[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 14.5.2008

COM(2008) 301 végleges

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

a 2007–2013-as programozási időszakra vonatkozó kohéziós politikai stratégiákról és programokról folytatott tárgyalások eredményeiről

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

a 2007–2013-as programozási időszakra vonatkozó kohéziós politikai stratégiákról és programokról folytatott tárgyalások eredményeiről

BEVEZETÉS

A 2007–2013-as időszakra szóló ágazati és regionális kohéziós politikai programok új generációja mintegy 347 milliárd EUR értékű új beruházásra irányuló közösségi támogatást jelent, amely így a közösségi költségvetés második legnagyobb összegű kiadása. E források az Unió nem szűnő eltökéltségét jelzik aziránt, hogy enyhítse a tagállamok, régiók és egyének közötti életszínvonalbeli és a lehetőségek szintjén jelentkező egyenlőtlenségeket, illetve hogy a globális gazdaság kontextusában előmozdítsa a gazdasági, társadalmi és területi kohéziót. A források a „konvergencia” célkitűzés keretébe[1] tartozó tagállamokra és régiókra összpontosulnak (ez az Unió lakosságának 35%-a, a rendelkezésre álló beruházási források 81,5%-a[2]), továbbá – még határozottabban, mint a múltban – a versenyképességi tényezőkre – az Unió elsőszámú prioritásával, a növekedést és foglalkoztatást célzó lisszaboni stratégiával összhangban. A kohéziós politika az Unió által a növekedési és foglalkoztatási stratégia számára nyújtott pénzügyi támogatás legjelentősebb forrása, amely a regionális és helyi szereplők bevonásával biztosítja a stratégia iránti helyi szintű elkötelezettséget.

A Bizottság, illetve a nemzeti és regionális szintű hatóságok közötti tárgyalási folyamatot olyan stratégiai megközelítés vezérelte, amely biztosította, hogy a nemzeti stratégiák és operatív programok az Európai Unió fő prioritásaira összpontosulnak, figyelembe véve ugyanakkor a nemzeti és regionális összefüggéseket. Az elmúlt másfél év intenzív párbeszédét követően mára életbe lépett mind a 27 nemzeti stratégiai referenciakeret, a várt 455 operatív programból pedig 429 készült el.

A tárgyalási folyamat hozzáadott értéke messze túlmutat a pénzügyi források kérdésén. A tagállamokkal, régiókkal, partnerekkel és helyi szereplőkkel folytatott tárgyalások megmutatták, hogy a szakpolitika katalizálta a változásokat. Fórumot biztosított olyan hatékony regionális vagy ágazati stratégiák megtervezésére, amelyek segítik a növekedést, több és jobb munkahelyet teremtenek és javítják a pénzügyi és végrehajtási mechanizmusokat, miáltal biztosítják a hosszú távú hatást és a közpénzek hatékonyabb felhasználását. A tárgyalási folyamat eredményeképpen a programok minősége lényegesen javult, tartalmuk pedig szorosabban illeszkedik a fő közösségi prioritásokhoz.

A közlemény ezeket az eredményeket foglalja össze[3].

A KOHÉZIÓS POLITIKA A MA PROBLÉMÁIRA ÉS A JÖVő KIHÍVÁSAIRA IRÁNYUL

A regionális különbségek továbbra is kihívást jelentenek a kibővített Európai Unió és a megnövekedett globális verseny kontextusában. Ezért alapvető fontosságú, hogy a kohéziós politika támogassa a kevésbé fejlett tagállamokat és régiókat a felzárkózásban és a regionális egyenlőtlenségek csökkentésében. Valamennyi tagállamban erőfeszítéseket tettek a területi igények feltérképezésére és arra, hogy a stratégiák a régiókon belüli és régiók közötti egyensúlyhiány csökkentését szolgálják.

A Szerződésnek és a szakpolitikai célkitűzéseknek való megfelelés érdekében a 2007–2013-ra szóló kohéziós programok új generációja jelentősen hozzájárul az EU növekedési és foglalkoztatási célkitűzéseinek megvalósításához. Ennélfogva alaposan össze van hangolva az EU fő gazdasági és politikai prioritásaival, amelyek a fenntartható fejlődést a növekedés, a versenyképesség, a foglalkoztatás és a társadalmi integráció fokozásával, valamint a környezet minőségének javításával segítik elő[4].

Ezzel egyidejűleg a kohéziós politika – integrált politikai megközelítés révén – segíti az egyéneket, vállalkozásokat, városokat, régiókat, tagállamokat és tagjelölt országokat abban, hogy a jobb és biztonságosabb jövő biztosítása érdekében szembenézzenek az eddig sosem tapasztalt jellegű és mértékű globális kihívásokkal. A Bizottság e kihívások sorát a kohézióról szóló negyedik jelentésében[5] és egy nemrégiben kiadott, a költségvetés 2008–2009-es felülvizsgálatáról szóló közleményben[6] tárgyalja. Az alábbi szakaszok arról szólnak, hogyan foglalkoznak már a programok ezekkel a kihívásokkal.

