INDOKOLÁS

1.A JAVASLAT HÁTTERE

1.1Háttér-információk

Az Európa Tanács nőkkel szembeni erőszak és a kapcsolati erőszak elleni küzdelemről és azok megelőzéséről szóló egyezményét (210. sz. egyezmény) (a továbbiakban: az egyezmény) az Európa Tanács Miniszteri Bizottsága 2011. április 7-én fogadta el. Az egyezményt 2011. május 11-én nyitották meg aláírásra. 75. cikke értelmében az egyezményt aláírhatják és jóváhagyhatják az Európa Tanács tagállamai, a tagállamokon kívüli azon államok, amelyek részt vettek az egyezmény kidolgozásában, valamint az Európai Unió, és a 76. cikkben meghatározott feltételek szerint csatlakozhatnak hozzá az Európa Tanácsban tagsággal nem rendelkező más államok is. Az egyezményt hat ülésen tárgyalta meg egy ad hoc különbizottság 2009 decembere és 2010 decembere között. Az Európai Unió a tagállamokkal együtt megfigyelőként vett részt ezeken az üléseken. Az egyezmény, miután azt az Európa Tanács tizedik tagállama megerősítette, 2014. augusztus 1-jén hatályba lépett. 2016. február 1-jéig 12 uniós tagállam erősítette meg, és 25 tagállam írta alá az egyezményt.

Az egyezmény – figyelemmel annak későbbi időpontban való megkötése feltételére is – a [….]-i (XXX) tanácsi határozat értelmében az Európai Unió nevében került aláírásra.

A nőkkel szembeni erőszak a nők emberi jogainak súlyos megsértését és a hátrányos megkülönböztetés szélsőséges formáját jelenti, amely a nemek közötti egyenlőtlenségben gyökerezik, és hozzájárul annak fenntartásához és megerősítéséhez. A nők és férfiak közötti egyenlőség az Európai Unió egyik alapértékét és alapvető célkitűzését jelenti, amelyet a szerződések is elismernek (az Európai Unióról szóló szerződés [EUSZ] 2. és 3. cikke), az Európai Unió működéséről szóló szerződés [EUMSZ] 8. cikke és az Európai Unió Alapjogi Chartája (23. cikk). A Charta ezen kívül elismeri az emberi méltósághoz való jogot, az élethez való jogot és a személyi sérthetetlenséghez való jogot, és tiltja az embertelen vagy megalázó bánásmódot valamint a rabszolgaság és a kényszermunka minden formáját (a Charta 1 – 5. cikke). A nők erőszakkal szembeni megvédésének kötelezettsége az Uniót a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló ENSZ-egyezmény alapján is terheli, amelynek az EU a tagállamaival együtt részes fele, az ENSZ ezen egyezmény végrehajtását nyomon követő bizottsága pedig javasolta, hogy az EU a fogyatékkal élő nőkkel és lányokkal szembeni erőszak felszámolása felé tett lépésként erősítse meg az európa tanácsi egyezményt.

Általánosabban, az EU szilárdan elkötelezett az erőszak elleni küzdelem mellett nem csupán saját határain belül, hanem nemzetközi kezdeményezések keretében is.

Az EU határozott álláspontot képvisel a nőkkel szembeni erőszak felszámolásának szükségességével kapcsolatban, és az erőszak leküzdése érdekében kampányokat és alulról szerveződő projekteket finanszíroz. A bűncselekmények áldozatainak védelme, a gyermekek szexuális kizsákmányolása és zaklatása, a menekültügy és a migráció terén meglévő jogszabályok figyelmet fordítanak a nemi alapú erőszak áldozatainak különleges szükségleteire.

A nemzeti és az uniós szinten tett erőfeszítések ellenére a nőkkel szembeni erőszak dimenziója továbbra is komoly aggodalomra ad okot: Az Alapjogi Ügynökség egy 2014-ben közzétett felmérése szerint az Unióban 15 éves kora után minden harmadik nőt ér fizikai és/vagy szexuális erőszak, minden huszadik nőt megerőszakolnak, a kvalifikált szakmákban dolgozó vagy felsővezetői állást betöltő nők 75 %-a válik szexuális zaklatás áldozatává, és minden tízedik nő él át az új technológiák révén megvalósított zaklatást.

