Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleménye – Javaslat európai parlamenti és tanácsi irányelvre a harmadik országok jogellenesen tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról (átdolgozás) – Az Európai Bizottság hozzájárulása a 2018. szeptember 19–20-i salzburgi vezetői találkozóhoz

[COM(2018) 634 final – 2018/0329 COD]

(2019/C 159/08)

Előadó: José Antonio MORENO DÍAZ

Társelőadó: Vladimíra DRBALOVÁ

Felkérés: Európai Bizottság 24/10/2018 Jogalap: az Európai Unió működéséről szóló szerződés 304. cikke Illetékes szekció: „Foglalkoztatás- és szociálpolitika, uniós polgárság” szekció Elfogadás a szekcióülésen: 2018.12.18. Elfogadás a plenáris ülésen: 2019.1.23. Plenáris ülés száma: 540 . A szavazás eredménye (mellette/ellene/tartózkodott): 169/2/6

1. Következtetések és ajánlások

1.1. Az EGSZB tudomásul veszi az Európai Bizottságnak a visszatérésről szóló irányelv átdolgozásával kapcsolatos érvelését ( 1 ) , ismételten úgy véli azonban, hogy az EU első és legfontosabb feladata, hogy közös politikával és jogi szabályozással rendelkezzen a legális migrációra vonatkozóan, valamint a nemzetközi védelem és a menekültügy terén is ( 2 )

1.2. Az EGSZB aggodalmát fejezi ki amiatt, hogy az uniós tagállamok különböző kritériumokat alkalmaznak a migráció kezelése során, mégpedig különösen az irreguláris migránsokat tekintve, ez pedig jogbizonytalanságot és egyenlőtlen bánásmódot eredményez.

1.3. Az EGSZB úgy véli, hogy az új körülmények között az Európai Bizottságnak a témáról kommunikációs és konzultációs folyamatot kellett volna elindítania a kormányokkal és a civil társadalommal, ahogy azt egy korábbi szakaszban a zöld könyv ( 3 ) kapcsán is tette.

1.4. Az EGSZB úgy véli, hogy az Európai Bizottságnak adatokkal vagy legalábbis becslésekkel kellett volna szolgálnia a visszatérésről szóló 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv ( 4 ) alkalmazásának és alkalmazhatóságának szintjéről, valamint arról, hogy milyen mértékben követték nyomon az irányelv alkalmazásának hatékonyságát, milyen főbb nehézségek merültek fel azokban az években, amikor hatályban volt, valamint milyen mértékben feleltek meg annak a különböző tagállamok.

1.5. Az Európai Bizottságnak némi önkritikát vagy legalábbis önvizsgálatot kellene gyakorolnia annak érdekében, hogy magyarázattal szolgáljon a tagállamok által végrehajtott visszaküldések alacsony arányára, és egyértelműen feltárja annak okait, illetve azonosítsa a felelősöket; ha a tagállamok sem az irányelvet nem alkalmazták, sem a visszatérések hatékonyságának javításáról szóló (EU) 2017/432 bizottsági ajánlást ( 5 ) nem tartották tiszteletben, akkor hatásvizsgálatot kellene készíteni. E vizsgálatnak ki kellene terjednie annak értékelésére is, hogy a tagállamok hogyan viszonyultak azoknak az operatív programoknak a létrehozásához, amelyek célja a segítségnyújtás és a tanácsadás a visszatérésekkel kapcsolatban, valamint össze kellene hasonlítania az önkéntes visszatérések és a kitoloncolások költséghatékonyságát.

1.6. Az EGSZB tudatában van annak, hogy a migrációval kapcsolatos szélsőjobboldali és nacionalista megnyilvánulások idegengyűlöletet és intoleranciát szítanak. Az EGSZB úgy véli, hogy az európaiak félelmeinek eloszlatására egy átfogó, közös uniós migrációs politika lenne a legjobb megoldás.

1.7. Az EGSZB korábbi véleményekben ( 6 ) kifejtett álláspontjával összhangban más, olyan narratívára van szükség a migrációval kapcsolatban, amely nem drámaként közelíti meg a kérdést, hanem normális társadalmi és gazdasági jelenségként kezeli, valamint lehetővé teszi a társadalom ezzel kapcsolatos felvilágosítására irányuló erőfeszítéseket.

