[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 13.11.2007

COM(2007) 693 végleges

A BIZOTTSÁG MUNKADOKUMENTUMA

a tanúk, valamint az igazságszolgáltatással együttműködő személyek védelmének területére vonatkozó uniós jogszabály megvalósíthatóságáról

A BIZOTTSÁG MUNKADOKUMENTUMA

a tanúk, valamint az igazságszolgáltatással együttműködő személyek védelmének területére vonatkozó uniós jogszabály megvalósíthatóságáról

1. BEVEZETÉS

E dokumentum a tanúk, valamint az igazságszolgáltatással együttműködő személyek védelmének területére vonatkozó európai jogalkotási javaslat hatásának felméréséhez szükséges előkészítő munka eredménye. E munkadokumentum megállapítja a jogalkotás és az általános gyakorlat terén nemzeti, európai, valamint nemzetközi szinten elért eredményeket. Ezt a problémák, célkitűzések és szakpolitikai választási lehetőségek elemzése követi. A dokumentum kiemeli azokat a kulcsfontosságú témákat, amelyeket részletesebben meg kell vitatni, mielőtt sor kerülne az összehangolt európai tanúvédelmi rendszer létrehozására.

A Bizottság 2007. évi jogalkotási- és munkaprogramja[1] prioritást élvező kezdeményezésként említette a tanúk, valamint az igazságszolgáltatással együttműködő személyek védelmét. A hatásvizsgálati eljárás során ugyanakkor arra a következtetésre jutottak, hogy jelenleg nem ajánlatos az uniós szintű jogalkotás.

2. HÁTTÉR

A tanúk megfelelő védelmének biztosítása meghatározó szerepet játszhat az elkövetők bíróság elé állításában, mivel gyakran a tanúk együttműködésétől függ a büntetőeljárás egyes szakaszainak sikeres lezárása. Az elkövetők gyakran – akár fenyegetéssel is – megkísérlik megakadályozni a tanúk vallomástételét. Mindenkinek állampolgári kötelessége tanúskodni, és az állam feladata, hogy a tanúkat megvédje a külső nyomásgyakorlástól.

A tanúvédelem olyan eljárás, amelynek során különleges eljárási és eljáráson kívüli védelmet biztosítanak a büntetőeljárásban tanúvallomást tévő tanúk részére abból a célból, hogy tanúvallomásuk megtétele előtt, annak során és azt követően garantálják biztonságukat és néhány esetben hozzátartozóik biztonságát is. Az igazságszolgáltatással együttműködő személyek számára is biztosítani kell a tanúk rendelkezésére álló védelmi intézkedéseket. Szervezett bűnözéshez kapcsolódó ügyekben az a személy az együttműködő, aki értékes információ birtokában van, lévén hogy ő maga is bűnöző tevékenységet folytat, és ennélfogva maga is a büntetőeljárás hatálya alá tartozik, illetve rá is büntetést szabnak ki.

Évek óta vizsgálják a tanúvédelem uniós szintű jogi szabályozásának szükségességét. Már a szervezett bűnözés megelőzéséről és az ellene való küzdelemről szóló 1997-es cselekvési program[2] 16. ajánlása javasolta, hogy vizsgálják meg a tanúk, valamint az igazságszolgáltatással együttműködő személyek védelmének szükségességét. A terrorizmus elleni küzdelemről szóló, 2004. március 25-i európai tanácsi nyilatkozat, valamint a hágai cselekvési terv [3] szintén hivatkozik a tanúk, valamint az igazságügyi szervekkel együttműködő személyek védelméről szóló javaslatra.

3. ELőKÉSZÍTő MUNKA

A tanúvédelemre vonatkozó, kötelező erejű európai jogszabály kidolgozásának előkészítő munkája 2004-re nyúlik vissza. Az volt a célja, hogy az uniós szintű hatást gyakorló joghézagok és működési hiányosságok meghatározása, valamint európai hozzáadott értéket képviselő megoldásokra tett javaslatok érdekében összegyűjtse a tagállami jogszabályokra, igazgatási struktúrákra és gyakorlati tapasztalatokra vonatkozó adatokat. A tanúvédelemre vonatkozó, összehasonlító AGIS-projekt[4] amellett, hogy a jogszabályokat és a gyakorlatot elemezte, az uniós jogszabályra vonatkozó javaslatot készített. A Bizottság szintén részt vett a közös Europol-ISISC-OPCO[5] munkacsoportban abból a célból, hogy megvizsgálja a nemzeti tanúvédelmi jogszabályok összehangolásának lehetőségeit[6].

