Bár az energiahatékonysági irányelv már tartalmaz a tagállamok számára ösztönzőket az energiaszegénység kezelésére, a Covid19-válság rávilágított az energiaszegénység égető problémájára, amelyet kezelni kell, ha az Unió a közös portói szociális kötelezettségvállalással összhangban egy olyan szociális Európát kíván létrehozni, amely valamennyi polgár szükségleteinek eleget tesz azáltal, hogy a zöld átállásban aktív szerepvállalást tesz lehetővé számukra, miközben enyhíti a társadalmi változások káros hatásait, és gondoskodik arról, hogy senki se maradjon ki a folyamatból. A figyelem középpontjában a különböző tagállamokra jellemző energiaszegénységi szintek állnak majd, mivel egyre több európainak okozhat nehézséget az alapvető energiához való hozzáférés, amit az egyre dráguló energia és a növekvő munkanélküliség tovább súlyosbít. Előfordulhat, hogy a közeljövőben a közepes jövedelmű háztartások is egyre nagyobb mértékben ki lesznek téve az energiaszegénység kockázatának, mivel az energiaszegénység által érintett háztartások többsége már most is a közepes jövedelmű háztartások alsó sávjába tartozik. Az energiahatékonyság tűnik a leghatékonyabb módszernek az energiaszegénység enyhítésére és az árképzési intézkedések egyes lehetséges negatív elosztási hatásainak leküzdésére. Amint azt az európai zöld megállapodás előírja, az energiahatékonysági irányelv az „Irány az 55 %!” intézkedéscsomag más kezdeményezéseivel, különösen a Szociális Klímaalappal együtt foglalkozik majd a kettős kihívással, és mind az éghajlati, mind a társadalmi szükségleteket lehetőségekké alakítja.

Az ipar az egyik olyan ágazat, amely az elmúlt évtizedben jelentős előrelépést ért el az energiahatékonyság terén. Továbbra is fennállnak azonban költséghatékony megtakarítási lehetőségek. Az uniós végsőenergia-felhasználás (FEC) fele a hűtésre és a fűtésre megy el, amely így a legnagyobb energia-végfelhasználási ágazat. Ebben az ágazatban továbbra is rengeteg lehetőség van arra, hogy anélkül csökkentsük az energiafelhasználást, hogy lemondanánk a szükséges hőmérséklet eléréséről. A fűtés és a hűtés döntő szerepet játszik tehát az Unió azon törekvésében, hogy 2050-ig tiszta és szén-dioxid-semleges gazdasággá váljon. Az erőfeszítések nagy részét az épületek jobb szigetelésére kell fordítani, de a szükséges fűtés vagy hűtés hatékonyabb előállítása terén is kínálkoznak lehetőségek. Az energiaátalakítás, -átvitel és -elosztás során keletkező energiaveszteség is jelentős lehet. A közös módszerek és jelentéstétel hiánya megnehezíti a hálózatok és az üzemeltetők összehasonlítását, illetve a teljesítmény referenciaértékekhez történő viszonyítását. Valójában az Unión belül nincs egységes meghatározása az energiaveszteségnek, aminek eredményeként az adatok minősége elmarad az optimálistól, amely problémát kezelni kell.

Bár az energiamegtakarítási potenciál valamennyi ágazatban továbbra is nagy, különös kihívást jelent a közlekedés, mivel az a végsőenergia-felhasználás 30 %-át teszi ki, valamint az épületek, mivel az Unió épületállományának 75 %-át alacsony energiahatékonyság jellemzi. Egy másik, egyre nagyobb figyelmet magára vonó szektor az információs és kommunikációs technológiai (IKT) ágazat, amely a világ teljes villamosenergia-felhasználásának 5–9 %-áért és az összes kibocsátás több mint 2 %-áért felelős. 2018-ban az adatközpontok energiafogyasztása az Unióban 76,8 TWh volt. Ez 2030-ra várhatóan 98,5 TWh-ra emelkedik, ami 28 %-os növekedést jelent. Ez az abszolút értelemben vett növekedés relatív értelemben is megfigyelhető: az EU-ban 2018-ban az adatközpontok a villamosenergia-kínálat 2,7 %-át vették igénybe, és 2030-ra ez a szám eléri a 3,21 %-ot, ha a fejlődés ebben az ütemben folytatódik. Az európai digitális stratégia már rávilágított arra, hogy rendkívül energiahatékony és fenntartható adatközpontokra van szükség, valamint fokozni kell az átláthatóságot a távközlési szolgáltatók környezeti lábnyomával kapcsolatban.

Az energiahatékonysági irányelv fontos eleme annak, hogy 2050-ig elérjük a klímasemlegességet, amelynek keretében az energiahatékonyságot külön energiaforrásként kezelik. Az energiahatékonyság kulcsfontosságú szerepének alapja az energiahatékonyság elsődlegességének elve. Ez utóbbi az uniós energiapolitika irányadó elve, amelyet az energiarendszeren túl valamennyi ágazatban, valamennyi szinten figyelembe kell venni, ideértve a pénzügyi ágazatot is. Az energiahatékonysági megoldásokat elsődleges opcióként kell tekinteni a szakpolitikai, tervezési és beruházási döntéseknél, a kínálati oldalra és az egyéb szakpolitikai területekre vonatkozó új szabályok kialakításakor. Ez az elv az energiaágazat integrációjára vonatkozó stratégiának is kulcsfontosságú elemét képezi.

2020 márciusában a Bizottság egy olyan európai klímarendeletre vonatkozó javaslatot terjesztett elő, amely 2050-ig dekarbonizálná Európát. Éghajlat-politikai céltervében a Bizottság az Unió éghajlatvédelmi törekvésének fokozását javasolta, mégpedig úgy, hogy 2030-ra legalább 55 %-kal kelljen csökkenteni az üvegházhatásúgáz-kibocsátást az 1990-es szinthez képest, a jelenleg érvényes 40 %-os csökkentési cél helyett. Az éghajlat-politikai célterv minden gazdasági ágazatban szükséges intézkedéseket is felvázolt, beleértve a kulcsfontosságú jogalkotási eszközök felülvizsgálatát e fokozott törekvés elérése és az európai zöld megállapodásról szóló közleményben tett azon kötelezettségvállalás teljesítése érdekében, miszerint átfogó tervet terjesztenek elő, hogy az Európai Unió 2030-ra kitűzött célját felelősségteljes módon 55 %-ra növeljék. Az éghajlat-politikai célterv összhangban van a Párizsi Megállapodás azon célkitűzésével is, hogy a globális hőmérséklet-emelkedés jóval 2 °C-alatt maradjon, de lehetőleg ne lépje túl az 1,5 °C-ot sem. 2020 decemberében az Európai Tanács jóváhagyta azt a kötelező uniós célkitűzést, hogy 2030-ra az 1990-es szinthez képest legalább 55 %-os Unión belüli nettó csökkentést kell elérni az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásában. Az Európai Tanács arra a következtetésre jutott, hogy az éghajlat-politikai törekvéseket oly módon kell fokozni, amely elő fogja segíteni a fenntartható gazdasági növekedést, minőségi munkahelyeket teremt, egészségügyi és környezeti előnyökkel fog járni az uniós polgárok számára, valamint a zöld technológiákkal kapcsolatos innováció előmozdításával hozzá fog járulni az uniós gazdaság hosszú távú globális versenyképességéhez. Az Európai Parlament és a Tanács 2021. április 22-én ideiglenes politikai megállapodásra jutott arról, hogy 2030-ra legalább 55 %-kal csökkenteni kell az üvegházhatású gázok kibocsátását. Ez meghatározza az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának csökkentésére irányuló intézkedések keretét az elkövetkező évtizedekben, de a végrehajtásukról külön jogszabályok révén kell gondoskodni, hogy a csökkentésekre valóban sor kerüljön. Az előrejelzések szerint a jelenlegi szakpolitikák teljes körű végrehajtásával az üvegházhatásúgáz-kibocsátás csökkentése a földhasználatból eredő kibocsátásokat és ‑elnyeléseket leszámítva 2030-ra az 1990-es szinthez képest körülbelül 45 %, azokkal együtt pedig körülbelül 47 % lenne. A 2030-ig tartó időszakra vonatkozó éghajlat-politikai célterv ezért áttekinti, hogy milyen intézkedésekre van szükség az egyes gazdasági ágazatokban, és e fokozott törekvés megvalósítása érdekében a kulcsfontosságú jogalkotási eszközök felülvizsgálatát irányozza elő.

