2,7%-ról 3,9%-ra emelkedett, míg máshol 6,0%-ról 20,9%-ra. Emellett a kiindulási helyzet sem volt azonos a tagállamokban. 2008-ban a szegénységi kockázati arány 9% és 26% között mozgott. Az is országonként és társadalmi csoportonként változó képet mutatott, hogy mire terjed ki és milyen mértékű támogatást nyújt a szociális védelem. Ezeket a különbségeket tükrözi az is, hogy a lakosság hogyan érzékeli a válságot: 2009 júniusában ugyan a többség úgy érezte, hogy a válság fokozta a szegénységet, azonban azoknak az aránya, akik mélyreható változást érzékeltek, 10% és 69% százalék között mozgott.

A szociálpolitikai fellépés arányai és hangsúlyai is változóak. A Bizottság becslése szerint a diszkrecionális intézkedésekre költött összegek aránya egyes országokban a GDP-nek kevesebb mint 1%-a, míg más országokban a GDP 3,5%-át is meghaladja. A Bizottság előrejelzése szerint 2007 és 2010 között a szociális kiadások aránya három országban 1 százalékpontnál kevesebbel, míg négy másik országban akár 6 százalékponttal vagy annál is többel fog emelkedni.

A tagállamok az Európai Szociális Alapot hívták segítségül a munkanélküliek támogatásának javításához, a munkahelyek megtartásához és a legkritikusabb helyzetben lévő, strukturális akadályokba ütköző emberek munkaerő-piaci integrációjához. Kihasználták az ESZA rugalmasságát a működési programok kiigazítására – megváltoztatva őket, ahol szükséges –, és kihasználták a Bizottság által az alap hatékonyságának javítása érdekében javasolt egyszerűsítéseket is. Az ESZA-programok a társadalmi befogadás hosszú távú uniós célkitűzéseinek eléréséhez is nyújtanak pénzügyi támogatást, ezzel is elősegítve a válság leküzdését és a társadalmi kohéziót.

A válság következtében a polgárok még inkább támogatásra szorulnak egy olyan időszakban, amikor igencsak szűkös pénzügyi keretek állnak rendelkezésre. Ez rávilágít az eredményesebb és hatékonyabb társadalmi befogadás és szociális védelem megteremtésére irányuló uniós munkaterv fontosságára, melynek célja, hogy a társadalmi befogadás és a szociális védelem adekvát és fenntartható formában kiterjedjen mindenkire. Ez a szociális OMC hosszú távú törekvése. A rövid távú intézkedéseknek összhangban kell lenniük a szociálpolitika korszerűsítéséhez, a tartós gazdasági és társadalmi károk megelőzéséhez, valamint az öregedésre és egyéb hosszú távú kihívásokra való felkészüléshez szükséges strukturális reformokkal.

EREDMÉNYES ÉS HATÉKONY POLITIKA A TÁRSADALMI BEFOGADÁS ELőSEGÍTÉSÉRE A VÁLSÁG IDEJÉN ÉS AZON TÚL

A munkanélküliek aránya az Unióban jelenleg 9,1%, de 2010-ben elérheti a 10,3%-ot is. A fiatalok és a migránsok esetében ez az arány az előbbi értéknek majdnem kétszerese: 20,7%, illetve 19,1%. A jövedelemkiesés hatással van valamennyi családtag életére, különösen a gyerekekére és más eltartottakéra . A fiatalok sorsát megnehezíti a munkavállalási lehetőségek hiánya is. Az időskori szegénység kialakulásának kockázatát csökkenti az a tény, hogy sok ország kiforrott nyugdíjrendszerrel rendelkezik. A megfelelő nyugdíjak létrejöttét azonban veszélyezteti a válság ott, ahol az időskori szegénység továbbra is jelentős.