A Bizottság 2006-ban és 2007-ben találkozókat szervezett[7]abból a célból, hogy konzultáljon a tagállamok képviselőivel és a tanúvédelmi szakértőkkel, amelyek jelentős hozzájárulást nyújtottak a Bizottságnak az uniós szintű jogszabály szükségességére vonatkozó vizsgálatához.

Az uniós polgárok véleményéről készült 2006-os Eurobarométer-felmérés[8] azt mutatta, hogy támogatják a tanúvédelemnek az Európai Unió szintjén történő kezelését. A polgárok 86%-a támogatja, 45%-a pedig kifejezetten erősen támogatja[9] a határokon átnyúló, valamint nemzetközi tanúvédelmi együttműködés kezelésével foglalkozó uniós politika kialakítását.

Erőfeszítéseket tettek, hogy megbízható adatokat és statisztikákat (pl.: Europol adatok, nyilvános nemzeti dokumentumok, az Európa Tanács különleges munkacsoportjának kérdőíveire adott válaszok, szakértői találkozók) gyűjtsenek össze. Az egyedi ügyek bizalmas kezelése miatt nem állnak rendelkezésre pontos adatok a védelemmel kapcsolatban. Rendkívül fontos a személyes adatoknak és a védelmi programok részleteinek a bizalmas kezelése annak érdekében, hogy a legnagyobb biztonságot nyújtsák a részt vevő személyek számára. Ugyanakkor az elmúlt 5-10 év során a legtöbb országban a tanúvédelem iránti igény növekedését tapasztalták mind a kérelmezők, mind a védelmi programokba felvett tanúk létszáma tekintetében.

4. EURÓPAI, NEMZETI, VALAMINT NEMZETKÖZI SZINTű JOGALKOTÁSI ÉS OPERATÍV TEVÉKENYSÉG

Az Európai Unió jogi eszközeinek ; vagyis a nemzetközi szervezett bűnözés elleni küzdelemben alkalmazott tanúvédelemről szóló állásfoglalásnak (1995)[10], valamint a nemzetközi szervezett bűnözés elleni küzdelemben az igazságszolgáltatási eljárás során együttműködő egyénekről szóló állásfoglalásnak (1996)[11] – lévén, hogy csak a szervezett bűnözés elleni küzdelemben alkalmazzák azokat – korlátozott a hatásköre, illetve ezek nem kötelező jogszabályok. Ezenfelül a kötelező erejű jogszabályok – így a terrorizmusról szóló kerethatározat[12], valamint a büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló tanácsi kerethatározat[13] – az információkért cserébe kedvezmények biztosításának lehetőségét írják elő.

A legtöbb EU tagállam vagy külön jogi aktusként, vagy a büntetőeljárásról szóló törvényének részeként rendelkezik tanúvédelmi jogszabályokkal . Ezek általában rendelkeznek a fogalommeghatározásokról (védett tanú, különösen védett tanú, az igazságszolgáltatással együttműködő személy), az eljárási intézkedésekről (a büntetőeljárásra, a tanúvallomás alternatív módszerére vonatkozó szabályok), az eljáráson kívüli intézkedésekről (fizikai védelem, elköltöztetés, a személyazonosság megváltoztatása), a szükséges végrehajtási struktúráról, a különböző bűnüldöző szervek szerepéről a tárgyalást megelőzően, a tárgyalás alatt, valamint azt követően, továbbá a védelmi rendszerben részt vevő felek jogairól és kötelezettségeiről. Általában részletek nélkül említést tesznek a tanúvédelem területén folytatott nemzetközi együttműködésről is.

Néhány ország rendelkezik a tanúvédelmi programok működésére vonatkozó külön jogszabályokkal, mások pedig nem; néhány ország nagymértékben politikai funkciónak tekinti a tanúvédelmet, mások pedig kulcsszerepet biztosítanak az igazságszolgáltatásnak, valamint a kormányzati minisztériumoknak; néhány rendelkezik nemzeti tanúvédelmi programmal, míg mások csak regionális, vagy helyi programokkal. A tanúk együttműködésének elősegítése érdekében bevezetett intézkedések tekintetében is jelentős eltérések mutatkoznak az országok között, részben a bűncselekmények nagyságrendjének és jellegének megfelelően, részben a jogi tradíció és környezet eltéréseihez (lásd a mellékletet) kapcsolódva.