Végezetül a központilag irányított programok, mint például a LIFE vagy a Horizont Európa finanszírozási prioritásai között lesz olyan, amelyik a méltányos és zöld átállás támogatására irányul, összhangban az egyedi programok célkitűzéseivel és jellegével, azaz az energiahatékonysági politika végrehajtása során a technológiai és a piaci innovációt, valamint a bevált gyakorlatok kialakítását helyezi előtérbe. A közúti járművek CO2-kibocsátására vonatkozó uniós szabályozás előírja a gyártók számára, hogy csökkentsék az általuk értékesített új gépjárműállomány kipufogócsőből származó átlagos szén-dioxid-kibocsátást. A nehézgépjárművekre, valamint a személygépkocsikra és a könnyű haszongépjárművekre vonatkozóan is rendeletek vannak érvényben. Ezek a szabályok azt jelentik, hogy a gyártóknak vagy valamilyen technológiát kell alkalmazniuk a járművek jobb energiahatékonysága érdekében (például csökkentik az aerodinamikai vagy gördülési ellenállást, vagy javítják az erőátviteli rendszer hatékonyságát), vagy csökkentett szén-dioxid-kibocsátású energiaforrás használatát kell lehetővé tenniük. A teljes mértékben elektromos erőátviteli rendszerekre való átállás révén elkerülhetők a belső égésű motorok energiaveszteségei, és a kilométerenkénti végsőenergia-fogyasztás a töredékére csökken. Az általános uniós energiahatékonysági cél számértéke tükrözi a közlekedési ágazat energiafelhasználásának a járművek szén-dioxid-kibocsátására vonatkozó jogszabályok eredményeként várható csökkentését. Az energiahatékonysági irányelv szinergiákat fog teremteni a fenntartható és intelligens mobilitási stratégia intézkedéseivel. Amellett, hogy maximális mozgásteret és mérlegelési jogkört biztosít a tagállamok számára a közlekedési ágazat energiafelhasználásának csökkentését célzó intézkedések megválasztását illetően, az irányelv elő fogja mozdítani az energiahatékonysági intézkedések elterjesztését a közlekedési ágazatban. Az energiahatékonysági irányelv céljait a körforgásos gazdaságra vonatkozó cselekvési terv is kiegészíti. A termékek és infrastruktúrák hosszabb élettartamra történő tervezése, illetve a nyersanyagok újrafelhasználása és újrafeldolgozása alacsonyabb energiafogyasztást és kevesebb üvegházhatásúgáz-kibocsátást eredményez életciklusuk során. Az épületkorszerűsítési program arra helyezi a hangsúlyt, hogy az európai épületek teljes életciklusuk során energiahatékonyabbak és kevésbé szén-dioxid-intenzívek, továbbá összességében fenntarthatóbbak legyenek. A körforgásos gazdaság elvei segíthetnek csökkenteni az épületfelújítással járó környezetszennyezését és az anyagokkal kapcsolatos üvegházhatásúgáz-kibocsátást.

Mielőtt az „Irány az 55 %!” csomag keretében javasolt valamennyi intézkedés és célkitűzés teljes mértékben hatályba lép, és megszűnik az európai polgárok fosszilis tüzelőanyagoktól való függősége és a növekvő energiaköltségeknek való kiszolgáltatottsága, bizonyos intézkedések az átmeneti időszak alatt is jelentős elosztási hatásokkal járhatnak. Az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszernek az épületekre és a közlekedési ágazatra való kiterjesztése várhatóan az energiaárak emelkedésével fog járni, mivel a tüzelőanyag-forgalmazók valószínűleg a fogyasztókra terhelik a szén-dioxid-kibocsátási költségeket, ami a fosszilis tüzelőanyagokat használó, kiszolgáltatott helyzetben lévő felhasználókat és végső felhasználókat, illetve az energiaszegénység által veszélyeztetett lakosokat különösen érzékenyen érintheti. Célzott intézkedésekkel megkönnyíthető az átmenet mind európai, mind nemzeti szinten. Az „Irány az 55 %!” csomag konkrét intézkedéseket javasol az energiahatékonysági irányelv keretében, valamint az új kibocsátáskereskedelmi rendszerből származó bevételeken alapuló új finanszírozási eszközt terjeszt elő annak érdekében, hogy mérsékelje a fogyasztókra háruló magasabb költségek hatásait, amelyek a szén-dioxid-kibocsátási árnak a közúti közlekedési és építőipari ágazatban történő bevezetéséből erednek. Nagyon fontos gondoskodni arról, hogy az energiahatékonysági beruházások a legkiszolgáltatottabb társadalmi rétegekben is megvalósuljanak. Az energiamegtakarítási kötelezettség megerősítésére, valamint a kiszolgáltatott helyzetben lévő felhasználók, az energiaszegénység által érintett vagy az energiaszegénység által veszélyeztetett háztartások és adott esetben a szociális bérlakásokban élők felelősségvállalására és védelmére irányuló támogató intézkedések segíthetnek e hatások enyhítésében. Az energiahatékonysági irányelv keretében javasolt intézkedések és a további ágazatokra kiterjesztett kibocsátáskereskedelemből származó bevételeken alapuló új finanszírozási eszköz együttes hatása segíteni fog az esetleges negatív társadalmi hatások hatékony és szolidáris kezelésében. Az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszerből – többek között az új ágazatok kibocsátáskereskedelméből – származó bevételeket a tagállamok arra is fordíthatják majd, hogy finanszírozzák az energiahatékonyság, a távfűtési rendszerek és a szigetelés javítását célzó intézkedéseket, illetve pénzügyi támogatást nyújtsanak az alacsonyabb és közepes jövedelmű háztartások számára.

Az energiahatékonysági irányelv különböző rendelkezéseivel kapcsolatos jelentéstétel részleteit az energiaunió irányításáról szóló rendelet – az (EU) 2018/1999 rendelet – határozza meg. Az említett rendelet értelmében minden tagállamnak ki kell dolgoznia egy tíz évre szóló integrált nemzeti energia- és klímatervet (NEKT) a 2021–2030-as időszakra, amelyben felvázolja, hogy miként kíván hozzájárulni többek között a 2030-as energiahatékonysági célhoz. Az energiaunió irányításáról szóló rendelet konkrét követelményeket is tartalmaz az energiahatékonysági célok meghatározásával, a jelentéstételi kötelezettségekkel, a haladás nyomon követésével, valamint az abban az esetben meghozandó korrekciós intézkedésekkel kapcsolatban, ha valamelyik terv nem elég ambiciózus, illetve nem történik megfelelő mértékű haladás. Az ezen irányelven végrehajtott változtatások hatásait elemezni kell majd, hiszen az energiaunió irányításáról szóló rendelet későbbi módosítása is szükségessé válhat a két jogi aktus közötti koherencia biztosítása érdekében. Annak érdekében, hogy ne legyen átfedés a különféle követelmények között, a nemzeti indikatív hozzájárulások, a hiánypótlási mechanizmusok és a jelentéstételi kötelezettségek meghatározására irányuló új rendelkezéseket észszerűsíteni kell és az energiaunió irányításáról szóló rendelet hatálya alá kell helyezni, amikor az felülvizsgálatra kerül. Adott esetben az energiaunió irányításáról szóló rendelet egyes rendelkezéseit is újra kell értékelni, tekintettel az ezen irányelvben javasolt változtatásokra.

Egy uniós szintű keretrendszer a befektetők számára is nagyobb biztonságot nyújt. A teljes egységes piacot általában az energiahatékonyabb termékekbe való beruházásra fogja ösztönözni. Az uniós és nemzeti célkitűzések kijelölt mértéke egyértelműen jelzi, hogy mekkora munkára van szükség az energiahatékonyság terén, és segít meghatározni azt is, hogy milyen méretű piacot célszerű kialakítani az energiahatékony termékek és szolgáltatások számára. A beszállítók és a gyártók egyértelmű jelzést kapnak arra, hogy a termékfejlesztésre sokkal nagyobb figyelmet kell fordítaniuk e tekintetben.