A válság minden valószínűség szerint kihat azokra is, akik a munkaerőpiacról kiszorultak : vagy nem aktív keresők vagy tartósan munkanélküliek. Az alulképzettek, a fogyatékossággal vagy mentális zavarokkal élők, a migránsok – mindenekelőtt a nők – már a válság előtt is csak korlátozottan tudtak részt venni képzésben és egyéb, a munkaerő-piaci helyzetüket javító intézkedésekben. A teljes körű foglalkoztatottság elérése érdekében az utóbbi években tett erőfeszítéseket alááshatja a munkahelyek hiánya, illetve a képzési és foglalkoztatási szolgálatokra nehezedő nyomás.

Elengedhetetlen, hogy elfogadható életszínvonalat tartsunk fenn a teljes népesség számára nemcsak azért, hogy az emberek méltóságukat megőrizhessék, hanem azért is, hogy foglalkoztathatók maradjanak, és a tanuláshoz szükséges befogadóképességük is megmaradjon. Összességében véve az európaiak nagyrésze a világ talán legeredményesebben működő biztonsági hálóira hagyatkozhat. Vannak azonban még hiányosságok.

Az, hogy a munkanélküli-járadék mennyiben éri el célját, nagyban függ attól, hogy mire terjed ki, mennyi a jogosultsági idő, mik a jogosultság feltételei, és milyen a bérpótlási arány. A rövid járulékfizetési idővel rendelkező fiatal munkavállalók és az önfoglalkoztatók egy része adott esetben nem jogosult munkanélküli-járadékra, a részmunkaidőben vagy határozott idejű szerződéssel dolgozók pedig nem ritkán alacsonyabb munkanélküli-járadékot kapnak, mint más munkavállalók.

A munkavállalás ösztönzését fokozó reformok szigorúbbá tették a jogosultsági feltételeket, illetve csökkentették a jogosultság mértékét vagy időtartamát. A munkába állást sürgető intézkedésekre helyezett hangsúllyal együtt ezek a reformok hozzájárultak a tartós munkanélküliség csökkenéséhez. Ugyanakkor nem mindig csökkentették a tartós jóléti ellátásra utaltságot . Emellett – annak ellenére, hogy számos tagállam a válság következtében meghosszabbította a járadékfizetés időtartamát és kevésbé szigorú jogosultsági feltételeket vezetett be –, megnövekedett a végső menedéket nyújtó programokra nehezedő nyomás, hiszen egyre több és több embernek jár le a munkanélküli-járadékra való jogosultsága. Emiatt sürgősen szükség van olyan átfogó „kilépési stratégiák” kialakítására, amelyek az aktív befogadás elvein alapulnak.

Az, hogy a minimális jövedelmet biztosító juttatások mire terjednek ki és mennyire adekvátak, nagyon változatos képet mutat Unió-szerte. Önmagában a szociális segély a legtöbb országban nem elég ahhoz, hogy kiemelje az embereket a szegénységből, de általában csökkenti annak intenzitását. A szociális segély korszerűsítését célzó törekvések az elmúlt években elsősorban a munkavállalás pénzügyi ösztönzésére összpontosítottak, de mivel hiányoztak a minimális jövedelem feljavításának kialakított mechanizmusai, a juttatás gyakorta idővel elvesztette adekvátságát . Bár változó mértékben, de jelentősen rontja a rendszerek eredményességét valamennyi országban a segélyek igénybe nem vétele . A jelenség okai sokrétűek: a bonyolult szabályok, az információhiány, az eseti elbírálás, az adminisztratív hibák és a megbélyegzéstől való félelem mind hozzájárulnak ahhoz, hogy a segély nem jut el a rászorulókhoz. Van még tehát mit javítani a minimális jövedelmet biztosító rendszerek eredményességén és hatékonyságán.

