A szociális partnerek bevonása mellett több tagállam is tett lépéseket a bérmegállapítási rendszerben a pontosabb előrejelezhetőség elérése érdekében. A bevezetett változások célja, hogy a bérmegállapítási rendszer érzékenyebben reagáljon a gazdasági feltételekre. Emellett a minimálbér változásait szabályozó folyamatok szintén e fejlesztés részét képezik. Fontos szem előtt tartani, hogy a bérek meghatározása előre jelezhető, elfogadható életszínvonal biztosítására törekvő módon történik, miközben a szociális partnerek autonómiáját is szem előtt tartják. Különösen a minimálbérek esetében igaz, hogy azokat átlátható rendszerben kell kiigazítani azzal a kettős céllal, hogy megelőzzék a munkavállalói szegénységet, és megóvják a foglalkoztatáshoz és az álláskeresési ösztönzőkhöz való hozzáférést. E tekintetben lényeges a termelékenység fejlődésének középtávon történő lekövetése.

Az országok többségében a bérnövekedés a munkaerőpiac fejlődése ellenére is visszafogott marad. Az általánosan visszafogott bérdinamika a munkaerőpiacra továbbra is jellemző erőtlenséggel, a termelékenység gyenge bővülésével és az alacsony inflációs várakozásokkal magyarázható. Ráadásul a 2014. és 2016. közötti időszakban a reálbérek növekedése elmaradt a termelékenység bővülése mögött. Ez hosszú távú trend: az Unióban 2000. és 2016. között az egy foglalkoztatottra eső termelékenység reálértéke 14,3 %-kal emelkedett, szemben az egy foglalkoztatottra eső javadalmazás reálértékének 10,2 %-os növekedésével.

A kihasználatlan munkaerő, bár meredeken csökken, még mindig számottevő azokban az országokban is, ahol egyébként a munkanélküliség alacsony szinten áll. A kilábalás során a ledolgozott munkaórák száma jóval lassabb ütemben emelkedett, mint a foglalkoztatás szintje. Fontos szempont, hogy az egy foglalkoztatottra eső ledolgozott órák száma stabilan mintegy 3 %-kal van a válság előtti szint alatt. Ezenkívül a (nem önkéntesen vállalt) részmunkaidős foglalkoztatás továbbra is magas, jóllehet 2016-ban a teljes munkaidős foglalkoztatás emelkedett. Miközben a válságból való kilábalás lökést ad az állandó és ideiglenes álláshelyek létrehozásának, a határozott időre foglalkoztatott munkavállalók részaránya az Unióban stabil (14 % körüli) maradt. A határozott idejű szerződések magas részaránya és az állandó állásokra való alacsony áttérési arány együtt a munkaerőpiac szegmentált jellegére utal számos tagállamban. Az önfoglalkoztatók száma 2016-ban elhanyagolható mértékben (0,3 %-kal) csökkent, miközben gyorsabban nőtt az alkalmazottakkal nem dolgozó önfoglalkoztatók száma.

A mára az összes tagállamot elérő gazdasági bővülést a munkaerőpiacon és a szociális területen folyamatos javulás kíséri. Az Unió átlagában a szociális jogok európai pillérével összefüggésben az előrelépést vizsgáló szociális mutatók eredményjelző tábláján szereplő 14 mutató közül 11 esetében javulást lehetett elkönyvelni az elmúlt egy évben. A másik három mutató közül kettő többé-kevésbé változatlan maradt, és csupán egy (a szociális transzferek hatása a szegénység visszaszorítására) romlott kisebb mértékben, viszont ez utóbbi nagyon eltérő mintázatokat mutat az egyes országokban. Összességében véve ez a kézzelfogható tény rámutat a pillér három fejezete kapcsán elért folyamatos előrelépésre, amelyet az erőteljes talpra állás és az elmúlt időszak reformlépései is támogatnak. Ugyanakkor a tagállamok többségénél a pillér egyes alapelveivel kapcsolatban kihívásokkal kell szembenézni, amit a jelentés szövege is kiemel. Ezeket az európai szemeszter országjelentései részletes elemzésben fogják vizsgálni.

A közös foglalkoztatási jelentés felépítése a következő: a bevezető fejezet (1. fejezet) a fő munkaerőpiaci és társadalmi trendekről számol be az Európai Unióban a helyzet általános ismertetése érdekében. A 2. fejezet a szociális jogok európai pillérével összefüggő szociális mutatók eredményjelző táblája alapján végzett elemzés főbb eredményeit mutatja be. A 3. fejezet a főbb mutatókról (ideértve a szociális mutatók eredményjelző tábláján szereplő mutatókat is) részletesen, több országra kiterjedően tájékoztat, továbbá leírja a tagállamoknak a foglalkoztatáspolitikára vonatkozó iránymutatások tekintetében megvalósított szakpolitikáit.

A jól működő társadalmi párbeszéd kiemelt szerepet kap a társadalmi méltányosság elérésében, miközben a gazdasági teljesítményt is biztosítja. A szociális párbeszéd központi szerepet tölt be a szociális jogok megerősítésében, valamint a fenntartható és inkluzív növekedés fokozásában. Az Unió tagállamai körében, a vonatkozó reformok kidolgozása és megvalósítása tekintetében számottevően eltér a szociális partnerek bevonásának a mértéke és hatása. Ez nagyban köszönhető a különböző tagállamokban található gyakorlatok és intézményi rendszerek sokféleségének, valamint a szociális partnerek változó kapacitásainak és hozzájárulásainak. Mivel nincs egyetlen, hivatkozási pontként szolgáló modell, fontos szempont, hogy a szociális jogok európai pillérével összhangban a szociális partnerek aktívan részt vegyenek a döntéshozatal és a végrehajtás összes szakaszában.

Az adó- és juttatási rendszerek fontos szerephez jutnak a szegénység és az egyenlőtlenség hatásainak mérséklésében, viszont a szociális transzfereknek (eltekintve a nyugdíjaktól) a szegénység kockázatára gyakorolt, mérhető hatása 2016-ban továbbra is kismértékben csökkent. E fejlemény mögött – amely még mindig nem veszi figyelembe a szociális biztonság javítását megcélzó, legutóbbi reformokat – az egyes országok szintjén eltérő mozgások húzódnak meg. Különösen ez a juttatások megfelelőségének és elterjedtségének, az indexálás hiányának (tekintettel az általánosságban emelkedő jövedelmekre), valamint a háztartások összetételének (illetve a szegénység kockázatával fenyegettek ezzel összefüggő jellemzőinek) terén tükrözhet változásokat. Az egyenlőtlenségek kérdésének megoldása és a szegénység csökkentése érdekében – ideértve ezek generációról generációra való átadásának megtörését is – a tagállamok különböző területeken tehetnek további intézkedéseket, többek között javíthatják adó- és juttatási rendszereiket, támogathatják az esélyegyenlőséget az oktatás és képzés terén, hozzáférést biztosíthatnak a minőségi egészségügyi ellátáshoz, továbbá előmozdíthatják a nemek közötti egyenlőtlenséget.

A tagállamok folytatják a szociális védelmi rendszereik korszerűsítését a juttatások és ellátások elterjedtségének és megfelelőségének a javításával, főleg a nem hagyományos munkaviszonyban dolgozók esetében, továbbá aktívan ösztönzik a munkaerőpiacon való részvételt. A szociális jogok európai pillérének elveivel összhangban egyes tagállamok kiterjesztették a társadalombiztosítási rendszerekben (ideértve a szülői szabadságot, munkanélküli járadékot és táppénzt is) való részvételre való jogosultságot a korábban ezekben nem érintett önfoglalkoztatók és szabadúszók felé. Két országban, Görögországban és Olaszországban első ízben vezettek be intézkedéseket országos hatállyal alkalmazandó minimálbéres támogatásra. Egyúttal intézkedések történnek a juttatások jogosultjai esetében az aktiválás megerősítésére, például azzal, hogy kötelezővé teszik az aktív munkaerőpiaci intézkedésekben való részvételt és/vagy javítják az egyénre szabott szolgáltatásokat. E téren fontos az összes munkavállaló számára – beleértve az önfoglalkoztatókat – a szociális védelmi rendszerekhez való hatékony hozzáférés biztosítása, a foglalkoztatás és a szociális ellátások közötti jobb összhang megteremtése, ideértve az egyablakos kiszolgáló rendszer létrehozását, annak érdekében, hogy pontosabban lehessen a szükségben szenvedőket megcélozni, továbbá az ő munkaerőpiaci (re-)integrációjukat minőségi szolgáltatásokkal támogatni.

Az ifjúsági és tartós munkanélküliség kezelése továbbra is prioritás. Az ifjúsági munkanélküliség folyamatos csökkenése mellett a ráta még mindig 17 % (2017. 2. félév), ami kulcsfontosságú kihívást jelent számos országban. Ugyanez vonatkozik a nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő (angolul NEET) fiatalokra is. A tartósan munkanélküliek aránya néhány tagállamban továbbra is rendkívül magas, az összes munkanélküli közel 50 %-át teszi ki. A munkanélküliség tartós időtartama a készségek értékének a csökkenésével és alacsony szintű munkaerőpiaci kötődéssel, végső soron pedig a szegénység és társadalmi kirekesztődés kockázatának növekedésével jár. Ezenfelül fennáll annak a veszélye is, hogy a konjunkturális munkanélküliség strukturális munkanélküliséggé alakul át, ami negatívan érinti a potenciális növekedést. A javulás útján kiemelt mozgatóerőt jelenthetnek a Tanácsnak a tartósan munkanélküli személyek munkaerőpiaci integrációjáról szóló 2016. februári ajánlásával és az ifjúsági garanciával összhangban végrehajtott tagállami intézkedések.

A foglalkoztatás terén az utóbbi időben tapasztalható bővülés nem egyenlően oszlott meg a népesség különböző csoportjai között. Az alacsonyan és magasan képzett dolgozók foglalkoztatási rátája közötti különbség nagy (31 százalékpont), ami hangsúlyt ad annak, hogy a változó munkaerőpiaci igényekre adott jobb válaszok érdekében be kell fektetni a képzésbe. Továbbra is jelentékeny különbségek állnak fenn az egyes tagállamok között az oktatás és képzés megtérülése terén, ami a további reformok potenciális hasznát jelzi. A fiatalok esetében a munkanélküliségi ráta – miközben javul – közel 4 százalékponttal elmarad a válság előtti szinttől. Hasonlóképpen a migránsok (a nem az EU-ban születettek) foglalkoztatási rátája más csoportokénál lassabban javul, és még mindig nem tért vissza a válság előtti szintre. Emellett a fogyatékos személyek kisebb valószínűséggel jutnak munkához, mint nem fogyatékos társaik, habár helyzetük javult. Pozitív oldalról elmondható, hogy a nők és idősebb dolgozók foglalkoztatási rátái továbbemelkedtek, viszont mindkét csoport esetében maradtak számottevő kihívások.

Tekintetbe véve a folyamatos, de mérsékelt GDP-növekedést, a foglalkoztatás fellendülése és a munkanélküliség csökkenése meglepően erőteljes volt. Ez a tendencia az utóbbi két évben mind az Európai Unióban, mind az euróövezetben egyértelműen jelentkezett. Az egy foglalkoztatottra jutó ledolgozott órák számának visszafogott növekedése azonban arra utal, hogy a munkaerőpiac továbbra is erőtlen marad (2. ábra), ugyanis a növekedés körülbelül 3 %-kal, az euróövezetben pedig 4 %-kal marad el a válság előtti szinttől. A részmunkaidős foglalkoztatás növekedése, és kisebb mértékben a teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállalók óraszámának csökkenése is hozzájárult ehhez a fejleményhez. Azonban 2016 során a teljes munkaidős foglalkoztatás nagyobb ütemben nőtt, mint a részmunkaidős foglalkoztatás (amint a szakasz későbbi részében látható).

Az ifjúsági és a tartós munkanélküliség gyorsan csökkent. Miközben az ifjúsági munkanélküliségi ráta továbbra is magas (különösen néhány tagállamban), közel 2 százalékponttal csökkent az előző évhez képest, 2017 második negyedévében ugyanis 17 % (az euróövezetben 19,1 %) volt. Az ifjúsági munkanélküliségi ráta jelenleg 7 százalékponttal marad el a 2013 első negyedévében elért 23,9 %-os csúcsértéktől. A tartós munkanélküliségi ráta (azaz az 1 évet meghaladóan munka nélkül lévő személyeknek az aktív népességhez viszonyított részaránya) hasonló tendenciát követett, 2017 második negyedévére 3,4 %-ra (az euróövezetben 4,7 %-ra) csökkent, ami az előző évhez képest 0,6 százalékpontos visszaesést jelent. A tartós munkanélküliség aránya a teljes munkanélküliségen belül szintén csökken, azonban 45,6 %-kal (az euróövezetben 49,7 %-kal) továbbra is magas marad, és néhány tagállamban meghaladja az 50 %-ot. Ráadásul a nagyon hosszú távú (azaz 24 hónapot meghaladóan munkanélküliek esetében) munkanélküliségi ráta lassú mértékben csökken, ami növeli az állandósulás kockázatát.