Noha az „igazságszolgáltatással együttműködő személy” kifejezés nem gyakran szerepel a nemzeti büntető törvénykönyvekben, majdnem az összes ország biztosítja a bíróságnak azt a lehetőséget, hogy enyhítse azon elkövetők büntetését, akik a saját maguk vagy mások által elkövetett bűncselekmények felderítése érdekében együttműködnek a rendőrséggel/az igazságügyi hatóságokkal. Ugyanakkor néhány tagállam úgy döntött, hogy nem iktatja törvénybe az együttműködő személyekre vonatkozó szabályokat (vagy mert ritkán találkoznak olyan típusú bűncselekményekkel, amelyekre ezek alkalmazhatók volnának, vagy mert erkölcsi kifogásuk van a büntetés elengedésével/enyhítésével kapcsolatban). Más tagállamok épp ellenkezőleg, széles körben alkalmazzák ezt a formulát.

Különös figyelmet szenteltek az Európa Tanács tevékenységének. Ez a nemzetközi szerv a 90-es évek közepe óta foglalkozik tanúvédelemmel, és jogalkotó tevékenységet is végzett: ilyen a tanúk megfélemlítéséről, valamint a védelem jogairól szóló 13. ajánlás (1997), amely számos különböző olyan helyzetet érint, amelyekben a tanúnak védelemre lehet szüksége, továbbá a tanúk és az igazságszolgáltatással együttműködő személyek védelméről szóló 9. ajánlás (2005). Az eljárási védelem vonatkozásában jelentős hozzájárulást nyújtottak az Emberi Jogok Európai Bíróságának határozatai, különösen az emberi jogokról szóló európai egyezménynek a méltányos tárgyalás garantálásáról szóló 6. cikkére vonatkozóan. Említést kell tenni az Európa Tanács egyéb olyan jogi eszközeiről[14], amelyek a védelem témájára vonatkozó rendelkezéseket tartalmaznak.

Európa szerte léteznek a tanúvédelem terén folytatott együttműködésre vonatkozó gyakorlati intézkedések is. 2000-ben önkéntes alapon hozták létre a különleges tanúvédelmi egységek vezetőiből álló, az erre tényleges megbízatással nem rendelkező Europol által koordinált Európai Összekötők Hálózatát . Az évek során a hálózat mind az 5 földrészre kiterjedő, globális szakmai fórummá növekedett[15]. A hálózat találkozói fórumot teremtenek az információk, fejlesztési eszközök, iránymutatások cseréje számára, azonban nem írnak elő operatív tevékenységeket. Az Europol-hálózat keretén belül zajlott viták alapján állították össze, valamint „uniós iránymutatásként” bocsátották közre a következő két dokumentumot: „Az Európai Unió tanúvédelem területén folytatott rendőrségi együttműködésének alapelveit”, amely a tanúk nemzetközi átköltöztetésére összpontosít, valamint „A tanú védelmi programba való felvételének közös kritériumait”, amely a tanú védelmi programba való felvételének kritériumait szabályozza.

A nemzetközi tanúvédelmi együttműködés tekintetében – legyen szó akár az EU-n belüli együttműködésről, akár a nemzetközi bírói hatóságokkal vagy harmadik országokkal folytatott együttműködésről – az országok általában eseti alapon kétoldalú megállapodásokat kötnek. A három balti állam kötötte az egyetlen európai szintű többoldalú megállapodást[16] annak érdekében, hogy az e megállapodás másik felének bűnüldöző hatóságait segítő személyekkel szembeni büntetőeljárás megszüntetése, vagy büntetésük csökkentése segítségével büntetőügyi együttműködést valósítsanak meg.

Tekintettel arra, hogy csak az elmúlt években kezdték meg nemzetközi joghatóság , valamint a nemzetközi büntetőeljárás szabályainak kidolgozását, a volt Jugoszlávia területén elkövetett, a nemzetközi humanitárius jogot súlyosan sértő bűncselekmények megbüntetésére létrehozott nemzetközi törvényszék (ICTY, 1993) alapvető forrás és elsődleges hivatkozási pont mindkét területen. Az ICTY-re vonatkozó szabályok nagymértékben alkalmazhatók a Nemzetközi Büntetőbíróságra is (NBB, 1998). Mindazonáltal, noha a nemzetközi büntetőjog nem határozza meg a „tanú” fogalmát, valamint azt, hogy a tanú a büntetőeljárás során milyen szintű védelmi intézkedéseket várhat el, e szervek eljárási szabályaiból, valamint esetjogából kikövetkeztethető, hogy bizonyos szabályok és iránymutatások vonatkoznak a büntetőeljárásban tanúskodó felekre. A Bíróság tanúinak történő segítségnyújtással kapcsolatos nehézségek nagyrészt a meghatározott terület és az abból eredő joghatóság hiányára, az e célra rendelkezésre álló költségvetés szűkösségére, valamint a más országokkal folytatott együttműködés hiányára vezethetők vissza. Mivel ezek a bíróságok meghatározó szerepet játszanak a béke és az igazságszolgáltatás fenntartásában, a jövőbeni uniós jogszabály javíthatná működésüket a tanúvédelem tekintetében[17].