1.8. Másrészről az EGSZB támogatni tudja az Európai Tanács 2018. júniusi következtetéseit, amelyek szerint a működőképes uniós politika egyik előfeltétele a migrációra vonatkozó átfogó megközelítés, amely – az uniós alapelvekkel és értékekkel összhangban – az EU külső határainak hatékonyabb védelmét intenzívebb külső tevékenységgel és a belső szempontokkal ötvözi, és folytatni kell az ilyen erőfeszítéseket annak érdekében, hogy ne kerüljön sor humanitárius katasztrófákra ( 7 )

1.9. Az Európai Tanács által október 18-án szolgáltatott adatok ( 8 ) rávilágítanak, hogy az EU-ba való irreguláris érkezések száma 95 %-kal csökkent. Ugyanakkor a Nemzetközi Migrációs Szervezet (IOM) 2018. szeptemberi adatai ( 9 ) szerint az adott időpontig tengeri úton 83 067 ember érkezett az EU-ba és 1 987-en haltak meg.

1.10. Az EGSZB szerint az átfogó uniós bevándorlási és menekültügyi politika szerves részét képezné a hatékony visszaküldési politika is; ilyen politika azonban nem létezik. Az Európai Bizottságnak következetesen és megfontoltan kellene eljárnia, és a migrációt nem volna szabad pusztán biztonsági és rendfenntartási szempontból néznie és bűncselekményként kezelnie.

1.11. Az EGSZB úgy véli, hogy megfelelő adatok és helyszíni szemlék alapján összehasonlító elemzést kell végezni az EU-ban működő idegenrendészeti fogdákról, felmérve a körülményeiket és azt, hogy tiszteletben tartják-e az emberi jogokat ezekben az intézményekben.

1.12. Az EGSZB örvendetesnek tartja az Európai Bizottság arra irányuló erőfeszítéseit, hogy felgyorsítsa a visszaküldésre vonatkozó határozatokat és összekapcsolja azokat a menedékjog megtagadására és a jogszerű tartózkodás megszüntetésére vonatkozó határozatokkal, valamint általában gyorsabbá és hatékonyabbá tegye a kitoloncolási eljárást. Ennek ellenére fontolóra kell venni, hogy mennyire realisztikus a javasolt ütemezés, valamint meg kell vizsgálni azokat az akadályokat, amelyek e szándék útjában állhatnak.

1.13. Az EGSZB szerint ugyanakkor a hatékony visszaküldési politika összekapcsolódik a harmadik országokkal folytatott hatékony együttműködési folyamattal, valamint a visszafogadási megállapodások megkötésével és végrehajtásával; kéri az Európai Bizottságot, hogy tegyen további erőfeszítéseket, a tagállamokat pedig arra kéri, hogy a lehető legjobban használják ki e megállapodásokat.

1.14. Az EGSZB úgy véli továbbá, hogy fontos megemlíteni azokat a bevált gyakorlatokat, amelyekkel egyes uniós országokban megakadályozzák, hogy a jogellenesen tartózkodó külföldi állampolgárok maradandóan jogsértő helyzetbe kerüljenek. E bevált gyakorlatok közé tartozik, hogy szoros társadalmi, munkahelyi vagy családi kötelékekre tekintettel kivételes esetekben tartózkodási engedélyt adnak Spanyolországban ( arraigo ), illetve Németországban ( Duldung ).

2. Háttér és az Európai Bizottság javaslata

2.1. Az EU 1999 óta próbál olyan átfogó megközelítést kidolgozni a migrációval kapcsolatban, amely kiterjed a visszafogadási feltételek összehangolására, az Unióban jogszerűen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok jogaira és az illegális migráció megakadályozását célzó jogi intézkedések és gyakorlati együttműködés kialakítására. A visszatérési irányelv (2008/115/EK) célja egy közös normákon alapuló hatékony kitoloncolási és hazatelepítési politika létrehozása, azonban a visszatérési irányelv végrehajtásáról szóló, 2014-ben közzétett jelentésből az derült ki, hogy az Unióban csak nagyon lassan javul a tényleges visszaküldési arány: 2014 – 36,3 %, 2015 – 36,8 %, 2016 – 45,8 %, 2017 – 36,6 %. Nem hozott javulást az Európai Bizottság (EU) 2017/432 ajánlása sem, amely egy sor olyan intézkedést tartalmazott, amelyeket a tagállamoknak meg kellene hozniuk ahhoz, hogy teljes mértékben kihasználhassák az irányelv által kínált rugalmasságot.