A nemi alapú erőszak nemcsak az egészségre és a jóllétre van hatással, hanem a nők munkaerő-piaci részvételére is, kedvezőtlenül befolyásolva ezáltal a nők gazdasági függetlenségét, valamint a gazdaság egészét általában. A Nemek Közötti Egyenlőség Európai Intézete mintegy évi 226 milliárd euróra becsüli azon költségek összegét, amelyek a nők elleni, nemi alapú erőszak következtében keletkeznek az EU-ban.

1.2Az egyezmény célja és a tartalma

Az egyezmény, amint annak I. fejezete leszögezi, átfogó jogi keretet hoz létre a nők és lányok védelme érdekében az erőszak minden formájával szemben, valamint a velük szembeni erőszak – a kapcsolati erőszakot is ide értve – megelőzése, üldözése és megszüntetése érdekében. Az intézkedések széles körét foglalja magában, az adatgyűjtéstől és a tudatosságnöveléstől a nők elleni erőszak különböző formáinak üldözése érdekében igénybe vehető jogi eszközökig. Áldozatvédelmi intézkedéseket és támogatási szolgálatokat biztosító intézkedéseket tartalmaz, továbbá foglalkozik a menekültügyi és migrációs ügyek nemi alapú erőszakkal kapcsolatos dimenziójával és határokon átnyúló elemeivel. Az egyezmény, annak biztosítása érdekében, hogy a részes felek hatékonyan végrehajtsák rendelkezéseit, különleges ellenőrző rendszert hoz létre.

Az egyezmény meghatározza a szövegben használt alapvető fogalmakat. A nők körét kiterjeszti a 18 évesnél fiatalabb lányokra is. A részes felek kötelesek a nőkkel szembeni megkülönböztetés minden formájának elítélésére úgy, hogy jogrendszereikben biztosítják a nők és a férfiak közötti egyenlőség elvének érvényesülését, továbbá az egyezmény kimondja, hogy pozitív intézkedések alkalmazására lehetőség van. Emberi jogi eszköz mivoltának megfelelően az egyezmény valamennyi részes felet annak biztosítására kötelezi, hogy az állami szereplők minden erőszakos cselekménytől tartózkodjanak, és kellő gondossággal járjanak el a nem állami szereplők által elkövetett erőszakos cselekmények megelőzése, kivizsgálásra és szankcionálása érdekében, valamint annak biztosítására, hogy az ilyen cselekmények esetében a sértettnek kártérítés járjon. Az egyezmény békeidőben és fegyveres konfliktus idején is kifejezetten alkalmazandó. Noha az egyezmény kötelező erejű kötelezettségeket csak a nők vonatkozásában ír elő, rendelkezéseinek alkalmazására ösztönöz a kapcsolati erőszak minden áldozata esetében, tehát a kapcsolati erőszak áldozatává váló férfiak és a fiúk esetében is.

A II. Fejezet az Európa Tanács újabb keletű jogi eszközeiben alkalmazott háromkomponensű megközelítést – „megelőzés, védelem és büntetőjogi üldözés” – integrált szakpolitikák kialakítására irányuló kötelezettség előírásával egészíti ki, mindenre kiterjedő választ kínálva ezáltal a jelenségre annak felismerése alapján, hogy a háromkomponensű megközelítés keretében alkalmazott jogszabályi intézkedések önmagukban nem lesznek elegendőek a nők elleni erőszak felszámolására. Ez abban a kötelezettségben fejeződik ki, hogy az áldozat jogait kell valamennyi intézkedés középpontjába helyezni, valamint biztosítani kell az összes érintett szereplő, például intézmények, ügynökségek és szervezetek közötti hatékony együttműködést valamennyi, tehát nemzeti, regionális és helyi szinten Szükséges a nem kormányzati szervezetek és a civil társadalom, mint fontos szereplők elismerése; a részes felek kötelesek ezek munkáját ösztönözni és támogatni. A részes felek elegendő pénzügyi és humán erőforrást juttatnak az integrált szakpolitikák, intézkedések és programok megfelelő végrehajtásához – ideértve a nem kormányzati szervezetek megfelelő finanszírozását is – az erőszak megelőzése és az ellene folytatott küzdelem érdekében. Ezen túlmenően az egyezmény elismeri azt a kulcsfontosságú szerepet, amelyet a rendszeres és megfelelő adatgyűjtés tölt be az eredményes szakpolitikák kidolgozása, valamint a megbízható és összehasonlítható adatokon nyugvó felügyeleti mechanizmus által hozott intézkedések nyomon követése terén.