Az Európai Unióban a munkaerőpiaci feltételek 2016-ban és 2017 első felében jelentősen javultak, és lényeges előrelépés történt az Európa 2020 stratégiában célként kitűzött foglalkoztatási ráták elérése irányában. A (20–64 éves korcsoportra vonatkozó) foglalkoztatási ráta a válság óta a legmagasabb szintet érte el, 2016-ra 71,1 %-ra, azaz 1 százalékponttal emelkedett. A ráta 2017 első felében tovább növekedett, 2017 második negyedévében elérte az Unióban valaha mért legmagasabb szintet, 72,2 %-ot. Ugyanakkor 2017 második negyedévében a foglalkoztatottak száma 235,4 millió volt, ami a megelőző évhez képest 3,5 millióval több munkahelyet jelentett. Ha a foglalkoztatási ráta a jelenlegi ütemben növekszik tovább, az Európa 2020 stratégiában kitűzött 75 %-os foglalkoztatási célkitűzés többé-kevésbé tartható maradna. A helyzet jelentősen javult az euróövezetben is, ahol a foglalkoztatási ráta 2017 második negyedévében elérte a legmagasabb, 70,9 %-os szintjét. A foglalkoztatás fellendülésével párhuzamosan a munkaerőpiaci részvétel is folyamatos javul, az (15–64 éves korcsoportra vonatkozó) aktivitási ráta pedig 2017 második negyedévében 73,4 %-kal (az euróövezetben 73 %-kal) rekordszintet ért el.

A fellendülés mind az állandó, mind az ideiglenes munkahelyeket erősíti, egyre jellemzőbbé válik a teljes munkaidő. 2016-ban az állandó szerződéssel foglalkoztatottak létszámnövekedése abszolút értékben meghaladta az ideiglenes szerződéssel rendelkező munkavállalókét (2,7 millió szemben a 0,6 millióval), bár az utóbbi növekedése százalékos arányban nagyobb volt. Az összes foglalkoztatott körében az ideiglenes foglalkoztatottak részaránya stabilan 14,2 % maradt (további részletek a 3.3.1. szakaszban találhatók). Az önfoglalkoztatók száma 2016-ban elhanyagolható mértékben (0,3 %-kal) csökkent, miközben gyorsabban nőtt az alkalmazottakkal nem dolgozó önfoglalkoztatók száma (további részletek a 3.1.1. részben találhatók). Amint az már korábban is említésre került, a válság kezdete óta a részmunkaidőben foglalkoztatottak száma jelentősen (2008-hoz képest mintegy 11 %-kal) nőtt, míg a teljes munkaidős foglalkoztatás (2 %-kal) csökkent. Mindazonáltal ez a tendencia a változás küszöbén állhat, hiszen 2016-ban arányosan több teljes munkaidős állás jött létre, mint részmunkaidős (ugyanez a helyzet 2008 óta csak egyszer, 2014-ben állt elő). Ezen kívül a nem önkéntes részmunkaidős foglalkoztatás részaránya 29,1 %-ról 27,7 %-ra csökkent 2016-ban. Az elmúlt években tapasztalható tendenciával összhangban a legtöbb álláshely a szolgáltatások területén jött létre (+1,7 %). Az ipar és az építőipar szintén megfelelő bővülést (mindkét területen +1 %) mutatott. Az építőiparban a foglalkoztatás növekedése 2008 óta először mutatott pozitív tendenciát, bár 2008-hoz képest még mindig 18 %-kal kevesebb alkalmazott dolgozik ebben az ágazatban. A mezőgazdasági munkahelyek száma hosszú távú tendenciát követve továbbra is csökkent, ez a csökkenés 2016-ban 4 %-ot jelentett.

A tagállamok helyzete változatos képet mutat, a kihívások súlyossága a tagállamról tagállamra széles körben változó. A legtöbb tagállam rendelkezik legalább egy kiemelt, kihívást jelentő elsődleges mutatóval; ez alól csak Dánia, Németország, Franciaország, Hollandia, Svédország és az Egyesült Királyság kivétel. Görögország, Románia, Olaszország és Bulgária legalább tíz mutató esetében számolt be „kritikus”, „figyelemmel kísérendő” vagy „gyenge, de javuló” helyzetről. Ebben a csoportban Görögország és Románia képviseli a legszámosabb „kritikus helyzeteket” (vagyis olyan mutatókat, amelyek jóval rosszabbak az átlagnál, és nem is javulnak elég gyorsan, esetleg tovább romlanak). Görögország esetében a kritikus helyzetek mindhárom területre kiterjednek (miközben az ország a korai iskolaelhagyók tekintetében jól teljesít). Románia esetében a figyelem elsősorban az „esélyegyenlőség és a munkaerőpiacra való belépés”, valamint az „állami támogatás/szociális védelem és társadalmi befogadás” területekre irányul. A teljes számot tekintve ezt követi Ciprus (9 kihívás), Spanyolország és Horvátország (mindkettő esetében 8 kihívás), Lettország, Litvánia és Portugália (mindegyiknél 7 kihívás). Ezzel szemben Dánia az egyik legjobban teljesítő vagy átlag feletti mind a 14 elsődleges mutató esetében, majd Svédország (12 mutató), Ausztria (10 mutató) és Hollandia (9 mutató) következik.

A táblázat figyelmes, nem gépies értelmezése szavatolt. E célból a 14 mutató, ideértve a hosszú távú trendeket és a kiegészítő mutatókat is, részletes elemzését – relevanciájuktól függően – a 3. fejezet mutatja be. Emellett a soron következő országjelentések részletesen fogják elemezni az összes „kritikus helyzetet”, valamint további társadalmi és gazdasági hátteret, és így jobban lehet majd jellemezni az országspecifikus kihívásokat az európai szemeszter keretében. Ez szükség szerint megteremti az elemzési alapot a Bizottságnak az országspecifikus ajánlásokat érintő javaslatok későbbi megtételére.

A minimumjövedelmi rendszerekre vonatkozó összehasonlító teljesítményértékelés esetében is fennáll, hogy az jelenleg a tagállamok közös, a szociális védelemmel foglalkozó bizottság keretében végzett munkája nyomán kidolgozás alatt áll. A tevékenység aktuális állását a 3.4. fejezet mutatja be. A munka ugyancsak folyamatban van az összehasonlító teljesítményértékelésre irányuló képességekkel összefüggésben, ahol a felnőttképzéssel kapcsolatos szakpolitikai intézkedések vannak az előtérben.

Megjegyzés: A 2017. október 31-i állapot szerint az ALMP-kre vonatkozó adat nem elérhető EL, IT, MT és UK esetében (LU adatellenőrzési problémák miatt nem számolt be); a GDHI egy főre eső bővülésére adat nem áll rendelkezésre HR, LU és MT esetében; IE esetében a jövedelmi ötödök aránya, a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők aránya, valamint a szociális transzferek szegénységet mérséklő hatása tekintetében nem áll rendelkezésre adat.

A foglalkoztatottsági arány a 28 tagállam közül 27 esetében nőtt, bár a tagállamok között továbbra is jelentős különbségek vannak. Az elmúlt évhez viszonyítva csak Luxemburgban volt tapasztalható kismértékű csökkenés. Amint az a 7. ábrán látható, a foglalkoztatási ráták csak részben konvergálnak. Ezt a foglalkoztatási ráták szintjeiben bekövetkező változásokat egymáshoz kapcsoló regressziós görbe mérsékelten negatív lejtése tükrözi. Ez arra enged következtetni, hogy az alacsonyabb foglalkoztatási rátával rendelkező tagállamok az átlagosnál valamivel gyorsabban növekednek, és fordítva – azonban a helyzet továbbra is nagyon eltérő. A foglalkoztatottsági ráták (a 20–64 évesek körében) nagymértékben eltérnek, a Görögországban regisztrált 56,2 %-tól egészen a svédországi 81,2 %-os mutatóig. A legalacsonyabb szinten a foglalkoztatási ráta jóval elmarad az uniós átlagtól (65 % alatt) Görögországban, Horvátországban, Olaszországban („kritikus helyzet” jelzése mellett) és Spanyolországban (utóbbi „gyenge,de javuló” tekintettel a jelentős javulásra). Romániában, Belgiumban és Bulgáriában a foglalkoztatási ráta enyhén magasabb, bár az átlagosnál lassabban növekszik. Ezzel szemben Hollandia, Dánia, az Egyesült Királyság, Németország és Svédország rendelkeznek a „legjobban teljesítő” jelzéssel, foglalkoztatási rátájuk rendre legalább 77 %. Az Európai Bizottság 2017. őszi gazdasági előrejelzése alapján 2017 és 2018 között szinte valamennyi tagállamban a foglalkoztatás bővülése várható.

A munkanélküliségi ráta 2016-ban a tagállamok közel felében jelentősen, több mint 1 százalékponttal csökkent. Átlagosnál gyorsabb csökkenés elsősorban azokban a tagállamokban következett be, amelyeket kiemelkedően magas munkanélküliségi ráták sújtanak – különösen Spanyolországban, Horvátországban és Cipruson (legalább 2 százalékponttal), de Görögországban és Portugáliában is –, ami az alacsonyabb szintű munkanélküliség irányába történő konvergenciára mutat. A különbségek azonban továbbra is jelentősek. Amint az az 5. ábrából is kitűnik (amely együttesen vizsgálja a szociális mutatók eredményjelző tábláján az elsődleges mutatók értékelésére alkalmazott elfogadott módszertan szintjén tapasztalható helyzetet, illetve a mutatók változásait), a munkanélküliségi ráták szórása 2016-ban is jelentős maradt, a Csehországban és Németországban jellemző 4 % körüli értéktől („legjobban teljesítők”) a görögországi 23,6 %-ig („kritikus helyzet”). Bár a munkanélküliségi ráta Görögországban 1,3 százalékponttal csökkent, a munkanélküliség teljes mértéke továbbra is nagyon magas maradt. A munkanélküliségi ráták Olaszországban is magasak maradtak, és 2016-ban nem értek el jelentős javulást (csupán 0,2 százalékponttal csökkentek). Az átlagosnál alacsonyabb munkanélküliségi rátával rendelkező tagállamok közül 2016-ban a ráta csekély mértékű növekedését regisztrálták Észtországban és Ausztriában. A 2013 óta tapasztalt, stabil csökkenés ellenére a tagállamok többségében a munkanélküliségi ráta továbbra is magasabb volt 2016-ban, mint 2008-ban (6. ábra). Kivételt Németország, Magyarország, Málta, Lengyelország és az Egyesült Királyság, valamint Csehország képezett.

Ez a szakasz az 5. számú foglalkoztatási iránymutatás végrehajtásáról nyújt áttekintést, amely azt javasolta a tagállamoknak, hogy teremtsék meg a munkaerő-kereslet és a munkahelyteremtés fellendítésének feltételeit. Elsőként tagállamonkénti áttekintést nyújt a munkanélküliségről és a foglalkoztatási rátáról, az 1. fejezetben megfogalmazott uniós szintű elemzést kiegészítve annak érdekében, hogy hangsúlyozza a munkahely-teremtési kihívások jelentőségét az egyes országokban. Ezután az önfoglalkoztatás dinamikáját tárgyalja, amely a vállalkozás egy lehetséges modellje és önmagában a foglalkoztatás növekedésének forrása. Végül megvizsgálja a munkaerő-felvétellel kapcsolatos döntéseket meghatározó kulcsfontosságú makrogazdasági tényezőket, nevezetesen a munkabér és az adóék alakulásáról nyújt áttekintést. A 3.1.2. szakasz mutatja be az ezeken a területeken a munkaerő iránti igény előmozdítása érdekében a tagállamok által megvalósított szakpolitikai intézkedéseket, ideértve a foglalkoztatási támogatásokat is.

Az Unióban a bérnövekedés a munkaerőpiac folyamatos fejlődése ellenére is visszafogott marad. A fogyasztói árak változásával korrigált reálbérek szinte minden tagállamban emelkedtek, az Unióban pedig összesen 1,3 %-kal nőttek. Az euróövezetben kisebb növekedés volt jellemző, a 2015-ös és 2016-os alacsony inflációs környezetben a reálbérek mindkét évben valamivel kevesebb mint 1 %-kal nőttek. A szerény mértékű bérnövekedés, a termelékenység növekedésének enyhe lassulása a fajlagos munkaerőköltségek dinamikájának mérsékelt növekedéséhez vezettek. A munkavállalói jövedelem Európa-szerte széles skálán mozog, a Bulgáriában fizetett 4,6 EUR/órától egészen a luxemburgi 43,3 EUR-ig. A 9. ábra továbbá azt mutatja, hogy Európát alapvetően két csoportra, alacsony és a magas bérszínvonalú országokra lehet osztani, csak Ciprus, Szlovénia, Olaszország és Spanyolország közelíti meg az uniós átlagot. A skála másik végén elsősorban Bulgária, Lengyelország és Magyarország emelendő ki, továbbá Románia, mely tavaly a legnagyobb növekedést érte el. A konvergencia egyes jelei akkor is azonosíthatók, ha az abszolút bérszintek és a jövedelemváltozás közötti összefüggés nem tűnik erősnek.

