BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM A HATÁSVIZSGÁLAT ÖSSZEFOGLALÁSA amely a következő dokumentumot kíséri: Javaslat Az Európai Parlament és a Tanács rendelete a közönséges tőkehal, a hering és a spratt balti-tengeri állományaira és az ezen állományok halászatára vonatkozó többéves terv létrehozásáról, a 2187/2005/EK rendelet módosításáról és az 1098/2007/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről /* SWD/2014/0290 final */





BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM A HATÁSVIZSGÁLAT ÖSSZEFOGLALÁSA amely a következő dokumentumot kíséri: Javaslat Az Európai Parlament és a Tanács rendelete a közönséges tőkehal, a hering és a spratt balti-tengeri állományaira és az ezen állományok halászatára vonatkozó többéves terv létrehozásáról, a 2187/2005/EK rendelet módosításáról és az 1098/2007/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről Ez a dokumentum a közönséges tőkehal, a hering és a spratt balti-tengeri állományaira vonatkozó többéves terv létrehozásáról szóló rendeletre irányuló javaslat hatásvizsgálatáról készült jelentés. A többéves gazdálkodási tervek rendkívül hasznosnak bizonyultak a halászati erőforrásokkal való fenntartható gazdálkodás szempontjából. A többéves gazdálkodási tervek az említett állományok kiaknázására vonatkozó szabályok és a halászat egy meghatározott cél tekintetében történő kezeléséhez szükséges kapcsolódó intézkedések megállapítása révén lehetővé teszik a stabilitást és a kiszámíthatóságot, és egyúttal biztosítják, hogy a halállományok kiaknázása a megegyezés szerinti korlátok között történjen. Az európai halállományokkal való halászati gazdálkodás az elővigyázatosság és a maximális fenntartható hozam elvén alapul. Az elővigyázatosság elve azt hivatott biztosítani, hogy valamennyi halállomány mérete a megengedett legkisebb állományméret, azaz az elővigyázatossági biomasszaszint felett legyen. Ha az állomány mérete ez alá csökken, fokozott kockázat áll fenn a tekintetben, hogy csorbul az állomány szaporodási képessége. Az elővigyázatosság elve szerint a gazdálkodás lényegének az a törekvés tekinthető, hogy megelőzzük az állomány nem kívánt szintre való csökkenését. Ezzel ellentétben a gazdálkodás maximális fenntartható hozam szerinti megközelítése inkább így foglalható össze: meghatározzuk, hogy milyen az állomány kívánt állapota, majd ennek megfelelően gazdálkodunk vele. Az EU-ban a maximális fenntartható hozam általában az állományból halászat útján eltávolított halak aránya, más néven a halászati mortalitás vagy F szerint kerül meghatározásra. Ha a halászati mortalitás értékét egy kívánt célértékhez közeli szinten tartjuk (ezt gyakran így jelölik: F-MFH), lehetővé válik, hogy az állományból ejtett átlagos fogásmennyiség megközelítse azt a legnagyobb mennyiséget, amely az állományból annak károsítása nélkül halászható. Ez a maximális fenntartható hozam. A Balti-tengeren a halászat leginkább a közönséges tőkehalra, a heringre és a sprattra irányul. A közönséges tőkehalnak a Balti-tenger keleti és nyugati részében élő állományai külön állománynak tekinthetők. A Balti-tengerben számos különféle heringállomány található, a fő állomány a tengeri keleti medencéjében él. A Botteni-tengerben, a Rigai-öbölben és a Balti-tenger nyugati részében több kisebb állomány is előfordul. Az utóbbi állomány a Balti-tenger nyugati részében ívik, majd a Skagerrakba és az Északi-tenger keleti részébe vándorol táplálkozás céljából. A Balti-tengerben egyetlen sprattállomány található. A hét érintett balti-tengeri állomány közül jelenleg csupán három heringállomány: a Balti-tenger középső részén, a Rigai-öbölben és a Botteni-tengerben élő állomány halászata folyik a maximális fenntartható hozam szerinti szinten. A tőkehalállományok jelenleg egy olyan hosszú távú gazdálkodási terv hatálya alá tartoznak, amely már nem az állomány tényleges állapotát veszi figyelembe. A tervben foglalt célkitűzések nincsenek összhangban a maximális fenntartható hozam szerinti megközelítéssel. A terv egy párhuzamos állománygazdálkodási rendszert vezetett be azáltal, hogy korlátozta a halászati erőkifejtést, azonban a kutatók erről nemrég megállapították, hogy szükségtelen volt. A nyíltvízi állományok tekintetében a fő gazdálkodási eszközt a Tanács által évente meghatározott fogási korlátozások képezik. A teljes kifogható mennyiségek és kvóták a Tanácsban kötött éves politikai megállapodásokon alapulnak, és a megállapított mennyiségek évről évre jelentősen ingadoznak. Emiatt rendkívül nehezen biztosítható, hogy a halászati mortalitás 2015-re összhangba kerüljön a maximális fenntartható hozammal. Ráadásul a jövőbeli halászati lehetőségek szintjének kiszámíthatatlansága miatt az ágazat nehezen tud előre tervezni, ez pedig további alkalmazkodási költségekkel fenyeget. A túl