A kohéziós politika a lisszaboni menetrend középpontjában

A kohéziós politika a 2007–2013-ra vonatkozó új generációja, amely az új programozási időszakra bevezetett kulcsfontosságú reformok sorának eredménye, döntő fontosságú a lisszaboni menetrend szempontjából. A tárgyalás egyik kiemelkedő eredménye a növekedési és foglalkoztatási menetrendet támogató beruházások támogatásának az elmúlt időkhöz képest lényeges növekedése , különösen az innováció, a kutatás, a készségek és a humántőke tekintetében. Az EU-27 kevésbé fejlett régióiban, amelyek a „konvergencia” célkitűzéshez tartoznak, a források 65%-át a lisszaboni menetrenddel kapcsolatos kiadásokra szánják , míg a „regionális versenyképesség és foglalkoztatás” célkitűzéshez tartozó, fejlettebb régiókban a finanszírozás 82%-át kívánják a lisszaboni menetrenddel kapcsolatos prioritásokba fektetni . Pontosabban az EU-15 „konvergencia” régióiban a beruházások 74%-át, a „regionális versenyképesség és foglalkoztatás” régiókban pedig 82%-át irányozták elő „lisszaboni” kiadásokra. E számok azonban a tagállamok és a régiók szerint váltakoznak. A legmagasabb az arány a „konvergencia” régiók esetében Portugáliában és Spanyolországban, ahol átlagosan a teljes előirányzat 80%-át, a „versenyképességi” régiók esetében pedig Ausztriában a 92, illetve Dániában és Svédországban a 91%-át fordítják lisszaboni prioritásokra.

Az eredmények az EU-12 tagállamai esetében a lisszaboni prioritásoknak a programozási dokumentumaikba való beemeléséről tanúskodnak annak ellenére, hogy a gazdaság sok más ágazata igényel forrásokat, a kiadások elkülönítésére pedig nincs jogi kötelezettség[7]. Ezen országok a lisszaboni stratégiával kapcsolatos előirányzata átlagosan 59% (pl. Lengyelországban 64%, Szlovákiában 59%, Romániában 52%).

A növekedési és foglalkoztatási stratégia jelentős szerepet tölt be az „európai területi együttműködés” célkitűzés programjaiban is. E célkitűzés forrásainak mintegy a felét a lisszaboni stratégiára irányuló fellépésekre használják fel, különös hangsúlyt fektetve a kutatásra és innovációra (az e prioritásra előirányzott teljes költségvetés 27%-a).

A globalizációra és a szerkezeti változásokra adott válasz

A fokozott globalizáció és az erős világpiaci verseny új lehetőségeket biztosít a tagállamok, régiók és városok számára, ugyanakkor azonban szükségessé teszi a szerkezeti változásokhoz és azok társadalmi következményeihez való igazodást, illetve a belső piac jobb működését.

Az európai piac központjához való hozzáférés biztosítása és az új piacokra való bejutás megkönnyítése előfeltétele a magánberuházások fellendítésének, az egységes piac megerősítésének és a gazdasági fejlődés fokozásának. A „konvergencia” régiók – különösen a 12 új tagállamban – közlekedési infrastruktúrája komoly hiányosságokkal küzd, ennélfogva a közlekedésbe történő beruházás – forrás iránti igény szempontjából – továbbra is fontos prioritás (összesen 82 milliárd EUR, vagy a teljes finanszírozás keret 24%-a). E régiók kiindulási állapota miatt az ilyen beruházások határhaszna magas, a teljes tényezőtermelékenység várt növekedése pedig nagy. A fenntartható közlekedésbe – mint a városi tömegközlekedés, a vasút (Lengyelországban a felújított vasúti hálózat hossza a tervek szerint megháromszorozódik, 538 km-ről 1789 km-re), a multimodális és intelligens közlekedési rendszerek – történő beruházás mintegy 35 milliárd EUR-t[8] tesz ki, ami a 2000–2006-os időszakhoz képest 71%-os növekedést jelent. A TEN-T prioritásokba történő beruházásokat szolgáló közlekedési előirányzatok mintegy 38 milliárd EUR-t tesznek ki, amely 13 milliárd EUR-val több a 2000–2006-os időszak kereténél (Románia a tervek szerint a közlekedésre rendelkezésre álló forrásoknak 72%-át TEN-T projektekre fogja felhasználni. Ezen felül a közlekedési vonalakba való beruházások más, ágazatokon átívelő beavatkozásokkal együtt kohéziós hatást gyakorolnak valamennyi régióra, de kiemelten fontosak az olyan sajátos hátrányokkal küzdő területek számára, mint a ritkán lakott területek és a legkülső régiók.

Ahhoz, hogy az európai régiókat támogatni lehessen a változó világ nyújtotta előnyök kihasználásában, elengedhetetlen a versenyképesség javításába történő befektetés a tudás- és innovációfejlesztés, valamint Európa tudományos és technológiai előrehaladásának elősegítése révén annak érdekében, hogy komparatív előnyeire lehessen építeni. A humán- és a fizikai tőkébe való befektetés révén a kohéziós politika segít fellendíteni az európai munka- és teljes tényezőtermelékenységet, ami igen fontos Európa versenyelőnyének megőrzéséhez.