2016-ban abszolút értékben nézve az önfoglalkoztatás a tagállamok többségében emelkedett. Ebben az ágazati fejleményeknek is volt szerepük, a csökkenés elsősorban azokban a tagállamokban (Horvátország, Románia, Szlovénia, Bulgária, Portugália, Finnország és Lengyelország) koncentrálódott, ahol az elsődleges ágazatban az önfoglalkoztatók aránya átlag feletti volt. Csökkenésről számoltak be Cipruson, Németországban, Belgiumban, Svédországban és Olaszországban is, míg az önfoglalkoztatás az összes többi tagállamban nőtt (Luxemburgban, Szlovákiában és az Egyesült Királyságban legalább 5 %-kal). A férfi önfoglalkoztatási ráta tovább csökkent (2016-ban 17,5 %-ra; 2014-et megelőzően meghaladta a 18 %-ot), míg a női önfoglalkoztatási ráta 2012 óta folyamatosan 9,9 % körüli értéken áll.

Az Európai Unióban az átlagos foglalkoztatási ráták 2013 óta folyamatosan emelkednek, jelenleg meghaladják a válság előtti szintet, azonban az egyenlőtlenségek továbbra is jelentősek. 2016-ban a tagállamok több mint fele, 17 ország továbbra is a 2008-as szint alatt van (8. ábra). Ez különösen a válság által érintett országok, Görögország (-10,1), Ciprus (-7,7), Spanyolország (-4,6) és Horvátország (-3,5) esetében nyilvánvaló. Biztató, hogy a fellendülés 2013-hoz képest szinte minden tagállamban hozzájárult a foglalkoztatás növekedéséhez. 2008 óta a foglalkoztatási ráták számottevően emelkedtek Magyarországon (+8,5) és Litvániában (+5,3).

Az elmúlt évek jelentős reformjai alapján egyes tagállamok további változásokat vezetnek be a bérmeghatározási rendszerben. Belgium a szociális partnerekkel való konzultációt követően elvégezte 1996-os bérmeghatározási törvényének felülvizsgálatát, automatikus korrekciós mechanizmust hozott létre, biztonsági tartalékot vezetett be, és megerősítette a bérezési norma jogalapját, hogy megakadályozza a költség-versenyképesség elvesztését. A szövetségi kormány 2017 júliusában bejelentette arra irányuló szándékát, hogy egyszerűsítse és elősegítse a munkavállalók részesedését a vállalkozások hasznából. Horvátország hatékonyabbá tette a kormányra kötelező kollektív szerződések megkötésére irányuló kollektív tárgyalási folyamatot, lehetővé tette a tárgyaló-bizottságokhoz való egyenlő hozzáférést, növelte a pénzeszközök állami költségvetésből történő kezelését, és biztosította a bérszámfejtési rendszer fenntarthatóságát. Portugália az újonnan aláírt kollektív szerződések alacsony száma miatt 2018 júliusáig, 18 hónapra ideiglenesen felfüggesztette a kollektív szerződések automatikus lejáratát. A munkaügyi kapcsolatokról szóló zöld könyv közzétételével és a szociális partnerekkel kötött háromoldalú megállapodás részeként a kormány a kollektív tárgyalások előmozdítását célzó intézkedéseket tervez. Szlovéniában a közszféra szakszervezetei és a kormány tárgyalásokat folytatott arról, hogy miként enyhítsék a 2012. évi költségvetési egyenlegről szóló törvényben elrendelt ideiglenes megszorító intézkedéseket; olyan kérdésekre vonatkozóan, mint a megnövekedett munkaterhelés javadalmazása, az előléptetéshez kapcsolódó béremelés, az éves szabadság javadalmazása és a nyugdíjra jogosult személyek munkaszerződésének megszűnése. Franciaországban a szociális partnerekkel folytatott konzultációt követően elfogadták a munkajog reformját, tovább bővítve a vállalati szintű megállapodások kereteit, meghatározva, hogy mely esetekben kell az ágazati megállapodásoknak meghatározó szerepet játszaniuk.

A foglalkoztatás és a munkahelyteremtés elősegítése érdekében a tagállamok továbbra is munkaerő iránti kereslet támogatásához folyamodtak. Ezen a területen a legtöbb intézkedés azon különleges csoportok érdekében történik, amelyek a munkaerőpiaci integráció során problémákkal szembesülnek (pl. fiatalok, idősebbek, tartósan munkanélküliek, menekültek stb.) és pénzügyi ösztönzők (vagy adó-/társadalombiztosítási járulék-kedvezmények) biztosítását tartalmazzák a célcsoportot képező munkavállalókat alkalmazó munkaadók részére. A referencia-időszak alatt (2016. év második felétől kezdődően), több tagállam vezetett be célzott foglalkoztatási támogatásokat (további részletek a 3.2. szakaszban találhatók). Néhány ország azonban nem célzott, azaz lazább pályázati feltételek nélküli vagy azokkal foglalkoztatási támogatásokat is bevezetett (vagy tervezi ilyenek bevezetését), általában a határozatlan időre szóló foglalkoztatás előmozdítása céljából. Olaszország kizárólag a déli régiókra vonatkozóan csökkentette a társadalombiztosítási járulékot az olyan munkaadók esetében, akik 25 évnél fiatalabb vagy legalább hat hónapja munkanélküli személyekkel kötnek határozatlan idejű munkavégzésre (vagy szakmai gyakorlatra) irányuló szerződést. Franciaország hat hónappal (2017 éppen véget érő első félévére) meghosszabbította a 4000 eurós támogatás folyósítását olyan kkv-k részére, amelyek a munkavállalók részére a minimálbér 1,3-szorosát fizetik; közel 1,6 millió munkavállaló részesült ebből a juttatásból. Ausztriában jelenleg egy a munkahelyteremtő munkáltatók bérköltségeinek csökkentésére irányuló foglalkoztatási bónusz bevezetése áll megvitatás alatt. Más esetben a foglalkoztatási támogatások több hátrányos helyzetű csoportot céloznak meg. Portugáliában például pénzügyi ösztönzőket hoztak létre a határozatlan idejű munkavégzés támogatására, részleges mentességet biztosítva egyes veszélyeztetett csoportoknak (fiatalok, tartósan munkanélküliek, idősek) a társadalombiztosítási járulékok alól. Ráadásul az ugyanazon csoportokra irányuló foglalkoztatás támogatási intézkedés ösztönzi a határozott idejű munkavégzésre irányuló szerződések határozatlanná történő átalakítását. Az Európai Szociális Alap (ESZA) hozzájárul ehhez az intézkedéshez, valamint egy közelmúltbeli kezdeményezéshez, melynek célja, hogy elősegítse a szakmai gyakorlatról állandó szerződésre való áttérést. Ciprus foglalkoztatási támogatást vezetett be a veszélyeztetett csoportok tagjai alkalmazásáért, ideértve a garantált minimumjövedelemben (GMI) részesülőket és a fogyatékkal élőket. Magyarországon az ESZA ösztönzők alkalmazásával és munkahely-teremtési támogatással járul hozzá a szociális vállalkozások foglalkoztatási potenciáljának növeléséhez.

A visszafogott bérdinamika a termelékenység gyenge alakulásával, az alacsony inflációs várakozásokkal, egyes munkaerőpiaci reformok hatásával és a munkaerőpiacra továbbra is jellemző erőtlenséggel magyarázható. Különösen a jelenlegi munkanélküliségi ráta nem képes megfelelően megragadni az erőforrás-kihasználás tényleges munkaerőpiaci helyzetét. A tényleges munkakeresőkön (vagyis a munkanélkülieken) felül az elbátortalanított munkavállalók és az alulfoglalkoztatott részidős munkavállalók további lefelé irányuló nyomást gyakorolhatnak a bérekre. Az inflációs várakozások csökkenése és a termelékenység lassulása szintén hathat a bértárgyalásokra, visszatartva a bérek növekedését, ezáltal kedvezőtlenül befolyásolva a fellendülés fenntarthatóságát. A kialkudott bérek világos képet adnak arról is, hogy a bérnyomások nem valósultak meg, különösen az euróövezetben: 2017 első negyedévében az éves százalékos változás 1,5 % volt, körülbelül 0,5 százalékponttal alacsonyabb, mint a fellendülés korai szakaszában.

A tanulásban való felnőtt részvétel aránya az Európai Unióban keveset változott 2013. óta (17. ábra). Minden országra jellemző, hogy a felnőttképzés többségében nem iskolarendszerben zajlik, rendszerint konkrét munkavégzéssel kapcsolatos, továbbá azt a munkavállalók vagy maguk az érintettek biztosítják, finanszírozzák. Az ilyen tanulás gyakorta az egyébként is a legmagasabb készségszinttel rendelkező és a legösszetettebb állásokban dolgozó munkavállalókat célozza meg, miközben a többi munkavállalónak a képzéshez való hozzáférésre az esélye gyakran jóval korlátozottabb. A képzés többségében nem iskolarendszerű volta egyúttal azt is sugallja, hogy az gyakran rövid időtartamú, és célja az adott vállalatra jellemző készségek fejlesztése. Ez olyan helyzetet eredményez, ahol a felnőttképzés nem képes a felnőttek esetében a más vállalatoknál és hasznosítható készségek – ideértve az olyan alapkészségeket is, mint az írni-olvasni tudás, számolási készség és IKT – fejlesztését segíteni.

A felsőoktatásban tapasztalt jelentős különbségek továbbra is fennállnak a nemek között: a nők Németországtól eltekintve minden tagállamban jobban teljesítenek, mint a férfiak; a férfiak és nők közötti átlagos uniós különbség a felsőfokú végzettség megszerzésében 10 százalék körül van. A szülői háttér továbbra is kihat a felsőoktatásban való részvételre, a külföldön születettek körülbelül 5 százalékponttal alacsonyabb átlagot érnek el a felsőfokú végzettség megszerzése terén, bár ennek az ellenkezője figyelhető meg Dániában, Írországban, Luxemburgban, Lettországban és az Egyesült Királyságban. Továbbá a középiskolában vagy az iskolaköteles életkor végén bevándorolt fiatalok nagyobb nehézségekkel szembesülnek, mint fiatalabb korban érkező társaik, és olyan, a hagyományostól eltérő útvonalakra van szükségük ahhoz, hogy bejussanak a felsőoktatásba, amelyek felismerik a hagyományos felső középfokú oktatáson kívül szerzett képességeiket. A fogyatékkal élő tanulók között szintén következetesen alacsonyabb a felsőfokú végzettség megszerzésének aránya, 2015-ben 13,6 százalékpontos különbséget mértek.

Az idősebb munkavállalók foglalkoztatása az elmúlt egy évtizedben számottevően emelkedett. Az idősebb munkavállalók, a többi korcsoporttal összevetve a válság nehézségein viszonylag könnyebben jutottak át. Valójában, mint ahogy arra az 1. fejezet már utalt, az 55–64 éves korcsoport volt az elmúlt tíz évben a foglalkoztatási ráta összesített növekedése mögötti fő hajtóerő. 2016-ban az 55–64 évesek foglalkoztatási rátája 55,3 %-on állt, amely két százalékponttal magasabb az elmúlt évinél, és az előrejelzések szerint a stabil növekedés a demográfiai változással párhuzamosan folytatódik. Az idősebb munkavállalók foglalkoztatási rátája a tagállamok között számottevő különbségeket mutat a svédországi 75,5 %-tól a görögországi 36,3 %-ig. Az 55–64 éves nők foglalkoztatási rátája is felzárkózóban van: 2016-ban 48,9 %-os értéken állt. A nemek közötti egyenlőtlenség a munkában töltött évek tekintetében csökken, de még mindig jelentős, hiszen a nők átlagosan 4,9 évvel rövidebb időt töltenek a munkaerőpiacon, mint a férfiak (a 2016-os adatok szerint 33,1 illetve 38,0 évet). Ez az átlag a tagállamok körében tapasztalható, jelentős eltérések eredője, amelyet több tényező is befolyásol, mint például az elégtelen hozzáférés a gondozói szolgáltatásokhoz, valamint egyes tagállamokban a nők alacsonyabb nyugdíjkorhatára, amely rövidebb munkában töltött éveket eredményez (lásd a 21. ábrát). Végezetül az idősebb munkavállalók nagyobb valószínűséggel kapnak részmunkaidős szerződést, mint a legjobb éveikben lévő munkavállalók, ugyanakkor kisebb valószínűséggel dolgoznak részmunkaidőben, mint fiatalabb társaik. Hasonlóképpen az idősebb munkavállalóknál nagyobb a valószínűsége az állandó állásoknak (az 55–64 év közötti idősebb munkavállalóknak mindössze 5,3 %-a rendelkezett ideiglenes szerződéssel).