Ezenkívül a jogi eszköz jellege és az is tiszteletben tartja a szubszidiaritás elvét, hogy az energiahatékonysági célkitűzés nemzeti szinten nem kötelező. A tagállamok továbbra is ugyanolyan rugalmasan választhatják meg szakpolitikai intézkedéseik kombinációját, az ágazatokat és azt, hogy nemzeti sajátosságaik és körülményeik figyelembevételével milyen megközelítést alkalmaznak a 2030-ig elérendő energiamegtakarítás elérésére. Az energiapolitika mindazonáltal igen beruházásigényes szakpolitikai terület.

Ami az eredményességet illeti, az energiahatékonysági irányelv Unió-szerte javította az energiahatékonyságot célkitűzései (nevezetesen a 3. és 5. cikk) és a kötelező intézkedések (nevezetesen az energiamegtakarítási kötelezettségekről szóló 7. cikk) révén annak ellenére, hogy a 2020-ra vonatkozó uniós energiahatékonysági célkitűzések terén nem történt elég előrelépés. Az, hogy sikerül-e az energiahatékonyságot a szükséges mértékben javítani, nagyban függ attól, hogy a tagállamok mennyire ambiciózus célokat határoznak meg, illetve mennyi erőfeszítést fordítanak a nemzeti szintű energiahatékonysági intézkedések kidolgozására és végrehajtására. Bár az energiahatékonysági irányelv az Unió egészére vonatkozóan felső határértékeket határoz meg a végsőenergia- és a primerenergia-fogyasztásra, az energiaunió irányításáról szóló rendelet pedig további uniós intézkedéseket ír elő arra az esetre, ha a célértékek nem teljesülnek, az értékek irányadó jellege nem támasztja alá ezek tényleges elérését. A 7. cikk a továbbiakban is hatékony intézkedés lesz, amellyel főként az építőipari ágazatban lehet energiamegtakarítást elérni. A közszféra számára előírt kötelezettségek (5. és 6. cikk) kulcsfontosságúnak bizonyultak a tekintetben, hogy a központi kormányzatok példamutató szerepet játszhassanak az energiahatékonyság felújítások és közbeszerzés révén történő előmozdításában. Az intézkedéseket azonban csak korlátozott mértékben hajtották végre, és számos korlátozás most is akadályozza a közszférában rejlő energiamegtakarítási potenciál kiaknázását. Az energiahatékonysági irányelv abban is meghatározó szerepet játszott, hogy Unió-szerte elterjedjenek az energetikai auditok (8. cikk). Ezek azonban most is korlátokba ütköznek többek között a következő területeken: az auditok utánkövetése, a kkv-k fogalommeghatározásának alkalmazásával kapcsolatos kihívások, az energiagazdálkodási rendszerek megvalósítására vonatkozó követelmények és ösztönzők hiánya. A 14. cikk fűtéssel és hűtéssel kapcsolatos – különösen az átfogó értékelések kidolgozására vonatkozó – követelményei valamennyi tagállamban hozzájárultak a fűtés és hűtés általános jelentőségének növeléséhez és a nagyobb tudatossághoz. Az elemzés szerint azonban a szóban forgó cikk általános hatása meglehetősen alacsonynak mondható, különösen amiatt, hogy a 14. cikkel összhangban elvégzett átfogó értékelések megállapításait nem követik nyomon, és széles körben mentességeket alkalmaznak. Az energiahatékonysági irányelv nagymértékben hozzájárult az energetikai szolgáltatási piacok kialakulásához és az energiahatékonyság-alapú szerződések továbbfejlesztéséhez (18. cikk). Azonban még mindig felül kell kerekedni számos akadályon.

Az energiahatékonyságról szóló irányelv továbbra is releváns abból a szempontból, hogy javítsa az energiahatékonyságot az Unióban, és hozzájáruljon az 55 %-ra emelt, fokozott éghajlat-politikai célkitűzéshez. Emellett más előnyökkel is jár, mint például az energiaimporttól való függés csökkentése, valamint az innováció és a versenyképesség ösztönzése. Az értékelés kimutatta, hogy az energiahatékonysági irányelv feladata annak biztosítása, hogy a tagállamok megfelelő intézkedéseket hozzanak bizonyos energiafogyasztó területeken. A Bizottság által készített különböző tanulmányok és az érdekelt felektől származó adatok azt mutatják, hogy már a meglévő technológiák mellett is jelentős a potenciál az energiahatékonysági beruházásokra és a költséghatékony megtakarításokra a tagállamok gazdasági ágazataiban és általában a társadalomban.

A kísérő hatásvizsgálat alapján és az arányosság elvével összhangban megállapítható, hogy a javasolt módosítások összességében nem lépik túl a 2030-ra vonatkozó magasabb energiahatékonysági célkitűzés eléréséhez szükséges mértéket. Ami az energiahatékonysági célkitűzéseket illeti, a módosítások arányban állnak azzal az uniós célkitűzéssel, amely az éghajlatváltozással kapcsolatos céltervben javasolt, legalább 55 %-os ÜHG-kibocsátáscsökkentésre irányuló fokozott éghajlat-politikai célkitűzésből adódik. Több módosítás arra irányul, hogy konkrét célokat és kötelezettségeket állapítson meg a közigazgatási szervek számára, hogy bizonyos területeken – a közszférában és az energiaszegénységet illetően – energiamegtakarítást érjenek el, ami összességében arányosnak mondható. Ami a közszférára érvényes energiamegtakarítási kötelezettséget illeti, a közintézmények fogalmát a 2014/24/EU közbeszerzési irányelv határozza meg (ajánlatkérő szervek). A tagállamoknak adatbázist kell létrehozniuk a közintézményekről, amely azok éves energiafogyasztására is kiterjed. A javaslat tárgyát képező energiafogyasztás-csökkentési kötelezettség jelentős mozgásteret biztosít a tagállamok számára a tekintetben, hogy az energiamegtakarítást mely területeken és hogyan kívánják elérni. Tekintettel a megtakarítási intézkedések végrehajtásából származó költségek és haszon arányára, úgy tűnik, hogy ez az erőfeszítés nem túlzott, hanem célravezető. A javaslat célja az is, hogy kezelje azokat az elosztási hatásokat, amelyek a kibocsátáskereskedelemnek az épületekre és a közlekedésre való kiterjesztéséből erednek. A fogalmak és a kötelezettségek meghatározása, különösen a fűtés és a hűtés vonatkozásában, arányban állna az egyéb eszközök révén az ágazatban elérhető további energiamegtakarítások és szinergiák mértékével. Az, hogy az esetleges további nyomonkövetési és jelentéstételi követelmények arányosak-e, az attól fog függeni, hogy a megnövekedett költségek, illetve a vonatkozó intézkedések hatásainak jobb megértésének köszönhető megtakarítások egyensúlyban lesznek-e.

Az azonos szintű védelem és felelősségvállalás biztosítása érdekében az energiahatékonysági irányelv előírja, hogy a fent említett csoportok körében prioritásként kell végrehajtani és finanszírozni az energiahatékonyság-javító intézkedéseket, ami szintén támogatni fogja a tagállamokat az elosztási hatások enyhítésében. A tagállamok munkáját szakértői hálózat fogja támogatni, amelyet valamennyi tagállamban létre kell hozni. Mivel a nagyvállalatok esetében jelentős lehet az energiamegtakarítás, számukra kötelező lesz az energetikai audit, a tagállamok mozgástere megmarad a tekintetben, hogy milyen programokkal ösztönzik arra a kkv-kat, hogy energetikai auditon vegyenek részt. A fűtési és hűtési ágazatot illetően a tagállamoknak megmarad az arra irányuló hatáskörük, hogy átfogóan értékeljék a nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelésben és a hatékony távfűtésben és -hűtésben rejlő potenciált, az említett területekkel összefüggő hulladékhő-visszanyeréssel kapcsolatban pedig mentességeket adhatnak. Az energiahatékonysági irányelv lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy intézkedéseket és eljárásokat vezessenek be a kapcsolt energiatermelő létesítmények támogatására. Az egységes piac létrehozásához való hozzájárulás érdekében valamennyi tagállamnak, a nemzeti szabályozó hatóságoknak, az átviteli- és az elosztórendszer-üzemeltetőknek az energiahatékonyság elsődlegességének elvét kell alkalmazniuk, és meg kell szüntetniük minden olyan szabályozási, műszaki és nem szabályozási intézkedést, amely útjában áll annak, hogy az energiahálózatok működését energiahatékonyabbá lehessen tenni. Az energetikai szolgáltatások piacának kialakítása továbbra is a tagállamok mérlegelési jogkörébe tartozna, hogy azok biztosítani tudják mind az energiaszolgáltatások iránti keresletet, mind a kínálatot. Az energiahatékonysági irányelv keretében megmaradna a tagállamok azzal kapcsolatos mozgástere, hogy intézkedjenek az energiahatékonyság-javítás útjában álló szabályozási és nem szabályozási akadályok azonosítása és megszüntetése érdekében. A tagállamokat és a régiókat arra ösztönöznék, hogy teljes mértékben használják ki a strukturális és beruházási alapokat és más finanszírozási eszközöket azért, hogy mozgósítsák az energiahatékonyság-javító intézkedésekre irányuló beruházásokat, enyhíteni tudják az energiaszegénységet, csakúgy mint a kiszolgáltatott helyzetben lévő felhasználókra és végső felhasználókra, az energiaszegénység által érintettekre és a szociális bérlakásokban élőkre gyakorolt elosztási hatásokat.