Igen reményt keltő, hogy a tagállamok prioritássá tették a K+F-be és az innovációba történő beruházásokat azáltal, hogy ambiciózus célokat tűztek ki, melyek segítségével közelebb kerülhetnek ahhoz a lisszaboni célkitűzéshez, miszerint 2010-re az ágazatba történő beruházásoknak el kell érniük a GDP 3%-át. A kohéziós politika több mint 86 milliárd EUR-val, vagyis a kohéziós politikai források 25%-ával fog hozzájárulni a K+F-hez és az innovációhoz. Spanyolország esete ezen belül is kiugró: noha az ország pénzügyi támogatása a 2000–2006-os időszakhoz képest mintegy 42%-kal csökkent, a K+F kiadások abszolút értékben több mint kétszeresükre nőttek, mintegy 8 milliárd EUR-ra nőttek, amely a teljes pénzügyi keret 23%-a. Az EU-15 országok némelyikében a teljes kohéziós források a K+F-re és az innovációra előirányzott része figyelemre méltóan magas (Dániában 70%, Finnországban és Ausztriában 50% körüli). Az EU-12 tagállamok teljes kohéziós büdzséjük mintegy 20%-át fordítják K+F-re és innovációra. Mindezen eredmények a tárgyalások során tett erőfeszítéseket tükrözik, amelyek értelmében a K+F-nek és az innovációnak prioritást kell adni a meglévő kutatási kapacitásra és potenciálra építve (Szlovákia), új lehetőségek után kutatva (Egyesült Királyság), a kutatóknak és a posztgraduális természettudományos tanulmányoknak nyújtott támogatással (Szlovénia, Lettország, Észtország, Magyarország, Litvánia) és általánosságban a technológia- és tudástranszfer, az innovációs klaszterek és a kutatás–fejlesztés–üzleti szféra közötti partnerségek támogatásával.

Szorosan kötődnek az innovációs menetrendhez a szolgáltatásokra épülő tudásalapú gazdaság kialakítására irányuló programok keretében megvalósuló erőfeszítések, az információs és kommunikációs technológia (IKT) oktatásába és képzésébe, a vállalkozások és polgárok rendelkezésére álló online szolgáltatásokba és a fenntartható szélessávú infrastruktúrába való beruházással. A szélessávú internethez való hozzáférés és az IKT stratégiai felhasználása széles körben elismert fontos tényezője a gazdasági fejlődésnek és mozgatórugója a társadalmi, gazdasági és területi kohéziónak. Az IKT-t hatékonyan kihasználó régiók jobban fel vannak készülve a népességcsökkenés és a gazdasági tevékenységek kihelyezése tendenciáinak visszafordítására, ám arra is, hogy növeljék az egyének integrációját és lehetőségeit. A szolgáltatásokba és az IKT-szolgáltatásokba és -infrastruktúrába történő kohéziós beruházások teljes összege a tervek szerint az előző programozási időszakhoz képest több mint kétszeresére emelkedik, és eléri a 15,3 milliárd EUR-t, mivel Lengyelország, Olaszország, Görögország, Szlovákia és Spanyolország mind erre szánják a legnagyobb (1 milliárd EUR feletti) összegeket.

Ahhoz, hogy az innovációba, tudásba és technológiába történő beruházások új munkahelyekben képeződjenek le, fejleszteni kell a vállalkozásokat olyan területeken, mint a vállalkozói szellem és a cégeket – elsősorban a kkv-ket – segítő üzleti tevékenységet támogató szolgáltatások , versenyképességük növelése és a nemzetközi piacokhoz való közelebb jutásuk érdekében. E területek támogatása mintegy 27 milliárd EUR-t tesz ki (a kohéziós politikai források 8%-a). Finnország például 343 millió EUR-val támogatja a kezdő vállalkozásokat, míg Lengyelországban a kohéziós politikai forrásokat annak támogatására fordítják, hogy a vállalkozások létesítéséhez szükséges 60 napot 7-re csökkentsék. 2,8 milliárd EUR fogja az egyéneket új vállalkozások indításában és az önfoglalkoztatóvá válásában segíteni, és ez kiterjed a különleges szükségletekkel rendelkezőkre is. Emellett a tagállamok többsége kötelezettséget vállalt a kohéziós politikai források hatásának erősítésére a JEREMIE-kezdeményezés[9] végrehajtásával.

A globális verseny növekedésének kihívása miatt az egyéneknek és a vállalkozásoknak igazodniuk kell az új körülményekhez. A magas színvonalú oktatás és a humán tőkébe való nagyobb mértékű és hatékonyabb beruházás alapvető fontosságú ahhoz, hogy Európa megállja helyét a globalizált világban[10]. Az új programok keretében mintegy 14 milliárd EUR-t irányoztak elő a vállalatok és munkavállalók azon képességének fejlesztésére, hogy elébe menjenek a változásoknak és kezeljék azokat. Ebből az összegből 9,4 milliárd EUR-t fordítanak a vállalatok segítésére, hogy hatékony humánerőforrás-fejlesztési politikákat vezessenek be, ezáltal többet fektessenek legfőbb erőforrásukba: alkalmazottaikba. E megközelítést például különböző intézmények és klaszterek közötti együttműködésre (pl. Dánia), a szociális partnerek bevonására (Hollandia) alapozzák amellett, hogy motiválják az egyéneket képességeik egész életük során való fejlesztésére. 2,5 milliárd EUR-t különítettek el a globalizációval és szerkezetátalakítással szembenéző vállalatok és ágazatok alkalmazkodásának segítésére: a legjelentősebb erőfeszítéseket arányosan Svédországban, Finnországban, Szlovákiában, Írországban és Lengyelországban tették.

