1.Háttér és célkitűzések

A jelentés az emberkereskedelem megelőzéséről, és az ellene folytatott küzdelemről, az áldozatok védelméről, valamint a 2002/629/IB tanácsi kerethatározat felváltásáról szóló 2011/36/EU irányelv 23. cikkének (2) bekezdésében szereplő követelményre reagálva született, amely szerint: „2016. április 6-ig a Bizottság – adott esetben megfelelő javaslatokkal együtt – jelentést nyújt be az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak, amelyben értékeli az emberkereskedelem általi kizsákmányolás tárgyát képező szolgáltatások igénybevételét bűncselekménynek nyilvánító hatályos nemzeti jogszabályok által az emberkereskedelem megakadályozására gyakorolt hatást.”

Az emberkereskedelem áldozatai által nyújtott szolgáltatások igénybevételének bűncselekménnyé nyilvánítására utalás a 2011/36/EU irányelv („Megelőzés” című) 18. cikkének (1) és (4) bekezdésében szerepel és így szól: „(1) A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket – többek között az oktatás és képzés területén – az emberkereskedelemhez kapcsolódó kizsákmányolás bármely formáját ösztönző kereslet visszaszorítása és csökkentése érdekében. […] (4) Annak érdekében, hogy a kereslet csökkentésével hatékonyabbá tegyék az emberkereskedelem megakadályozását és az ez ellen való küzdelmet, a tagállamok intézkedések meghozatalát mérlegelik annak érdekében, hogy bűncselekménnyé nyilvánítsák a 2. cikkben említett, kizsákmányolás tárgyát képező szolgáltatások igénybevételét, amennyiben a szolgáltatást igénybe vevőnek tudomása van arról, hogy az érintett személy a 2. cikkben említett valamely bűncselekmény áldozata”.

Ez a jelentés ismerteti az emberkereskedelem áldozatai által nyújtott szolgáltatások igénybevételét bűncselekménnyé nyilvánító, meglevő nemzeti jogszabályokat, illetőleg az ilyen jogszabályi intézkedések hatásának értékelését. A nemzeti szinten esetlegesen létező egyéb, nem jogszabályi rendelkezések, illetőleg az emberkereskedelem áldozatai által nyújtott szolgáltatások igénybevételének bűncselekménnyé nyilvánítását nem érintő jogszabályi rendelkezések vizsgálata a 23. cikk (2) bekezdésén túlmutat. Megjegyzésként, ez a jelentés nem a 2011/36/EU irányelv rendelkezéseinek való megfelelést értékeli, és a „Jelentés az emberkereskedelem megelőzéséről, és az ellene folytatott küzdelemről, az áldozatok védelméről szóló 2011/36/EU irányelvnek való megfelelés érdekében szükséges tagállami intézkedések 23. cikk (1) bekezdésével összhangban történő meghozatala mértékének értékeléséről" (COM (2016) 722) c. dokumentummal együttesen kell értelmezni. A jelentés figyelembe veszi az emberkereskedelem ellen folytatott küzdelemről és áldozatainak védelméről szóló első bizottsági jelentést (a továbbiakban: időközi jelentés) is.

A jelentés megszövegezésekor a Bizottság felhasználta a tagállamoktól a 2016 májusában kiküldött kérdőívre kapott információkat, amelyekről civil társadalmi egyeztetés is folyt az emberkereskedelem elleni küzdelem uniós civil társadalmi platformján, illetve az Európai Bizottság emberkereskedelmi szakértői csoportja keretében.

2.Az emberkereskedelem általi kizsákmányolás tárgyát képező szolgáltatások igénybevételét bűncselekménynek nyilvánító, meglevő hatályos nemzeti jogszabályok