Az adekvát jövedelemtámogatás elengedhetetlen a rászorulók esetében, de a szociálpolitikai intézkedéseknek a munkaerőpiacra való bejutást is segíteniük kell. Az elmúlt években mind a finanszírozás, mind a részvétel szempontjából javulás mutatkozott az aktív munkaerő-piaci intézkedések terén , beleértve az egész életen át tartó tanulást is . Ennek ellenére többet kell tenni azért, hogy mindenkit elérjenek az intézkedések: az alulképzetteket, a fiatalokat és az időseket, a gyermekeiket egyedül nevelő szülőket és a gyermekgondozást követően visszatérőket, a migránsokat és a fogyatékossággal élőket is. A tapasztalat azt mutatja, hogy a tartós munkanélküliség és az inaktivitás a válságból való kilábalás után is sokáig megmarad. A modern szociális biztonsági rendszerek fontos szerepet játszanak annak megakadályozásában, hogy az emberek tartós betegségi vagy rokkantsági ellátásra szoruljanak, vagy korengedményes nyugdíjat vegyenek igénybe.

Szintén elengedhetetlenek a munkaerő-piaci és társadalmi jelenlét strukturális akadályainak leküzdéséhez az adekvát és személyre szabott szociális és foglalkoztatási szolgáltatások . Az emberek személyes, családi és szociális problémáival igényesen kialakított szociális és egészségügyi szolgáltatásoknak kell foglalkozniuk.

HAJLÉKTALANSÁG ÉS A LAKHATÁSBÓL VALÓ KIREKESZTőDÉS

A legtöbb európai országban régi probléma a megfelelő lakóingatlanok hiánya . Az elmúlt tíz évben egyre nagyobb gondot jelentett a politika számára a megfizethető lakások csökkenő száma, a hajléktalanság, a szociális szféra és a lakhatás terén bekövetkezett polarizáció, valamint az elégtelen lakáskörülmények új formái. A válsággal és a munkanélküliség növekedésével egyidejűleg egyes országok emelkedő számokat említenek a lakáscélú kölcsönök vissza nem fizetése és a lakáslefoglalások terén. Az alacsony jövedelmek és a magas költségek a kilakoltatások számának növekedéséhez is vezettek. A tagállamok a jelzáloghitel-törlesztőket védő, a jövedelemtámogatást fokozó és a szociális, illetve önkormányzati lakások számát növelő intézkedésekkel reagáltak erre. Néhány helyen célzott intézkedéseket vezettek be: például hajléktalanszállásokat hoztak létre vagy terveket dolgoztak ki az energiahatékonyság növelésére.

A lakhatás költségei és minősége központi szerepet játszanak az életszínvonal és a jólét szempontjából. A szegénységi küszöbön élők 38%-a a rendelkezésre álló jövedelmének több mint 40%-át költi lakhatására. Ez meghaladja az össznépességre számított átlag (19%) kétszeresét. Ezek az emberek jellemzően rosszabb körülmények között is élnek, mint a népesség többi része: 27% lakik túlzsúfolt szállásokon (az uniós átlag 15%), és 38% él (szemben az uniós 22%-os átlaggal) legalább egy szempontból elégtelen lakáskörülmények között. A fedélnélküliekre és a lakástalanokra vonatkozó újabb tagállami adatok vegyes képet mutatnak ugyan, de a helyzet számos országban romlott. A probléma dimenzióinak megbízható felméréséhez közös, uniós szinten egyeztetett módszerekre van szükség, amelyek kidolgozásakor nem szabad megfeledkezni a bizonytalan vagy nem megfelelő hajlékkal rendelkező emberekről sem.