Az energiahatékonysági irányelv alapjában véve meghatározza az általános energiahatékonysági célkitűzést, de az annak elérése érdekében meghozandó intézkedések többségét a tagállamokra bízza. Az energiahatékonyság elsődlegességének elve tág mozgásteret biztosít a tagállamok számára. Az energiahatékonysági irányelv uniós szinten kötelező energiahatékonysági célértékeket határoz meg, de a 2020-as és 2030-as távlatban nem állapít meg kötelező nemzeti szintű célértékeket. A tagállamoknak az energiahatékonysági irányelvben meghatározott képlet figyelembevételével kell megállapítaniuk az uniós energiahatékonysági cél közös eléréséhez való hozzájárulásukat. A közszféra kötelezése, hogy évente csökkentse az energiafogyasztást, biztosítani fogja, hogy betöltse példamutató szerepét, míg a tagállamok tág mozgásteret élveznek a tekintetben, hogy milyen energiahatékonyság-javító intézkedésekkel csökkentik a szükséges mértékben a végsőenergia-fogyasztást. Emellett az energiahatékonysági irányelv továbbra is biztosítani fogja, hogy évente az épületek alapterületének bizonyos aránya felújításra kerüljön. E kötelezettség érvényes a tagállamok területén található valamennyi közintézmény tulajdonában lévő épületekre. Ezzel az a cél, hogy a tagállamok továbbra is jó példával járjanak elöl azáltal, hogy javítják épületeik energiahatékonyságát saját területükön, de az intézkedések megválasztásával kapcsolatban tág mozgásteret élvezhetnek. Ezen túlmenően az energiahatékonysági irányelv biztosítani fogja az ahhoz szükséges keretet, hogy a közintézmények magas energiahatékonyságú termékeket, szolgáltatásokat, építési beruházásokat és épületeket szerezzenek be, valamint adott esetben figyelembe vegyenek tágabb, a fenntarthatósággal vagy a körforgásos gazdasággal kapcsolatos, illetve szociális és környezeti szempontokat is. A harmonizált megközelítésnek köszönhetően – amely a pályázati eljárások energiahatékonysági szempontjainak figyelembevételére is kiterjed – a verseny megmarad, hosszú távon és költséghatékony energiamegtakarításokat lehet elérni, a méretgazdaságosságot lehetővé tévő piacok pedig tovább tudnak működni. Az energiahatékonysági irányelv a megtakarítási arány emelésével kívánja növelni az energiamegtakarítás mértékét. A tagállamoknak a megfelelő szakpolitikai intézkedések révén továbbra is minden ágazatban el kell érniük az új éves energiamegtakarításokat. Mivel az energiamegtakarítási kötelezettség hatékony intézkedés a különböző ágazatok energiahatékonyságának javítására, az energiaszegénység enyhítésében is hatékonyan támogatni tudja a tagállamokat. Így az energiamegtakarítási kötelezettség jegyében a tagállamoknak az előírt energiamegtakarítás teljes mennyiségének csak egy egyénileg kiszámított részét kell elérniük a kiszolgáltatott helyzetben lévő felhasználók és végső felhasználók, az energiaszegénység által érintettek és adott esetben a szociális bérlakásokban élők esetében. A harmonizált megközelítés hozzájárulhat ahhoz, hogy az energetikai átalakulás valamennyi európai polgár számára méltányos módon menjen végbe. Az energiamegtakarítási kötelezettség maximális mozgásteret biztosít a tagállamok számára a tekintetben, hogy milyen típusú szakpolitikai intézkedéseket fogadnak el, milyen léptékben, milyen hatállyal és tartalommal. Az energiahatékonysági irányelv az alapvető szerződéses jogok ugyanolyan szintjét fogja biztosítani valamennyi európai polgár számára a fűtés, a hűtés és a használati melegvíz tekintetében. Míg az energiahatékonysági irányelv előírja a fogyasztók bizonyos alapvető szerződéses jogainak érvényre juttatását, a nemzeti hatásköröket nem korlátozza. Unió-szerte egyenlő feltételekre van szükség a fogyasztók tájékoztatására és a tudatosság növelésére irányuló tevékenységek tekintetében is. A tagállamoknak annyi a kötelességük, hogy meghozzák a megfelelő intézkedéseket, de ezek konkrét kialakításáról továbbra is ők döntenek. A gazdasági és egészségügyi válság egész Unióra kiterjedő hatásai azt mutatják, hogy összehangolt megközelítésre van szükség a kiszolgáltatott helyzetben lévő, illetve az energiaszegénység által érintett felhasználók és végső felhasználók védelme és helyzetük megerősítése érdekében.

Az intézkedés fő hatása az lesz, hogy az Unió kevesebb energiát fog felhasználni, de ez nem érinti a kívánt szolgáltatások nyújtását. Az energiafelhasználás csökkentését olyan járulékos előnyök kísérik majd, mint az energiabiztonság javítása és a környezeti hatások csökkentése. A környezeti hatások csökkentése elsősorban a mintegy 8 %-kal alacsonyabb légszennyezőanyag-kibocsátástól várható majd, de például attól is, hogy kevesebb üzem- és tüzelőanyagra, illetve ezzel kapcsolatos infrastruktúrára lesz igény, és kevesebb kibocsátás fogja terhelni a vizeket, például a füstgáztisztító berendezések esetében. Az épületkorszerűsítéshez nyújtott, kellően célirányos állami támogatás jelentős társadalmi előnyökkel is járhat az energiaszegénység enyhítésének és az emberi egészség ezzel arányos javulásának köszönhetően.

A Bizottsághoz 189 válasz érkezett, 99 érdekelt fél pedig kiegészítő nyilatkozatokat és információkat is benyújtott válaszaihoz. A legtöbb válasz vállalkozói szövetségektől érkezett (80 válasz), ezt követték a vállalatok (36 válasz) és a nem kormányzati szervezetek (26 válasz). Emellett a 2020 szeptembere és októbere közötti időszakban kilenc találkozó került megszervezésre az érdekelt felek számára egy-egy speciális témában, 2020. november 10-én pedig külön az energiahatékonysági irányelvvel foglalkozó szakértői is összeült. A Bizottság a minőségi jogalkotásra vonatkozó szabályokkal összhangban 2020. november 17. és 2021. február 9. között nyilvános konzultációt indított az interneten. A felmérés feleletválasztós és nyitott kérdéseket tartalmazott, amelyek az utólagos értékelés különféle szempontjait és az energiahatékonysági irányelv felülvizsgálatának lehetőségeit ölelték fel. Összesen 344 válasz érkezett. A válaszadók legnagyobb csoportját a vállalkozói szövetségek alkották (132 válasz), majd az egyéni vállalkozások és vállalatok (92 válasz), amelyeket a nem kormányzati szervezetek követtek (34 beadvány). 21 válaszadó személyes minőségében válaszolt. 24 közigazgatási szerv válaszolt, köztük 9 tagállam (Ciprus, Csehország, Észtország, Finnország, Franciaország, Litvánia, Hollandia, Spanyolország és Svédország) nemzeti hatóságai.