A szolgáltatásokra épülő tudásalapú gazdaság infrastruktúrájába, a K+F-be vagy az IKT-ba való beruházásokhoz jól képzett humánerőforrásra van szükség. A humán tőke fontosságának megértése következtében közel 26 milliárd EUR-t allokáltak az oktatás és képzés[11] színvonalának javítása és hozzáférhetőségének fokozása érdekében, az átfogó egész életen át tartó tanulási rendszerekre, a korai lemorzsolódás leküzdésére (Portugália, Görögország, Olaszország) és a mindenki számára elérhető magas színvonalú oktatásra összpontosítva. Ezen összeg nagy részét (76%) a „konvergencia” régióknak irányozták elő, ahol az oktatás és képzés reformját a további fejlődés elengedhetetlen feltételként jelölték meg. Ez a beruházás kulcsfontosságú ahhoz, hogy zökkenőmentesen lehessen munkát váltani, következésképpen központi szerepe van a „rugalmas biztonság” megerősítésében a munkaerőpiacokon és a lisszaboni oktatási célkitűzések megvalósításának elérésében. Ezenfelül az emberek képességeibe való befektetés alapvető a termelékenység fellendítésében és ezáltal Európa versenyképességének fenntartásában.

Demográfiai változások és befogadóbb munkaerőpiacok, társadalmak és gazdaságok

A demográfiai csökkenéssel szembenézve a fokozott munkaerő-piaci részvétel és a képességek fejlesztése egyre fontosabb a jólét, a termelékenység, a versenyképesség és a koherens társadalom fenntartása érdekében. A 70%-os foglalkoztatási arányt célul tűző lisszaboni kezdeményezés elérése érdekében az új programok mintegy 19 milliárd EUR-t irányoztak elő a foglalkoztatás útjában álló akadályok felszámolására, különös tekintettel a nőkre, fiatalokra, idősebbekre és az alacsonyabban képzett munkavállalókra. Mindkét célkitűzés keretében jelentős összegeket irányoztak elő, ám a büdzsé legnagyobb részét a versenyképességi régiókban különítették el (átlagosan 30,4%-ot az ESZA-ra). Svédország például ESZA-költségvetésének 67%-át különítette el a munkaerő-kínálat növelésére. A kohéziós politika még a viszonylag magas foglalkoztatási arányokkal rendelkező munkaerőpiacokon is értékes segítséget jelenthet a személyre szabott intézkedésekhez a munkaerő-kínálat kiaknázatlan forrásait jelentő csoportok esetében.

Az ilyen intézkedések kedvezményezettjeinek széles köre mutatja, hogyan igazodnak a programok az egyes tagállamok és régiók szükségleteihez és egészítik ki a nemzeti politikákat. A 2000–2006-os programozási időszakkal összevetve a migránsok támogatása is fokozódott. Az EU-15 valamennyi tagállama és az EU-12 közül sok tagállam közvetlen beavatkozást tervez a migránsok esetében összesen 1,2 milliárd EUR összegig, szisztematikusabb beavatkozásokkal kombinálva például az oktatási és képzési rendszerek terén (pl. Belgiumban). A kohéziós programok felgyorsítják az újonnan érkezettek beilleszkedését a számukra új társadalomba (pl. Spanyolországban a migránsok integrációja a vidéki, tengerparti és városi közösségekbe, információs központok kialakítása a szezonális migráns munkavállalók számára stb.)

Még ha a gazdasági teljesítmény erős is, egyes csoportokat és közösségeket szegénység és társadalmi kirekesztés sújt. Ez különösen igaz a legtöbb tagállam számos városi agglomerációjára. Mintegy 10 milliárd EUR-t különítettek el arra, hogy fokozatos támogatással és a munkahelyi megkülönböztetés elleni harccal segítsék a munkaerőpiactól legjobban eltávolodottakat az oda történő visszatérésben. E téren kiemelkedően magas előirányzatokban részesülnek a „versenyképességi” programok (18,2% szemben a „konvergencia” programok 10,8%-ával. Végül a kohéziós politika támogatást biztosít az etnikai kisebbségek – köztük a romák, az EU legnépesebb kisebbsége – számára. Az érintett országok legtöbbjében a romákkal kapcsolatos ügyekkel integrált projektek keretében foglalkoznak.

A fenntartható fejlődés, az éghajlatváltozás és az energia kihívásainak megválaszolása

A fenntartható fejlődés, ideértve az éghajlatváltozás okozta hatás mérséklésének szükségességét, központi szerepet kapott az európai politikai menetrendben[12]. A környezet minőségének javítása valamennyi tagállamban közös prioritás, a teljes kohéziós politikai költségvetés mintegy harmadát különítették el rá (105 milliárd EUR). Az EU-12 sok tagállamában a kohéziós politika jelentős alapvető beruházásokat finanszíroz a környezeti infrastruktúra fejlesztése érdekében és azért, hogy az országok meg tudjanak felelni a vonatkozó uniós előírásoknak. Ezt kiegészítik a képzésre és környezetgazdálkodási képességek fejlesztésére irányuló fellépések. Románia például a környezetvédelemre elkülönített kohéziós források 80%-át a környezetvédelmi acquis -nak való megfelelésre fordítja. Lettország 9-ről 62%-ra kívánja növelni a szennyvíz-gazdálkodási szolgáltatásokban részesülők arányát.