Csaknem minden tagállam problémaként jelöli meg a hajléktalanságot és a lakhatásból való kirekesztődést, és országos vagy helyi stratégiákat dolgozott ki annak érdekében, hogy felhívja rá a figyelmet, javítsa a szociálpolitika koordinációját és végrehajtását, és megtalálja a szükséges forrásokat. A lakhatási helyzet javítását célzó stratégiáknak azonban számos kihívással kell megbirkózniuk. A döntéshozatal és a végrehajtás terén az országos és a helyi hatóságok, szolgáltatók és civil szervezetek között kialakult munkamegosztás nemritkán igen bonyolult. A legsikeresebb stratégiákat eredményes irányítás és valamennyi érintett fél szoros együttműködése jellemzi. Ugyancsak szükség van részletes információkra és azok alapos kiértékelésére . Fontos, hogy az EU nemrégiben mutatókat fogadott el a lakhatási költségek és az elégtelen lakáskörülmények mérésére, de a legtöbb tagállamban még mindig nincsenek pontos és következetes adatok a hajléktalanságról. A stratégiák hatékonyságán javít, ha konkrét célokra irányulnak: például a hajléktalanság megelőzésére; időtartamának csökkentésére; a hajléktalanság legsúlyosabb formáinak leküzdésére; a hajléktalanokat segítő szolgáltatások minőségének javítására vagy megfizethető lakások megteremtésére.

A lakhatásból való kirekesztettség okai lehetnek strukturálisak (munkanélküliség, szegénység, megfelelő vagy megfizethető lakás hiánya), személyesek (családi válság, betegség) vagy intézményiek (ápolási intézmény elhagyása vagy börtönből való szabadulás), de kötődhetnek hátrányos megkülönböztetéshez is. A szociálpolitikai intézkedéseknek alkalmazkodniuk kell a hajléktalanság változó megjelenési formáihoz, illetve új rizikócsoportok létrejöttéhez. Ilyen új rizikócsoportot alkot az alacsony fizetéssel rendelkező, igénytelen vagy időszakos munkát végző népesség, beleértve a fiatalokat, migránsokat és a mobil munkavállalókat is.

A lakhatásból való kirekesztődés és a hajléktalanság leküzdéséhez ezért olyan integrált politikai fellépésre van szükség, amely egyszerre gondoskodik a pénzbeli támogatásról, a megfelelő szabályozásról és az igényes szociális szolgáltatásokról , beleértve a lakhatással és a foglalkoztatással kapcsolatos, valamint az egészségügyi és jóléti szolgáltatásokat is. Több figyelmet kell fordítani a szociális szolgáltatások minőségi követelményeire, valamint azokra az akadályokra, amelyek meggátolják a hajléktalanokat abban, hogy e szolgáltatásokhoz hozzájussanak.

A szociális és önkormányzati lakások a lakáspolitika magját képezik, és nem ritkán a fő megoldást jelentik. A kereslet azonban jóval nagyobb, mint a kínálat. Ennek oka nem egy esetben az a tendencia, hogy a lakáspolitika egyre inkább a magántulajdonban lévő lakásokat részesíti előnyben. A színvonal javítása érdekében tett erőfeszítések ellenére továbbra is problémát jelent a lakásállomány minősége. E téren az unió strukturális alapjai, mindenekelőtt az ERFA fontos szerepet játszhatnak a konvergenciarégiókban. A lakhatásból való kirekesztődés és a hajléktalanság koncentrációjának megnövekedését csak olyan lakásprogramokkal és városmegújítási programokkal lehet sikeresen leküzdeni, amelyek elősegítik a tartós közösségek létrejöttét és a társadalmi csoportok keveredését.

A lakhatásból való kirekesztődés és a hajléktalanság leküzdését célzó stratégiák fontos szerepet játszanak a társadalmi és környezeti szempontból fenntartható gazdaságok létrehozásában, ezért szerves részét kell, hogy képezzék a válság utáni stratégiáknak.