Az alacsonyabb teljes munkaidős egyenérték alapján számított foglakoztatási ráta mellett a nők jellemzően számottevő mértékű bérkülönbségektől is szenvednek. 2015.ben a különbség mértéke 16,3 %-os volt az Európai Unióban, ami lassú csökkenést jelez 2014-hez képest (16,7 %). Mindazonáltal a tagállamok közötti eltérések jelentősek, a bérkülönbségek mértéke az észtországi 26,9 %, valamint az olaszországi és luxemburgi 5,5 % között mozog. Az elmúlt két évre rendelkezésre álló adatok szerint a legnagyobb mértékű növekedést Portugáliában tapasztalták (+4,5 százalékpont), miközben gyors csökkenést regisztráltak Magyarország (-4,4 százalékpont), Észtország (-2,9 százalékpont) és Spanyolország (-2,9 százalékpont) esetében is. A nemek közötti bérkülönbségnek lehetséges okai között van a szakmai tapasztalat, a munkaidő, a munka jellege, illetve a foglalkoztatási szektor eltérései, ami bizonyos mértékig a munkaerőpiacon jelen lévő diszkriminációra vezethető vissza. Ennek további kockázata, hogy a nemek közötti különbségek a nyugdíjakban is megjelennek, amelyek 2015-ben 38,3 %-os mértéket öltöttek.

Az iskolarendszerű oktatáson és képzésen kívül megszerzett készségek érvényesítése különösen releváns szempont. Különösen igaz ez az alacsonyabb képesítéssel rendelkező, a munkanélküli vagy munkanélküliséggel fenyegetett, migráns, valamint szakmai életútjukban változtatni kívánó személyekre. Noha a nemzeti megközelítések eltérnek, az érvényesítésre alkalmas rendszereket az összes tagállam tervezi vagy már be is vezette. Az érvényesítési rendszerek koordinálására 15 tagállam (Belgium, Dánia, Franciaország, Görögország, Írország, Olaszország, Lettország, Málta, Hollandia, Lengyelország, Portugália, Románia, Spanyolország és Svédország) alakított ki az oktatási, munkaerőpiaci és szolgáltatási szektort átfogó, nemzeti mechanizmusokat.

A felnőttoktatás terén egyes tagállamok intézkedéseket tettek annak érdekében, hogy ösztönözzék a felnőttoktatásban való aktívabb részvételt, különösen ami az alapkészségek fejlesztését illeti. Bulgária olyan intézkedést vezetett be, amely jobban gondoskodik a 16 év feletti írástudatlanok és gyenge írástudással rendelkezők számára az elemi oktatási szinten biztosítandó kompetenciákról. A Horvátország által bejelentett terv célja, hogy biztosítsa, az oktatási tevékenységek hozzájárulnak a munkanélküliek könnyebb foglalkoztathatóságához a szakképzett munkavállalókban a legnagyobb hiányt szenvedő területeken. Ciprus az olyan vállalkozások pénzügyi támogatásán változtatott, amelyek az élethosszig tartott tanulásba befektetnek, hogy a bátorítsa az alacsonyabban iskolázott felnőttek fokozott részvételét a felnőttoktatásban. Portugália átfogó programot (a 'Qualifica' program) mutatott be azzal a céllal, hogy a tapasztalati úton szerzett készségekre alapozva a felnőttek képzettséghez jussanak, illetve ezeket a készségeket moduláris képzéssel egészíthessék ki.

A tagállamok folytatták a készségek és képesítések átláthatóságának fokozása érdekében tett erőfeszítéseiket. 24 tagállam már véglegesítette a folyamatot, amely során a saját nemzeti képesítési szintjeiket összhangba hozták az európai képesítési keretrendszerrel (EQF), amivel egyúttal jelezték elkötelezettségüket az átláthatóság és összehasonlíthatóság általános célkitűzése iránt. Románia és Szlovákia az első referenciajelentésüket már be is mutatták, míg Finnország és Spanyolország a tájékoztatást 2017–2018 során tervezik megadni. Újabb mérföldkövet – az EQF szerinti szintek bizonyítványokon és diplomákon való megjelenítését – teljesített 16 tagállam (Belgium, Csehország, Dánia, Németország, Észtország, Franciaország, Írország, Olaszország, Lettország, Litvánia, Magyarország, Málta, Hollandia, Portugália, Szlovénia és az Egyesült Királyság), és további előrelépés várható 2017 végén.

A tagállamok szakpolitikákat dolgoznak ki a migránsoknak az oktatásba való integrációja érdekében. Belgiumban minden közösség megemelte a fogadó osztályokban a férőhelyeket, valamint a nyelvtanárok számát és a támogatást biztosító költségvetéseket az új migráns tanulók érdekében. Dánia kismértékben növelte a fogadó osztályok számát, továbbá 12-ről 15-re emelte az osztályonként oktatható menekültek maximális számát; lehetőség van továbbá a külföldön született fiatalok tankötelezettségi rendszerbe való integrációjára egészen 25 éves korig. Finnországban 2017 közepén olyan új, a nyelvi és szakmai tanulmányokat ötvöző képzési modult hoztak létre, amely a felnőttképzési intézmények bevonását célozza meg, továbbá szélesíti a rendelkezésre álló képzés hatókörét és az elértek körét. Svédország egy Oktatás bevándorlóknak elnevezésű, szakoktatásra és más tanulmányokra kiterjedő kurzust kínál az újonnan érkező felnőtteknek. A menedékkérők gyermekei előtt Görögország megnyitotta az első fogadó programjait, amelyek ugyan az iskola utáni időszakban működnek, viszont céljuk a gyermekek végleges integrálása a többségi oktatásba. Ciprus jelenleg egy olyan intézkedési tervet vezet be, amely a görög második nyelvként való oktatására is kiterjed, továbbá magában foglalja a fogadással kapcsolatos intézkedéseket, a migránsok átvételét és befogadását, a tanárképzést és megkülönböztetés elleni lépéseket. Továbbá a menekültek tömeges beáramlására adott válaszként, valamint az integráció elősegítése érdekében (ez más, rászoruló, harmadik országbeli állampolgárok esetében is érvényes), 2017-ben az Európai Bizottság kidolgozta a harmadik országbeli állampolgárok uniós készségprofil-készítő eszközét, hogy azok a különböző tagállamokban láthatóbbá tehessék készségeiket és végzettségeiket.

A szakpolitikai tevékenységek azt eredményezték, hogy sikerült azonosítani az oktatásban a befogadás, valamint az oktatás relevanciája és minősége tekintetében a javulást szolgáló főbb szempontokat, további kifejezetten a korai iskolaelhagyást kezelni. 2017 májusában a Bizottság két közleményében felvázolta, hogy az uniós intézkedések hogyan támogathatják a tagállamokat és az oktatást nyújtó szervezeteket e célkitűzések elérésében. Továbbá Tanácsnak a 2015-ös, a korai iskolaelhagyás csökkentésére és az iskolai eredményesség elősegítésére vonatkozó következtetései arra hívták fel a tagállamokat, hogy átfogóbb stratégiákat dolgozzanak ki és valósítsanak meg a korai iskolaelhagyás (ESL) megelőzése érdekében, továbbá egy sor konkrét intézkedést tegyenek. E területen több tagállamban jelenleg is tesz intézkedéseket. 2016-ban a belgiumi flamand közösség vitaanyagot hagyott jóvá egy, a tanulásra való jogosultsággal, iskolakerüléssel és iskolából való lemorzsolódással kapcsolatos szakpolitikával összefüggésben, amellyel a jelenlegi intézkedési terveket kívánják felváltani. Belgium francia nyelvű közösségében az ESL visszaszorítása a folyamatban lévő, a méltányosság, hatékonyság és eredményesség javítására koncentráló iskolareform egyik fő eleme. Bulgária az iskolákba való felvétel és a diákok megtartása terén elérendő javulás érdekében egy intézményközi mechanizmus megvalósításán dolgozik, és ennek körében helyi csoportokat mozgósít az iskolába nem járó gyermekek vagy lemorzsolódással fenyegetett diákok azonosítására, az érintett intézmények közötti információcsere javítása, valamint az adatgyűjtés fejlesztése érdekében. Észtország a lemorzsolódás problémájának kezelése érdekében a pályaorientációra, valamint a szakoktatás és -képzés vonzerejére helyezi a hangsúlyt. Franciaország annak biztosítása érdekében tett lépéseket, hogy az iskolát képesítés vagy végzettség nélkül elhagyó 16–25 év közötti fiatal felnőttek jogosulttá váljanak az oktatásba vagy képzésbe való visszatérésre. 2016 novemberében Magyarország intézkedési tervet fogadott el a korai iskolaelhagyás visszaszorítása érdekében, továbbá a diákok iskolai előmeneteléről kötelező adatgyűjtést vezetett be. Románia egy korai figyelmeztető mechanizmus kialakításán dolgozik, továbbá ESZA által finanszírozott második esély programokat és iskola utáni tevékenységeket tervez.

Egyes tagállamok ezen kívül célzott intézkedéseket indítottak annak érdekében, hogy ösztönözzék a nők munkaerőpiacra való visszatérését gyermekeik akár nagyon korai életszakaszában is. Például 2017 júniusában Bulgária arról intézkedett, hogy az 1 év alatti gyermekek mellett a munkába visszatérők a fizetésen túl kapják meg a gyermekgondozási ellátás 50 %-át. Romániában hasonló, a beilleszkedést szolgáló ösztönzőt vezettek be a szülők részére, amelyben a gyermeknevelési szabadság mértékét 2017 áprilisában emelték. Más tagállamok a karrierjüket hosszabb időtartamra megszakító nőket megcélzó programokat dolgoztak ki. Ez áll fenn a „Returnships” elnevezésű program esetében, amire az Egyesült Királyság a 2017-es költségvetésben 5 millió GBP (mintegy 5,6 millió EUR) összeget különített el. Luxemburg olyan törvényt fogadott el, amely a nők és férfiak között az egyenlő fizetéseket erősíti, továbbá támogatta a tudatosságnövelő kampányokat és intézkedéseket a női foglalkoztatás előtt álló akadályok lebontása érdekében. A munkaerőpiacon a nők alulreprezentáltságából fakadó negatív következmények kezelése érdekében Svédország javaslatot készül benyújtani a nyugdíjakban a nagyobb fokú nemek közötti egyenlőség elősegítése érdekében. Az észt kormány olyan törvénytervezetet hagyott jóvá, amely módosítaná a szülői szabadság és szülői ellátások rendszerét: az apák részére egy további hónap szabadságot vezetne be, meghosszabbítaná a szülői ellátás igényelhetőségének az időtartamát, valamint megemelné a foglalkoztatástól függő jövedelmi küszöböt a szülői szabadság ideje alatt. Málta térítésmentes gyermekgondozást biztosít, ha mindkét szülő dolgozik vagy tanul.

Az intézményes gyermekgondozási szolgáltatásokhoz való hozzáférés javítása a női foglalkoztatás előtt álló akadályok leküzdésének hatékony eszköze. Csehország minden gyermek számára biztosította a jogot, hogy iskolai előkészítő osztályba járjon úgy, hogy egy év kötelező, iskola előtti oktatást vezetett be, következésképpen garantálta az óvodai férőhelyeket, és megerősítette az egyedi oktatási igényű gyermekek számára a támogatást. Ezen kívül egy, az ESZA által finanszírozott kísérleti projekt is folyamatban van a 6 hónap és 4 év közötti körű gyermekek számára kis létszámú óvodák kapcsán. Az Egyesült Királyságban a 2016. évi gyermekgondozási törvény minden eleme a megvalósítás szakaszában van; a törvény az eddigi, minden 3 és 4 éves gyermek számára elérhető, 15 órányi ingyenes gyermekgondozás mellett további 15 órányi térítésmentes gyermekgondozási szolgáltatást tesz elérhetővé egyes, Angliában dolgozó szülők hasonló korú gyermekei számára. Luxemburg 2016-ban ambiciózus reformot indított útjára a kora gyermekkori oktatáshoz és gondozáshoz való hozzáférés, valamint azok színvonalának a javítása érdekében. Szlovákiában infrastrukturális beruházásokat terveznek a gyermekgondozásban elérhető férőhelyek bővítése érdekében. 2017 áprilisában a finn kormány javasolta a térítésmentes/kisköltségű gyermekgondozás kiterjesztését az alacsony és közepes jövedelmű családok szélesebb kör számára. 2017-ben egyes tagállamok egyúttal intézkedéseket vezettek be a hátrányos helyzetű településeken élő gyermekek (Magyarország) és az álláskeresők gyermekei (Franciaország) számára a szolgáltatások fejlesztése érdekében.