A kohéziós politika 48 milliárd EUR-val (a teljes költségvetés 14%-a) fog hozzájárulni több terület számos fellépéséhez az éghajlatváltozás által jelentett kihívások megválaszolására, ideértve a hatások enyhítésére és a kiigazításra irányuló intézkedéseket. Ezen erőfeszítéseket a közvetlen beruházási intézkedések támogatásával fogják elérni, ideértve az energiahatékonyság és a megújuló energiák előmozdítását (9 milliárd EUR egyenlő arányban elosztva a két kategória között), valamint olyan közvetett intézkedésekkel, mint a fenntartható városi közlekedési projektek támogatása (6,2 milliárd EUR). Ugyancsak erősebb hangsúlyt kap az energiainfrastruktúra (1,8 milliárd EUR) és az energiaforrásokkal való gazdálkodás javítása, a hatékony és integrált uniós energiapolitika felé történő elmozdulással és az energiahálózatok – ideértve a TEN-E-t – összekapcsolásával. Az utóbbi egyértelműen prioritást élvez Lengyelországban, Romániában és Görögországban. Az Olaszország által a forrásokból az energiahatékonyságra és a megújuló energiákra fordított rész négyszerese a korábbi időszakénak. Luxemburg célja a széndioxid-kibocsátás 10%-kal való csökkentése a kohéziós politikai beruházások által, míg Szlovákia a termelés energiaintenzitásának több mint 20%-os csökkentését tűzte ki célul. Sok program foglal magában céltartalékot különleges széndioxidmérő rendszerek fejlesztésére, amely – a kiotói széndioxid-kibocsátási célokra tekintettel – a hatások nyomon követésére szolgál (pl. Olaszország, Franciaország, Cseh Köztársaság, Málta, Anglia és Wales). A kohéziós politika tehát lényegesen hozzájárul ahhoz a nagyra törő célkitűzéshez, amely az energiafogyasztás és az üvegházgáz-kibocsátás 20%-os csökkentésére irányul, illetve a megújuló energiák arányának 20%-ra növelésére 2020-ra[13].

A KOHÉZIÓS POLITIKA MEGERőSÍTI A JÓ KORMÁNYZÁST, AZ ELKÖTELEZETTSÉGET ÉS AZ INTÉZMÉNYI KAPACITÁSOKAT

A többszintű kormányzás és partnerségek megerősítése

Az új politika jelentős hatást gyakorolt a nemzeti döntéshozatalra, mivel tovább erősíti a többszintű kormányzás rendszerét. A program-előkészítés során létrejött párbeszéd lehetővé tette, hogy az érdekeltek széles köre vegyen részt a folyamatban, melynek során hatékony regionális és ágazati fejlesztési stratégiákat vázoltak fel: ezt az állami támogatási politika reformja is segítette, amely további lehetőségeket biztosított a nemzeti és közösségi finanszírozás célzottabbá tétele érdekében[14]. E stratégiaibb megközelítés révén a politika kiterjeszti a lisszaboni menetrend és a kapcsolódó politikák végrehajtását a regionális és a helyi szintre, miközben biztosítja, hogy a fellépések a helyi körülményekhez legyenek igazítva, és hogy a reformok iránti igazi elkötelezettség legyen.

A többszintű kormányzás hozzáadott értékét a legjobban három sor eszköz példázza, amely a növekedést és foglalkoztatást célzó lisszaboni menetrend az új kohéziós politikába való beillesztéséhez vezetett. Először is közösségi szinten a 2006. októberi közösségi stratégiai iránymutatások[15] felvázolta az új programozási időszak általános prioritásait. Másodszor a nemzeti stratégiai referenciakeretekről szóló tárgyalások, amelyeket a tagállamok készítettek elő, szorosabban integrálták azokat a lisszaboni stratégia fővonalával és különösen a nemzeti reformprogramokkal. A lisszaboni stratégiával kapcsolatos kiadások tervezett szintjét minden nemzeti stratégiai referenciakeretben meghatározták és számszerűsítették. Végül az operatív programokról szóló tárgyalások lehetővé tették a nemzeti stratégiák „lefordítását” az egyedi regionális és helyi adottságoknak megfelelően.

Ennek eredményeképpen a lisszaboni menetrend iránti elkötelezettséget kiterjesztették regionális és helyi szintre és az érdekeltek szélesebb körére, kiküszöbölve ezáltal a lisszaboni stratégia első, 2000–2005-ös ciklusának[16] egyik legfőbb gyenge pontját. Franciaországban például a Bizottság, a nemzeti és a regionális hatóságok, továbbá nemzetközi szakértők működtek együtt regionális innovációs stratégiák kidolgozásában. Németországban az új foglalkoztatási beavatkozások nagy részét regionális szinten programozták. Az elkötelezettség e kiterjesztését a lisszaboni menetrenddel kapcsolatos készségfejlesztési és egész életen át tartó tanulási fellépések fokozott középpontba állítása kísérte.

A partnerségi elv alapvető a kohéziós politika sikeres végrehajtása szempontjából. A Bizottság már a tárgyalási szakaszban kiemelt figyelmet fordított ezen elv alkalmazására, így különböző típusú partnereket (civil szervezetek, egyetemek vagy regionális fejlesztési ügynökségek, illetve szociális partnerek) vontak be. Az alapok decentralizált irányítása miatt az érdekelt felek több szerepet kapnak a végrehajtási fázisban (így tervezik pl. Spanyolországban, Írországban, Svédországban). Ily módon a partnerség elve a helyi források hatékonyabban történő célhoz kötésével mozgósítja a helyi tudást és a növekedési stratégiákat. Segíti továbbá a köz- és a magánszféra közötti együttműködést, amelyet gyakran a köz- és magánszféra partnerségének formájában tesznek hivatalossá: ez áttételes hatást gyakorol és erősíti a beruházás hatását.

Az intézményi kapacitásbővítés

A hatékony közpolitikához felkészült és hatékony közigazgatásra van szükség. Az intézményi és az adminisztratív kapacitás megerősítése tehát alapvető a strukturális kiigazítások, a növekedés és foglalkoztatás, illetve a gazdasági fejlődés szempontjából. A kohéziós politika többféle módon is pozitívan befolyásolhatja a hatékony közpolitikákat.