2.1. A válaszok összefoglalása

Az alábbi elemzés a tagállamok által adott válaszokon alapul. A Bizottság nem tudja kizárni, hogy esetlegesen egyéb nemzeti rendelkezések vagy fejlemények is léteznek. Az elemzésre figyelemmel a Bizottság felkérte a tagállamokat, hogy számoljanak be az alábbiakról: „az emberkereskedelem általi kizsákmányolás tárgyát képező szolgáltatások igénybevételét bűncselekménynek nyilvánító hatályos nemzeti jogszabályok; pontosan kit tekintenek a bűncselekmény elkövetőjének; tervezik-e a kizsákmányolás valamennyi formájának bűncselekménnyé nyilvánítását; a jogszabály megköveteli-e annak a tényállási elemnek a bizonyítását, hogy az elkövető tudatában volt annak, hogy az érintett személy emberkereskedelem áldozata, és ez miként érinti a jogszabály alkalmazhatóságát; milyen intézkedéseket hoztak a jogszabály megfelelőbb végrehajtása érdekében annak a köztudatba való beépítése céljából; a büntetőeljárásokra és elítélésekre vonatkozóan rendelkezésre álló statisztikai adatok és a tapasztalt nehézségek; ha nincs hatályban ilyen nemzeti jogszabály, ennek mi az oka és milyen más helyettesítő intézkedéseket rendszeresítettek a bűncselekménynek nyilvánításra vonatkozó kötelezettséget teljesítendő; miként mérik fel az említett jogszabályok hatását és van-e a tárgykörrel kapcsolatos javaslatuk; milyen egyeztetési folyamatokat rendszeresítettek, és adtak-e megbízást az említett jogszabályok értékelésére és azokkal kapcsolatos kutatásokra."

Eleve ki kell emelni, hogy a tagállamok a megadott információkban nem részletezték, hogy miként tettek eleget a 2011/36/EU irányelv 18. cikkének (4) bekezdéséből eredő azon jogi kötelezettségnek, hogy mérlegeljék az áldozatok igénybevételének bűncselekménnyé nyilvánítását.

A tagállami válaszok elemzése igazolja, hogy a jelentés megszövegezésekor tíz (10) olyan tagállam létezik, amelyek az emberkereskedelem áldozatai kizsákmányolásának valamennyi formája révén nyújtott szolgáltatások igénybevételét bűncselekménnyé nyilvánította, és tizenöt (15) tagállam csak korlátozott mértékben és szelektíven nyilvánította bűncselekménnyé az emberkereskedelem áldozatai által nyújtott szolgáltatások igénybevételét.

Konkrétabban:

1) A kizsákmányolás valamennyi formája tekintetében bűncselekményt megállapító tagállamok (Bulgária, Görögország, Horvátország, Ciprus, Litvánia, Málta, Portugália, Románia, Szlovénia, Egyesült Királyság)

Tíz (10) tagállam számolt be arról, hogy hatályban vannak olyan nemzeti jogszabályok, amelyek értékeli az emberkereskedelem általi kizsákmányolás tárgyát képező szolgáltatások igénybevételét bűncselekménynek nyilvánítják (Bulgária, Görögország Horvátország, Ciprus, Litvánia, Málta, Portugália, Románia, Szlovénia, Egyesült Királyság), és ezek a kizsákmányolás valamennyi formájára vonatkoznak.