Az energiaunió és az éghajlat-politika irányításáról szóló (EU) 2018/1999 rendelet integrált energia- és éghajlat-politikai tervezési, nyomonkövetési és jelentéstételi keretet hozott létre annak érdekében, hogy a Párizsi Megállapodás átláthatósági követelményeivel összhangban nyomon lehessen követni az éghajlat- és energiapolitikai célok megvalósítása terén elért haladást. A tagállamoknak 2019 végéig be kellett nyújtaniuk integrált nemzeti energia- és klímaterveiket a Bizottságnak, amelyek az energiaunió 2021 és 2030 közötti időszakra vonatkozó öt dimenzióját magukban foglalják. A tagállamoknak kétévente jelentést kell tenniük a tervek végrehajtása terén elért eredményekről, továbbá 2023. június 30-ig be kell nyújtaniuk a Bizottsághoz az arra vonatkozó tervezetüket, hogy miként fogják aktualizálni az eredeti terveket, amelynek végleges változata 2024. június 30-án esedékes. A tervek aktualizálásakor szükség esetén figyelembe lehet venni az energiahatékonysági irányelv felülvizsgálata során elfogadott új célkitűzéseket is. Az energiaunió irányításáról szóló rendelet szerinti jelentéstételi rendszer várhatóan hatékony lesz az uniós és nemzeti szintű energiahatékonysági hozzájárulások terén tett tagállami haladás nyomon követésében.

A 23. és 24. cikk a fűtésre és hűtésre vonatkozó átfogó értékelések szigorúbb tervezését és utánkövetését írja elő, ideértve a helyi és regionális szint előmozdítását is. Ezek a cikkek minimumkövetelményeket vezetnek be a hatékony távfűtési és távhűtési rendszerekre vonatkozóan, szélesebb körű költség-haszon követelményeket írnak elő, és kötelezővé teszik a hulladékhő újrafelhasználását. A hatékony távfűtésre vonatkozó minimumkövetelményeket fokozatosan szigorítani fogják annak érdekében, hogy 2050-re teljes mértékben dekarbonizált hő-/hűtőenergia-ellátást biztosítsanak a hatékony távfűtési vagy távhűtési rendszerekben. A nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelésre vonatkozó követelmények kiegészülnek a kapcsolt energiatermelésből származó közvetlen CO2-kibocsátásra vonatkozó kritériummal, amennyiben az nem megújuló energiaforrásból vagy hulladékból származik.

A közszféra példamutató szerepének részeként a 7. cikk egy olyan rendelkezést is tartalmaz, amely szerint az ajánlatkérő szervek előírhatják, hogy az ajánlatokban szerepeljen az új épületek globális felmelegedési potenciálja is (számszerűsített mutató kgCO2e/m²-ben [a hasznos belső alapterületre számítva] minden egyes életciklusszakaszra vonatkozóan, egy 50 éves referencia-időszak átlagában), különösen a 2000 négyzetméter feletti új épületek esetében. Ez egy olyan rendelkezéshez kapcsolódik, amelynek célja a körforgásos gazdasággal és a szén-dioxid-kibocsátás teljes életciklusával kapcsolatos tudatosság növelése a közbeszerzési gyakorlatokban.

A 6. cikk kiterjeszti a felújítási kötelezettség hatályát. Mostantól ez a kötelezettség minden közigazgatási szinten minden állami szervre és a közintézmények tevékenységének valamennyi olyan ágazatában érvényes – beleértve az egészségügyet, az oktatást és az állami tulajdonú lakásokat is –, ahol az épületek állami szervek tulajdonában vannak. Ez minden tagállamban mindenki számára érezhetőbbé teszi a középületek felújításának előnyeit, és megsokszorozza a közszférában végrehajtott felújítások számát. A 6. cikk arra irányul, hogy a felújítások a közel nulla energiaigényű épületekre vonatkozó szabványnak megfelelően történjenek, amely egy fokozott költséghatékonyságú szabvány. A felújítási arány továbbra is legalább 3 % marad, ami a minimális felújítási arány legkisebb közös nevezője, ugyanakkor ismeretes, hogy egyes tagállamok, régiók és városok már szigorúbb felújítási követelményeket és normákat fogadtak el a közszférában. Végezetül megszűnnek azok az alternatívák, amelyek lehetővé tették a tagállamok számára, hogy a felújításon kívüli intézkedések révén is hasonló energiamegtakarítást érjenek el. Ezek az intézkedések a 8. cikk szerinti energiamegtakarítási kötelezettségekbe továbbra is beszámíthatók és továbbra is hozzájárulhatnak a 8. cikk szerinti kötelezettség teljesítéséhez. A 6. cikk az épületkorszerűsítési programmal összhangban végzett felújításokra irányul.

A 3. cikk új rendelkezést vezet be az energiahatékonyság elsődlegességének elvére vonatkozóan, hogy jogalapot biztosítson az elv alkalmazásához, ugyanakkor minimálisra csökkentse az adminisztratív terheket. Egy olyan kötelezettséget is magában foglal, miszerint az energiahatékonysági megoldásokat figyelembe kell venni mind az energiarendszerekre vonatkozó szakpolitikai és beruházási döntések során, mind a nem energetikai ágazatokban, többek között a szociális bérlakásokkal kapcsolatban

Az Unió eddig soha nem tapasztalt kihívásokkal szembesül, hiszen energiaimporttól való függősége megnőtt, az energiaforrások korlátozott mértékben állnak rendelkezésre, el kell érnie, hogy az éghajlatváltozás ne haladjon meg egy bizonyos mértéket, miközben ki kell lábalnia a gazdasági válságból is. A fenti problémák kezelésének értékes eszköze lehet az energiahatékonyság. Az energiahatékonyságnak köszönhetően ugyanis csökken a primerenergia-fogyasztás és az energiaimport, ami javítja az Unió ellátásbiztonságát. Az energiahatékonyság hozzájárul továbbá az üvegházhatásúgáz-kibocsátás költséghatékony csökkentéséhez, és ezáltal az éghajlatváltozás hatásainak enyhítéséhez is. Az energiahatékonyabb gazdaságra való áttérés ezenkívül várhatóan felgyorsítja az innovatív technológiai megoldások elterjedését az Unióban és javítja az uniós ipar versenyképességét, ezáltal előmozdítja a gazdaság növekedését és minőségi munkahelyeket teremt az energiahatékonysághoz kapcsolódó számos ágazatban.

Az üvegházhatású gázok kibocsátásának a 2020-ig terjedő időszakra szóló közösségi kötelezettségvállalásoknak megfelelő szintre történő csökkentésére irányuló tagállami törekvésekről szóló, 2009. április 23-i 2009/406/EK európai parlamenti és tanácsi határozat arra kötelezi a Bizottságot, hogy 2012-ig készítsen felmérést és jelentést arról, hogy az Unió és tagállamai milyen előrelépéseket tettek annak a célkitűzésnek a teljesítése érdekében, hogy az energiafogyasztás 2020-ra az előrejelzésekhez képest 20 %-kal csökkenjen. A határozatban a Tanács és a Parlament kijelenti azt is, hogy a Bizottságnak 2012. december 31-ig az energiahatékonyság fejlesztésének felgyorsítására irányuló megerősített vagy új intézkedésekre kell javaslatot tennie, elsősorban azzal a céllal, hogy segítse a tagállamokat az üvegházhatásúgáz-kibocsátás csökkentésére vonatkozó uniós kötelezettségvállalások megvalósításában. Ez az irányelv ennek a követelménynek tesz eleget. Ez az irányelv hozzájárul továbbá az alacsony szén-dioxid-kibocsátású, versenyképes gazdaság 2050-ig történő megvalósításának ütemtervében foglalt célok eléréséhez, így különösen az energetikai ágazat üvegházhatásúgáz-kibocsátásának csökkentése által, valamint a kibocsátásmentes villamosenergia-termelés 2050-ig történő megvalósításához is.

A Bizottság 2011. március 8-án elfogadta az alacsony szén-dioxid-kibocsátású, versenyképes gazdaság 2050-ig történő megvalósításának ütemtervét is, amely ebből a szemszögből is rámutatott arra, hogy jobban a középpontba kell helyezni az energiahatékonyságot.