Noha az ENSZ -nek nincs olyan kötelező, vagy nem kötelező erejű egyedi jogi eszköze , amely kizárólag a tanúvédelemmel foglalkozik, olyan tendencia bontakozott ki, hogy az elmúlt évek során elfogadott vonatkozó egyezményekben, így például az ENSZ nemzetközi szervezett bűnözés elleni egyezményben (UNTOC, 2001)[18], valamint az ENSZ korrupcióellenes egyezményében (UNCAC, 2003)[19] a tanúkra vonatkozó közvetlen hivatkozás található. Az egyezmény felhívja a részes államokat, hogy nemzeti jogrendszerükkel összhangban, illetve lehetőségeikhez mérten biztosítsanak megfelelő védelmet az egyezménnyel összhangban megállapított bűncselekményekkel kapcsolatos tanúvallomást tévő tanúk számára. Annak érdekében, hogy támogatást nyújtson az ENSZ-tagállamoknak a végrehajtáshoz, az ENSZ Kábítószer-ellenőrzési és Bűnmegelőzési Hivatala (UNODC) 2005-ben tanúvédelmi iránymutatások kidolgozását kezdte meg.

5. AZ EDDIG ELÉRT EREDMÉNYEKKEL KAPCSOLATOS PROBLÉMÁK

A tanúvédelmi jogszabályok és gyakorlat helyzetének elemzése megerősíti, hogy a különösen az utóbbi néhány évben megvalósított bizonyos eredmények ellenére, a keret nem megfelelően szilárd, vagyis egyrészt nagy változatosságot mutatnak a tagállami jogszabályok és igazgatási struktúrák, másrészt a szabályozás folyamatosan változik.

Különböző elemek járulnak hozzá ehhez a helyzethez, így például az alábbiak:

- a tanúvédelemmel kapcsolatos kérdésekkel foglalkozó nemzetközi szervek (az EU, az Europolt is beleértve, az Európa Tanács, az ICTY/NBB, G8-szint) számos eltérő fellépése;

- a nagyrészt nem kötelező erejű jogi eszköz eltérő szintű végrehajtása;

- a tanúkkal kapcsolatos politikák és programok kidolgozása során javítani kell az illetékes tagállami hatóságok és az EU szervei közötti együttműködést, azt is ideértve, hogy hiányzik a hatékony védelem biztosítására vonatkozó, közösen elfogadott helyes gyakorlat;

- a határokon átnyúló operatív együttműködés nehézségei, valamint a meglévő hálózatok fokozott használatának szükségessége;

- az információk bizalmas jellege miatt többnyire hiányzó adatok és elemzések híján nincs átfogó áttekintés az eddig elért eredményekről.

A tagállamok büntetőjoga között meglévő lényeges eltérések gyengítik a rendkívül kifinomult bűnözői csoportokkal szembeni küzdelemben való együttműködésük hatékonyságát. Különösen nehéz a határokon átnyúló tanúvédelmi együttműködés azokkal az országokkal, amelyek – még amennyiben saját állampolgáraik részére a határaikon belül végeznek is ilyen tevékenységet – nem rendelkeznek a tanúkra és a védelmi programokra vonatkozó jogszabállyal és/vagy igazgatási struktúrával. Egyre több az olyan ország, amelynek a gyakorlati nehézségei saját földrajzi (kis terület) vagy demográfiai (sűrűn lakott) jellemzőiből adódnak, illetve a szervezett bűnözés által nagymértékben érintett olyan ország, amelynek a védett személyeket más országokba kell áttelepítenie.

6. AZ EURÓPAI UNIÓ FELLÉPÉSÉNEK INDOKLÁSA

Noha a tanúvédelemmel kapcsolatos legtöbb kérdés megoldásával kapcsolatos elsődleges felelősség nemzeti szinten jelentkezik, a mostani elemzés bizonyítja az európai dimenzió meglétét. Az uniós szintű fellépés – annak révén, hogy arra ösztönözné a tanúkat, hogy a védelemért cserébe tanúvallomást tegyenek – erősítené a határokon átnyúló együttműködést, és ezáltal hozzáadott értéket képviselne a szervezett bűnözés elleni küzdelemben. A tanúk, együttműködő személyek és hozzátartozóik védelmével kapcsolatos olyan közös megközelítés, amely ugyanakkor tiszteletben tartja az egyes tagállamok eltérő jogrendszerét és igazgatási szervezetét, több büntetőjogi felelőséget megállapító ítélethez vezetne a szervezett bűnözési ügyekben. Végül, valamennyi tagállamban elérhetővé kell tenni a tanúvédelmet, mivel az rendkívül hatékony eszköz a szervezett bűnözés és a terrorizmus elleni küzdelemben, ugyanis e csoportok zárt jellege megnehezíti a hagyományos nyomozati módszerek alkalmazását.