2.2. Az irányelv alkalmazási körének módosítása nélkül és nem érintve a migránsokat jelenleg megillető – többek között a gyermek mindenek felett álló érdekével, a családi élettel és az egészségi állapottal kapcsolatos – jogok védelmét, valamint a visszaküldés tilalmának elvét, az átdolgozott irányelvnek a következő javaslatok révén kell hatékonyabbá tennie a visszatérési folyamatot: — nagyobb koherencia és szinergiák más menekültügyi eljárásokkal, — új, határon folytatott eljárás, — egyértelmű eljárások és szabályok a visszaélések elkerülésére, — javaslatok az önkéntes visszatérések hatékony elősegítésére, — egyértelmű szabályok az őrizetre vonatkozóan.

3. Általános észrevételek

3.1. Az EGSZB aggodalmát fejezi ki amiatt, hogy az uniós tagállamok különböző kritériumokat alkalmaznak a migráció kezelése során, mégpedig különösen az irreguláris migránsokat tekintve, ez pedig jogbizonytalanságot és egyenlőtlen bánásmódot eredményez.

3.2. Az EGSZB megismétli azokat az ajánlásokat, melyeket az illegálisan tartózkodók visszatérésére vonatkozó közösségi politikáról szóló 2002-es európai bizottsági közleményről kidolgozott véleményében terjesztett elő, mivel úgy véli, hogy az uniós szinten azóta hozott különböző jogalkotási vagy politikai intézkedések nem – vagy nem teljes mértékben – vették figyelembe azokat, különösen az irreguláris migránsok jogait, jogi státuszuk rendezését, a kitoloncolást, a bírósági fellebbezést, a család egységéhez való jogot, az őrizetet és a ténylegesen közös migrációs politika szükségességét illetően ( 10 )

3.3. Természetesen üdvözlendő az átdolgozás kinyilvánított célja, azaz a kitoloncolási eljárás hatékonyságának javítása, a folyamat felgyorsítása és közvetlen kapcsolat teremtése ezen eljárás és a menedékjog megtagadására és a jogszerű tartózkodás megszüntetésére vonatkozó határozatok között. A tagállamoknak joguk van az irreguláris migránsok kiutasítására, feltéve, hogy tisztességes és hatékony menekültügyi rendszert működtetnek, amely a visszaküldés tilalmának elvét teljes mértékben tiszteletben tartja. A javasolt módosítások kimondott céljait tekintve azonban az EGSZB-t aggasztják a várható hatások. Az EGSZB megkérdőjelezi e módosítások hatékonyságát és attól tart, hogy általuk csak szigorúbb és még inkább megtorló lesz a helyzet. Az önkéntes visszatéréssel kapcsolatos prioritás alapjául szolgáló, az eredeti 2008/115/EK irányelvben foglalt alapelvet nem szabad elvetni és megtorló politikákkal felváltani.

3.4. A javaslatot a célkitűzéseinek megvalósíthatósága szempontjából is értékelni kell, különösen, hogy továbbra is összeegyeztethetőnek kell lennie az emberi jogokkal. Az elmúlt évek tapasztalatainak fényében az Unió területén jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok általános kitoloncolására való törekvést – mint jogszerű helyzetük helyreállításának egyetlen eszközét – az ezzel járó aránytalan emberi, gazdasági és egyéb költségek miatt egyszerűen lehetetlen megvalósítani.

3.5. Az elmúlt tíz évben nem került sor hatékony végrehajtásra, nyomon követésre és értékelésre egy olyan visszaküldési politika kapcsán, amelyet ráadásul még mindig nem építettek be igazán egy átfogó, közös uniós migrációs politikába.

3.6. A javaslatban az Európai Bizottságnak magyarázattal kellett volna szolgálnia arra, hogy a tagállamok miért nem hajtották végre megfelelően a 2008/115/EK irányelvet, és mulasztották el egyben azt is, hogy eleget tegyenek az irányelv végrehajtásához iránymutatással szolgáló (EU) 2017/432 ajánlásoknak, valamint fel kellett volna kérnie a tagállamokat, hogy tegyék meg a szükséges lépéseket a visszatéréseket megnehezítő jogi és gyakorlati akadályok felszámolása érdekében.

3.7. Az egyre zavarosabb társadalmi helyzet kontextusában pedig arra kell törekedni, hogy valós adatokat tegyenek közzé az EU-ba irányuló irreguláris migrációról, és ezeket az adatokat felelősségteljesen értelmezzék annak elkerülése érdekében, hogy tovább szítsák a szélsőjobboldali álláspontokat tápláló, idegengyűlölő és rasszista megnyilvánulásokat.