(11)⌦ Ezen irányelv ⌫ A 2012/27/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv ⇨ lépést tesz ⇦ az energiaunió felé ⇨ a 2050-re elérendő klímasemlegesség felé ⇦ történő haladás egyik eleme, amelynek keretében az energiahatékonyság önálló energiaforrásként kezelendő. Az „első az energiahatékonyság” energiahatékonyság elsődlegességének elve ⇨ olyan átfogó elv, amelyet ⇦ figyelembe kell venni ⇨ az energiarendszeren túl valamennyi ágazatban, valamennyi szinten, ideértve a pénzügyi ágazatot is. Az energiahatékonysági megoldásokat elsődleges opcióként kell tekinteni a szakpolitikai, tervezési és beruházási döntéseknél, ⇦ a kínálati oldalra és az egyéb szakpolitikai területekre vonatkozó új szabályok kialakításakor. ⇨ Jóllehet az energiahatékonyság elsődlegességének elvét egyéb jogi kötelezettségek, célkitűzések és elvek sérelme nélkül kell alkalmazni, utóbbiak se nem akadályozhatják annak alkalmazását, se nem mentesíthetnek azok alkalmazása alól. ⇦ A Bizottságnak biztosítania kell, hogy az energiahatékonyság és a keresleti oldali reagálási mechanizmusok a termelési kapacitással azonos hangsúlyt kapjanak. Az energiahatékonyságot minden, az energiarendszer tervezéséhez kapcsolódó döntés és finanszírozási döntés meghozatala során figyelembe kell venni. Az energiahatékonysági fejlesztéseket minden olyan esetben meg kell valósítani, amikor azok költséghatékonyabbak, mint a megfelelő kínálati oldali megoldások. Ennek hozzá kellene járulnia ahhoz, hogy az Unió – különösen a polgárok és a vállalkozások – ki tudja aknázni az energiahatékonyság számos előnyét. ⇨ Az energiahatékonyság-javító intézkedések végrehajtását prioritássá kell tenni az energiaszegénység enyhítése tekintetében is ⇦

(9)Bár az energiamegtakarítási potenciál valamennyi ágazatban továbbra is nagy, különös kihívást jelent a közlekedés, mivel az a végsőenergia-fogyasztás több mint 30 %-át teszi ki, valamint az épületek, mivel az Unió épületállományának 75 %-át alacsony energiahatékonyság jellemzi. Egy másik egyre fontosabb ágazat az információs és kommunikációs technológiai (IKT) ágazat, amely a világ teljes villamosenergia-felhasználásának 5–9 %-áért és az összes kibocsátás több mint 2 %-áért felelős. 2018-ban az adatközpontok az EU-28 villamosenergia-igényének 2,7 %-át tették ki. „Energy-efficient Cloud Computing Technologies and Policies for an Eco-friendly Cloud Market” (Energiahatékony felhőalapú informatikai technológiák és politikák a környezetbarát felhőalapú piacért). Ezzel összefüggésben az Unió digitális stratégiája kiemelte, hogy rendkívül energiahatékony és fenntartható adatközpontokra van szükség, valamint fokozni kell az átláthatóságot a távközlési szolgáltatók környezeti lábnyomával kapcsolatban. Figyelembe kell venni továbbá az ipar energiaigényének a dekarbonizációból fakadó lehetséges növekedését, különösen az energiaigényes folyamatok esetében.

(27)Ahhoz, hogy a közszféra példamutató szerepet töltsön be, saját dekarbonizációs és energiahatékonysági célokat kell kitűznie. A közszférában az energiahatékonyság-javításnak tükröznie kell az uniós szinten szükséges erőfeszítéseket. A végsőenergia-fogyasztási célnak való megfelelés érdekében az Uniónak 2030-ig 19 %-kal kell csökkentenie végsőenergia-fogyasztását a 2017., 2018. és 2019. évi átlagos energiafogyasztáshoz képest. A közszféra energiafogyasztásának legalább 1,7 %-os éves csökkentésére vonatkozó kötelezettség várhatóan biztosítja majd, hogy a közszféra példamutató szerepet játszhasson. A végsőenergia-fogyasztás csökkentése érdekében a tagállamok továbbra is teljes rugalmasságot élveznek az energiahatékonyság-javító intézkedések megválasztása tekintetében. A végsőenergia-fogyasztás éves csökkentésének előírása kisebb adminisztratív terhet jelent, mintha az energiamegtakarítás mérésére szolgáló módszerek kerülnének meghatározásra.

(35)A bizonyos termékek és szolgáltatások beszerzése, valamint épületek vásárlása és bérlése tekintetében az építési beruházásokat, beszerzéseket vagy szolgáltatásokat közbeszerzési szerződések útján odaítélő központi kormányzatoknak ⇨ ajánlatkérő szerveknek vagy közszolgáltató ajánlatkérőknek ⇦ példát kell mutatniuk, és döntéseik során szem előtt kell tartaniuk a beszerzések energiahatékonyságát⇨ , továbbá az energiahatékonyság elsődlegességének elvét kell alkalmazniuk, azon közbeszerzési szerződések és koncessziók tekintetében is, amelyekre nézve a IV. melléklet nem ír elő konkrét követelményeket ⇦. Ez azon igazgatási szervezeti egységekre vonatkozik, amelyek illetékessége egy tagállam egész területére kiterjed. Amennyiben valamely tagállamban, illetve egy adott hatáskör vonatkozásában nem létezik olyan érintett igazgatási szervezeti egység, amelynek illetékessége kiterjed a tagállam egész területére, akkor a kötelezettségnek azokra az igazgatási egységekre kell vonatkoznia, amelyek illetékessége együttesen kiterjed a tagállam egész területére. Mindamellett be kell tartani az uniós közbeszerzési irányelvek rendelkezéseit. ⇨ A tagállamoknak el kell hárítaniuk az egy tagállamon belüli vagy határokon átnyúló közös közbeszerzés akadályait, amennyiben e közbeszerzések csökkentik a költségeket, valamint fokozzák a belső piac nyújtotta előnyöket azáltal, hogy üzleti lehetőségeket teremtenek az ellátók és az energiahatékonysági szolgáltatók számára. ⇦

(33)A felújítások arányának meghatározásához a tagállamoknak tudniuk kell, hogy mely épületek nem érik el a közel nulla energiaigényű épületek szintjét. Ezért a tagállamoknak az energiahatékonysági tanúsítványok átfogó adatbázisának részeként a középületekről is nyilvántartást kell közzétenniük és naprakészen tartaniuk. E nyilvántartás alapján a magánszereplők, köztük az energetikai szolgáltató vállalatok is felújítási megoldásokat javasolhatnak, és azokat az uniós épületállomány megfigyelőközpontja összesítheti.

(40)Tekintettel arra, hogy az épületek üzemeltetési élettartamuk előtti és után is okoznak üvegházhatásúgáz-kibocsátást, a tagállamoknak az épületek szén-dioxid-kibocsátásának teljes életciklusát is figyelembe kell venniük. Erre a közszféra példamutató szerepének részeként tett azon erőfeszítések keretében kerül sor, amelyek a teljes életciklus alatti teljesítményre, a körforgásos gazdaság szempontjaira és a környezeti hatásokra fordított figyelem növelésére irányulnak. A közbeszerzés tehát lehetőséget kínálhat arra, hogy az épületek teljes életciklusára vetített CO2-kibocsátásával foglalkozzanak. E tekintetben az ajánlatkérő szervek fontos szereplők, mivel közbeszerzési eljárások részeként olyan új épületeket vásárolhatnak, amelyek globális felmelegedési potenciáljával teljes életciklusuk alatt törődnek.