Az egyik legfontosabb rendelkezés egy vagy több olyan hivatalos szerv kijelölését vagy létrehozását irányozza elő, amelyeknek feladata a szakpolitikák koordinálása, végrehajtása, nyomon követése és értékelése, ide értve az adatok gyűjtésének, elemzésének és terjesztésének koordinálását is.

A III. fejezet tartalmazza a részes felek kötelezettségeit a megelőzés területén. Összhangban az egyezmény általános irányvonalával, a részes feleknek egy olyan, sokrétű megközelítést kell alkalmazniuk, amely magában foglalja a tudatosságnövelést, a nemek közötti egyenlőség és az erőszak témaköreinek a megfelelő tananyagok és tantervek segítségével az iskolarendszerű oktatásminden szintjén történő felvételét, és amely az erőszakmentesség és a nemek közötti egyenlőség előmozdítását az informális tanulás, a sport, a kultúra, a szabadidő és a média fórumaira is kiterjeszti. A részes feleknek biztosítaniuk kell megfelelő képzés nyújtását az áldozatokkal és az elkövetőkkel foglalkozó szakemberek részére. Az elkövetők számára biztosítandó támogatási és kezelési programok létrehozására irányuló intézkedések bevezetésére is szükség van. A médiát és az informatikai ágazatokat ösztönözni kell a tananyag és az önkéntes normák kidolgozásában való részvételre.

A IV. fejezet meghatározza a tájékoztatás jellegére, a támogatási szolgálatokra, valamint erőszak áldozatainak és a tanúk védelmére vonatkozó általános alapelveket. Tartalmaz egy listát azokról a területekről, ahol a részes feleknek bizonyos intézkedéseket kell tenniük. Ezek közé tartozik az általános támogatási szolgálatok – például a jogi és pszichológiai tanácsadások és szakszolgálatok – igénybevételének lehetősége, ide értve a menedékhelyeket, az állandóan elérhető, ingyenes telefonos segélyvonalakat, a szexuális erőszak áldozatainak nyújtott specifikus orvosi és igazságügyi támogatást, valamint a gyermekkorú tanúk szükségleteinek figyelembevételét. Ezenkívül olyan intézkedéseket kell bevezetni, amelyek az erőszakos cselekmények elkövetésének szemtanúit, vagy bármilyen olyan személyt, aki ésszerű indokkal feltételezi, hogy ilyen cselekményt követhetnek el vagy további erőszakos cselekmények elkövetésére lehet számítani, ezek bejelentésére ösztönöznek, valamint meg kell teremteni a szükséges feltételeket annak érdekében, hogy a szakembereknek az őket terhelő általános titoktartási kötelezettség megsértése nélkül lehetőségük legyen az erőszakos cselekmények bejelentésére.