4. Részletes megjegyzések

4.1. Az alapján, hogy miként alakultak az események 2008 óta, az Európai Bizottság az irányelv módosítását eszköznek tekinti arra, hogy elérje a jogszerűség helyreállításának jogos célkitűzését és hatékonyabbá tegye a visszaküldések végrehajtását. Sok más módszer létezik azonban, amely ugyanezzel az eredménnyel jár, de hatékonyabb és kevésbé megterhelő (pl. az önkéntes visszatérések, az egyéni jogszerűsítések stb.) Az EGSZB szerint az átfogó uniós bevándorlási és menekültügyi politika szerves részét képezi a hatékony visszaküldési politika. E politika hiányának azonban arra kell ösztönöznie az Európai Bizottságot, hogy önkritikus, következetes és kiegyensúlyozott megközelítést alkalmazzon, valamint kerülje, hogy a migrációt pusztán biztonsági és rendfenntartási szempontból nézze, és bűncselekményként kezelje ( 11 )

4.2. Korábbi véleményünkben ez áll: „az EGSZB emlékezteti az Európai Bizottságot arra, hogy több véleményében is hangsúlyozta, hogy intézkedéseket kell hozni a jogi helyzet rendezése érdekében” ( 12 ) . Az európai jogszabályok azonban tartalmaznak olyan intézkedéseket is, amelyekkel észszerű és konstruktív módon meg lehet szüntetni a személyek jogellenes státuszát.

4.3. Ilyen intézkedésekre találhatunk példát a 2008/115/EK irányelv 6. cikkében – Kiutasítási határozat – és 7. cikkében – Önkéntes távozás –, amelyeket a tagállamok nagyon ritkán mérlegeltek és alkalmaztak, főként csak olyan esetekben, ha eredménytelenül próbáltak valakit kitoloncolni. Ennek fényében az EGSZB támogatja az Európai Bizottságnak a támogatott önkéntes visszatérési operatív programok létrehozásával kapcsolatos (EU) 2017/432 ajánlását.

4.4. Ezenfelül az EGSZB megjegyzi, hogy az uniós polgároknak és családtagjainak a közrend vagy a közbiztonság által indokolt kitoloncolására vonatkozó szabályokat ( 13 ) nem alkalmazzák az irreguláris migránsokra. Itt utalunk arra a lehetőségre, hogy észszerű idő elteltével a körülményekben beállt változások miatt kérelmezni lehet egy kitoloncolást elrendelő határozat megszüntetését, illetve arra a kötelezettségre, hogy ha már két év eltelt a végzés meghozatala óta, a kitoloncolást nem szabad végrehajtani a körülmények felülvizsgálata nélkül. Nem tűnik észszerűnek, hogy az európai uniós polgárokra vonatkozó megközelítést – vagyis a csak a közrendet vagy a közbiztonságot fenyegető veszély esetén történő kitoloncolást – nem lehet alkalmazni azok esetében, akiknek csak dokumentumaikkal kapcsolatban vannak mulasztásaik, amennyiben jelentős változások következtek be a körülményeikben.

4.5. Rendkívül fontos, hogy a kitoloncolási eljárás az eljárásban részt vevő harmadik országbeli állampolgárok jogainak és érdekeinek védelmére irányuló mechanizmusokat és hatékony biztosítékokat is magában foglaljon, amelyek túlmutatnak a jogorvoslat vagy fellebbezés egyszerű lehetőségén. Lehetőséget kell biztosítani e jogok hatékony gyakorlására megfelelő jogi segítségnyújtással; minden eljárásban a védelem ellátásához automatikusan ki kell rendelni egy szakjogászt, aki célzott képzést kapott.

4.6. A jogellenesen tartózkodó személyek üldözésével kapcsolatos politikának együtt kell járnia az emberek etnikai és/vagy vallási hovatartozásuk alapján történő azonosításának átfogó és határozott tilalmával. Ennek a tilalomnak a jelenlegi enyhítése révén Európa olyan térséggé válik, ahol az etnikai kisebbségek elfogadhatatlan mértékben lehetnek kitéve a hatóságok általi gyanúsításnak és vizsgálatnak. Sokatmondó, hogy az ENSZ Emberi Jogi Bizottsága 2009. júliusban elmarasztalta Spanyolországot ( 14 ) azért, mert illegális bevándorlás gyanúja miatt őrizetbe vett egy spanyol állampolgárt, csak mert fekete volt.