Az átfedések és szükségtelen költségek elkerülése érdekében mérlegelni kell a nemzeti szervek meglévő hálózatainak – így az Europol-hálózatnak – a legmegfelelőbb alkalmazását.

6.1 A MEGVIZSGÁLT SZAKPOLITIKAI VÁLASZTÁSI LEHETőSÉGEK

Számos szakpolitikai választási lehetőség erősségeit és gyengeségeit vizsgálták és elemezték. A hatásvizsgálat alapján három szakpolitikai választási lehetőséget állapítottak meg: a status quo fenntartását, illetve az EU tanúvédelemre vonatkozó jogalkotási kezdeményezésének lehetséges alapját meghatározó két választási lehetőséget (az egyik a területre vonatkozó általános keretet kínál, míg a másik az átköltöztetésre helyezi a hangsúlyt).

Mindenesetre el kell kerülni az erőfeszítések megkettőződését: már jelenleg is számos, a különböző nemzetközi szereplőktől származó nem kötelező erejű dokumentum áll rendelkezésre.

6.1.1. 1. SZAKPOLITIKAI VÁLASZTÁSI LEHETőSÉG – A JELENLEGI RENDELKEZÉSEK FEJLESZTÉSÉN ALAPULÓ STATUS QUO

Amennyiben fenntartják a status quot, a meglévő jogi és operatív eszközök képezik az európai szabályozási keret alapját, és a szélesebb körű együttműködéssel azt kell kiegészíteni. A közös uniós politika a jogalkotási és gyakorlati tevékenység következetességének, hatékonyságának erősítésére, valamint az együttműködés javítására irányul.

6.1.2. 2. SZAKPOLITIKAI VÁLASZTÁSI LEHETőSÉG – MINIMUMSZABVÁNYOKAT MEGHATÁROZÓ, KÖTELEZő EREJű JOGSZABÁLY ÚTJÁN ÖSSZEHANGOLT EURÓPAI TANÚVÉDELMI RENDSZER

Az Europol által kifejtett tevékenység felhasználásával, illetve az Európa Tanács ajánlásainak egyidejű figyelembevételével ki lehetne dolgozni uniós jogszabályt, amely szükségessé tenné, hogy valamennyi tagállam hozza létre jogi keretét és intézményi struktúráját a tanúvédelem terén.

Másrészt az eltérő nemzeti jogrendszerek és igazgatási szervezetek teljes körű tiszteletben tartásával lehetne megvalósítani a valamennyi tagállam összehangolt tanúvédelmi rendszeréről szóló uniós jogszabályt. E megközelítés révén jobban összeegyeztethetővé válnának a nemzeti büntető igazságszolgáltatási rendszerek (vagyis rendelkeznének alapvető jogszabályokkal, valamint a tanúvédelemért felelős kijelölt hatósággal).

Ugyanakkor emlékeztetni kell az e kérdésre vonatkozóan a közelmúltban (2005) az Európa Tanácsban tett legutóbbi kísérletre, valamint arra, hogy az Európa Tanács tanúvédelemmel foglalkozó szakértői csoportja egy új ajánlást támogató döntést hozott. Bár tanulmányt készítettek a meglévő rendszer hiányosságainak megállapítása céljából, ez soha nem vezetett egyezmény kidolgozásához. A meglévő gyakorlatok és dokumentumok megtartása mellett elképzelhető az uniós szinten összehangolt tanúvédelmi rendszer létrehozása minimumszabványokat meghatározó kötelező erejű jogszabály útján. Azonban a fenti elemzésben megállapított nehézségek figyelembe vételével részletesebb vizsgálatra van szükség ezen a gyorsan változó területen.

6.1.3 3. SZAKPOLITIKAI VÁLASZTÁSI LEHETőSÉG – KÖTELEZő EREJű JOGSZABÁLY ÚTJÁN FOKOZOTTABB TAGÁLLAMOK KÖZÖTTI EGYÜTTMűKÖDÉS AZ ÁTKÖLTÖZTETÉS TERÜLETÉN

Nem léteznek többoldalú megállapodások a tanúk átköltöztetésére, valamint általában a nemzetközi tanúvédelmi együttműködésre vonatkozóan alkalmazandó szabályokról. Az együttműködés elősegítése érdekében az államok eseti alapon kötnek kétoldalú megállapodásokat egymással vagy/és a nemzetközi igazságszolgáltatási szervekkel.

