Ugyanakkor továbbra is aggodalomra ad okot a kínálat és a kereslet közötti eltérés. Az elmúlt évben a munkanélküliségi ráták és a betöltetlen álláshelyek rátái egyaránt növekedést mutattak. Ez jelezheti az álláskeresők készségei és a rendelkezésre álló állásokhoz szükséges készségek közötti eltérést. A következő negyedévekben ezt gondosan figyelemmel kell kísérni annak megállapítására, hogy az elmúlt évben megfigyelt növekvő trend vajon csak átmeneti, vagy strukturális problémává növi ki magát. Valójában nem azok az ágazatok épülnek fel gyorsabban, amelyekben a legtöbb munkavállalót bocsátották el a válság jelentkezésekor, ami valószínűleg azt jelzi, hogy a válság ideje alatt elmozdulás történt a szükséges készségek és az ágazati igények terén.

Különböző tagállamokban emellett jelentős szintű a be nem jelentett munkavégzés, a munkaerő jelentős része nincs bejelentve, mert nem jutnak érvényre a hatályos szabályok és az adókedvezmény-rendszerek nem hatnak ösztönzően. Ez mesterségesen alacsony szinten tartja a hivatalos foglalkoztatási rátákat vagy a ledolgozott órák számát, valamint kettős vagy párhuzamos munkaerőpiacot eredményez, melynek egyikén nagyon alacsony standardok és rossz körülmények érvényesülnek, ami csökkenti a termelékenységet és az adóbevételeket, valamint növeli a kirekesztés kockázatát.

Ugyanakkor sok tagállamban elégtelen vagy gyenge a munkaerő-piaci átmenet: a munkaerőpiacot rugalmatlanság és viszonylag alacsony fluktuáció jellemzi ahhoz, hogy alkalmazkodhasson a változó keresleti mintákhoz. A nem megfelelő foglalkoztatásvédelmi szabályok mellett ezt a merev munka(idő)-megállapodások, vagyis a belső rugalmasság elégtelensége is okozza. Ezek a tényezők negatív közvetlen hatást gyakorolnak a gazdasági tevékenységre azáltal, hogy akadályozzák a munkaerő hatékony allokációját.

Az idősebb munkavállalók (55–64 évesek) foglalkoztatási rátája alacsony, csupán 46,4 %-ot ér el. Ez a munkaerőpiacokon és a munkahelyeken alkalmazott kormenedzsment velejárója, de részben az előrehozott nyugdíjba vonulást lehetővé tevő rendszerek és/vagy rokkantsági nyugdíjrendszerek számos formáinak eredménye is. Az idős embereket tekintve nem megfelelően működő munkaerőpiacok (a munkaadók részéről támasztott alacsony kereslet, a készségfejlesztés alacsony szintje, hiányzó segítségnyújtás az álláskereséshez, az előrehozott nyugellátás igénybevétele, leépítéseket követően elégtelen mértékű újbóli beilleszkedés és átképzés) a munkaerőpiacról történő korai kivonulást okozhatja. Néhány országban a járulékok, a foglalkoztatás időtartama és a nyugdíjjogosultságok értéke közötti kapcsolat gyenge, vagy nem eléggé látható.

Ez mindenekelőtt a tagállamok munkaerőpiacai megfelelő működésének útjában álló intézményi akadályok felszámolását jelenti. Ezek az akadályok komoly negatív hatásokat gyakorolhatnak a foglalkoztatás növekedésére és a munkaerőpiac teljesítményére, és bizonyos mértékig akadályozhatják a társadalmi befogadást és a szegénység csökkentését is. A következő elemzés azokra a politikai területekre épül, amelyeket a Foglalkoztatási Bizottság (EMCO) és a szociális védelemmel foglalkozó bizottság (SPC) döntő fontosságúnak ítélt meg az iránymutatás végrehajtásának nyomon követése szempontjából.