4.7. Az EGSZB úgy véli, hogy megfelelő adatok és helyszíni szemlék alapján összehasonlító elemzést kell végezni az EU-ban működő idegenrendészeti fogdákról, felmérve a körülményeiket és azt, hogy tiszteletben tartják-e az emberi jogokat ezekben az intézményekben.

4.8. Az EGSZB azt is javasolja, hogy az Európai Bizottság folyamatosan ellenőrizze, hogy a tagállamok milyen megközelítést alkalmaznak a visszatérésekkel kapcsolatos segítségnyújtás és tanácsadás javítását szolgáló, ezen belül a nem uniós visszatérési célországokon belüli reintegráció támogatását is célzó operatív programok létrehozása érdekében, amely programok kialakítását egyébként már 2017-ben el kellett volna kezdeniük. E vizsgálatnak ki kell terjednie az önkéntes visszatérések és a kitoloncolások költséghatékonyságának összehasonlítására is.

4.9. Az EGSZB szeretné megemlíteni azokat a bevált gyakorlatokat, amelyekkel egyes uniós országokban megakadályozzák, hogy az irreguláris migránsok maradandóan jogellenes helyzetbe kerüljenek. E bevált gyakorlatok közé tartozik a spanyol arraigo , illetve a német Duldung intézkedés, amelyek lehetővé teszik a területükön illegális körülmények között élő bizonyos külföldi állampolgárok számára, hogy rendkívüli okokból – egyedi és szelektív elbírálás alapján – legális státuszt szerezzenek, feltéve, hogy eleget tesznek bizonyos követelményeknek.

5. A javasolt módosítások vizsgálata

5.1. Az irányelv szövege nagyon világos, és kilenc konkrét módosítást vezet be. Az EGSZB véleménye ezekre összpontosít.

5.2. Uniós szintű tárgyilagos kritériumokra van szükség annak meghatározásához, hogy fennáll-e vagy sem a szökés veszélye, a nem engedélyezett továbbutazásokat is ideértve. Az eltérő vagy nem hatékony értelmezések elkerülése érdekében a javaslat 6. cikke közös listát hoz létre az egyedi esetek sajátos körülményeinek átfogó értékelése keretében a szökésveszély fennállásának meghatározásához használandó tárgyilagos kritériumokról. A kritériumok felsorolása túlságosan tág és túlmutat az (EU) 2017/432 ajánláson. Ennek az lett az eredménye, hogy bár az irányelv kétféle kiutasítási eljárásról rendelkezik – az egyik a sürgősségi és kivételes eljárás, önkéntes távozás nélkül és egyéb nehézségeket feltételezve; a másik pedig a biztosítékokon és az önkéntes megfelelésen alapuló eljárás –, a gyakorlatban a legtöbb irreguláris migráns esetében ara az eljárásra kerül sor, amelyet – elméletileg – csak kivételes esetekben kellene alkalmazni.

5.2.1. A 6. cikkben javasolt objektív kritériumok közül csak néhány – az Európai Bizottság (EU) 2017/432 ajánlásából származó és a módosított szöveg f), h) és k) pontjának megfelelő kritérium – szolgálja „a szökés veszélyének” szigorú meghatározását. A j) pont szintén megfelelő kritériumnak tekinthető az együttműködési kötelezettségre vonatkozó 7. cikk rendelkezéseivel összhangban. a) Az eljárások megkezdése pillanatában hiányzó dokumentumok a legtöbb esetben kérésre pótolhatók, ám ha annak nem tudnak eleget tenni, az az f) ponthoz vezethet. b) Ez a célkitűzés a bizonyítás terhét a migránsra helyezi, akinek igazolnia kell tényleges tartózkodási helyét, megszüntetve egy alapvető jogi biztosítékot. A lakhatáshoz kapcsolódó jelentős nehézségek miatt – különösen azok miatt, amelyeket sok település támaszt általában a külföldiekkel és kiváltképp a rendezetlen jogállású emberekkel szemben – ez a pont aránytalanul nagy súlyt kap. c) Ha el szeretnénk kerülni annak a lehetőségét, hogy MINDEN irreguláris migránst a szökés veszélyével vádoljanak, ami azt jelentené, hogy a biztosítékokon alapuló eljárásokat teljesen kiiktatnák, akkor a szökés veszélyét nem lehet egy ilyen paraméter használatával meghatározni. Akit megfosztanak a munkavállaláshoz való jogtól, azt végső soron nyilvánvalóan megfosztják a gazdasági erőforrásoktól is, az irreguláris migránsok többsége ezért a pénzügyi források hiányával fog küzdeni. d) A tagállamok által folytatott határlezárási politikára tekintettel számos irreguláris (sőt számos legális) migráns minden bizonnyal illegális módon lépett a tagállamok területére. e) Ha egy irreguláris migráns egy másik tagállamba utazik, az alapesetben nem engedélyezett, de nem szükségszerűen indokolja annak megállapítását, hogy szökés veszélye áll fenn. g) Egy tagállam által kibocsátott kiutasítási határozat hatálya alá tartozás. Ha maga az irányelv az említett határozat másik tagállam általi közvetlen végrehajtásáról rendelkezik, értelmetlen meghatározni ezt a lehetőséget. i) A jogszerű tartózkodási hely szerinti másik tagállam területére való távozásra vonatkozó kötelezettség teljesítésének elmulasztása. Ilyen esetekben az önkéntes távozás nélkül kezdeményezett, származási országba irányuló kitoloncolási eljárások teljességgel aránytalanok. Ilyen esetekben valamilyen kötelező intézkedésre van szükség, hogy az érintetteket vissza lehessen vinni a másik tagállamba, nem pedig arra, hogy visszatoloncolják őket a származási országba, főleg nem sürgősségi eljárás útján.

