A jelentés az irányelv alkalmazását értékeli az irányelv 10. cikkének megfelelően, amely arra kötelezi a Bizottságot, hogy jelentést nyújtson be az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak, amelyben értékeli, hogy a tagállamok milyen mértékben tették meg a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy az irányelvnek megfeleljenek.

A 2. cikk előírja a tolmácsoláshoz való jogot a büntetőeljárások során, és arra kötelezi a tagállamokat, hogy késedelem nélkül biztosítsanak tolmácsot nemcsak a büntetőeljárások és az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárások, hanem a gyanúsított vagy vádlott és a jogi képviselője közötti kommunikáció során is.

Az irányelv 1. cikke az irányelv tárgyát és hatályát határozza meg, miszerint az irányelv a büntetőeljárás eljárás során igénybe vehető tolmácsoláshoz és fordításhoz való jogot biztosítja azon gyanúsítottak vagy vádlottak részére, akik nem beszélik vagy nem értik az eljárás nyelvét. Az irányelv fő célja az e jogok gyakorlati alkalmazásának lehetővé tétele a tisztességes eljáráshoz való jog biztosítása érdekében. A tolmácsoláshoz és fordításhoz való jog az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokra is kiterjed.

Az e jelentésben található leírás és elemzés elsősorban a tagállamok által az irányelv átültetésére irányuló nemzeti intézkedések bejelentésén keresztül a Bizottság részére nyújtott tájékoztatáson alapul. A jelentés továbbá a Jogérvényesülés program tevékenységi támogatásainak keretében az Európai Unió Alapjogi Ügynöksége vagy külső érdekelt felek által végzett, nyilvánosan elérhető, az eljárási jogokról szóló irányelvek végrehajtását értékelő tanulmányaira is alapoz.

A legtöbb tagállam előírja a tolmácsolás szükségességére vonatkozó igény felmérését az eljárás valamennyi szakaszában, azonban e célból nem vezet be külön mechanizmust. Csak két tagállam vezetett be külön mechanizmust.

A személyek e csoportja számára nyújtandó „megfelelő segítségnyújtás” tekintetében tíz tagállam kifejezetten hivatkozik a jelnyelvi tolmács szolgáltatásaira, míg hét tagállam csak általánosságban említi a tolmácsolási szolgáltatásokat. Tíz tagállamban az írásbeli kommunikációt részesítik előnyben a megfelelő segítségnyújtás biztosítása érdekében. Néhány tagállamban a megfelelő segítségnyújtást biztosíthatják a gyanúsított vagy vádlott személyes ismerősei is.

A 2. cikk (3) bekezdése szerint a tolmácsoláshoz való jog magában foglalja a hallásban vagy beszédben akadályozott személyeknek történő segítségnyújtást is.

A legtöbb tagállam a nemzeti jogukban szereplő általános rendelkezésen keresztül a büntetőeljárás valamennyi szakaszában biztosítja a tolmácsolást, beleértve a tárgyalást megelőző és a bírósági szakaszt is. Egyes tagállamok minden egyes szakaszra külön rendelkezést vezettek be. Azonban csupán tizenegy tagállam írja elő kifejezetten a kötelezettséget, amely szerint a gyanúsítottaknak és vádlottaknak a tolmácsolást „késedelem nélkül” kell biztosítani, ami kihat az irányelvnek való megfelelésre.

A 2. cikk (1) bekezdése arra kötelezi a tagállamokat, hogy késedelem nélkül biztosítsák a büntetőeljárás nyelvét nem beszélő vagy nem értő gyanúsítottak vagy vádlottak számára a tolmácsolást a nyomozó és igazságügyi hatóságok előtt lefolytatott büntetőeljárások során, beleértve a rendőrségi kihallgatást, valamennyi bírósági tárgyalást és bármely szükséges közbenső meghallgatást is.

Az irányelv 2. cikke rendelkezik a büntetőeljárások során biztosítandó tolmácsoláshoz való jogról. Arra kötelezi továbbá a tagállamokat, hogy késedelem nélkül biztosítsanak tolmácsot nemcsak a büntetőeljárások és az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárások, hanem a gyanúsított vagy vádlott és a jogi képviselője közötti kommunikáció során is. A tagállamoknak mechanizmust kell bevezetniük annak megállapítása céljából, hogy a gyanúsítottak vagy a vádlottak értik-e a büntetőeljárás nyelvét. Biztosítani kell, hogy meg lehessen támadni a tolmácsolás megtagadását, és egyértelműen meg kell határozni a tolmácsolás minőségét. A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a tolmácsolás minősége elégséges legyen a tisztességes eljárás védelméhez.

A tolmácsolás szükségtelenségét megállapító határozat megtámadásához való joggal kapcsolatban csak tíz tagállam vezetett be a jogszabályaiba ezt a felülvizsgálati eljárást célzó eljárásokat. A többi tagállam a nyomozó és igazságügyi hatóságok határozataival szembeni fellebbezésre és a büntetőeljárás során történő panasztételre vagy kifogások benyújtására vonatkozó általános eljárásokra támaszkodik.

A tolmácsolás minőségével kapcsolatos panasztétel lehetőségével kapcsolatban tizenöt tagállam hivatkozik ilyen panasztételi eljárásra. A többi tagállam a panasztételre, kifogás benyújtására vagy akár a védelem eljárási jogainak megsértése miatt benyújtott fellebbezésekre vonatkozó általános eljárásokra hivatkozott. A tolmácsnak a tolmácsolási szolgáltatások elégtelen minősége alapján történő cseréje a legtöbb tagállamban lehetséges.