A tagállamok erőfeszítéseket tettek a nem bérjellegű munkaerőköltségek csökkentésére is, amint azt az adóék alakulása is mutatja. A munkaerő-kereslet fellendítését célzó társadalombiztosításijárulék-engedményeket a válság ideje alatt több tagállamban jellemzően a nettó munkahelyteremtés feltételéhez, vagyis új munkaerő felvételéhez kötötték. Néhány országban a munkaadói tb-járulékok általános – és az esetek többségében állandó jellegű – csökkentése mellett döntöttek. A nem bérjellegű munkaköltségek csökkentése elsősorban a legnehezebben foglalkoztathatóakra irányult, mint pl. az alacsony képzettségűekre, a fiatal munkanélküliekre, a tartós munkanélküliekre és az idős munkavállalókra.

A válságból kilépő munkaerőpiacok átalakulóban vannak, és számos tagállam magas hozzáadott értéket képviselő és fenntartható, zöldebb gazdaságokat kíván létrehozni. Ezek elengedhetetlenek a munkahelyteremtéshez és az éghajlat- és energiapolitikai célok eléréséhez. Ugyanakkor a munkaerő alkalmazkodóképességét is támogatni kell. Még nem alakultak ki teljes mértékben a szakpolitikák közötti szinergiák, melyek biztosítanák, hogy a szakpolitikák kölcsönösen erősítsék egymást, és a gazdaság, a környezet és a foglalkoztatás számára nyer-nyer megoldást kínálnának. A munkahelyek elvesztésével leginkább sújtott ágazatokban meghatározóan férfiakat foglalkoztatnak (gáz, villamos energia, szén, olaj). Miközben ezekben az ágazatokban néhány munkakör elavulttá válik, más munkakörök új készségeket követelnek meg, ami a munkahelyek újbóli szétosztását eredményezi ugyanabban az ágazatban vagy más ágazatokba helyeződnek át. Új készségekre van szükség az ún. „fehér munkahely” ágazatokban (pl. egészségügy), amelyekben a kereslet egyre nő, és az öregedő társadalom következtében a hiányosságok kritikusak és egyre jelentősebbek.

A tagállamokban továbbra is alacsony az önfoglalkoztatás, és kevesen vágnak bele saját vállalkozásba. Az ilyen vállalkozások kevesebb mint fele marad fenn három évnél tovább. Az önfoglalkoztatás más alternatívákhoz képest nem jár annyi nettó előnnyel, hogy a legjobb képességekkel rendelkezők számára vonzó karrierlehetőséget jelentsen. Az intézkedések továbbra sem ösztönzik az önfoglalkoztatást, és még mindig korlátozott az olyan gazdaság- és munkaerőpiac-politikai kezdeményezések kombinálása, amelyek révén megteremthető a vállalkozói szellemet felvirágoztató környezet.

Aktív munkaerő-piaci politikák

Számos tagállamban hiányoznak a célirányos aktív munkaerőpiac-politikai intézkedések, melyek a tartós munkanélküliekre, a sérülékeny és a hátrányos helyzetű csoportokra irányulnak. Néhány tagállamban az aktív munkaerő-piaci intézkedések hatásai gyengék, a viszonylag sok betöltetlen álláshely és a magas tartós munkanélküliség egyidejű fennállása miatt. Ezt részben – ott, ahol a felelősségek számos regionális szint között oszlanak meg – az aktív munkaerő-piaci politikák irányításában részt vevő különböző kormányzati szintek közötti gyenge együttműködés okozza. További okot jelent, hogy az állami foglalkoztatási szolgálatok nem hatékonyak, ami az ügyfelek megnövekedett száma miatti terhelésnek, a költségvetési megszorításoknak és a szolgálatoknál végrehajtott létszámcsökkentésnek tudható be. Emellett kevés a képzett személyzet, nincsenek képzések, az aktív munkaerő-piaci politikák nem megfelelő kiadástípusokat finanszíroznak, illetve nem szentelnek kellő figyelmet a költséghatékonyabb intézkedéseknek. Továbbra sem elégséges az állami foglalkoztatási szolgálatok és a szolgáltatási modell modernizálása, amivel biztosítható lenne az egyéni igényekre szabott szolgáltatások nyújtása.