(45)Tekintettel a 2030-ig tartó időszakra vonatkozó éghajlat- és energiapolitikai keretre, Aza ⌦ ezen ⌫ 2012/27/EU irányelv által meghatározott energiamegtakarítási kötelezettségeket ⇨ növelni kell és ⇦ ki kell terjeszteni a 2020 ⇨ 2030 ⇦ utáni időszakra ⌦ is alkalmazni kell ⌫. Ez a kiterjesztés nagyobb stabilitást fog teremteni ⌦ biztosít ⌫ a beruházók számára, és ezáltal elő fogja mozdítani a hosszú távú beruházásokat és az olyan hosszú távú energiahatékonysági intézkedéseket, mint az épületek mélyfelújítása, azon hosszú távú cél szem előtt tartásával, hogy könnyebbé váljon a meglévő épületek közel nulla energiaigényű épületekké történő költséghatékony átalakítása. Az energiamegtakarítási kötelezettségek fontos szerepet töltenek be a helyi növekedésben, és munkahelyteremtésben létrehozásában, ⇨ a versenyképesség fokozásában és az energiaszegénység enyhítésében. ⇦ ⌦ Biztosítania ⌫ és azokat fenn kell tartani annak biztosítása érdekében, hogy az Unió további lehetőségek teremtése révén elérhesse energiaügyi és éghajlat-politikai célkitűzéseit, valamint megszüntesse az energiafogyasztás és a növekedés közötti kapcsolatot. A magánszférával való együttműködés fontos annak értékeléséhez, hogy milyen feltételek mellett lehet a magánberuházásokat bevonni az energiahatékonysági projektekbe, valamint új bevételi modelleknek az energiahatékonyság területén megvalósuló innovációkhoz való kialakításához.

(50)Az energiamegtakarítási kötelezettség teljesítését célzó szakpolitikai intézkedések kidolgozásakor a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk az uniós éghajlat- és környezetvédelmi előírásokat és prioritásokat, és meg kell felelniük az (EU) 2020/852 rendelet értelmében vett, a „jelentős károkozás elkerülését célzó” elvnek. A tagállamoknak nem támogathatnak környezeti szempontból nem fenntartható tevékenységeket, például szilárd fosszilis tüzelőanyagok használatát. Az energiamegtakarítási kötelezettség célja, hogy erőteljesebben lépjen fel az éghajlatváltozással szemben azáltal, hogy a tagállamokat olyan fenntartható és tiszta szakpolitikai intézkedések kombinációjának végrehajtására ösztönzi, amelyek reziliensek és mérsékelik az éghajlatváltozást. Ezért a fosszilis tüzelőanyagok közvetlen égetésére vonatkozó szakpolitikai intézkedések révén elért energiamegtakarítás ezen irányelv átültetésétől kezdve nem számítható be az energiamegtakarítási kötelezettség keretében figyelembe vehető energiamegtakarításnak. Ez lehetővé teszi az energiamegtakarítási kötelezettség összehangolását az európai zöld megállapodás, az éghajlat-politikai célterv és az épületkorszerűsítési program célkitűzéseivel, valamint tükrözi az IEA nulla nettó kibocsátásról szóló jelentésében azonosított fellépés szükségességét. A korlátozás arra kívánja ösztönözni a tagállamokat, hogy közpénzeket kizárólag időtálló és fenntartható technológiákra fordítsanak. Fontos, hogy a tagállamok egyértelmű szakpolitikai keretet és beruházási biztonságot nyújtsanak a piaci szereplők számára. Az energiamegtakarítási kötelezettség keretében alkalmazott számítási módszert úgy kell végrehajtani, hogy minden piaci szereplő észszerű időn belül ki tudja igazítani technológiáit. Amennyiben a tagállamok – például támogatási rendszerek vagy energiahatékonysági kötelezettségi rendszerek révén – támogatják a hatékony fosszilistüzelőanyag-technológiák elterjedését vagy ilyen technológiák korai lecserélését, az ebből fakadó energiamegtakarítások a továbbiakban már nem számíthatók be az energiamegtakarítási kötelezettség keretében. Míg például a földgázalapú kapcsolt energiatermelés ösztönzéséből származó energiamegtakarítás nem lenne beszámítható, a korlátozás nem vonatkozna a fosszilis tüzelőanyagok közvetett felhasználására, például akkor, ha a villamosenergia-termelés fosszilis tüzelőanyagokat is magában foglalja. Továbbra is beszámíthatónak kell maradniuk azon szakpolitikai intézkedéseknek, amelyek a fogyasztói szokások megváltoztatása – például tájékoztató kampányok, környezetkímélő vezetés – révén igyekeznek csökkenteni a fosszilis tüzelőanyagok használatát. Az épületfelújításokra irányuló szakpolitikai intézkedések révén elért energiamegtakarítások tartalmazhatnak olyan intézkedéseket is, mint például a fosszilis tüzelőanyaggal működő fűtési rendszerek cseréje és az épületszerkezet javítása, amelyeket azokra a technológiákra kell korlátozni, amelyek lehetővé teszik az adott tagállamban megállapított nemzeti építési szabályzatoknak megfelelően előírt energiamegtakarítás elérését. Mindazonáltal a tagállamoknak elő kell mozdítaniuk a fűtési rendszerek korszerűsítését a mélyfelújítások részeként, összhangban a karbonsemlegesség hosszú távú célkitűzésével, azaz a fűtési igény csökkentésével és a fennmaradó fűtési igény szén-dioxid-mentes energiaforrással történő fedezésével.

(48)Aránytalan lenne azonban e követelményt Ciprus és Málta számára is előírni. E szigeten fekvő kis tagállamok energiapiaca ugyanis sajátos jellemzőkkel bír – például csak egy villamosenergia-forgalmazó van, hiányoznak a földgázszállító hálózatok, valamint a távfűtési és -hűtési rendszerek, továbbá kisméretűek a kőolaj-forgalmazó vállalkozások –, amelyek jelentős mértékben korlátozzák az energiamegtakarítási kötelezettség teljesítése céljából bevezethető intézkedések körét. E sajátos jellemzőkhöz társul még az említett tagállamok energiapiacának kis mérete is. Ezért ⇨ A 2021 és 2023. december 31. közötti időszakra ⇦ Ciprustól és Máltaától azt kell megkövetelni számára azt kell előírni, hogy mindössze a 2021 és 2030 közötti időszakban a végsőenergia-fogyasztás 0,24 %-ának megfelelő új megtakarítással egyenértékű halmozott végfelhasználási energiamegtakarítást érjenek el. ⇨ Ezen egyéni megtakarítási arányt 2024. január 1-jétől kezdődően meg kell szüntetni. ⇦

⇨ új szöveg

(59)A hatékony vízgazdálkodás jelentős mértékben hozzájárulhat az energiamegtakarításhoz. A vízügyi ágazat és a szennyvíztisztító ágazat villamosenergia-felhasználása az Unió villamosenergia-felhasználásának 3,5 %-át teszi ki, és ez a részarány várhatóan növekedni fog. Ugyanakkor a vízszivárgás az Unióban a teljes vízfogyasztás 24 %-át teszi ki, az energiaágazat pedig a legnagyobb vízfogyasztó, amelynek fogyasztása az összfogyasztás 44 %-át teszi ki. Teljeskörűen fel kell térképezni, hogy milyen potenciális energiamegtakarítással jár az intelligens technológiák és folyamatok alkalmazása ⇨ , és azokat alkalmazni kell, ha költséghatékonynak bizonyulnak, valamint mérlegelni kell az energiahatékonyság elsődlegességének elvét. A fejlett öntözési technológiák emellett jelentősen csökkenthetik a mezőgazdaság vízhasználatát és a víz kezeléséhez és szállításához használt energiát ⇦.