A leggyakrabban a nők azok, akik a keresőképtelen és idősebb rokonokat gondozzák. A gondozók számára szabadságjogosultságok bevezetése vagy megerősítése – miként azt Csehország 2017 júliusában tette – lehetővé teszi a nők számára a gondozási és szakmai kötelezettségek megfelelő egyeztetését. A családdal kapcsolatos szabadságok mellett a rugalmas munkaidő kifejezetten kedvező hatással van a női foglalkoztatásra. 2016 és 2017 során Belgium, Csehország és Olaszország vezetett be olyan intézkedéseket, melyek nagyobb rugalmasság előtt nyitják meg az utat a munkaszervezés terén, míg Romániában nyilvános konzultáció indult útjára egy, a távmunkára vonatkozó javaslatról. Ezen túl több tagállam is javított a gondozók pénzügyi támogatásán. Romániában a kormány jóváhagyta a súlyosan fogyatékosok személyes segítői számára a fizetési költségek pénzügyi központosítását. Máltán a gondozók nyugdíjait és ellátásait megreformálták és megemelték. Ezeket az összegeket Magyarországon és Csehországban ugyancsak emelték. Észtország a nemi egyenlőségről szóló törvény módosítását tervezi, amivel a magánszektorban a nemi egyenlőség szorosabb monitorozásának a feladatát adná a munkaügyi felügyeletnek, ideértve a nemek szerint megosztott béradatok gyűjtését, illetve ideértve képzések nyújtását arról, hogy hogyan kezelhetők a nemek közötti bérkülönbségek, és adhatók közre a bérkülönbségeket illető adatok.

A nők foglalkoztatásának a támogatása érdekében a tagállamok olyan, a nemek között kiegyensúlyozott szakpolitikákat fogadnak el, amelyek támogatják a munkavállalókat a szakmai és gondozási kötelezettségeik egymással összhangba hozásában. A szülők számára megfelelő szabadságjogosultságok biztosításával, valamint a nők és a férfiak között a gondozási kötelezettségek jobb megosztásával a nők számára lehetőség nyílhat a munkába való gyorsabb visszatérésre, amellyel csökkenthetik a gondozási terheknek a karrierben való haladásra gyakorolt kedvezőtlen hatásait. 2017-ben Csehország és Ciprus egyaránt új jogosultságot vezetett be az apasági szabadság terén (egy, illetve két hét), miközben Portugália a szabadság időtartamát 20-ról 25 napra emelte, amelyből 15 nap (korábban 10 nap) kötelezően felhasználandó. 2016-ban Luxemburg a szülői szabadságok rendszer tekintetében – annak rugalmasabbá tétele és jobb javadalmazás megállapítása érdekében – reformot fogadott el. Németországban és Ausztriában nemrégiben pénzügyi bónuszt vezettek be arra az esetre, ha a szülői szabadságot mindkét szülő igénybe veszi. 2017-ben Dánia és Olaszország speciális intézkedéseket vezetett be az önfoglalkoztató szülők vonatkozásában. Spanyolország 2017 januárjában, a dolgozó apák tekintetében kettőről négy hétre emelte a szülői szabadságjogosultságot (szülés, örökbefogadás vagy a gyermek gondozásának a segítése esetében). Horvátország nemrégiben emelte az egy éves anyasági szabadság második felében fizetendő ellátás maximális mértéket az állással rendelkező és munkanélküli szülők esetében egyaránt. Szlovákia az anyasági ellátás összegét a napi ellátási alap 70 %-áról 75 %-ra emelte, továbbá úgy bővítette ki a szociális szolgáltatások listáját, hogy az immár magában foglalja a három év alatti gyermekek számára is a gyermekgondozás lehetőségét. Hollandiában 2016-ban vált hatályossá a rugalmas munkaidőről szóló törvény, amely feljogosítja a munkavállalókat, hogy a munkaidő tekintetében állandó vagy átmeneti módosítást, illetve a munkarend és a munkahely tekintetében változást kérjenek.

A tagállamok a szakmai gyakorlatokra vonatkozó jogszabályaikat továbbra is a szakmai gyakorlatok minőségi keretrendszeréhez illesztették. A szakmai gyakorlatok szóban forgó reformjai segítettek, illetve segítenek a fiatal munkavállalóknak jobban felkészülni a munkaerőpiaci igényekre, és a vonatkozó készségeket kialakítani, ráadásul előmozdították az üzleti közösség elkötelezettségének a megerősödését is. Lengyelországban a szociális partnerek a szakmai gyakorlatok nemzeti minőségi keretrendszerében állapodtak meg 2017 júniusában. 2017 júliusában pedig a romániai hatóságok fogadták el a tanulószerződéses gyakorlati képzésre és szakmai gyakorlatokra irányadó jogszabály aktuális változatát, hogy azt vonzóbbá tegyék a munkaadók számára (azzal, hogy növelték számukra az ösztönzők mértékét, valamint a nemzeti költségvetésben a támogatások szintjét összhangba hozták az ESZA által nyújtott támogatásokkal, hogy azokat könnyebben lehessen a költségvetésekbe beépíteni).

A foglalkoztathatóság szintjének emelése céljával a tagállamok erőforrásaikat a fiatalok esetében új készségek kialakítására és kompetenciafejlesztésre fordítják. Szlovákiában az egyik országos projekt 30,9 millió EUR-t költ a fiatal álláskeresők foglalkoztathatóságának a támogatására átképzés és a kulcsfontosságú kompetenciák erősítése, valamint a fiatalok saját kezdeményezéséből a munkaerőpiaci igényeknek megfelelő képzés és oktatás biztosítása révén. Spanyolországban 2017 februárja óta a megfelelő gyakorlatok egyik példája egy digitális készségeket fejlesztő program, amely a digitális ipar és új üzleti modellek felé történő orientációhoz kínál képzést. Svédországban a 2017 júliusában elfogadott, „tanuláskezdési támogatás” (Studiestartsstödet) elnevezésű intézkedés minden egyes évben várhatóan körülbelül 15–20 ezer, alacsony szintű készségekkel, viszont komoly oktatási szükséglettel rendelkező személyt (beleértve újonnan érkezett, korlátozott oktatási háttérrel rendelkező migránsokat is) von be az általános és középiskolai szintű tanulásba.

A fiatalok elérése, az állami foglalkoztatási szolgálatoknál történő regisztrációjuk ösztönzése, valamint a megfelelő támogatás biztosítása fontos prioritás, különösen az olyan tagállamokban, ahol magas az inaktív és nem regisztrált NEET-fiatalok részaránya. Spanyolországban 2016 decemberében olyan királyi törvényerejű rendeletet fogadtak el, amely egyszerűsíti és elősegíti a fiatal álláskeresők regisztrációját az ifjúsági garancia nemzeti rendszerében. 2017 júniusában Portugália a NEET-fiatalok elérése és regisztrációja érdekében új országos stratégiát mutatott be, mégpedig azzal a céllal, hogy legalább 30 000 további NEET-fiatalt regisztráljon, miközben bővíti az ifjúsági garancia partnereinek nemzeti hálózatát. Románia új intézkedéseket indít az elérés fokozása érdekében, amely során – megelőző jellegű azonosítás mellett – 200 000 fővel kívánja növelni az állami foglalkoztatási szolgálatnál (ÁFSZ) regisztrált NEET-fiatalok számát, illetve ezt tájékoztató és tudatosságnövelő kampány, támogató hálózatok, valamint az ÁFSZ-re, szociális asszisztensekre és oktatási tanácsadókra is kiterjedő beavatkozó csapatok egészítik ki. A bolgár hatóságok új, az elérést javító intézkedéseket kezdeményeznek, amellyel a 29 év alatti, nem regisztrált NEET-fiatalok aktiválását és foglalkoztatásbeli integrálását célozzák meg.

Az idő múlásával a munkaerőpiaci szegmentáció megszilárdul, és folyamatosan hatással van számos tagországra. A jól működő és méltányos munkaerőpiacokkal kapcsolatos fenyegetést jelent az állandó és atipikus álláshelyek kettőssége, valamint ez előbbiből az utóbbi felé való elmozdulás korlátozott lehetősége. E tekintetben a helyzet szinte változatlan a 2017-es közös foglalkoztatási jelentésselösszevetve; Lengyelországban, Spanyolországban, Horvátországban és Portugáliában például az ideiglenes szerződések százalékos részaránya (a 20–64-es korosztályban) megközelíti vagy meg is haladja a 20 %-ot, míg másik kilenc országban (Hollandia, Szlovénia, Ciprus, Franciaország, Svédország, Finnország, Dánia, Olaszország és Németország) a ráta 10 % és 15 % közé esik. Lengyelországban és Spanyolországban az összképhez még hozzáadódik az állandó szerződésekbe való átlépés kifejezetten alacsony szintje, amely Franciaországra is általános jellemző helyzet, viszont ez utóbbi esetben az ideiglenes szerződések részaránya viszonylag alacsony (bár még mindig az uniós átlag felett van). Ez arra utal, hogy az ideiglenes szerződések inkább „zsákutcát” jelentenek, és nem működnek „lépcsőfokként” az állandó álláshelyek felé. Többéves kitekintésben az ideiglenes szerződések részaránya csupán kismértékben változott a válság kitörése óta (az uniós átlag 2008. óta 14 % körül mozog), és a tagállamok többségében stabil is marad. Mindazonáltal a mutató számottevően csökkent Máltán, Luxemburgban, Szlovákiában, Cipruson, Dániában, Hollandiában és Horvátországban. Spanyolország esetében jelentés esést lehetett megfigyelni a válság elején (a határozott idejű szerződések megszűnése miatt), majd később – a kilábalással párhuzamosan – a részarány ismét nőtt.

A tagállamok tevékenyen keresik a támogatás lehetőségeit a fogyatékosok munkaerőpiaci integrációja terén. Belgiumban a szövetségi kormány olyan munkaerőpiaci pályákat tett elérhetővé, amelyek szerződéses munkájukat már ellátni nem tudó munkavállalókra szabott vagy legalábbis számukra alkalmasabb állásokban ösztönzik az érintettek munkaerőpiaci visszailleszkedését, továbbá a régiók csökkentették a fogyatékosokat foglalkoztató munkaadók által fizetendő társadalombiztosítási hozzájárulásokat. Brüsszel fővárosi régió kötelező kvótát (2,5 %) vezetett be a helyi közigazgatási szerveknél a fogyatékosok foglalkoztatására. Németország módosította a fogyatékos ellátások tekintetében az eszközvizsgálatokon alapuló értékelés alapját, és a fogyatékos munkavállalók számára emelte a foglalkoztatási támogatást, hogy előnyhöz juttasson mintegy 300 000 súlyosan fogyatékos munkavállalót védett munkahelyeken. Bulgária jelenleg a munkaképes korú, fogyatékos munkavállalók megmaradó munkaképességének az értékelésére szolgáló rendszer reformján dolgozik. Észtország 2017–2020-ra olyan munkaerőpiaci programot dolgozott ki, amely aktív intézkedéseket kínál a munkanélküliség megelőzése terén, különösen az egészségügyi problémákkal küzdők esetében. Ciprus foglalkoztatási támogatásokat vezetett be a sérülékeny csoportok számára, ideértve a fogyatékosokat és a krónikus betegségben szenvedőket is. Lettország annak érdekében módosította a szociális ellátásokról és szociális segítségnyújtásról szóló törvényt, hogy a fogyatékosok érdekében javítson a szakmai rehabilitáció biztosításán. Magyarország a fogyatékosokat foglalkoztató szervezetek rehabilitációs lehetőségeit kívánja növelni egy ESZA-projekt révén. Ausztria csökkentette a rokkantsági nyugdíjak kiáramlását, és emelte az idősebb munkavállalók számát azzal, hogy fokozatosan felemelte a rokkantsági nyugdíj korhatárát 60 évre, és ezzel együtt olyan támogató intézkedéseket vezetett be, mint a szakmai rehabilitációra való törvényes jog. Írországban a munkából származó jövedelmet támogató minisztériumközi munkacsoport azonosította a fogyatékosok munkavégzése előtt álló fő fékeket, és ajánlásokat fogalmazott meg a kormány felé, mely utóbbinak még 2017 vége előtt be kell jelentenie vonatkozó intézkedéseit és jogszabály-alkotási lépéseit. Portugália új szociális juttatást vezetett be a fogyatékosok bevonása érdekében, amellyel esetükben ösztönözni kívánja a munkavégzés folytatását vagy az álláskeresést (jelenleg a fogyatékosok nem jogosultak a fogyatékossági ellátásra, ha bármilyen formában javadalmazáshoz jutnak). Továbbá egy, az ESZA által finanszírozott kísérleti projekt érdeklődésének középpontjában a fogyatékosok esetében az önálló életvitel támogatása áll.