3.2.6.Kommunikációs technológia – 2. cikk (6) bekezdés

A 2. cikk (6) bekezdése lehetővé teszi, hogy adott esetben kommunikációs technológia is alkalmazható legyen, úgymint videokonferencia, telefon vagy internet, kivéve, ha szükség van a tolmács fizikai jelenlétére a tisztességes eljárás biztosításához.

A tagállamok fele úgy döntött, hogy bevezeti ezt a lehetőséget. Ezek közül tizenkét tagállam hivatkozik az irányelv 2. cikkének (6) bekezdésében szereplő korlátozásra. Két tagállam megemlíti, hogy a kommunikációs technológia alkalmazása nem akadályozhatja a gyanúsított vagy vádlott védelemhez való jogát.

3.2.7.Az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban való tolmácsolás – 2. cikk (7) bekezdés

A 2. cikk (7) bekezdése előírja, hogy a tagállamoknak a tolmácsolást az európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárások során is biztosítaniuk kell. Egy kivételével szinte az összes tagállam megfelelően átültette ezt a rendelkezést.

3.2.8.A tolmácsolás minősége – 2. cikk (8) bekezdés

A 2. cikk (8) bekezdése szerint a nyújtott tolmácsolás és fordítás minőségének elégségesnek kell lennie a tisztességes eljárás garantálásához, különösen annak biztosításával, hogy a gyanúsítottak vagy a vádlottak megismerhessék az ellenük indított ügyet, és képesek legyenek gyakorolni védelemhez való jogukat. Majdnem az összes tagállam átültette ezt a rendelkezést, bár a tagállamok többsége nem hivatkozik kifejezetten a tolmácsolás minőségére. Ezek közül 16 tagállam írja elő, hogy az eljárásban részt vevő tolmácsok nyilvántartásba vett vagy esküt tett tolmácsok legyenek, vagy meghatározott minőségi kritériumok teljesítését követően a bűnügyi hatóságok rendelkezésére bocsátott jegyzékekben szerepeljenek.

3.3.A lényeges iratok fordításához való jog (3. cikk)

A 3. cikk előírja a fordításhoz való jogot a büntetőeljárások és az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárások során, és arra kötelezi a tagállamokat, hogy észszerű időn belül biztosítsák mindazon iratok írásbeli fordítását, amelyek elengedhetetlenek a védelemhez való jog gyakorlásának biztosításához. Ez a jog magában foglalja a fordítás megtagadásának és a fordítás minőségének megtámadására irányuló lehetőséget is. Kivételes esetben, szigorú feltételek mellett biztosítani lehet a szóbeli fordítást vagy a fordításhoz való jogról történő lemondást is. A tagállamoknak biztosítaniuk kell a fordítási szolgáltatások minőségét is.

3.3.1.A lényeges iratok fordítása – 3. cikk (1) bekezdés

A 3. cikk (1) bekezdés előírása szerint a tagállamok biztosítják, hogy a büntetőeljárás nyelvét nem értő gyanúsítottak vagy vádlottak észszerű időn belül megkapják mindazon iratok írásbeli fordítását, amelyek lényegesek annak biztosításához, hogy képesek legyenek gyakorolni védelemhez való jogukat, továbbá a tisztességes eljárás garantálásához.

Egy tagállam kivételével valamennyi tagállam előírja a lényeges iratok írásbeli fordítását. A tagállamok többsége vagy kifejezetten előírja, hogy a fordításokat „észszerű időn belül” kell biztosítani, vagy hasonló kifejezést használ, például „azonnal”, „ahogy lehetséges” vagy „mihamarabb”. Nyolc tagállamban a nemzeti jogszabályok nem írják elő, hogy a lényeges iratok fordítását észszerű időn belül fogják biztosítani, ami kihat az irányelvnek való megfelelésre.

3.3.2.A lényeges iratok meghatározása – 3. cikk (2) bekezdés

A 3. cikk (2) bekezdése értelmében a lényeges iratok közé tartoznak a szabadságelvonásról szóló határozatok, a vád, illetőleg a vádirat, és bármely ítélet.

A legtöbb tagállam felsorolja azokat az iratokat, amelyek e rendelkezés szerint lényegesnek minősülnek, azonban nem feltétlenül a „lényeges iratok” kifejezést használják. A lefordítandó iratok listája a legtöbb esetben tájékoztató jellegű, és a kötelező iratokon kívül további dokumentumok fordítását is engedélyezi.

Néhány tagállamban a megfelelés nem biztosított, mivel a lefordítandó iratok listája nem tartalmazza az irányelvben felsorolt valamennyi iratot (például csak a vádirat bizonyos részeit kell lefordítani, vagy nem a szabadságelvonással kapcsolatos intézkedésekre vonatkozó összes iratot fordítják le).

3.3.3.Az iratok lényeges jellegéről szóló határozat – 3. cikk (3) bekezdés

A 3. cikk (3) bekezdése előírja, hogy az illetékes hatóságoknak kell határozniuk arról az adott ügyben, hogy bármely egyéb irat lényegesnek minősül-e, és hogy a gyanúsítottak vagy a vádlottak vagy jogi képviselőjük e célból indokolással ellátott kérelmet nyújthatnak be.