AZ EGÉSZSÉGÜGYI KIADÁSOK HATÁSÁNAK ÉS HATÉKONYSÁGÁNAK JAVÍTÁSA NEHEZEBB KÖRÜLMÉNYEK ÉS JELENTőS PÉNZÜGYI MEGSZORÍTÁSOK KÖZÖTT

Ugyan egyelőre csak szórványos adatokkal rendelkezünk a válság egészségügyi hatásairól , a tapasztalat azonban azt mutatja, hogy a gazdasági visszaesések megnövelik a mentális és a fizikai egészségügyi problémák fellépésének kockázatát, és idővel negatív hatásokat válthatnak ki. Az egészségügyi állapotot befolyásolja a gazdasági és társadalmi helyzet romlásának mértéke és időtartama. Közvetett hatások is várhatók azáltal, hogy a pénzügyi megszorítások következtében nehezebbé válik az egészségügyi ellátásban felmerülő igényekre való reagálás.

A bizonytalanság hirtelen megnövekedése stresszt jelent a népesség egésze számára. A munkahelyek bizonytalansága, a szerkezetátalakítás és a tartós munkanélküliség jelentős hatással van a szellemi egészségre, összefüggést mutat az öngyilkossággal, az alkohol- és kábítószerfüggéssel, a szív- és érrendszeri betegségek kockázatának megnövekedésével, valamint a halandóság megváltozásával. Emellett a háztartások alacsonyabb jövedelme késleltetheti vagy megakadályozhatja az egészségügyi ellátás igénybevételét. Ez rámutat arra, hogy az egészségügyi kockázatok megelőzésének érdekében ösztönözni kell a fokozottabb munkaerő-piaci jelenlétet.

A válság egészségügyi hatásainak megjelenési formái előreláthatólag különbözőek lesznek az Unióban aszerint, hogy milyen mértékű volt a gazdasági visszaesés, és hogy mennyire erős az egészségügyi ágazat és mennyire stabilak a jóléti politikák. A válság részben azokat a tagállamokat érinti leginkább, amelyekben a legrosszabb a relatív egészségügyi helyzet, és amelyekben a szociális és az egészségügyi politika a legkevésbé fejlett. A különbségeket még jobban felerősíti a politikai reagálás . Míg vannak olyan válságkezelő csomagok, amelyek növelik az egészségügyre fordítható kiadásokat, addig másoknak csökkenteniük kellett az egészségügyi költségvetést. Azok az országok, amelyekben általánosságban véve alacsonyabb az egészségügy színvonala, és ahol a lakosság egészségi állapota nagyobb egyenlőtlenségeket mutat, kevésbé is méltányosak az ellátások igénybevétele tekintetében, és a legkevesebbet is költik rá. A költségvetési megszorításoktól eltekintve ezek az országok adott esetben nem költenek eleget arra, hogy lakosságuk megfelelő egészségi állapotát biztosítsák. Ezeknek az országoknak többek között egészségügyi kampányok és fokozottabb megelőzés révén növelniük kell egészségügyi kiadásaikat, és javítaniuk kell azok hatékonyságán.

Az egészségügyi állapot terén megmutatkozó, tagállamokon belüli nagy és egyre növekvő különbségek azt mutatják, hogy nem mindenki profitált egyformán a jobb egészségi állapotot eredményező gazdasági fejlődésből. Az elkerülhető mortalitás és morbiditás a társadalmat gyengíti azáltal, hogy csökkenti a foglalkoztatást, a termelékenységet és a növekedést, miközben növekvő terhet jelent az egészségügyi költségvetésnek. Az egészségi állapot terén megmutatkozó egyenlőtlenségek orvoslásához valamennyi szakpolitikai területen megfelelő figyelmet kell fordítani az egészséget befolyásoló társadalmi tényezőkre, a hatékony egészségügyi ellátásra és a prioritások felülvizsgálására. A tagállamok közötti egyenlőtlenségek csökkentéséhez pedig fokozottabban mérlegelni kell a strukturális alapok és valamennyi uniós politika egészségügyi hatásait.