A meglévő gyakorlat hivatalos mederbe terelésének egyik legfontosabb mozgatórugója az, hogy a védett személyek átköltöztetésének kellene a legnagyobb prioritást élveznie, mivel fokozott igény (földrajzi problémák, széles körben elterjedt bűnözés stb.) mutatkozik arra, hogy biztonságuk szavatolása érdekében ezeket a személyeket ideiglenesen vagy véglegesen külföldre költöztessék.

A működőképes Unión belüli átköltöztetési rendszer létrehozása érdekében a tagállamoknak végre kellene hajtaniuk bizonyos kötelező jogszabályi és igazgatási rendelkezéseket. Az európai polgárok közvetlen is élvezhetnék annak biztosítékát, hogy szükség esetén külföldön is rendelkezésükre állnak a szükséges biztonsági intézkedések, emiatt valószínűleg hajlandóbbak lennének tanúvallomást tenni.

Noha vitathatatlanok az átköltöztetésre vonatkozó összehangolt megközelítés gyakorlati előnyei, a bizottsági szakértők találkozóin arra a következtetésre jutottak, hogy a tagállamok nem fogadnák el az együttműködés elősegítésére irányuló, központosított uniós rendszert. A szakértők abban is egyetértettek, hogy az Europol/Eurojust számára nem szabad operatív megbízatást adni. Tovább kell vizsgálni, hogy milyen szerepet játszhatnak ezek az európai szervek a tanúvédelem területén, az EU-n belül létrejövő széleskörű együttműködési rendszerben.

Az Europol-ISISC-OPCO munkacsoportnak a lehetséges uniós szintű jogszabály minimális követelményeire vonatkozó javaslata mintát ad a tanúk átköltöztetésére vonatkozó kétoldalú megállapodásra. E megközelítés az államközi együttműködés jelenlegi gyakorlatára épül. E megállapodásokat biztonsági és titoktartási megfontolásokból nem teszik közzé a nemzeti hivatalos közlönyökben. Bár jogilag lehetséges lenne beilleszteni a megállapodás-mintát egy uniós jogszabályba, és arra ösztönözni a tagállamokat, hogy alkalmazzák azt[20], ez a gyakorlatban nem vezetne az uniós szintű szabályozás kívánt javulásához.

További vizsgálatokat kell végezni annak érdekében, hogy meghatározzák az Európára kiterjedő tanúvédelmi rendszer létrehozásának elfogadható módját , mivel ez egy olyan összetett terület, amely számos más érzékeny és bonyolult témát is érint (pl.: a személyazonosság megváltoztatása). Ezenfelül alaposan meg kell vizsgálni azokat az új fejleményeket – így a biometrikus azonosító alkalmazását –, amelyek hatást gyakorolhatnak a tanúvédelemre.

7. KÖVETKEZTETÉSEK

Az elvégzett hatásvizsgálat alapján úgy látszik, hogy még nincs itt az ideje a közvetlen uniós szintű jogalkotásnak a tanúvédelem terén. A korábbi nemzetközi szintű erőfeszítések megmutatják, hogy milyen nehézségekkel jár a kötelező erejű jogi eszköz elfogadása. Noha az Európa Tanács szintjén léteznek olyan jogszabályok, prioritással rendelkező szabályozási területek, valamint bírósági határozatok, amelyek alátámasztják a tanúvédelem területére vonatkozó kötelező érvényű intézkedések szükségességét, mégis meghiúsultak a kötelező erejű jogszabály elfogadására irányuló erőfeszítések. A több mint 40 tagállamból – köztük valamennyi EU tagállamból – álló Európa Tanács legutóbbi tevékenysége nem hozott előrelépést az egyezményi formát öltő kötelező erejű jogszabály elfogadása irányában, mivel az államok nem készek arra, hogy elkötelezzék magukat, így a megállapodás csak nem kötelező erejű jogszabály formájában lenne elfogadható.

A Bizottság által szervezett szakértői találkozók, valamint a szakértőktől érkezett írásbeli megjegyzések alapján úgy értékelhető, hogy a tagállamoknak jelenleg fenntartásaik lennének a mostani nem hivatalos együttműködésüket szabályozó kötelező jogszabály elfogadásával kapcsolatban.