A nemek közötti egyenlőség és a munka és magánélet közötti egyensúly

Néhány tagállamban továbbra is megoldandó kérdést jelent a nem önkéntes részmunka nők körében. Ez egyrészt arra vezethető vissza, hogy a munkaidő alatt vagy a tanítás utáni időre a gyermekgondozási lehetőségek nem megfelelőek, másrészt arra, hogy nincsenek szolgáltatások a gyermekek vagy más eltartott személyek számára.Emellett a népesség öregedése miatt egyre nagyobb kihívást jelent az idősek és a rokkantak ápolása mind a társadalom, mind a nők számára. Néhány tagállamban a nők munkaerő-piaci visszailleszkedését tovább nehezítik a karrier-megszakítással szemben rugalmatlan munkaerőpiacok, valamint a munka és a szülői felelősségvállalás közötti egyensúly hiánya. Néhány országban a hosszú (fizetett) szülői szabadság veszélyt jelenthet a karrier alakulására és komoly terhet jelent az állami költségvetésre, a készségek elavulása miatt pedig a termelékenységre.

Szociális biztonsági rendszerek

A válság következményeként számos tagállamban sürgető problémává vált a tartós és strukturális munkanélküliség. A munkanélküli ellátórendszereknek és más ellátórendszereknek megfelelő ösztönzőket kell kínálniuk a munkavállalásra, az ellátásoktól való függőség elkerülésére, egyúttal biztosítaniuk kell az oly szükséges jövedelemtámogatást és a gazdasági ciklushoz való alkalmazkodást. Sok tagállamban hiányoznak azokra az ideiglenes és részszankciókra vonatkozó megfelelő kritériumok, amelyek az ellátások jogosulatlan, munkára kész személyek által történő igénybevételét büntetik. Néhány tagállamban hiányoznak azok a gyakorlatok, amelyekkel azonosíthatóak azok, akik nem állnak készen munkavállalásra, csakúgy, mint a rájuk irányuló megfelelő politikák.

Bérmeghatározás és munkaerő-költségek

A béreknek úgy kell alakulniuk, hogy egyensúlyba kerüljön a munkaerő-kereslet és -kínálat, biztosítaniuk kell a munkaerő hatékony felhasználását, és a hozzáadott értékhez való hozzájárulással arányos ellenértéket kell nyújtaniuk. E tekintetben kulcsfontosságú, hogy középtávon a reálbérek a munka-termelékenységnek megfelelően növekedjenek valamennyi foglalkozást és gazdasági tevékenységet tekintve.

Makroökonómiai szempontból a bérdinamika fontos szerepet játszik a belső és külső egyensúlytalanságok kiigazításában is. Különösen néhány euroövezeti országban a jelentős felhalmozott folyófizetésimérleg-hiányok tartós kiigazítása és a nagyszámú munkanélküliek felszívása érdekében szükség van a nominális munkaerőköltségek megfelelő dinamikájára, ami középtávon helyreállítja az árversenyképességet. E tekintetben a nominális munkaerő-költségnek az euroövezetbe tartozó más országokban megfigyelt dinamikája fontos viszonyítási alapot jelent.

Ilyen háttér mellett több tagállam számára kihívást jelent, hogy a kollektív bérmegállapodásokban megteremtsék a megfelelő egyensúlyt a munkaerőpiacok változó körülményekhez való igazításához szükséges rugalmasság és a munkahelyek értékét növelő beruházásokat védelmét és serkentését célzó szerződéses bérrögzítés között.

2.2.Kiemelkedő készségekkel rendelkező és magasan képzett munkaerő

A szilárd humántőkebázis képezi a fenntartható fejlődés, a foglalkoztatás és a nemzetközi versenyképesség alapját. 2020-ra az állások 85 %-a magas vagy közepes szintű készségeket követel meg, az alacsony képzettségűek által betölthető álláshelyek aránya 15 %-ra fog csökkenni. Emiatt döntő fontosságú, hogy a tagállamok, a 8. és a 9. integrált iránymutatásnak, valamint az oktatás és a képzés terén folytatott európai együttműködés stratégiai keretrendszerének (ET2020) megfelelően folytassák oktatási és képzési rendszereik megreformálását és az emberek magasabb szintű és a munkaerő-piaci igényeknek jobban megfelelő készségekkel és kulcskompetenciákkal való felruházását.