A növekvő igények és a szűkös pénzforrások következtében még sürgetőbbé válik az eredményesség és a hatékonyság kérdése. A legtöbb tagállam állami és önkormányzati költségvetései előreláthatólag évekre megszorított helyzetbe kerülnek, és ez megköveteli az intézkedések fontossági sorrendjének felállítását, eredményességét és hatékonyságát. Az egészségügyi kiadások mértéke jelentős: a GDP-nek átlagban mintegy 9%-át teszik ki, de az értékek 5% és 11% között váltakoznak. A kiadások mértéke nagyjából megfelel az egy főre eső GDP-nek, de tényleges nagyságuk számos tényező bonyolult rendszerétől függ. A legfontosabb strukturális tényezők közé tartoznak az új technológiák, a növekvő elvárások, a lakosság elöregedése és az egészségtelen életmód terjedése.

Az egészségügyi ellátás struktúrája, szervezete és kivitelezése szoros kapcsolatban áll a költség/haszon aránnyal , és hasonló mértékű kiadások különböző eredményekhez vezethetnek. Ez, továbbá az egészségi állapotot meghatározó társadalmi tényezők javítása az, amiből az ágazat profitálhat. A kiadásokban és a relatív árakban a rendszerek között megmutatkozó különbségek kérdéseket vetnek fel a finanszírozással, az ellátási struktúrákkal és a politikai súlyozással (pl. megelőzés kontra kezelés) kapcsolatban. Az egészségügyi szektorban továbbá számos lehetőség rejlik új munkahelyek létrehozására. Ennek központi jelentősége van a fenntartható gazdasági növekedéshez és foglalkoztatáshoz való visszatérést elősegítő stratégiák szempontjából. A tartós ápolást is figyelembe véve az egészségügyi szektorban dolgozik az összes foglalkoztatottak majdnem 10%-a, és a népesség elöregedésével csak növekedni fog az egészségügyi és szociális szolgáltatások iránti igény.

A PÉNZÜGYI ÉS GAZDASÁGI VÁLSÁG HOSSZABB TÁVÚ ÁTTÉTELES HATÁSA A NYUGDÍJRENDSZEREKRE

A nyugdíjasokat eddig viszonylag kevéssé érintette válság, hiszen ők állandó jövedelemmel rendelkeznek, az infláció alacsony volt, és a minimálnyugdíjakat illetően javulás volt megfigyelhető az elmúlt években. A jelenleg vagy a közeljövőben nyugdíjba vonulókra – néhány tagállamtól eltekintve – a válság valószínűleg nem is lesz nagyobb hatással. Ennek oka az, hogy a nyugdíjasok jövedelmének legnagyobb része állami felosztó-kivonó rendszerekből származik, és ezek általában véve nem érzékenyek a rövid távú ciklikus ingadozásokra. Igaz azonban, hogy fokozatosan pénzzavarba kerülhetnek, ha a csökkenő foglalkoztatottság következtében csökkennek a nyugdíjjárulékok és csökken az adóalap. Emellett abban a néhány országban, ahol jelentős a tőkefedezeti rendszerekből származó nyugdíjjövedelem aránya, a kifizetett nyugdíjak általában ellátásalapúak, vagyis a befektetés kockázata a rendszert és nem az egyént terheli. Néhány tagállamban gondot jelent már a mérsékelt nyugdíjcsökkenés is, mert a szegények aránya az idős népesség körében már korábban is magas volt.

A nyugdíjrendszerek és gazdasági hátterük változásával azonban a jövő nyugdíjasai számára a válság hosszú távú következményei súlyosabbak is lehetnek, ha nem reagálunk rájuk kielégítően.

A válság rámutatott, hogy a tőkefedezeti rendszerek érzékenyen reagálnak a pénzügyi piacok ingadozásaira, és hogy a politikai döntéshozóknak, szabályozóknak és a felügyeletnek a lakosság nyugdíj-megtakarításainak józanabb kezelését kell elérnie: kiegyenlítettebben kell felhasználni a tőkefedezeti rendszerek hozamát. Az elszenvedett veszteségek közötti jelentős eltérések, illetve a rendszert ért megrázkódtatás feldolgozásának képessége terén megfigyelhető, még nagyobb különbségek arra mutatnak rá, hogy a nyugdíjfedezeti struktúrák és a befektetési stratégiák közötti különbségek nagy jelentőséggel bírnak.