Ugyanakkor nyilvánvaló tendenciák jelzik az országok közötti szorosabb együttműködés szükségességét, amely végül elvezethet a tanúvédelem területére vonatkozó hivatalos szabályok és struktúrák megfelelő időben történő elfogadásához. Az Európán belüli legrégibb gyakorlatok és jogszabályok csak 16 évre nyúlnak vissza (Olaszország, 1991, az igazságszolgáltatással együttműködő személyekről [pentiti]). Azóta a legtöbb tagállam külön jogszabályt bocsátott ki, vagy legalább a fenyegetett tanúk védelmére vonatkozó hivatkozást iktatott be a büntetőjogába. Azonban nem azonos módon tették meg ezt. Másrészt az elmúlt években az országok nem hivatalosan kicserélik a tanúvédelmi rendszer kialakítása során levont tapasztalatokat, valamint az Europol és az Európa Tanács által kidolgozott elveket is figyelembe veszik. Ebből az okból bizonyos hasonlóságok tapasztalhatók az elmúlt 2-3 év során létrehozott tanúvédelmi rendszerek között, amelyek ugyanakkor megfelelnek az egyes tagállamok eltérő jogrendszereinek, illetve igazgatási rendszereik eltérő alapelveinek.

A bűnözés tényleges tendenciái – vagyis, hogy létszámuk és nagyságrendjük tekintetében fokozódik a határokon átnyúló szervezett bűnözői és terrorista csoportok tevékenysége – együttműködésük fokozására sarkalják az államokat. Mivel nem csak a bűnözők, hanem az átlagos polgárok is élvezik az EU-n belüli mozgásszabadság előnyeit, valószínű, hogy nőni fog azoknak az európai polgároknak a száma, akiket arra kérnek fel, hogy jelentős bűnügyekben tegyenek tanúvallomást.

A tanúvédelemre vonatkozó uniós politika kidolgozása során, a határokon átnyúló együttműködés elősegítése érdekében meg kell vizsgálni a legújabb technológiáknak, valamint az információs társadalom fejleményeinek (így a videó-összeköttetések) szélesebb körű alkalmazását is. A bűnüldöző hatóságoknak szélesebb körben – így a tanúvédelem terén is – alkalmazni kell ezeket.

A határokon átnyúló bűnözés ellen védelemre szoruló tanúk felhasználásával folytatott küzdelem terén történő együttműködés iránti fokozott igény elismerése, valamint az ENSZ-egyezmények által előírt tanúvédelmi rendszerek kifejlesztésére irányuló erőfeszítések eredményeként politikai és operatív szinten szemléletváltozás következhet be.

A fentiek alapján az Európai Bizottság azt javasolja, hogy jelenleg függesszék fel a tanúvédelem területére vonatkozó jogalkotási tevékenységet, ugyanakkor munkadokumentum kidolgozásával vizsgálják meg uniós szintű fellépés középtávon (4-5 év) történő megvalósíthatóságát. Ezért a további vizsgálatok, információgyűjtések céljából alkalmazható a 2007–2013-as időszakra vonatkozó „Bűnmegelőzés és a bűnözés elleni küzdelem”[21] elnevezésű egyedi pénzügyi program; mivel ebben – a kérdés uniós szintű jelentőségét tükrözve – a „tanúk védelme és támogatása” az egyik témaként, és egyedi célkitűzésként szerepel.

Melléklet

A tagállamok, valamint Norvégia tanúvédelmi jogszabályai

Tanúvédelmi jogszabály | Tanúvédelmi egység | A személyazonosság megváltoztatása lehetséges | A személyazonosság megváltoztatásának lehetőségét jogszabály írja elő | Az igazságszolgáltatással együttműködő személyekre vonatkozó jogszabály |

AUSZTRIA | NEM | IGEN | IGEN | IGEN | NEM |

BELGIUM | IGEN | IGEN | NEM | NEM | NEM |

BULGÁRIA | IGEN | IGEN | IGEN | NEM | NEM |

CSEH KÖZTÁRSASÁG | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN | NEM |

CIPRUS | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN |

DÁNIA | NEM | IGEN | IGEN | NEM | NEM |

ÉSZTORSZÁG | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN | NINCS KÜLÖN JOGSZABÁLY, CSAK NÉHÁNY CIKK A FELÜGYELETI TÖRVÉNYBEN |

FINNORSZÁG | NEM | IGEN | NEM | NEM | NEM |

FRANCIAORSZÁG | NEM | NEM | NEM | NEM |

NÉMETORSZÁG | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN |

GÖRÖGORSZÁG | NEM | NEM | NEM | NEM |

MAGYARORSZÁG | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN |

ÍRORSZÁG | NEM | IGEN | IGEN | NEM |

OLASZORSZÁG | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN |

LETTORSZÁG | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN/NEM[22] | IGEN[23] |