A főleg az újonnan érkezettek integrációjára irányuló intézkedéseken túl több tagállam is tett erőfeszítéseket a diszkrimináció kezelésére. Franciaországban a 2017. január végén kihirdetett, egyenlőségről és állampolgárságról szóló törvény összességében véve javítja a megkülönböztetéssel szembeni védelem rendszerét, és elsősorban is a folyamatos képzés részeként biztosítja a francia nyelvtanfolyamokhoz való jogot. Svédországban a módosított, 2017 januárjában hatályba lépő, diszkriminációról szóló törvény új, aktív intézkedéseket rendel el a foglalkoztatás és oktatás területében a megkülönböztetés megszüntetésére, éves fizetési jelentést ír elő, továbbá kötelezi a munkaadókat arra, hogy a zaklatás (beleértve a szexuális zaklatást) megelőzésére irányelvekkel és eljárásokkal, valamint megtörlő intézkedésekkel rendelkezzenek. Spanyolország több munkacsoportot is felállított, hogy monitorozza a rasszizmussal, idegengyűlölettel, valamint a diszkrimináció elleni küzdelembe bevont, különféle szakmai csoportok (pl. rendőrség, bírók, ügyészek, egyéb, a közigazgatásban dolgozó szakemberek stb.) részéről az intolerancia más megnyilvánulási formáival kapcsolatos tudatosságfokozó kampánnyal összefüggő tevékenységeket. Észországban kísérleti projektek keretében „érzékenységi képzéseket” tartottak a rendészeti szervek tagjai, bírók, ügyészek és az áldozatokat segítő szakértők számára. „BIZALOM – Jó kapcsolatok Finnországban” Finnország kétéves, minisztériumközi kezdeményezést indított útjára 2016 elején, hogy regionális és helyi szinten elősegítse a menedékkérőkkel szembeni megkülönböztetés megelőzését. Az oktatás terén Portugália az iskoláknak egy olyan interkulturális iskolai eszközkészletet biztosított, amely tanárok számára tartalmazott online oktatási anyagokat.

A tagállamok által elfogadott számos intézkedés túllép a nemrégiben érkező menekültek körén, és más migránsok vagy migráns háttérrel bíró személyes esetében is alkalmazandó. Például Finnország jelenleg előkészületeket végez, hogy hatékonyabban tudja azonosítani a bevándorlók készségeit, és jobb útmutatást adjon a megfelelő képzési és foglalkoztatási pályát illetően. Ausztriában a 2016. július 12-én hatályba lépő, az elismerésről és értékelésről szóló törvény az olyan egyének munkaerőpiaci integrációját segíti elő, akik külföldön képesítést szereztek, továbbá törvényes különleges eljárásokat határoz meg a menedékben vagy kiegészítő védelemben részesülők számára akkor is, ha az elvégzett oktatást vagy képzést nem tudják okiratokkal igazolni. Svédország az utóbbi időben számottevő erőfeszítéseket tett annak érdekében, hogy kielégítse a külföldi képesítések értékelése iránti növekvő igényt, aminek érdekében még a Svéd Felsőoktatási Tanácsnak, a külföldi képesítések elismeréséért felelős állami szervnek is magasabb összegben nyújtott finanszírozást. Svédország ezen kívül számottevő összegeket fordított az áthidaló programok elérhetőségének fokozására, ezek ugyanis a jog, orvostudomány, gondozás, fogorvoslás, tanítás és gyógyszerismeretek terén külföldi bizonyítvánnyal rendelkezők számára teszik lehetővé a hivatásuk gyakorlásához szükséges képzés elvégzését. Ezen kívül az „Állások az újrakezdéshez” program reformjainak a keretében emelték a támogatás összegét az újonnan érkezett migránsok és menekültek esetében. Észtország elősegítette az IKT-val foglalkozó munkavállalók, induló vállalkozók és jelentősebb vállalkozók bevándorlását, amihez módosította az állandó tartózkodási engedélyeikhez kapcsolódó követelményeket. Málta tanfolyamokat biztosít a nem anyanyelvűek írás-olvasás szükségleteinek a biztosítása érdekében a migránsok foglalkoztathatóságának a fokozása céljával. Szlovénia a migránsok támogatására és integrációjára kormányhivatalt állított fel, mely a többi országos hatóság, civil szervezet és egyéb szervezet munkáját és feladatait koordinálja. A hivatal fő feladatai közé a migránsok különböző csoportjainak az elhelyezése és támogatása tartozik.

A menedékkérők megemelkedett számára adott válaszként a tagállamok integrációs szakpolitikáikat igyekeznek a harmadik országbeli állampolgárokhoz igazítani. Az intézkedések középpontjában a nyelvi készségek és a munkaerőpiaci részvétel javítása áll. Franciaországban a külföldi állampolgárok jogairól szóló törvény az egyes egyénekre alakított integrációs utat jelöl ki, amelynek alapja a személyre szabott fogadás, a megújult állampolgári oktatás és a megerősített nyelvi képzés. Finnországban a nemzeti integrációs intézkedési terv és az integrációs kormányzati program célja a képzési és foglalkoztatási úthoz való hozzáférés felgyorsítása. Ezen túl a bevándorlók gyorsított foglalkoztatásának a gyakorlati kipróbálását a társadalmi kötvény modell alkalmazásával indították el. A projekt célja szerint a bevándorlók foglalkoztatásának a felgyorsítása, valamint a képzés és munkavégzés rugalmas módon történő, együttes kezelése érdekében új foglalkoztatási és képzési modellt próbáltak ki. Ausztriában a 2017. júniusi, integrációról szóló törvény kötelezővé teszi a nemzetközi védelemben részesülők részvételét a nyelvi és kulturális/értékközvetítő kurzusokon, továbbá előírja egy integrációs nyilatkozat aláírását is. Ráadásul kötelező jelleggel egy munkaerőpiaci integrációs év következik (ezt az elemet az állami foglalkoztatási szolgálat vezeti) minden olyan elismert menekült és menedékkérő számára, aki nagy valószínűséggel menedéket kap, és munkanélküli. Csehországban a 2016 januárjában hatályba lépő új, „állami integrációs program” keretében a nemzetközi védelemben részesülők támogatást kapnak a lakhatás, a foglalkoztatás, az egészségügy és oktatás terén, ideértve a nyelvi készségek fejlesztését is. Németországban a 2016-os új integrációs törvény bevezetése óta kötelezővé lehet tenni az integrációs kurzusokon való részvételt a munkahellyel nem rendelkező menedékkérők számára. Németország ugyancsak egy új típusú, állásközpontú nyelvtanfolyamot vezetett be az integrációs kurzus sikeres elvégzését követően; ez csak a már dolgozó, esetleg munkaerőpiaci aktiválási vagy szakképzési intézkedésekben résztvevő menekültekre vonatkozik. Dániában egy háromoldalú megállapodás homlokterében a korai beavatkozás, az egyéni készségek értékelése és az állásközponti intézkedések álltak. A menedékkérőket a kérelmezési szakaszban szűrik, majd ahhoz az önkormányzathoz rendelik hozzá, mely az egyéni álláslehetőségeket a leginkább biztosítani tudja. Továbbá a menekülteknek a megérkezésüket követő egy hónapon belül munkatapasztalatot kell szerezniük.

A formális regisztrációs követelményeken túl az állami foglalkoztatási szolgálatok kulcsfontosságú eszközt jelentenek az álláskeresésben is. A tényszerű adatok ez esetben nagymértékű eltéréseket mutatnak. Egyes tagállamokban, mint például Csehországban, Szlovákiában, Litvániában, Ausztriában és Németországban, azoknak a munkanélküliek a részaránya, akik saját közlésük szerint igénybe veszik az állami foglalkoztatási szolgálatokat az álláskeresésben, 80 %-hoz közelít. Ezzel szemben 30 %-os vagy az alatti részarány figyelhető meg e téren Romániában, Olaszországban és Spanyolországban. Ez a kínált szolgáltatások eltérő minőségét is tükrözheti, különösen ami a munkaadói oldalon az állásokkal kapcsolatos kereslet, illetve kínálat egymáshoz párosítását illeti. A válság kitörése óta átlagosan kevesebb munkanélküli veszi igénybe Európában az ÁFSZ-ek szolgáltatásait. Ezzel szemben bővült a magán munkaközvetítő ügynökségek és olyan alternatív álláskeresési módszerek igénybevétele, mint a munkaadók közvetlen megkeresése, esetleg a (akár internetes) hirdetések feladása/megválaszolása (ezeket a grafikon nem mutatja). Ugyanakkor néhány tagállamban ezzel ellentétes tendencia figyelhető meg, amennyiben az állami foglalkoztatási szolgálatok kihasználtsága az elmúlt években ténylegesen emelkedett, főleg Lettországban, Cipruson, Észtországban, Görögországban, Szlovéniában és Litvániában.

Az esetek többségében az ALMP-programokban való részvétel előfeltétele az állami foglalkoztatási szolgálatnál történő regisztráció. A regisztrált munkanélküliek hozzáférést kaphatnak profilkészítési, tanácsadási és egyénre szabott szolgáltatásokhoz, ideértve az álláskeresési támogatást, valamint a konkrét aktiválási és/vagy képzési programra küldést is. Mindazonáltal, mint az a 2017-es közös foglalkoztatási jelentésből is kiderül, az egyes tagállamok között nagy eltérések tapasztalhatók a regisztráltak részarányában. Ezek az eltérések olyan különböző tényezőktől függnek, mint az állami foglalkoztatási szolgálatok kapacitása, a kínált szolgáltatások színvonala, a munkanélküli ellátásokkal és más jövedelemtámogatási rendszerekkel kapcsolatos kötelezettségek és szankcionálási mechanizmusok.

Az ALNP-kben való részvétel rendkívül eltérő mintát követ az egyes tagállamokban. Egyrészről a tagállamok egy nagyobb csoportja esetében (Bulgária, Románia, Lettország, Észtország, Horvátország, Szlovénia és Ciprus) a dolgozni kívánó (azaz munkanélküli vagy munkára rendelkezésre álló, de állást nem aktívan kereső) 100 személyre eső részvételi arány 10 % alatt volt 2015-ben, és a legutóbbi évben is csak szerény javulást vagy esetenként romlást tükrözött. Ciprus kivételével az említett tagállamok „kritikus helyzet” jelzéssel rendelkeznek. A másik oldalon az országok egy másik nagyobb csoportja átlag feletti, minden esetben 40 %-ot meghaladó részvételi arányt rögzített: ilyenek Franciaország, Magyarország, Svédország, Belgium és Dánia („legjobban teljesítők”). Ezen országok esetében a részvételi arányok az elmúlt egy évben (eltérő mértékben) emelkedtek. E fejlődés nyomán olyan kép alakul ki, ahol az országok közötti eltérések nőnek, miként azt a szintek éves változására utaló, emelkedő regressziós görbe is tükrözi. Ugyanakkor ezt a mutatót minden esetben körültekintéssel kell értelmezni, mivel az kizárólag a munkaerőpiaci szakpolitikákban való részvétel (és nem annak hatékonyságát) méri, továbbá több ország esetében is felmerülnek az adatgyűjtési folyamat körében a statisztikai adatok megbízhatóságával összefüggő kérdések. Többéves kitekintésben a tagállamok többségére vonatkozó adatok arra utalnak, hogy a mutató a válság során csökkent (elsősorban a munkanélküliség 2008-at követő, ciklikus emelkedése miatt), amit a kilábalással párhuzamosan javulás követett.

Forrás: MISSOC adatbázis (2017. január) és nemzeti jogszabályok. Megjegyzés: BE esetében nincs az ellátásoknak időbeli korlátja. Az olyan tagállamokban, ahol az időtartam az életkortól is függ, a grafikon a legfiatalabb korcsoportra vonatkozó időtartamot mutatja, amely megfelel a lehető legrövidebb időtartamnak. SK esetében a jelzett időtartam (4 hónap) a határozott idejű szerződéssel foglalkoztatottakra utal (egyébként 6 hónap). PL esetében az időtartam az adott régió foglalkoztatási rátája és az országos átlag egymáshoz viszonyított arányától függ.

Forrás: Eurostat, LFS.