Először is az „intézményi kapacitás” új kohéziós politikai prioritása meg fogja erősíteni a közigazgatás és közszolgáltatások kapacitását azon „konvergencia” régiók és a „kohéziós” országok minden szintjén, amelyek az elmúlt évek jelentős lépései ellenére még mindig komolyabb intézményi hiányosságokkal küzdenek. Gyakran lényeges beavatkozásokat terveznek az EU-12 valamennyi tagállamában és Görögország, az Egyesült Királyság (Wales), Olasz- és Franciaország „konvergencia” régióiban, több mint 2 milliárd EUR-s összköltségvetéssel. E fellépések a következő területeken támogatják a lisszaboni reformokat: jobb szabályozás, könnyebb vállalkozásalapítás, a közpolitikák hatékony irányítása és a polgároknak és vállalkozásoknak nyújtott szolgáltatások javítása, ideértve az igazságszolgáltatás megerősítését (pl. Bulgária, Szlovénia, Lengyelország). A kohéziós politika ezeket az intézkedéseket az e-kormányzást támogató intézkedésekbe történő több mint 1 milliárd EUR-s beruházással fogja támogatni.

Másodsorban ennek eredményeképpen a fellépések hozzájárulnak majd az alapok és más közpolitikák hatékony irányításához is. Számos tagállamban bizonyíték van arra, hogy a kohéziós politika a közpolitikák többéves, stratégiai programozásán alapuló megközelítését átültették a nemzeti politikákba. Franciaországban a „ Contrats de Plan Etat-Régions ” ugyanakkora időszakot ölel fel, ugyanazokkal a szakpolitikai eszközökkel. Olaszországban a Bizottság által előmozdított területi megállapodások általánossá váltak minden területen a területalapú kezdeményezések politikai eszközeként. Németországban a „ Gemeinschaftsaufgabe ”-t fokozatosan hozzáigazították a strukturális alapok megközelítéséhez. Más országokban a belföldi nemzeti politikák multiszektorális integrált megközelítést alkalmaztak, például Finnország és Svédország (regionális növekedési megállapodások) és Anglia (regionális gazdasági stratégiák).

Emellett az EU-12 valamennyi tagállama használni fogja a JASPERS technikai segítségnyújtási eszközt[17], amely segít a jó minőségű projektek előkészítésére irányuló kapacitások fejlesztésében, különösen a nagyobb projektek esetében, javítva ezáltal a kohéziós politika irányítását.

A hatékony politikafejlesztés és annak sikeres végrehajtása reformok révén szintén széles körű támogatást igényel, és a kohéziós politika mindezt a szociális partnerek a politika végrehajtásában betöltött szerepének megerősítésével segíti. A „konvergencia” régiókban mintegy 1,2 milliárd EUR-t különítettek el a szociális partnerek szerepének javítására, ezen belül a legtöbbet Spanyolországban. . A civil szervezetek kapacitásbővítését szintén tervezik, hiszen hozzájárulásuk lényeges a különböző területeken, így a társadalmi integráció, az egészségügy, a fogyasztói politika stb. terén való szolgáltatásnyújtásban. További 1 milliárd EUR-val erősítik a foglalkoztatási megállapodások és a hálózatépítési kezdeményezések fejlesztését, hogy dinamizálják a reformokat a foglalkoztatás és a társadalmi integráció területén.

A kohéziós politika fontos szerepet játszik az EU-tagság előtt álló tagjelölt országok felkészítésében azáltal, hogy kapacitást bővít és módszereket ad a hatékony politikatervezéshez és végrehajtáshoz, valamint beruházásokkal. Az IPA új előcsatlakozási eszköz tervét szorosan összehangolták a kohéziós politika felépítésével, az integrált stratégiával, a többéves programozással és a nemzeti hatóságok fokozottabb felelősségvállalásával. A felelősségek e fokozottabb decentralizációja megteremtette a felelős minisztériumok elkötelezettségét és megerősítette a beruházások stratégiai tervezését. A gyakorlat során elsajátított tudás megközelítése értelmében e jellemzők biztosítják, hogy a tagjelölt országok jobban felkészültek legyenek az EU-tagságra és a kohéziós politikai alapok jövőbeli hatékonyabb kezelésére.

A SIKERES POLITIKÁK ÉRVÉNYESÍTÉSE, A TUDÁS ERőSÍTÉSE ÉS A BEVÁLT GYAKORLATOK ELTERJESZTÉSE

Az új programok felvázolásakor a tagállamok és régiók a kohéziós politikák korábbi generációinak legsikeresebb gyakorlataira építettek, beleértve az URBAN és EQUAL közösségi kezdeményezéseket és az innovatív fellépéseket. Ez több lehetőséget biztosított a nagyobb fellépések számára, jelentősen több forrással. Így például az EQUAL programon alapuló transznacionális együttműködésének kiépítését mintegy 3 milliárd EUR-val támogatják, míg az innovációnak juttatott támogatás, a társadalmi innovációt is beleértve, a programvégrehajtás egésze alatt emelkedni fog. Az URBAN kezdeményezés érvényesítése lehetőséget biztosít a városfejlesztés integrált módon történő kezelésére különösen olyan országokban, amelyek még nem részesültek e kezdeményezésből, annak kísérleteiből, hálózataiból, kísérleti projektjeiből (pl. Lettország, Litvánia, a Cseh Köztársaság, Málta, Ciprus és Észtország). A helyi hatóságok városi fellépéseinek integrált városi megközelítése és irányítása újdonsága miatt további nyomon követésre szorul, beleértve az új JESSICA-kezdeményezés további alkalmazását[18].