LITVÁNIA | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN |

LUXEMBURG | NEM | NEM | IGEN | NEM |

MÁLTA | IGEN | NEM | NEM | NEM |

HOLLANDIA | NEM | IGEN | IGEN | NEM | NEM |

NORVÉGIA | NEM | IGEN | NEM | NEM | NEM |

LENGYELORSZÁG | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN |

PORTUGÁLIA | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN |

ROMÁNIA | IGEN | IGEN | NEM | IGEN |

SZLOVÁKIA | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN |

SZLOVÉNIA | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN | NEM |

SPANYOLORSZÁG | NEM | NEM | IGEN | NEM |

SVÉDORSZÁG | IGEN | IGEN | NEM | NEM |

EGYESÜLT KIRÁLYSÁG[24] | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN | IGEN |

[1] COM (2006) 629 végleges közlemény (2006.10.24.), 22. o.

[2] HL C 251., 1997.8.15., 1. o.

[3] COM(2005) 184 végleges közlemény, (2005.05.10.), 23. o.

[4] szerk.: Gert Vermeulen, „A tanúvédelemre, valamint az igazságszolgáltatással való együttműködésre vonatkozó uniós szabályok”, Megbízó: Európai Bizottság (JAI/2004/AGIS/077), IRCP- Genti Egyetem

[5] A Felsőfokú Büntetőjogi Tanulmányok Nemzetközi Intézetének (ISISC), valamint a Szervezett Bűnözés Megfigyelőközpontjának egyaránt Olaszországban/Szirakuzában található a székhelye.

[6] A 2005. március 8–10-én, valamint 2005. október 26–29-én Szirakuzában tartott találkozók eredményeként elfogadták a „Lehetséges európai uniós szintű jogszabály minimális követelményeire vonatkozó végső javaslat” című dokumentumot és annak „Magyarázatát”.

[7] A találkozókat Brüsszelben tartották 2006. február 21-én – A tanúk, valamint az igazságszolgáltatással együttműködő személyek védelméről szóló munkaértekezlet, illetve 2007. március 5-én – Az európai tanúvédelmi szakértők találkozója.

[8] Különleges Eurobarométer-felmérés, 264. sz. – Az Európai Unió szerepe a szervezett bűnözés elleni küzdelemben, http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_264_en.pdf

[9] Csak 7%-uk ellenezte uniós politika útjára indítását, valamint 7%-uknak nem volt határozott véleménye.

[10]HL C 327., 1995.12.7., 5. o.

[11] HL C 010., 1997.1.11., 1. o.

[12] HL L 164., 2002.6.22., 3. o., 6. cikk.

[13] HL L 82., 2001.3.22., 1. o., 8. cikk.

[14] 11. ajánlás (2001) a szervezett bűnözés elleni küzdelemre vonatkozó vezérelvek; 1325. ajánlás (1997) Nőkereskedelem és kényszerprostitúció az Európa Tanács tagállamaiban; 11. ajánlás (2000) a szexuális kizsákmányolásra irányuló emberkereskedelem elleni fellépés; A korrupcióról szóló büntetőjogi egyezmény (173. sz., 1999.01.27.).

[15] A hálózat jelenleg a tanúvédelmi különleges egységek/nemzeti kapcsolódási pontok mind a 27 EU országból, 10 EU-n kívüli európai és 7 tengerentúli megfigyelőként részt vevő országból, valamint az e területen tevékenykedő 12 nemzetközi szervezetből származó vezetőiből áll.

[16] A Litván Köztársaság kormánya, valamint az Észt Köztársaság és a Lett Köztársaság kormányai közötti megállapodás a tanúk és áldozatok védelme területén folytatott együttműködésről (2000).

[17] A Nemzetközi Büntető Bíróság és az Európai Unió megállapodása az együttműködésről és a segítségnyújtásról (2006. április).

[18] 24. cikk A tanúk védelme.

[19] 32. cikk A tanúk, szakértők, valamint az áldozatok védelme.

[20] A közös nyomozócsoportok gyakorlatához hasonlóan.

[21] 2007/125/IB tanácsi határozat (2007.2.12.), HL L 58, 2007.2.24., 7. o.

[22] A jogszabály lehetővé teszi új személyazonosság létrehozását, azonban a régi nem törölhető.

[23] A jogszabály tervezetet beterjesztették a parlament elé, és a hatályba lépésére valószínűleg 2008-ban kerül sor.

[24] Beleértve Anglia, Wales, Skócia és Észak-Írország külön joghatóságát.