5.3. A 7. és 8. cikke valamint a javaslat más cikkei elemzésének bevezetéseként tisztáznunk kell a következőket: e módosítások teljes egészében arról tanúskodnak, hogy nyilvánvalóan nem sikerült megérteni a kiutasítási határozat jogi természetét, ami az egyértelműsítés után alátámasztja a (3) bekezdés tekintetében felmerülő széles körű kihívást, ahogy az az irányelv új 8. cikkében is szerepel. A kiutasítási határozat egy valamely állam által hozott végrehajtási határozatot jelent, amely közvetlen hatással van az emberek személyes jogaira és érdekeire. Ezenfelül az indokolás rendszerint közvetlenül vagy közvetve a kötelezettségek teljesítéséhez vagy az adott személynek felrótt bizonyos viselkedéshez kapcsolódik, és e személy tekintetében megfelelő eljárást kell lefolytatni ezen állítások helytállóságának ellenőrzése céljából, amelyek ilyen esetekben minden kétséget kizáróan, független módon igazolhatók. Mindez azt jelenti, hogy a kitoloncolás szankció, büntetés, közigazgatási – nem büntetőjogi – büntetés, de arra ugyanazok az alkotmányos elvek és alapvető jogok az irányadóak, mint a büntetőjog esetében.

5.4. A 7. cikk – együttműködési kötelezettség – vonatkozásában az EGSZB tudomásul veszi az Európai Bizottság feltételezését, hogy a harmadik országbeli állampolgárokkal szemben támasztott arra irányuló kötelezettség, hogy a kitoloncolási eljárás minden szakaszában együttműködjenek a tagállami hatóságokkal, elősegítheti ezen eljárások zavartalan lebonyolítását és hatékonyságát. Meg kell jegyezni azonban, hogy ez közvetlenül sérti az ahhoz való alapvető jogot, hogy önmaga ellen senkinek sem kell bizonyítékkal szolgálnia. Az e cikkben megállapított kötelezettségek egyetlen kötelezettségre is leszűkíthetők: az adott személynek együtt kell működnie és közre kell működnie a saját maga ellen irányuló eljárás során. A 8. cikk – kiutasítási határozat – előírja a tagállamok számára, hogy a harmadik országbeli állampolgár jogszerű tartózkodásának megszüntetéséről szóló határozat – ideértve a menekült- vagy oltalmazotti jogállás biztosítását elutasító határozatot – elfogadását követően haladéktalanul kiutasítási határozatot bocsássanak ki. Az EGSZB úgy véli, hogy a 8. cikket ki kell terjeszteni oly módon, hogy a harmadik országbeli állampolgárok észszerű lehetőséget kaphassanak arra, hogy eleget tegyenek az ország önkéntes elhagyására vonatkozó kötelezettségnek vagy alternatív megoldást kereshessenek helyzetük rendezésére.

5.5. Az önkéntes távozásról szóló 9. cikk előírja, hogy megfelelő, harminc napos határidőt kell biztosítani az önkéntes távozásra, eltörölve az eredetileg előírt, hét naptól harminc napig terjedő határidőt. Míg a legfeljebb csak harminc napig terjedő határidőt korábban bírálat érte, a minimális időtartam megléte biztosítékként szolgált. E minimális időtartam eltörlése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy egyáltalán ne biztosítsanak határidőt az önkéntes távozásra.