Az új kohéziós politika harmadik célkitűzése, a „területi együttműködés” célkitűzés fontosabbá vált, mint az INTERREG közösségi kezdeményezés, aminek hatására nagyobb figyelem övezi, és emelkedtek a rendelkezésre álló források (5,8 milliárd EUR-ról 7,8 milliárd EUR-ra). A Bizottság sikerrel győzte meg a tagállamokat és régiókat, hogy használják az európai területi együttműködési programokat új ötletek és közös cselekvési tervek kidolgozásának fórumaként. A transznacionális együttműködés például felhasználható a stratégiai fejlesztési megközelítések nagyobb területen való támogatására, például a Balti-tengeri régióban, az Alpokban, a Földközi-tengernél vagy a Duna térségében.

Végül a „régiók a gazdasági változásért” új keretrendszere hozzá fog járulni a bevált gyakorlatok megtalálásához és a régiók közötti kicseréléséhez. Támogatni fogja az Európára kiterjedő hálózatokat a kiválóságnak a kohéziós politika által támogatott projektekre való átvitelének elősegítése érdekében.

KÖVETKEZTETÉSEK – A TÁRGYALÁSOK HOZZÁADOTT ÉRTÉKE

- A kohéziós politika az Unió egész területén a növekedési és foglalkoztatási menetrend előrevitelét szolgáló kulcsfontosságú közösségi politika. Az Európa előtt álló kritikus társadalmi-gazdasági kihívásokkal foglalkozik kiegészítve és összhangban más közösségi politikákkal, a globális változások kontextusában. A tagállamokkal és régiókkal a közelmúltban folytatott párbeszéd olyan stratégiailag orientált programok elfogadásához vezetett, amelyek célja pénzügyi forrásaik jelentős százalékának a globalizálódott világban való sikeres verseny feltételeinek megteremtésébe való befektetése.

- A tárgyalások során a K+F kiadások a GDP 3%-ára való emelésének, illetve a foglalkoztatási ráta – az alapvető infrastruktúrába, közlekedésbe, oktatásba és képzésbe, készségekbe és a munkaerő alkalmazkodóképességébe, a vállalkozói szellembe az új tudás vagy know-how megteremtésébe történő beruházások által – 70%-ra való növelésének lisszaboni célkitűzését helyezték a középpontba. Az energiahatékonyság növelése és a megújuló energiák arányának 20%-ra való emelése szintén nagy hangsúlyt kap. Következésképpen a kohéziós politikai források túlnyomó része (65% a „konvergencia” régiókban és 82% a „regionális versenyképesség és foglalkoztatás” régiókban) a lisszaboni menetrenddel kapcsolatos prioritásokra fordítódik.

- A Közösség, a tagállamok és a régiók közötti párbeszéd ugyancsak fontos fejlődéshez vezetett a programok minőségét illetően, beleértve az értékelésre, mutatókra és nyomon követésre helyezett nagyobb hangsúlyt. Megváltoztatta a tagállamokon és régiókon belüli vitát is az innovatívabb, integrálóbb és előremutatóbb közpolitikai stratégiák és programok tervezéséről és kidolgozásáról, beleértve az új innovatív pénzügyi tervezési eszközöket, mint a JEREMIE és a JESSICA, oly módon, amely megfelel a különböző tagállamok eltérő környezetének. Ezenfelül a tagállamok közötti viszonylag gyors megállapodásokat az új programokról úgy érték el, hogy a vonatkozó közösségi jogalkotás előkészítésének végső szakaszában már informális párbeszédet folytattak.

- A kohéziós politikai rendszer a felelősség decentralizálásán és a helyszíni szereplők hangsúlyosabb részvételén alapuló többszintű kormányzása szintén kiterjesztette a lisszaboni menetrend iránti elkötelezettséget, amint arra az Európai Tanács 2007. decemberében felhívást tett[19]. Nem kevésbé fontos, hogy ez a megközelítés nagyobb gazdasági hatékonyságot is eredményez, mivel a helyi és a regionális szintek egyre inkább abba a helyzetbe kerülnek, hogy megfeleljek a globális változásoknak és saját javukra fordítsák azokat. Ezt az is tükrözi, hogy a 2000–2006-os időszakhoz képest a programozás inkább a regionális megközelítés irányába tolódott el, különösen az új tagállamokban.

- Az intézményi kapacitásra elkülönített beruházások eredményeképpen javulnia kell a szakpolitika végrehajtásában érintett nemzeti intézmények színvonalának. Ez különösen fontos a kohéziós politikai források megosztott igazgatásának esetében, amelyhez a tagállamoknak a hatékony és eredményes pénzgazdálkodási és ellenőrzési gyakorlatokkal összhangban kell végrehajtaniuk a programokat. A kohéziós politika többszintű rendszerében a nemzeti és regionális közigazgatási kapacitás meghatározó jelentőségű.

- A nyilvánosságra vonatkozó új előírások értelmében a tagállamoknak tervet kell készíteniük arról, hogyan fogják a kohéziós politikai intézkedéseket a nagyközönség felé kommunikálni, továbbá közzé kell tenniük valamennyi kedvezményezett listáját: ezáltal átláthatóbbá, legitimebbé és láthatóbbá válnak a kohéziós politika által támogatott fellépések.