Bulgária arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy a bolgár büntető törvénykönyv (159. cikkének c) pontja) szerint, aki emberkereskedelemmel érintett személyt erkölcstelenségre, kényszermunkára, koldulásra, szervek, szövetek, sejtek vagy testnedvek eltávolítására vesz igénybe vagy beleegyezésre tekintet nélkül erőszakos leigázottságban tart, háromtól tíz évig terjedő szabadságvesztéssel és 10 000-től 20 000 leváig terjedő pénzbírsággal büntetendő. Horvátországban hasonló rendelkezés létezik, azonban az még tovább megy, mivel az emberkereskedelem bűncselekményét elkövetőkkel azonos büntetést ró mindenkire, aki tudatosan igénybe veszi az emberkereskedelem áldozatait vagy szolgáltatásaikat. Ciprus beszámolója szerint a 60(I)/2014 törvény 17. cikke előírja, hogy az emberkereskedelem elleni küzdelemről szóló törvényben meghatározott bűncselekményt követi el az, aki ésszerűen feltételezheti, hogy az általa igénybe vett munka vagy szolgáltatások nyújtója az emberkereskedelem áldozata. Görögország ilyen nemzeti jogi rendelkezéseket 2013-ban a 4198/2013 törvénnyel hozott létre, amely büntetni rendeli azokat, akik tudatosan elfogadják az emberkereskedelem áldozata által végzett munkát, illetőleg azokat, akik szexuális kapcsolatot létesítenek olyan személlyel, akiről tudják, hogy emberkereskedelem áldozata. Litvánia arról számolt be, hogy a büntető törvénykönyv 147-2. cikke értelmében pénzbírsággal vagy személyi szabadságot korlátozó intézkedésekkel büntetendő az, aki emberkereskedelem áldozatai által nyújtott szolgáltatásokat vesz igénye, ha tudta vagy tudnia kellett volna, hogy ezek a személyek áldozatok. Megjegyezzük, hogy a büntetőjogi felelősségre vonás alól mentesíthető az említett cselekmény elkövetője, ha később – a gyanúsítás közlése előtt – erről önkéntesen tájékoztatja a bűnüldöző szerveket és velük aktívan együttműködik. Emellett az említett cselekményekért jogi személyek is felelősségre vonhatóak. Málta arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy bűncselekményt követ el az a személy, aki szolgáltatásnyújtásban vagy munkavégzésben úgy vesz részt vagy azt úgy veszi igénybe, hogy tudja, hogy a szolgáltatást nyújtó vagy a munkát végző személy emberkereskedelem áldozata, és tizennyolc hónaptól öt évig terjedő szabadságvesztésre ítélhető. Hasonló rendelkezések léteznek Portugáliában és Szlovéniában (három évig terjedő szabadságvesztés büntetést és bírságot előírva). Románia Bizottságnak küldött tájékoztatása szerint a román büntető törvénykönyv 216. cikke értelmében büntetendő az emberkereskedőn kívüli minden olyan személy, aki a büntető törvénykönyv (kizsákmányolásról szóló) 182. cikkében meghatározott szolgáltatásokat vesz igénybe, és tudja, hogy a szolgáltatásokat emberkereskedelem áldozata nyújtja.

2) Azok a tagállamok, amelyek nem, vagy csak korlátozottan és szelektíven nyilvánították bűncselekménnyé az emberkereskedelem áldozatai által nyújtott szolgáltatások igénybevételét

Tizennégy (14) tagállam számolt be arról, hogy nincsenek náluk kifejezett nemzeti jogi rendelkezések rendszeresítve az emberkereskedelem áldozatai kizsákmányolásának valamennyi formája révén nyújtott szolgáltatások igénybevételének bűncselekménnyé nyilvánítására (Ausztria, Belgium, Csehország, Németország, Észtország, Spanyolország, Franciaország, Magyarország, Olaszország, Litvánia, Luxemburg, Hollandia, Lengyelország, Szlovákia). E tagállamok közül azonban egyesek (Finnország, Írország és Svédország) kezdeményeztek az emberkereskedelem áldozatainak csak a kizsákmányolás adott formái tekintetében történő igénybevételére irányuló jogszabályokat. Konkrétabban, Finnország és Írország beszámolója szerint a hatályos nemzeti jogszabály csak az emberkereskedelem áldozatainak szexuális kizsákmányolásra történő igénybevételével foglalkozik. Svédország jelentése szerint, noha nincsen az emberkereskedelem áldozatai szolgáltatásainak igénybevételét bűncselekménnyé nyilvánító konkrét rendelkezés, azon törvény rendelkezéseit alkalmazzák, amely megtiltja a szexuális szolgáltatások vásárlását, amelybe beletartozhat az emberkereskedelem szexuális kizsákmányolásra igénybe vett áldozatai által nyújtott szolgáltatások igénybevétele.

Azon tagállamok közül egyesekben, amelyek kifejezett rendelkezéseket nem hoztak létre, az általuk nyújtott információk szerint némely esetben igénybe vehetők a szexuális bűncselekményekre vagy a gyermekek szexuális kizsákmányolására vonatkozó rendelkezések (pl. Olaszország, Spanyolország, Hollandia és Belgium esetében). Noha Olaszországban ilyen konkrét rendelkezések nincsenek, beszámolója szerint az olasz büntető törvénykönyv 603. cikkének b. pontja értelmében a jogellenes munkaerő-közvetítés és a munkaerő kizsákmányolása általánosságban bűncselekménynek minősül. Holott Ausztria sem rendelkezik az emberkereskedelem áldozataira vonatkozó konkrét rendelkezésekkel, van egy közelmúltban elfogadott rendelkezés nem beleegyező személlyel annak válságos helyzetet kihasználva vagy megfélemlítését követően szexuális aktus létesítéséről.