5.6. A 13. cikkben bevezetett új intézkedés lehetővé teszi, hogy a tagállamok kiutasítási határozathoz nem kapcsolódó beutazási tilalmat szabjanak ki azon harmadik országbeli állampolgárokkal szemben, akiknek a tagállamokban való jogellenes tartózkodására az EU (önkéntes) elhagyása során derült fény. Az EGSZB szerint ez az intézkedés büntetést ró azokra, akik az adott pillanatban törvényesen járnak el, azaz elhagyják az Unió területét és véget vetnek jogellenes tartózkodásuknak. Másrészről az intézkedés biztosítéknak tekinthető, hogy nem lépnek be ismét az érintett tagállam területére.

5.7. A visszatérések kezeléséről szóló 14. cikk előirányozza, hogy minden tagállam hozza létre, üzemeltesse, tartsa karban és fejlessze tovább nemzeti visszatérés-kezelési rendszerét, amely az ezen irányelv végrehajtásához szükséges valamennyi információt kezeli. Mindazonáltal biztosítani kell az EU központi rendszerével való műszaki összeférhetőséget. A 14. cikk továbbá azt is előírja a tagállamok számára, hogy az érintettek támogatása érdekében operatív programot vezessenek be.

5.7.1. A Schengeni Információs Rendszer (SIS) hiányosságai azt jelentik, hogy intézkedésekre van szükség az államok közötti koordináció javítása érdekében. Roppant kétséges, hogy az irányelv szintjén szükség van-e egyedi szabályokra ahhoz, hogy megbirkózzanak az alapvetően gyakorlati jellegű igazgatási problémákkal.

5.7.2. Az arra irányuló javaslat, hogy a tagállamok az önkéntes visszatérés támogatása érdekében hozzanak létre logisztikai, pénzügyi és egyéb anyagi támogatás nyújtására szolgáló programokat, amelyek reintegrációs programokat is magukban foglalnának, az (EU) 2017/432 ajánlásból fakad. Az Európai Bizottságnak támogatnia, ellenőriznie és értékelnie kell azok létrehozását.

5.8. A 16. cikk leragad annál a kérdésnél és csak arra összpontosít, hogy ez az „egyetlen olyan eset, amikor a javaslat kötelező automatikus halasztó hatályról rendelkezik”, azaz ezzel támasztja alá azok kitoloncolását, akiknek a nemzetközi védelem iránti kérelmét elutasították. Egyetlen kifogásunk ezzel szemben az, hogy az EGSZB szerint vannak más olyan esetek is, amikor a kitoloncolás felfüggesztésének hasonlóan automatikusan kellene történnie, hogy ily módon megerősítsék a biztosítékok vagy a garanciák körét. Ezek közé többek között a következőknek kell tartozniuk: — olyan esetek, amelyek közvetlenül vagy közvetve kiskorúakat érintenek, — olyan esetek, amelyek közvetlenül vagy közvetve uniós családtagokat érintenek, és amelyek ezért nem tartoznak a 2004/38/EK irányelv hatálya alá, — olyan esetek, amikor bizonyítottan fennáll az érintett személy egészségének vagy fizikai épségének veszélyeztetése, — amikor a visszatérés olyan országba történne, amely nem minősül biztonságosnak, illetve ezek közül olyanokba, ahol nem tartják tiszteletben az emberi jogokat.

5.9. Az őrizetet és az őrizet maximális időtartamának legalább három hónapban való megállapítását illetően ki kell emelnünk: a tények azt igazolják, hogy egy három hónaposnál rövidebb időtartam is elegendő az ahhoz szükséges eljárásra és intézkedésekre, hogy végre lehessen hajtani a harmadik országba irányuló kitoloncolást, továbbá szinte semmit sem sikerült elérni ezen időtartam bármilyen mértékű meghosszabbításával, és még kevésbé azzal, hogy szabadságától megfosztva ilyen túlzott intézkedésnek tesznek ki valakit, aki nem követett el semmilyen bűncselekményt.