A nem megfelelő minőségű képzés és oktatás akadályozza a munkaerő-piaci átmeneteket, mivel az összes korosztályt és végzettséget tekintve nagy számban vannak olyan emberek, akik nem rendelkeznek a készségek és a kompetenciák megfelelő ötvözetével. A képzési rendszerek rugalmassága továbbra sem elégséges ahhoz, hogy megoldást nyújtson e problémára azáltal, hogy a munkavállalókat és az álláskeresőket ellássa az alapvető készségekkel és a transzverzális kulcskompetenciákkal. Ez azt jelenti, hogy gyenge az együttműködés a szociális partnerekkel és az állami foglalkoztatási szolgálatokkal a tantervek kidolgozása terén.

Lehetőség van további intézkedések kidolgozására és eszközök fejlesztésére, amelyekkel előre jelezhetőek a jövőbeni hiányzó készségek és igények tagállami, regionális és ágazati szinten (készségek előrejelzése, munkaadói felmérések, ágazati tanulmányok, minőségi statisztikai adatok). Ez egyaránt kiterjed arra, hogy ezeket az erőfeszítéseket milyen módon hajtják végre, és arra is, hogy azok eredményeit hogyan terjesztik az olyan kulcsszereplők között, mint a pályaválasztási tanácsadók, a statisztikai hivatalok, a nem kormányzati szervezetek, az ágazati szervezetek, illetve arra is, hogy az eredményeket hogyan építik be a tanrendekbe.

A felnőttek részvétele az egész életen át tartós tanulásban gyakran túl alacsony. Ez elsősorban arra vezethető vissza, hogy a vállalatokat nem ösztönzik a munkavállalók képzésére, elégtelen a képzésben részt venni kívánó munkavállalók támogatása, és nem áll rendelkezésre a különféle csoportok igényeinek megfelelő kínálat.

Emellett az összetett finanszírozási struktúrák és a képzéseket kínálók nagy száma megnehezíti az olyan koherens stratégiák végrehajtását, amelyek előmozdítják a koordinációt, és képzési tevékenységekre ösztönzik a közszférát, a vállalatokat és az egyéneket. A rendszer irányítását gyengíti a több szinten megoszló felelősség, az átfedő finanszírozás és a valódi vezetés hiánya. Különösen fontos kérdést jelent az egyenlőtlen hozzáférés az egész életen át tartó képzéshez: mivel a folyamatos képzések jelentős hányadát a munkaadók nyújtják, a határozatlan idejű szerződéssel rendelkező munkavállalók jobban hozzáférnek az egész életen át tartó tanuláshoz, mint a határozott szerződéssel rendelkezők vagy a munkanélküliek. Az alacsony képzettségűek körében ötször kevesebben vesznek részt a felnőttképzésben, mint a magasan képzettek körében. A rugalmasabb tanulási utak, ideértve a nem formális és informális tanulás elismerését és az alacsony képzettségűekre, a munkanélküli felnőttekre, a migránsokra, az etnikai kisebbségekre és a fogyatékossággal élőkre irányuló olyan célirányos intézkedéseket, mint a munkahelyi képzések, valamint a vállalkozásokkal és a szociális ágazat szervezeteivel kialakított partnerségek, nem eléggé kidolgozottak ahhoz, hogy megfelelő vonzerőt jelentsenek a tanulni kívánók számára. Hasznosak lennének a hanyatló ágazatokban dolgozókra irányuló kísérő intézkedések.

Az alapvető készségek és kulcskompetenciák szintjének javítása a korai iskolaelhagyás elleni intézkedések révén

A korai iskolaelhagyás összetett jelenség, amelyet több társadalmi-gazdasági, oktatási és egyéni tényező okoz. Ezt a problémát több tagállamban úgy kezelik, hogy előtérbe helyezik az oktatás és a képzés minőségének javítását, többek között innovatív tanulási és tanítási módszerek és a veszélyeztetett tanulók célirányosabb segítése révén. Néhány országban strukturális változtatásokat is terveznek a tanulási utak rugalmasabbá tételére, valamint a tanulást és a munkát kombináló programok nyújtására. Az ilyen intézkedések hatása ugyanakkor gyakran gyenge, mivel nem mindig kísérik azokat korai intervenciós politikák – különösen az iskola előtti neveléshez való hozzáférés javítása –, illetve az iskolaelhagyók oktatásba való visszatérését előmozdító kompenzációs intézkedések. Gyakran hiányoznak a más érintett politikai ágazatokkal szorosan koordinált holisztikus megközelítések az iskolaelhagyás sokrétű okainak kezeléséhez.