3.3.2 Szakpolitikai válasz

A munkajog területén tovább folytatódnak a reformok a dinamikus munkaerőpiacok támogatását és a szegmentáció csökkentését szem előtt tartva. Az ezen a területen nemrégiben elfogadott vagy tervezett intézkedések a munkaerőpiaci szegmentáció csökkentését, valamint az állandó szerződéssel foglalkoztatott munkavállalók felvételét célozzák meg azáltal, hogy a határozott idejű szerződéssel foglalkoztatott és az atipikus munkavállalókra vonatkozóan szigorúbb szabályok kerülnek bevezetésre, továbbá, hogy az állandó szerződéssel foglalkoztatott munkavállalók felvételét és elbocsátását nagyobb rugalmassággal kezelik. Az új munkavállalók toborzásának ösztönzése érdekében például Belgium bejelentette, hogy a munkaviszony első hat hónapjára vonatkozó felmondási időt fokozatossá teszi, mégpedig azáltal, hogy az első 3 hónapra vonatkozóan egy hétre csökkenti, a hatodik hónaptól kezdve pedig 5 hétre emeli (szövetségi intézkedés). A Cseh Köztársaság szigorúbb szabályozás alá vonta a munkaközvetítő ügynökségeket úgy, hogy az ügynökségek alapítására vonatkozóan szigorúbb feltételeket, a kötelezettségek megszegése esetére pedig súlyosabb büntetéseket vezetett be. Görögország a kollektív elbocsátásokra vonatkozóan az előzetes közigazgatási jóváhagyáson alapuló rendszert (amely a munkaügyi miniszternek vétójogot biztosított) értesítési eljárással váltotta fel annak biztosítása érdekében, hogy a munkavállalók tájékoztatással és tanácsadással kapcsolatos igényeit figyelembe veszik. Franciaországban – a legtöbb intézkedés 2017 januári bevezetésével – fokozatosan hatályba léptették a 2016. augusztus 9-i törvényt, amely meghatározta a gazdasági indokkal kapcsolatos egyéni elbocsátások körülményeit, valamint vállalati szinten nagyobb rugalmasságot vezetett be a munkakörülmények kialakítását illetően. 2017 szeptemberében egy újabb széleskörű reformot fogadott el a kormány, mégpedig azáltal, hogy kötelező küszöböket és felső határértékeket vezetett be a jogszabályellenes elbocsátások kártérítésére vonatkozóan, míg a gazdaságilag indokolt elbocsátások esetében növelte a végkielégítés mértékét. Bevezette továbbá a közös megegyezésen alapuló kollektív felmondási eljárás (rupture conventionnelle collective) lehetőségét, és szélesebb körű lehetőséget biztosított a munkafeltételekről szóló megegyezésekre. 2017 júniusában Litvánia széles körben megreformálta a Munka Törvénykönyvét, ami több szempontból érintette a munkahelyek védelmére vonatkozó jogszabályokat: tisztázta a munkaviszony megszüntetésére adott indokokat, csökkentette a felmondási időt, és új szabályokat kialakított ki a végkielégítés megállapítására vonatkozóan (jelenleg a szabály szerinti felmondási idő 2 hónap), a határozott idejű szerződések maximális időtartamát 5 évről 2 évre történő csökkentette (bizonyos kivételekkel), valamint a rugalmas munkaidőt vezetett be. Számos atipikus szerződés is bevezetésre került, köztük a munkaközvetítő ügynökségeken keresztül kötött és projektekre szóló szerződések, amelyek esetében szükséges lenne nyomon követni a munkaerőpiaci szegmentációra kifejtett hatást. A szabályozást széles körben megvitatták a szociális partnerekkel. Lengyelország szintén tervezi, hogy lecseréli jelenlegi, igen összetett (1974-ből származó) munka törvénykönyvét, amely már több módosításon átesett és nem tükrözi tökéletesen a jelenlegi gazdasági modellt, azzal a céllal, hogy nagyobb számban segítse elő az állandó szerződéses munkaviszonyok létrejöttét. A szociális partnereket ténylegesen bevonják a tervezet elkészítésébe. Ausztria hatályon kívül helyezte azt a kivételes szabályt, miszerint az 50. életévüket betöltött munkavállalókat nem lehet elbocsátani abban az esetben, ha már 2 évnél többet eltöltöttek az adott vállalatnál. Ezen akadály megszüntetésével az idősebb munkavállalók foglalkoztatottságának növelését célozzák meg.

Néhány tagállam intézkedéseket tett a munkajogi viták gyors megoldásának elősegítése érdekében. Ezzel azt kívánják elérni, hogy kiszámíthatóbb legyen a viták kimenetele, és csökkentsék az ehhez kapcsolódóan a munkáltatóknál és munkavállalóknál felmerülő költségeket. Észtországban például egy olyan jogalkotási aktust fogadtak el, amely a munkajogi viták rendezésére felállított önálló bizottságok tevékenységét szabályozza (1996-ban került bevezetésre). Az új jogalkotási aktus célja e bizottságok helyzetének megerősítése azzal, hogy rugalmasabbá teszi munkájukat, és ezáltal a munkajogi viták megoldására engedélyezi az írásbeli eljárást – köztük a kompromisszumos helyzetek elfogadását. Franciaországban fokozatosan vezettek be intézkedéseket az egyéni felmondásokkal (prud'hommes) kapcsolatos peres eljárásokra vonatkozó szabályok megreformálására, amely azt a célt szolgálja, hogy megerősítse az egyeztetést, továbbá felgyorsítsa az eljárásokat, többek között a jogszabályellenes felmondás esetén a munkavállalók kártalanításával kapcsolatos bizonytalanságok mérséklése révén. A 2016. novemberi két rendelet bevezette a tájékoztató jellegű szolgálati időn alapuló referenciamutatót, 2017 szeptemberében pedig új kötelező plafon- és küszöbértékek bevezetésére került sor, amely révén már a békéltető szakaszban előmozdítható a perek rendezése, ezzel felgyorsítva az eljárásokat.

Több tagállam programjában is előkelő helyen szerepel az önfoglalkoztató dolgozók munkafeltételeinek a javítása, számukra megfelelő szociális jogok biztosítása, valamint a foglalkoztatás atipikus formái alkalmazásának megelőzése. Dánia úgy módosította az önálló vállalkozók szülési szabadságára vonatkozó szabályokat, hogy azok a saját vállalkozásukba a rendes munkaidő legfeljebb 25 %-át dolgozhatják le, és ezzel egyidejűleg a 75 %-nak megfelelő szülési juttatásokat kapna, amivel a vállalkozás működőképes marad. 2017 májusában Olaszország elfogadta a „nem vállalkozási jellegű önfoglalkoztatásról és intelligens munkavégzésről szóló foglalkoztatási törvényt”, amely kiterjesztette a védelmet az önfoglalkoztatókra, nevezetesen az anyasági szabadságot, szülői szabadságot, betegséget, munkanélküli ellátásokat, valamint a szakképzéssel kapcsolatos ráfordításoknak az adózó munkajövedelmekből való levonását illetően. Franciaországban a 2016. augusztus 9-i törvény vezeti be – 2018. január 1-i hatállyal – az együttműködésen alapuló platformok társadalmi felelősségének alapelvét az azokat közvetítőként használó, függetlenül munkavállalók számára. A platformok részt fognak venni a munkahelyi balesetek biztosítási fedezettel rendezésében, finanszírozzák a szakképzéshez való hozzájárulást, miközben a munkavállalók teljes mértékben jogosultak demonstrálni, valamint szakszervezeteket létrehozni és azokban részt venni. Lettországban a taxisofőrök és állami támogatásban részesülő, induló vállalkozásoknál dolgozók immár munkavállalóknak minősülnek, és így erősebb szociális jogokkal rendelkeznek, illetve a társadalombiztosítási hozzájárulások tekintetében szigorúbb követelményeknek kell megfelelniük. Portugália módosította a munkaügyi eljárási törvényét, amelyben az egyedi intézkedések körét kiterjesztette a színlelt önfoglalkoztatás („falsos recibos verdes”) fennállásának, valamint más olyan kategóriák felismerésére, mint a színlelt gyakorlati oktatások, önkéntes munka és a nem bejelentett munka más típusai. Spanyolországban 2017 nyarán fogadták el az autonóm munkavállalókról szóló törvény reformját, amelyben az új intézkedések az önfoglalkoztatók helyzetét kívánják javítani (például a társadalombiztosítási hozzájárulások csökkentésével, a szabadúszói munka kialakításával összeférhető nyugdíjfizetések teljesítésével, valamint a képzési lehetőségekhez való hozzáférés elősegítésével). Szlovénia olyan intézkedéseket vezetett be, melyek megakadályozzák a polgári jogi szerződések alapján való munkavégzést, amikor egyébként munkaszerződést kellene kötni, illetve közelebbről megerősítik a felügyeletek jogkörét és a kapcsolódó szankciókat. A javaslatok között szerepel, hogy a bizonyítási teher a munkaadót terhelje, amennyiben a vita a rövid időtartamú szerződéssel kapcsolatos okra vezethető vissza, és ezzel egyidejűleg magasabb összegű bírságokat vezetett be (a munkavállalókra is kiterjedően). Finnország törvényjavaslatot készített a munkaidőt nem tartalmazó szerződések használatának olyan helyzetekre való korlátozása érdekében, amikor a munkaadó meg tudja indokolni a munkaerő iránti igény eltérését.

Egyes tagállamok állami szektorában az ideiglenes munkavállalók gyakori előfordulásának csökkentése hozzájárulhat az általános munkaerőpiaci szegmentáció problémájának kezeléséhez. Spanyolország egy eseti szakértői csoport ajánlásai alapján tesz intézkedéseket ezen a területen. Elsősorban is kiemelendő, hogy 2017 áprilisában megállapodás született a szociális partnerekkel, hogy három év alatt az állami szektorban 250 000 állandó álláshely betöltésére fognak pályázatot kiírni. Portugália hasonló intézkedéseket jelentett be. Ciprus 2016-ban új törvényt fogadott el a közszolgálatban alkalmazható, határozott idejű szerződésekről, ahol meghatározták a szerződések maximális időtartamát (szabály szerint az nem haladhatja meg a 12 hónapot, viszont az időtartam megújítható), továbbá pontosan leírták azokat az eseteket, amikor a közigazgatási szervek határozott idejű szerződéseket használhatnak.

Ezzel egyidejűleg több tagállam tesz intézkedéseket a belső rugalmasság fokozása érdekében, elsősorban növelik a munkaidő és a munkafeltételek feladatokhoz igazíthatóságát. 2017 márciusában Belgium a rugalmas munkavégzésről fogadott el törvényt azzal a céllal, hogy a munkaadók és munkavállalók számára egyaránt előmozdítsa a rugalmasságot, és egyszerűbbé tegye a munka és a magánélet összeegyeztethetőségét. A munkaidőt most már éves alapon is meg lehet határozni, a túlóra igénybevételén lazítani lehet, egyúttal a részmunkaidős munkával kapcsolatos formai követelmények egyszerűsödtek, és kialakultak az eseti távmunka jogi keretei. Továbbá a szociális partnereknek lehetősége van a munkaidő további rugalmas alkalmazására ágazati szinten. Csehország a munka törvénykönyvének olyan módosítását vezette be, amellyel rugalmasabbá tette a munkafeltételeket, különösen ami a munkaidővel és szabadságokkal kapcsolatos munkarend/jogosultságok rugalmasságát illeti, továbbá megváltoztatta a távmunkára vonatkozó rendelkezéseket, és megerősítette az olyan, összehangolást segítő eszközöket, mint az „otthoni munkavégzés”. Litvánia a munka törvénykönyvét érintő, fent említett reform keretében bevezette a rugalmas munkarend és távmunka lehetőségét. Romániában a munkaügyi minisztérium konzultáció céljából javaslatot tett közzé a távmunkáról azzal a céllal, hogy rugalmasabb munkafeltételeket valósítson meg, valamint szabályozzon egy korábban nem alkalmazott munkavégzési formát. A konzultáció július végéig nyitott. Finnország törvényjavaslatot készített a munkaidővel összefüggő jogszabályok pontosítása érdekében, tekintettel a rugalmas munkaidőre és munkaidőkeretre, valamint a megengedett túlóra mennyiségére.

Olaszországban a „nem vállalkozási jellegű önfoglalkoztatásról és intelligens munkavégzésről szóló foglalkoztatási törvény” célja a rugalmasabb feltételek előmozdítása annak érdekében, hogy fokozza a termelékenységet, és elősegítse a munka és magánélet közötti egyensúly kialakulását (pl. a vállalkozás létesítményen kívüli munkavégzés lehetőségének szabályozásával, informatikai eszközök használatával, a vállalkozás létesítményeiben dolgozó és azonos munkát végző munkavállalók számára az azonos fizetéshez való jog biztosításával).

Egyes tagállamok megerősítik a munkaügyi felügyeleteket, és további intézkedéseket tesznek a nem bejelentett munkavégzés kezelésére. Például Görögország jelenleg egy hároméves (2017–2019), a nem bejelentett munkavégzés problémájának leküzdésére irányuló intézkedési tervet hajt végre, melynek körében intézkedések széles körének alkalmazását jelezték előre, többek között a bírságok felülvizsgálatát, a célellenőrzésekhez új kockázatelemzési szabályok kialakítását, az ellenőrzési terv továbbfejlesztését és az ellenőrök képzését, valamint a közvélemény tudatosságát fokozó kampányokat. Cipruson a társadalombiztosítási törvénynek a nemrégiben jóváhagyásra a parlament elé terjesztett módosítása kiterjed a bírságok összegeinek az emelésére, valamint a foglalkoztatás megkezdését illetően az elektronikus bejelentés bevezetésére. Ezen túl a munkaügyi felügyeleti rendszer felülvizsgálatát is kezdeményezni fogják. Portugáliában szintén most erősítik meg a munkaügyi felügyeleteket, nevezetesen kiegészítő személyzetet vesznek fel, továbbá a munkaügyi felügyeleti hatóság, az adóhatóság és a társadalombiztosítási szervek között megerősítik a jobb koordinációt és adatcserét lehetővé tevő eljárásokat. Románia módosította a nem bejelentett munkavégzéssel kapcsolatos jogszabályait, kiterjesztette a nem bejelentett munka meghatározását, és további intézkedéseket vezetett be azért, hogy felderítse a burkolt foglalkoztatást.