- A kohéziós alap 2007–2013 közötti hatékony felhasználásának alapjait tehát lefektették. A kellő időben történő és hatékony megvalósítás kulcsfontosságú lesz a kívánt eredmények eléréséhez. A jövőben döntő fontosságú lesz a tagállamok és a régiók számára, hogy teljesítsék kötelezettségvállalásaikat, és hogy biztosítsák a valamennyi meglévő eszköz összhangján alapuló dinamikus végrehajtást. Ehhez mind nemzeti, mind regionális szinten erős elkötelezettségre van szükség. A Bizottság a tagállamokkal együttműködésben az időszak egészében nyomon követi az előrehaladást így biztosítva, hogy a programok középpontjában a növekedésserkentő és munkahelyteremtő beruházások maradjanak, összhangban a Közösség más fontos prioritásaival, amelyek képesek alkalmazkodni a középtávon Európa és régiói előtt álló kihívásokhoz.

[1] A közösségi GDP-átlag 75%-át el nem érő régiók, vásárlóerő-alapon mérve.

[2] További részetekért lásd az 1. mellékletet. A tagállamonkénti előirányzatokat a következő helyen olvashatja: http://ec.europa.eu/regional_policy/atlas2007/fiche_index_en.htm

[3] A Bizottság e közleményt követően közzéteendő munkadokumentuma részletesebben áttekinti az egyes tagállamok által elért eredményeket.

[4] A 2a. és a 2b. melléklet részletes áttekintést nyújt a kohéziós politika a fő közösségi prioritásokhoz való hozzájárulásáról.

[5] Negyedik jelentés a gazdasági és társadalmi kohézióról, COM(2007) 273, 2007.5.30.

[6] A Bizottság közleménye – A költségvetés reformja, változások Európában. Nyilvános konzultációs dokumentum a költségvetés 2008-2009. évi felülvizsgálata kapcsán, SEC(2007) 1188, 2007.9.12.

[7] Az 1083/2006/EK tanácsi rendelet 9. cikke (3) bekezdése és IV. melléklete (HL L 210., 2006.7.31., 25. o.) előírja, hogy az EU-15 tagállamoknak a „konvergencia” célkitűzéshez tartozó finanszírozás 60%-át, és a „regionális versenyképesség és foglalkoztatás” célkitűzéshez tartozó finanszírozás 75%-át a lisszaboni stratégia középpontjában álló alábbi beruházásokra fordítják: kutatás, innováció, információs társadalom, humánerőforrás és vállalkozásfejlesztés. A részletesebb áttekintést arról, hogy az új kohéziós politika és programok hogyan fognak hozzájárulni a növekedést és foglalkoztatást célzó megújult lisszaboni stratégia megvalósításához, „A tagállamok és a régiók az EU kohéziós politikája segítségével valósítják meg a növekedést és foglalkoztatást célzó lisszaboni stratégiát 2007 és 2013 között” című közlemény tartalmazza - COM(2007) 798, 2007.12.11.

[8] Ez az összeg 6,5 milliárd EUR-val több, ha beleszámítjuk a kikötőkbe, repülőterekbe és intelligens közlekedési rendszerekbe történő beruházásokat, amelyek többsége szintén a TEN-T hálózat része.

[9] JEREMIE (mikro-, kis- és középvállalkozásokat támogató közös európai források): pénzügyi tervezési eszköz, amelyet az Európai Beruházási Bankkal (EBB) együttműködésben fejlesztettek ki és amelynek célja a kkv-k finanszírozáshoz való hozzáférésének megkönnyítése kölcsönök, tőkebefektetés, kockázati tőke és garanciák nyújtásával. 20 tagállam tervezi a JEREMIE-kezdeményezésben való részvételt.

[10] Lásd a 2008. március 13–14-i brüsszeli Európai Tanács elnökségi következtetéseit.

[11] Az oktatás és képzés a legtöbb operatív programban betöltött központi szerepe összhangban van az Oktatás és képzés 2010 (OMC) munkaprogram prioritásaival.

[12] A 2007. márciusi brüsszeli Európai Tanács elnökségi következtetései (http://www.consilium.europa.eu/ueDocs/cms_Data/docs/pressData/en/ec/93135.pdf)

[13] A Bizottság közleménye – 2020-ra 20-20% - Az éghajlatváltozásból származó lehetőségek Európa számára, COM(2008) 30, 2008.1.23.

[14] Állami támogatási cselekvési terv (2005.6.7.) COM(2005) 107.

[15] http://ec.europa.eu/regional_policy/sources/docoffic/2007/osc/index_en.htm

[16] A Wim Kok által vezetett magas szintű munkacsoport jelentése: Facing the challenge: the Lisbon strategy for growth and employment; 2004. november, http://europa.eu.int/comm/lisbon_strategy/index_en.html

[17] JASPERS (európai régiók beruházásait támogató közös program): technikai segítségnyújtási eszköz, amely segíti a tagállamokat a Bizottság által biztosított jó minőségű projektek előkészítésében együttműködésben az EBB-vel és az Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bankkal. A JASPERS-kezdeményezés varsói, bukaresti és bécsi irodáival jelenleg 261 nagyobb projektet értékel.

[18] JESSICA (fenntartható városfejlesztési beruházásokat támogató közös európai kezdeményezés): hitel-támogatás eszköz, amelyet az EBB-vel együttműködésben fejlesztettek ki, a városi megújulást és fejlődést szolgáló projektek finanszírozására. Több mint 80 operatív program tartalmaz JESSICA-típusú fellépésekre vonatkozó rendelkezéseket.

[19] Az Európai Unió Tanácsa, a portugál elnökség 2007. december 14-i következtetései, Brüsszel, 16616/07, 3. következtetés.