Az V. fejezet, amely anyagi jogi rendelkezéseket tartalmaz, meghatározza az erőszak azon formáit, amelyek büntetőjogi fellépést tesznek szükségessé, és előírja a részes felek számára, hogy mely cselekményeknek kell a büntető törvénykönyvükben üldözendőként szerepelniük. Ezek közé tartozik a fenyegetés vagy kényszer alkalmazásával elkövetett pszichikai erőszak, a fenyegető zaklatás, a fizikai erőszak, a szexuális erőszak és az erőszakos közösülés, a kényszerházasság, a női nemi szervek megcsonkítása, a kényszerített terhesség-megszakítás és kényszerített sterilizálás, valamint a szexuális zaklatás. A részes feleknek intézkedéseket kell hozniuk annak biztosítása érdekében, hogy a fenti cselekmények bármelyikének elkövetését ne lehessen az ún. „becsületre“ hivatkozva indokolni. Az egyezmény kötelezi a részes feleket az e bűncselekményekhez nyújtott bűnsegély, azok elkövetésére való felbujtás, kísérlet, valamint más személy e bűncselekmények elkövetésére való rábírásának büntetőjogi üldözésére, és arányos és kellő visszatartó erővel bíró szankciók megállapítására. A szankció meghatározása során más részes fél által korábban hozott jogerős ítélet figyelembe vehető. Bizonyos súlyosító körülményeket az Egyezménnyel összhangban kell meghatározni a nemzeti jogrendszerekben. Az egyezmény továbbá megköveteli a felektől, hogy a fent meghatározott bűncselekmények áldozatai részére a kellő mértékű polgári jogi jogorvoslatok és az elkövetőtől származó kártérítés mellett megfelelő állami járulékos kártérítést is biztosítsanak. A szülői felügyeleti joggal, láthatással, és a gyermek biztonságával kapcsolatos jogi eljárásokban figyelembe kell venni az erőszakos cselekmények előfordulását. Eljárásjogi szempontból az egyezmény arra kötelezi a részes feleket, hogy megállapítsák joghatóságukat a területükön, saját állampolgáraik által, vagy a területükön szokásos tartózkodási hellyel rendelkező személyek által elkövetett bűncselekmények kapcsán, valamint törekedjenek joghatóságuk megállapítására saját állampolgáraik ellen, vagy a területükön szokásos tartózkodási hellyel rendelkező személyek ellen elkövetett bűncselekmények vonatkozásában. Végezetül, a részes felek nem írhatnak elő kötelező érvényű alternatív vitarendezési eljárásokat.

A VI. fejezet a nyomozás során és a bírósági eljárás szakaszában irányadó eljárásjogi szabályokkal és védelmi intézkedésekkel foglalkozik. A részes feleknek biztosítaniuk kell, hogy a bűnüldöző hatóságok azonnali védelmet nyújtsanak az áldozatok számára, ide értve a bizonyítékok gyűjtését, és az emberi életet fenyegető kockázatok valamint a helyzet súlyosságának értékelését. Különleges figyelmet kell fordítani az elkövetők lőfegyverekhez való hozzáférésére. A részes felek jogrendszereiben biztosítania kell az azonnali eltávolítást vagy távoltartást elrendelő, vagy védelmi határozatok lehetőségét, úgy, hogy azok ne rójanak indokolatlan pénzügyi vagy adminisztratív terhet az áldozatok számára. A legsúlyosabb bűncselekmények üldözése főszabály szerint nem tehető függővé az áldozat bejelentés- vagy panasztételétől. Az egyezmény ebben a fejezetben tartalmazza a sértettek jogai és érdekei védelmében teendő intézkedések nem kimerítő jellegű felsorolását, ide értve a nyomozás és a bírósági eljárás bármely szakaszában tanúként fellépő sértettek szükségleteit is. Ez magában foglalja például azokat az intézkedéseket, amelyek célja a sértettek megvédése a megfélemlítéstől és az ismételt áldozattá válástól, a sértettek korai tájékoztatása az elkövetők szökéséről vagy szabadlábra helyezéséről, vagy az áldozat és az elkövető közötti kapcsolat lehetőleg maximális elkerülése. A gyermekkorú sértettek és tanúk különleges szükségleteit fokozottan figyelembe kell venni. A részes feleknek biztosítaniuk kell a jogi segítségnyújtáshoz való jogot. Ezen túlmenően az elévülésre vonatkozó szabályokat oly módon kell kialakítani, hogy a legsúlyosabb bűncselekmények esetében az áldozat nagykorúvá válását követően lehetőség legyen az eljárások hatékony kezdeményezésére.