magas teljes kifogható mennyiségek vagy azok túllépése miatt a halászati mortalitás a célértékek felett maradt, ami alacsonyabb hozamot és bevételt eredményezett. A probléma kezelése érdekében az alábbiakban három szakpolitikai lehetőséget vizsgálunk meg: a meglévő gazdálkodási rendszert, valamint két lehetséges megközelítést a gazdálkodási tervek meghatározására. A megközelítések közötti különbségek azokat a főbb állományokat érintik, amelyek esetében biológiai kölcsönhatások figyelhetők meg: ilyenek például a keleti tőkehalállományok, a sprattállomány és a Balti-tenger középső részén élő heringállomány. A különbségek az említett állományok esetében alkalmazott halászati mortalitás célértékében keresendők. Az A. megközelítés viszonylag alacsony – az egy-egy fajra vonatkozóan megállapított, jelenleg érvényes értékekhez közeli – halászati mortalitáson alapul, míg a B. megközelítés némileg magasabb halászati mortalitással számol, ami talán jobban megfelel a több fajra vonatkozó megközelítéssel. Mindkét eset, a 2. és a 3. lehetőség is a gazdálkodási tervek átfogó megközelítésének tekinthető, semmint konkrét tervnek. A későbbiekben születő gazdálkodási tervek részleteinek megállapításához további tudományos munka és konzultáció szükséges. Egyértelmű előnyökkel jár, ha valamennyi érintett állomány egyetlen gazdálkodási terv hatálya alá kerül: a tervnek köszönhetően a halászati tevékenység stabil és kiszámítható lenne, nőne annak a valószínűsége, hogy teljesítjük a maximális fenntartható hozam szerinti halászat 2015-re történő megvalósítására vonatkozó nemzetközi kötelezettséget, továbbá a gazdálkodási terv hozzáadott értéket is teremtene. Mindezek alapján a 2. és a 3. lehetőséget részesítjük előnyben. Az Európai Uniónak a fenntartható halászat maximális fenntartható hozam szintjén való biztosítására irányuló, az érintett állományok vonatkozásában 2015-ig teljesítendő nemzetközi kötelezettsége környezeti előnyök elérését tűzte ki célul. Mivel a halászati erőkifejtés összességében véve várhatóan csökken, a hajómotorokból származó kibocsátás is csökkenhet. A hering- és sprattállományokra vonatkozó gazdálkodási tervek készítése szisztematikus alapot biztosíthat az éves teljes kifogható mennyiségek megállapításához, melynek révén a nyíltvízi halászattal foglalkozó ágazat számára kiszámíthatóvá válnak a fogások, ami javítja az üzleti tervek alátámasztását és a készletek stabilitását. Ezenkívül többletértéket is teremt, mivel a gazdálkodási tervek megléte, például, általában a Tengergazdálkodási Tanács által kiadott tanúsítvány megszerzésének előfeltétele. Az ilyen tanúsítvánnyal rendelkező halászati tevékenységek keretében kifogott halak a piacon magasabb áron értékesíthetők. A halászati lehetőségek korlátozása rövid távon kis mértékben csökkentheti a halászok és a feldolgozóipar nyereségét, valamint kedvezőtlen hatást gyakorolhat a fogyasztókra, ugyanakkor a halállományok állapotának helyreállítása a nyereség és a fenntartható halászat szempontjából hosszú távú előnyöket biztosít. A kvóták átmeneti csökkentése ezenkívül általában a szóban forgó állományok árának emelkedését eredményezi. A halászati erőkifejtés rendszerének megszüntetése és az egyetlen területen való halászatra vonatkozó előírás eltörlése egyszerűsíti a jogi környezetet, valamint csökkenti a tagállamokra és az iparágra háruló adminisztratív terheket. A gazdálkodási tervekhez kapcsolódó lehetőségeket illetően, a 2. lehetőséget (A. megközelítés szerinti gazdálkodási terv, amely a halászati mortalitás célértékeként egyes állományok esetében alacsonyabb arányszámot állapít meg) preferáljuk a 3. lehetőséghez képest (B. megközelítés szerinti gazdálkodási terv, amely a halászati mortalitás célértékeként egyes állományok esetében magasabb arányszámot állapít meg). Míg a két lehetőség hatásai tekintetében várható különbségek viszonylag kicsik, a 3. lehetőség esetében fennáll a káros környezeti hatások kockázata. Ezen túlmenően a HTMGB szakvéleménye szerint a 2. lehetőség szerinti halászati mortalitás értékei kellően stabilak egy gazdálkodási tervben való felhasználáshoz, ezzel szemben az ennél magasabb (3. lehetőség szerinti) értékek alkalmazása a kapcsolódó kockázatok felmérése miatt további munkát igényelne. A 2. lehetőség az egyetlen fajra vonatkozó gazdálkodási tervek csoportját képezi, míg a 3. lehetőség a több fajt érintő gazdálkodási tervek irányába tett lépést tükrözné. Az utóbbi lépés megtételéhez jelenleg még nem áll rendelkezésünkre elegendő bizonyíték, a kutatók ugyanakkor már jelezték, hogy ez a közeljövőben megoldható lehet. Felelősségi nyilatkozat: Ezen összefoglaló csak az összeállításában részt vevő bizottsági szolgálatokat köti, és nem tekinthető kötelezettségvállalásnak a tekintetben, hogy a Bizottság döntései milyen végleges formát öltenek.