Az állami foglalkoztatási szolgálatok (ÁFSZ) tovább erősítik törekvéseiket az intézményi reformok és a teljesítmény javítása kapcsán. Ezeket az erőfeszítéseket támogatja az állami foglalkoztatási szolgálatok európai hálózata (ÁFSZ-hálózat) által 2015-ben bevezetett, teljesítmény-összehasonlításon alapuló tanulási (benchlearning) módszer. Az utóbbi idők reformjai jól tükröződnek az állami foglalkoztatási szolgálatok felé bejelentett álláskeresők csökkenő és üres álláshelyek növekvő számában (ami bizonyos mértékig a javuló makroökonómiai feltételekhez is kapcsolódik). A 3.3.1. szakaszban bemutatottak szerint a munkanélküliségi ráták esésével párhuzamosan az ÁFSZ-ek többsége azt tapasztalta, hogy a regisztrált álláskereső ügyfelek száma csökken. A munkaerőpiaci feltételek javulása azonban nem eredményezte sem az ÁFSZ-ek ráfordításainak arányos mérséklődését, sem a humánerőforrások számottevő csökkenését. Ezzel egyidejűleg úgy tűnik, egyre több ÁFSZ alkalmaz szakosított tanácsadókat, hogy azok együtt dolgozzanak az álláskeresők meghatározott alcsoportjaival (fiatalok, tartósan munkanélküliek és idősebb munkavállalók). Ciprus jelenleg további ÁFSZ-tanácsadók toborzását készíti elő, hogy hatékonyabban és eredményesebben tudja kezelni az ifjúsági garancia megvalósítását, valamint a tartósan munkanélküliekkel kapcsolatos ajánlásokat. Az állami foglalkoztatási szolgálat a jobb szolgáltatásnyújtásra szintén fordít erőforrásokat. Görögországban a görögországi ÁFSZ átszervezését érintő projekt kereteiben belül új profilkészítési módszertant fogadtak el az álláskeresők részére, továbbá a közeljövőre teljesítménymenedzsment rendszer bevezetését tervezik.

Az állami foglalkoztatási szolgálat a munkaerőpiac mélyebb szintű megértésére, a munkaerő iránti kereslet felé szorosabban orientálódó szolgáltatási csomagra, valamint a munkaadók minőségi támogatására alapozva folytatja együttműködésének erősítését a munkaadókkal. Noha a munkaadók bevonására irányuló átfogó stratégiák még mindig ritkák, a munkaadók szegmentációja és a munkaadói szolgáltatások szervezése tekintetében különböző megközelítéseket dolgoztak ki. Az ÁFSZ-ek többségénél a munkaadói szolgáltatások központi összehangolása működik, miközben a munkaadók számára regionális és helyi szinten is nyújtanak szolgáltatásokat. A munkaadók különféle kategóriákba sorolhatók be, például ágazat, méret, regionális/nemzeti jelentőség és az alapján, hogy melyek esetében ítélik meg úgy, hogy több segítségre van szükségük (mint például az induló vállalkozások vagy nehézségekkel küszködő vállalkozások). Továbbá egyes ÁFSZ-ek együttműködési megállapodásokat kötnek konkrét munkaadókkal. A jobb munkaadói szolgáltatásokhoz a szakosított humánerőforrások iránti igényekre is figyelni kell, mivel a munkaadói kompetencia-tanácsadóknak az elvárásai eltérhetnek a hagyományos ÁFSZ-tanácsadókéitól. Ez új megközelítéseket tesz szükségessé a személyzet képzésében.

A tartósan munkanélkülieknek biztosított támogatás szintje nagy eltéréseket mutat a tagállamok körében. Egyes tagállamokban, például Finnországban, Dániában és Ausztriában a tartósan munkanélkülieknek nyújtott segítség sok év tapasztalatára épül, és a szociális partnerek szoros bevonásával jár. Mindazonáltal a többi tagállam többségében az integráltabb típusú, egyablakos rendszerben működő szolgáltatások, valamint a személyre szabott szolgáltatások megvalósítása még mindig várat magára, és eközben a munkaadók részvétele is inkább gyengének mondható. 2017-ben viszont Olaszország és Ciprus egyaránt kezdeményezte a vonatkozó szakpolitikák és infrastruktúra mélyreható reformját a tartósan munkanélkülieknek biztosított támogatás szintjének javítása érdekében.

Az ösztönzők és támogatások különféle típusait alkalmazzák a tartósan munkanélküliek munkába való felvételének és aktiválásának az előmozdítása érdekében. 2017 óta a célként kitűzött foglakoztatási ösztönzőket Belgiumban (Flandriában) és Bulgáriában is bevezették. Svédországban a rendszer hatékonyabbá tétele érdekében felülvizsgálták a foglalkoztatási támogatások szintjét. A tartósan munkanélküliek aktiválásához Belgium (Brüsszel régió) egy „Activa générique” elnevezésű, a tartósan munkanélküli személyeknek juttatást kínáló rendszert fogadott el, miközben Szlovákia hasonló, de még kísérleti rendszerekkel próbálkozik. Dániában a tartósan munkanélküliek számára adómentes „foglalkoztatási prémium” alapú, ideiglenes foglalkoztatási ösztönzőket vezettek be. Romániában a foglalkoztatási támogatásokat a tartósan munkanélküliekre is kiterjesztették.

A belső földrajzi mobilitást támogató intézkedéseken keresztül más típusú aktiválási ösztönzők elérhetővé tétele is folyamatban van. Például Romániában új támogatásokat kínálnak azoknak, akik lakóhelyüktől 50 km-re vállalnak új állást. Bulgária a gyermekgondozáshoz, bérleti díjhoz és Internet-előfizetéshez fog finanszírozást nyújtani az olyan munkanélküliek számára, akik lakóhelyüktől több mint 50 km távolságban állnak munkába (a program legfeljebb 400 munkanélkülinek szól). Csehországban a már több mint 5 hónapja nyilvántartásba vett álláskeresők esetében a munkaügyi hivatal támogatja a regionális mobilitást az ingázási költségek fedezésével, valamint az álláskereső régióján kívüli új álláshelyre való költözést. Finnországban hasonlóképpen tervben van a régiók és hatóságok közötti együttműködés javítása a munkaerő mozgásának megkönnyítése érdekében a kiemelkedő növekedéssel jellemezhető területekre.

Egyre nagyobb hangsúlyt kapnak az egyénre szabottabb szolgáltatások. Spanyolország egy nagyobb programot (Programa de Acción Conjunta para la Mejora de la Atención de Personas Parados de Larga Duración) indított az állami foglalkoztatási szolgálatnál a kapacitások megerősítésére a tartósan munkanélküliek számára egyénre szabott szolgáltatások nyújtása érdekében. Portugália szintén az egyénre szabott szolgáltatások érdekében módosította vonatkozó jogszabályait, továbbá egyablakos rendszert alakít ki a foglalkoztatáshoz („Balcão Único do Emprego”), amelynek keretében egy helyen fogja össze az állami foglalkoztatási szolgálat által nyújtott szolgáltatásokat és a szociális szolgáltatásokat (várhatóan 2018 elejéig). Hollandiában jelentős mértékben növelték a költségvetést, hogy személyre szabottabb álláskeresési támogatást tegyenek lehetővé, míg Finnországban kiegészítő finanszírozást nyújtottak a támogatás gyakoriságának a növelésére. Belgium (Vallónia) már jelenleg is személyre szabott szolgáltatásokat kínál az újonnan bevezetett „társadalmi beilleszkedést szolgáló szerződéseken” keresztül, Olaszország pedig olyan, a munkanélkülieknek szóló utalványokkal kísérletezik, melyek még testre szabottabb és intenzívebb álláskeresési támogatásra vehetők igénybe. Végezetül az integráltabb szolgáltatáskínálat érdekében 2017-ben Bulgária nyolc új központot hozott létre egyablakos rendszer alkalmazásával; ezzel a központok száma immár 73.

A munkanélkülieknek szánt képzési programok most kapnak lendületet. 2017-ben Horvátország olyan képzések fokozatos bevezetését kezdte el, melyek célcsoportját – kifejezetten a tartósan munkanélkülieket szem előtt tartva –közel 10 000 munkanélküli személy jelenti, Franciaország pedig 2016-os, nagyszabású képzési tervét 2017-ben kiterjesztette a munkanélküliekre is. A bővítés eredményeként a 2016-ban meghatározott 500 000 helyen felül további 200 000 hely vált elérhetővé, miközben egy 14 milliárd EUR értékű új beruházási terv a 2018. és 2020. közötti időszakra egymillió alacsony képzettségű álláskereső és egymillió korai iskolaelhagyó képzését tűzte ki célul. Litvánia és Magyarország átdolgozta saját ALMP-jeit, hogy csökkentsék a közmunka igénybevételét a munkaalapú tanulás és gyakorlat javára. Végezetül Görögország útjára indított egy képzési és képesítési programot növekedési potenciált ígérő ágazatokban 23 000 munkanélküli számára, továbbá az új generációs közmunkaprogramba egy opcionális képzési komponenst épített be.

Az ellátás jogosultjai aktiválásának erősítése több tagállam számára jelent prioritást. Ez egyaránt kiterjed a munkanélküli és szociális támogatási ellátásokra, mint amilyenek a minimáljövedelmi programok. Finnországban a munkanélküli ellátás széleskörű reformjára került sor azzal a céllal, hogy felgyorsítsák a foglalkoztatásban a visszailleszkedést. 2017-től az aktív munkaerőpiaci intézkedésekben való részvétel már feltétele a munkanélküli ellátásokra való jogosultságnak, továbbá az álláskeresők szigorúbb feltételekkel utasíthatják el az állásajánlatokat. Ezen kívül az alapvető (nem keresetfüggő) munkanélküli ellátás mobilitási és bértámogatásként is igénybe vehető az álláskeresők aktiválása érdekében. 2018-tól arra is vannak tervek, hogy további pénzügyi szankciókat vezessenek be azon álláskeresők kapcsán, akik nem tudják bizonyítani álláskeresési tevékenységüket, illetve aktiválási intézkedésekben való részvételüket. Belgiumban 2016 szeptembere óta a társadalmi beilleszkedést szolgáló jövedelem minden új jogosultja köteles személyre szóló társadalmi beilleszkedési projektet aláírni a szociális jóléti központtal (pl. „impulsion insertion” program Vallóniában). A „projekt” határozza meg mindkét fél jogait és kötelezettségeit,célja pedig a fenntartható szakmai integráció ösztönzése. Cipruson a garantált minimumjövedelem kedvezményezettjeire (pl. képzés és fejlesztés, az állami juttatási programokban való részvétel) vonatkozó aktiválási intézkedések megvalósítása 2016-ban kezdődött, majd 2017-ben további fejlesztésre kerül. Szlovéniában egy (a parlament által elfogadandó) törvénytervezet fogja bevezetni azt a kötelezettséget, hogy az elbocsátott munkavállalónak már a felmondási időszakban (néhány kivételtől eltekintve) jelentést kell tennie a foglalkoztatási szolgálat felé, hogy elkerülje a munkanélküli ellátás csökkentését a munkanélküliség első három hónapjában.

A munkanélküli ellátások terén a legutóbbi reformok a racionalizációra és fenntarthatóságra, valamint gyakran a szigorúbb jogosultsági feltételek bevezetésére és az ellátások alacsonyabb szintjére irányultak. Mindazonáltal egyes tagállamok az ellátások összegének vagy időtartamának növelése érdekében is tesznek (vagy terveznek) intézkedéseket. A fentiekben említett reform keretében Finnország 500 napról 400 napra (vagy 3 évnél rövidebb karrier esetén 400 napról 300 napra) csökkentette a keresetfüggő munkanélküli ellátás időtartamát, eltekintve az idősebb, tartósan munkanélküliektől. Franciaországban egy új, hároméves (2017–2020), a munkanélküli ellátásokról szóló egyezményt fogadtak el 2017 májusában, a szociális partnerekkel egyetértésben; ennek célja a rendszerbeli hiányosságok kezelése, valamint a kiemelten rövid távú szerződések keretében történő foglalkoztatás esetében az ösztönzők csökkentése volt (elsősorban a jogosultságok kiszámítására alkalmas új módszerrel, valamint a rövid távú szerződéseknek kedvező elemek megszüntetésével). Tervben van egy további reform is azzal a céllal, hogy a független munkavállalók is hozzáférést kapjanak, továbbá fokozzák az álláskereséssel kapcsolatos ellenőrzéseket. Lettország a jogosultsághoz szükséges minimális járulékfizetési időszakot (12 hónapon belül) 9 hónapról (16 hónapon belüli) 12 hónapra emelte. Litvániában a munkanélküliségi társadalombiztosításról szóló törvény új változata (a munka törvénykönyvével együtt alkotott csomag része) a munkanélküli ellátások alkalmazási körét és megfelelőségét is bővíti, nevezetesen a fizetési időszakot 6 hónapról 9 hónapra növeli (a szolgálati időtől függetlenül). Dániában a 2015-ben elfogadott, átfogó reform 2017-ben lépett hatályba. Egyéb intézkedések mellett a reform egyszerűsíti a rendszert, további digitalizációt ír elő, továbbá magasabb összegű ellátást állapít meg a gyermekes friss diplomások esetében. A reform fő eleme a munkanélküli ellátás időtartamának két évről legfeljebb három évre történő meghosszabbítása rövid távú munka elvállalása esetén.