🡻 (EU) 2018/2002 (23) preambulumbekezdés (kiigazított szöveg)

⇨ új szöveg

(60)Az Európai Unió működéséről szóló szerződés 9. cikkével összhangban az Unió energiahatékonysági politikáinak inkluzívnak kell lenniük, és ezért az energiaszegénység által érintett ⌦ minden ⌫ fogyasztók számára is ⇨ egyenlő ⇦ hozzáférést kell biztosítaniaiuk az energiahatékonysági intézkedésekhez. Az épületek energiahatékonysága javításánakt ⇨ prioritásként kell végrehajtani ⇦ különösen a kiszolgáltatott helyzetben lévő háztartások ⇨ felhasználók és végső felhasználók, ⇦ – ideértve az energiaszegénység által érintetteket ⇨ személyek ⇦ – és adott esetben a szociális bérlakásban élők ⇨ személyek, az idősek, valamint a vidéki és távoli területeken élők körében⇦ javát kell szolgálnia. ⇨ Ebben az összefüggésben külön figyelmet kell fordítani az olyan csoportokra, amelyek nagyobb mértékben érintettek vagy jobban ki vannak téve az energiaszegénység kockázatának, vagy érzékenyebbek az energiaszegénység káros hatásaira, így például a nőkre, a fogyatékossággal élő személyekre, az idősekre, a gyermekekre és a faji vagy etnikai kisebbséghez tartozó személyekre. ⇦ A tagállamok már most is megkövetelhetik a kötelezett felektől, hogy energiatakarékossági intézkedéseik az energiaszegénységhez kapcsolódó szociális célokat is tartalmazzanak, és ezt a lehetőséget egyrészt ki kell terjeszteni ⌦ már kiterjesztették ⌫ az alternatív szakpolitikai intézkedésekre és az ⌦ európai ⌫ nemzeti energiahatékonysági alapokra,. másrészt kEzt a lehetőségetkötelezettséggé kell átalakítani ⇨ a kiszolgáltatott helyzetben lévő felhasználók és végső felhasználók védelme és felelősségvállalásuk elősegítése, valamint az energiaszegénység enyhítése érdekében ⇦, miközben ugyanakkor pedig továbbra is teljes rugalmasságot kell biztosítani a tagállamoknak ⇨ szakpolitikai intézkedéseik típusa, ⇦ az ilyen intézkedések mérete, alkalmazási köre és tartalma tekintetében. Ha egy energiahatékonysági kötelezettségi rendszer nem tesz lehetővé egyéni energiafogyasztókkal kapcsolatos intézkedéseket, akkor a tagállam egyedül alternatív szakpolitikai intézkedések útján hozhat az energiaszegénység enyhítését célzó intézkedéseket. ⇨ A tagállamoknak szakpolitikai intézkedéseik kombinációján belül biztosítaniuk kell, hogy más szakpolitikai intézkedések ne érintsék hátrányosan a kiszolgáltatott helyzetben lévő felhasználókat, a végső felhasználókat, az energiaszegénység által érintett személyeket és adott esetben a szociális bérlakásokban élő személyeket. A tagállamoknak a lehető legjobban ki kell használniuk az energiahatékonyság-javító intézkedésekre irányuló közfinanszírozású beruházásokat, ideértve az uniós szinten létrehozott finanszírozási és pénzügyi eszközöket is. ⇦

⇩ új szöveg

(61)Ez az irányelv a kiszolgáltatott helyzetben lévő felhasználók fogalmára hivatkozik, amelyet a tagállamoknak az (EU) 2019/944 irányelv alapján meg kell határozniuk. Továbbá a 2012/27/EU irányelv alapján a „hasznosító fogyasztó” fogalma mellett a „végső felhasználó” fogalma egyértelművé teszi, hogy a többlakásos épületek fűtés, hűtés és használati melegvíz előállítására szolgáló kollektív rendszereihez használt energia tekintetében azokat a fogyasztókat is megilleti a számlázással és fogyasztással kapcsolatos információkhoz való jog, akiknek nincs egyedi vagy közvetlen szerződése az energiaszolgáltatóval. A kiszolgáltatott helyzetben lévő felhasználók fogalma nem feltétlenül veszi célba a végső felhasználókat. Ezért annak biztosítása érdekében, hogy az ezen irányelvben meghatározott intézkedések minden kiszolgáltatott helyzetben lévő magánszemélyt és háztartást elérjenek, a tagállamoknak nemcsak a szűk értelemben vett felhasználókat, hanem a végső felhasználókat is be kell vonniuk a kiszolgáltatott helyzetben lévő felhasználók fogalmának meghatározásába.

🡻 (EU) 2018/2002 (24) preambulumbekezdés

⇨ új szöveg

(62)Az Unióban mintegy 50 ⇨ 34 ⇦ millió háztartást érint az energiaszegénység ⇨ nem tudta otthonát megfelelően felmelegíteni 2019-ben ⇦ ⇨ Az európai zöld megállapodás prioritásként tekinti az átállás szociális dimenzióját, kötelezettséget vállalva azon elv mellett, hogy senki ne maradjon hátra az átállás folyamatában. A zöld átállás, ideértve a tiszta energiára való átállást is, különbözően érinti a nőket és a férfiakat, és sajátos hatást gyakorolhat egyes hátrányos helyzetű csoportokra, köztük a fogyatékossággal élő személyekre. ⇦ Az energiahatékonysági intézkedéseknek emiatt központi jelentőségűeknek kell lenniük minden, az energiaszegénység és a fogyasztói kiszolgáltatottság felszámolására irányuló költséghatékony stratégiában, és ki kell egészíteniük a tagállami szintű szociális biztonsági szakpolitikákat. Annak biztosítása érdekében, hogy az energiahatékonysági intézkedések fenntarthatóan csökkentsék a bérlők energiaszegénységét, figyelembe kell venni ezen intézkedések költséghatékonyságát, valamint az ingatlantulajdonosok és -bérlők számára való megfizethetőségét, és tagállami szinten garantálni kell ezen intézkedések megfelelő pénzügyi ⇨ és műszaki ⇦ támogatását. ⇨ A tagállamoknak támogatniuk kell a helyi és regionális szinteket az energiaszegénység azonosításában és enyhítésében. ⇦ Az Unió épületállományának a Párizsi Megállapodás célkitűzéseivel összhangban hosszú távon közel nulla energiaigényűvé kell válnia. Az épületfelújítások jelenlegi aránya nem elégséges, és az energiaszegénységben élő, alacsony jövedelmű polgárok által lakott épületeket a legnehezebb elérni. Ezért különösen fontosak az ezen irányelvben az energiamegtakarítási kötelezettségekre és az energiahatékonysági kötelezettségi rendszerekre vonatkozóan megállapított intézkedések, valamint az alternatív szakpolitikai intézkedések.

🡻 2012/27/EU (24) preambulumbekezdés

⇨ új szöveg

(63)Az egyes olyan piaci szegmensekben rejlő energiamegtakarítási potenciál kihasználása érdekében, amelyekben a piacon általában nem kínálnak energetikai auditot (például a kis- és középvállalkozásokban (kkv-k)), a tagállamoknak a kkv-kat energetikai audit elvégeztetésére ösztönző programokat kell kidolgozniuk. Az energetikai audit rendszeres elvégeztetését kötelezővé kell tenni a nagyvállalatok számára, mivel ezzel jelentős energiamegtakarítás érhető el. Az energetikai auditok során figyelembe kell venni a vonatkozó európai szabványokat – ilyen például az EN ISO 50001 (energiagazdálkodási rendszerek) vagy az EN 16247-1 (energetikai auditok), illetve energetikai audit alkalmazása esetén az EN ISO 14000 (környezetközpontú irányítási rendszerek) –, és ezáltal az auditoknak az ezen irányelv VI. mellékletében foglalt követelményekkel is összhangban kell lenniük, mivel ezek a rendelkezések nem haladják meg az e vonatkozó szabványokban megállapított követelményeket. ⇨ Jelenleg folyamatban van egy, az energetikai auditokra vonatkozó specifikus európai szabvány kidolgozása. Az energetikai auditokat önállóan is el lehet végezni, de részét képezhetik átfogóbb környezetvédelmi vezetési rendszernek vagy energiahatékonyság-alapú szerződésnek is. E rendszereknek minden ilyen esetben meg kell felelniük a VI. melléklet minimumkövetelményeinek. Ezenkívül például az uniós jog és az EU ETS keretében az egyes fuvarozók kibocsátásainak és üzemanyag-fogyasztásának nyomon követésére létrehozott konkrét mechanizmusok és rendszerek összeegyeztethetőnek tekinthetők az energetikai auditokkal, beleértve az energiagazdálkodási rendszerek keretében végrehajtott auditokat is, amennyiben megfelelnek a VI. mellékletben meghatározott minimumkövetelményeknek. ⇦

⇩ új szöveg

(64)Az energiagazdálkodási rendszerek és az energetikai auditok alkalmazásának meghatározásakor a vállalkozás átlagos fogyasztását kell kritériumnak tekinteni annak érdekében, hogy e mechanizmusok révén pontosabban azonosítani lehessen a releváns költséghatékony energiamegtakarítási lehetőségeket. Az energiagazdálkodási rendszerekre és az energetikai auditokra vonatkozóan meghatározott fogyasztási küszöbértékeket el nem érő vállalkozásokat ösztönözni kell arra, hogy energetikai auditnak vessék alá magukat, és végrehajtsák az ezen auditokból származó ajánlásokat.