5.10. Duldung vagy a spanyol arraigo intézkedéshez hasonló – megoldást kell találni, amely három hónapnál jóval kevesebb időt vesz igénybe annak meghatározásához, hogy egy adott személy kitoloncolható-e vagy sem. Az előzetes őrizetbe vétel egy átmeneti intézkedés, amelynek célja, hogy megkönnyítsék a kitoloncolás végrehajtását és megakadályozzák a szökést. Mindazonáltal ki kell zárni, hogy ezzel az intézkedéssel az illegális bevándorlás miatti szabadságvesztés vagy büntetés burkolt formájaként visszaéljenek. Az Európai Unió Bíróságának ítélkezési gyakorlata Ismét szorgalmazzuk, hogy más – a fent említett németvagy a spanyolintézkedéshez hasonló – megoldást kell találni, amely három hónapnál jóval kevesebb időt vesz igénybe annak meghatározásához, hogy egy adott személy kitoloncolható-e vagy sem. Az előzetes őrizetbe vétel egy átmeneti intézkedés, amelynek célja, hogy megkönnyítsék a kitoloncolás végrehajtását és megakadályozzák a szökést. Mindazonáltal ki kell zárni, hogy ezzel az intézkedéssel az illegális bevándorlás miatti szabadságvesztés vagy büntetés burkolt formájaként visszaéljenek. Az Európai Unió Bíróságának ítélkezési gyakorlata ( 15 ) kifejezetten tiltja az ilyen jellegű szabadságvesztést.

5.11. Következésképpen az irányelv keretében elő kell írni, hogy az ilyen idegenrendészeti fogdák nem hasonlíthatnak börtönökhöz, illetve nem lehetnek rosszabbak náluk. Elő kell írni továbbá, hogy az ilyen idegenrendészeti fogdák belső felügyeletét soha nem végezhetik állami biztonsági erők, ezek szerepe csak a periméterre korlátozódhat, a belső felügyelet feladatát pedig egy más típusú állami szervnek kell ellátnia. Emellett a fogvatartottak jogait illetően is minimumkövetelményeket kell meghatározni, amelyek minden szempontból a tagállami börtönökben fogva tartott személyek jogállásával egyenlőek vagy annál kedvezőbbek kell hogy legyenek.

5.12. A 22. cikk (7) bekezdésében bevezetett módosítás teljesen felesleges, mivel azt már szabályozzák a különböző tagállami menekültügyi eljárások. Mindenesetre ez aránytalan azokra nézve, akik menedékjog iránti kérelmük elutasítása miatt visszaküldés céljából négy hónapig őrizetben tarthatók, hogy ezt követően azonnal egy újabb, további hat hónapos időtartam vegye kezdetét ugyanazzal a céllal, azaz hogy hazatelepítsék őket.

5.13. Az EGSZB egyetért az Európai Bizottsággal abban, hogy az uniós visszaküldési politika hatékonysága a származási országok együttműködésétől is függ. Az Unió már elért bizonyos előrehaladást, az EGSZB azonban arra kéri az Európai Bizottságot, hogy e téren tegyen további erőfeszítéseket, emellett pedig kérje fel arra a tagállamokat, hogy hasznosítsák ezeket az eredményeket és teljes mértékben éljenek ezekkel az intézkedésekkel.

Kelt Brüsszelben, 2019. január 23-án. az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság elnöke Luca JAHIER

(1) COM(2018) 634 final.

(2) HL C 85., 2003.4.8., 51. o.

(3) COM(2002) 175 final.

(4) Az Európai Parlament és a Tanács 2008/115/EK irányelve (2008. december 16.) a harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról (HL L 348., 2008.12.24., 98. o.).

(5) A Bizottság (EU) 2017/432 ajánlása (2017. március 7.) a 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv végrehajtása során a visszatérések hatékonyságának javításáról (HL L 66., 2017.3.11., 15. o.).

(6) Lásd az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság „A bevándorlás és az integráció elmaradásának költségei” című véleményét (HL C 110., 2019.3.22., 1. o.).

(7) Az Európai Tanács 2018. június 28-i ülése, következtetések.

(8) Az Európai Tanács 2018. október 18-i ülése, következtetések.

(9) IOM – Migráció: Flow Monitoring Europe.

(10) OJ C 85., 2003.4.8., 51. o..

(11) Ld. a Research Social Platform on Migration and Asylum „Migration crackdown on NGO's assisting refugees and other migrants” című jelentését.

(12) HL C 85., 2003.4.8., 51. o.

(13) Lásd az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29-i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 32. és 33. cikkét.

(14) 1493/2006. sz. közlemény, Williams Lecraft kontra Spanyolország.

(15) A Bíróság 2016. június 7-i Affum C-47/15. (ECLI:EU:C:2016:408) és a 2011. április 28-i C-61/11. sz. ügyekben (ECLI:EU:C:2011:268) hozott ítéletek.