Abból, hogy a válság mennyire eltérő hatást váltott ki az Unió tagállamaiban, értékes tanulságokat lehet levonni a tekintetben, hogyan lehet javítani a tőkefedezeti rendszereket, és hogyan teremthető meg a nyugdíj-megtakarítók számára jobb egyensúly a biztonság, a megfizethetőség és a megtérülés között . Ennek megfelelően új munkaterv készül a tőkefedezeti rendszerek megváltoztatására és az új, kötelező rendszerek még befejezetlen (pl. több biztonságot nyújtó választási lehetőségeket, a nyugdíj-megtakarítás átstrukturálását – az ún. „life-styling”-ot –, a díjplafon megállapítását, a nyugdíjjáradékká alakítás szabályait és a kifizetési szakaszt érintő) részeinek haladéktalan létrehozására. Ez fontos szerepet játszik abban, hogy az emberek visszanyerjék a tőkefedezeti nyugdíjakba vetett bizalmukat. A válság emellett arra is rámutatott, hogyan kell a nyugdíjalapokat is bevonni a pénzügyi piacok stabilizálására tett intézkedésekbe. A megfelelőbb szabályozás szükségességének európai dimenziója is van.

Fontos az is, hogy élesebb megvilágításba helyeződött a társadalom elöregedésének hosszú távú problémája. A nyugdíjak megfelelő volta és fenntarthatósága közötti egyensúly – mely egy évtized nyugdíjreformjainak tárgyát képezte – további nyomás alá került a pénzügyi és gazdasági válság következtében. Az idősebb munkavállalók és a nők magasabb foglalkoztatási arányát kell most megvédeni a növekvő munkanélküliséggel szemben. A gazdaságélénkítési csomagok megvetették ugyan a gazdasági növekedés alapját, de ugyanakkor csökkentették annak a közpénzekből nehezen kivívott többletfinanszírozásnak a mértékét, amelynek célja az elöregedésre való reagáláshoz szükséges többletkiadások fedezése volt. Ezt a veszteséget ki kell egyenlíteni.

A jövő nyugdíjasai előreláthatólag sokkal inkább ki lesznek téve a pénzügyi piacok és a munkaerőpiacok ingadozásainak. Mindenképpen szembetűnően növekedni fog a tőkefedezeti rendszerre épülő ellátás, különösen a járulékalapú ellátás jelentősége. Ez utóbbiban a befektetési kockázat jellemzően a nyugdíj-megtakarítókat terheli. A felosztó-kirovó rendszerekből származó nyugdíjak ugyancsak egyre inkább az egész életen át fizetett jövedelemalapú járulékoktól fognak függeni, és ha a jelenlegi tendencia folytatódik, csak azok nyerik el a teljes (maximális) nyugdíjra való jogosultságot, akik nagyon hosszú ideig dolgoznak és jórészt megszakítások nélküli járulékfizetési idővel rendelkeznek. Ez a tendencia különösen a nőkre lesz jelentős hatással. A nyugdíjak megfelelő mértéke nem csak azon fog múlni, hogy a munkavállalók képesek lesznek-e pozitívan reagálni a nyugdíjrendszerekben rejlő, a munkavállalást ösztönző új elemekre. Függeni fog attól is, hogy a munkaerőpiac elegendő lehetőséget tud-e majd nyújtani hosszabb és megszakításmentesebb szakmai pályafutásra .

Nagyon fontos lépés ugyan, hogy a legtöbb tagállam reformintézkedéseket vezetett be fenntarthatóbb nyugdíjrendszerek létrehozására, de az intézkedéseknek ki kell terjedniük a nyugdíjellátás megfelelő voltának biztosítására is. Ez utóbbi csak akkor érhető el, ha az emberek többet és hosszabb ideig dolgoznak. A nyugdíjreformok mellett ehhez további, a munkaerőpiac teljesítményét javító és a nyugdíjjövedelmeket változatosabb alapokra helyező intézkedésekre van szükség.

Az Szociális Védelmi Bizottság – a Gazdaságpolitikai Bizottsággal együttműködésben – a válság okozta visszaesés fényében felül kívánja vizsgálni az elmúlt tíz év nyugdíjreform-folyamatait, valamint a lassabb gazdasági növekedés és a társadalom egyre gyorsabb elöregedése következtében jelentkező, a megfelelő és fenntartható nyugdíjak biztosítása jelentette hatalmas kihívást.

IRÁNYÍTÁS

A Bizottság és az Szociális Védelmi Bizottság a válság kezdete óta közösen figyelemmel kíséri a válság társadalmi hatásait , és felhívja a figyelmet a felmerülő szociális problémákra és az új szociálpolitikai lépésekre. Tevékenységükről – melynek részét képezte olyan konkrét szociálpolitikai kihívások részletekbe menő elemzése is, mint a minimáljövedelem-rendszerek és a tőkefedezeti nyugdíjrendszerek – tájékoztatták a Tanácsot is. A közös fellépés kiváló lehetőséget teremtett a közös tanulásra és a bevált gyakorlat egymással való megismertetésére , továbbá tudatosította a közös kihívásokat és elmélyítette azok megértését.

A válságra való gyors reagálás szüksége számos tagállamot arra kényszerített, hogy több kapacitást fordítsanak a szociális problémák felderítésére, és hogy szorosabb együttműködést hozzanak létre a szociális és az intézményi oldal között. Adminisztratív adatok vagy konkrét megfigyelő eszközök, köztük új felmérések segítségével elmélyítették a válság társadalmi hatásaira vonatkozó ismereteiket . Lépéseket tettek az uniós társadalmi felmérések aktualitásának javítására.

A kidolgozott irányítási rendszerekkel és gyakorlattal rendelkező országoknak segítségére volt az érdekeltek elkötelezettsége és aktivitása. A szociális partnerek sokszor kulcsszerepet játszottak a munkahelyek megőrzését célzó rövid távú munkaerő-piaci intézkedések kidolgozásában és végrehajtásában. A helyi hatóságoknak és a civil szervezeteknek Európa-szerte növekvő elvárásoknak kellett megfelelniük a szociális ellátások és a szolgáltatások terén, míg nem ritkán ezzel egyidejűleg saját jövedelmük is csökkent. Nagy előnyt jelentett, ha ezek a felek együtt tudtak működni, és munkájuk koordináltan folyt.

2009 szeptemberében a Szociális Védelmi Bizottság „ Growth, Jobs and Social Progress” címmel jelentést fogadott el, mely rámutat: az elmúlt tíz év gazdasági növekedéséből származó haszon nem oszlott el egyenletesen, és a szegénység és a társadalmi kirekesztettség – a megfigyelhető nagy különbségek ellenére – óriási probléma marad az Unió legtöbb országában. Ez a megállapítás szükségessé teszi a társadalmi következmények – köztük a nemek közötti egyenlőség – alakulásának szisztematikus felmérését. Ehhez pedig elengedhetetlen a szociális OMC konszolidálása: hatékonyságának és jelenlétének növelése.

A szegénység és a társadalmi kirekesztés elleni küzdelem európai éve (2010.) a problémák tudatosítása, a partnerségi kapcsolatok megerősítése és új szereplők bevonása révén új lendületet adhat e folyamatoknak. Célja, hogy az Unió egyértelműen megerősítse azt az elkötelezettséget, amelyet tíz éve vállalt a szegénység és a társadalmi kirekesztés leküzdésére irányuló határozott fellépés mellett.