A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK a 2014. évi halászati lehetőségekre vonatkozó konzultációról /* COM/2013/0319 final */





A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK a 2014. évi halászati lehetőségekre vonatkozó konzultációról 1. Bevezetés Ez a konzultációs dokumentum felvázolja az Európai Bizottság eredeti szándékát arra vonatkozóan, hogy 2014-re hogyan kellene meghatározni a teljes kifogható mennyiségeket (TAC) és a halászati erőkifejtés szintjeit az európai vizek, illetve az európai halászok által folytatott halászat tekintetében. A tagállamokat és a regionális tanácsadó testületeket ezúton felkérjük, hogy nézeteiket mérlegelés céljából ismertessék a Bizottsággal, még mielőtt megszületik a bizottsági javaslatokkal kapcsolatos végső döntés. Az Atlanti-óceán európai vizeiben és a velük szomszédos vizekben a halállományok állapota továbbra is javul. Több állomány halászata a rájuk vonatkozóan megállapított maximális fenntartható hozam (MFH) szintjén vagy az alatt alatt folyik. A földközi-tengeri és a fekete-tengeri állományok állapotára vonatkozó ismereteink is egyre alaposabbak. Folytatni kell a túlhalászás fokozatos megszüntetésére irányuló erőfeszítéseket. Ez főként a halászati lehetőségek kiigazításával és a halászeszközök előírt felépítését érintő, szelektivitásfokozó módosításokkal érhető el. A közös halászati politika bizottsági javaslaton[1] alapuló reformjának várható elfogadása után a várakozások szerint 2014-től halászatonként fokozatosan hatályba lép az összes fogás kirakodására vonatkozó kötelezettség. Várhatóan ez is előmozdítja majd a halállományok megőrzését. A túlhalászás megszüntetése révén jelentősen csökkenni fog a kereskedelmi szempontból fontos halállományok összeomlásának kockázata, javulni fog a halászflották nyereségessége, csökkenni fog a szén-dioxid-kibocsátás és az üzemanyag-fogyasztás, valamint kiszámíthatóbb és megbízhatóbb lesz a fogyasztók halellátása. Mérséklődni fognak továbbá a tengeri környezetet és a sérülékeny fajokat – például a delfineket és korallokat – érő hatások. Ezek az intézkedések hozzájárulnak majd a jó környezeti állapot 2020-ig történő eléréséhez, amit a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv[2] ír elő kötelezettségként. A túlhalászás megszüntetése egyúttal a halak tengerbe való visszadobására vonatkozó gyakorlat megszüntetéséhez is nélkülözhetetlen, mivel több hal éri majd el a kereskedelmi szempontból értékes méretet, továbbá a halászok is könnyebben foghatnak megfelelő méretű halat a kisméretű egyedek kihalászása nélkül. Látva az MFH szerinti halászat előnyeit, minden lehetséges erőfeszítést meg kell tennünk annak érdekében, hogy az ilyen halászat a lehető legrövidebb időn belül megvalósuljon. A Bizottság feltett szándéka követni a Nemzetközi Tengerkutatási Tanács (ICES) és a Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottság (HTMGB) által kibocsátott tudományos szakvéleményeket, amelyek iránymutatást adnak arra vonatkozóan, hogyan érhető el az MFH az állományok kimerítésének alacsony kockázata mellett. A halászati lehetőségekre vonatkozó javaslatok ugyanazokra az alapelvekre épülnek, amelyek a 2011–2013 közötti halászati években is irányadók voltak. Amennyiben egy meghatározott halállományra vonatkozó biológiai adatok hiányosak, illetve nem lehetséges az MFH mennyiségi meghatározása, a Bizottság a már említett tudományos testületek által kibocsátott értékelésekre és kvalitatív szakvéleményekre fog támaszkodni, és javaslatait a rendelkezésre álló információk alapján, az elővigyázatosság elvének átlátható és szisztematikus alkalmazásával fogja elkészíteni. Bizonyos állományok esetében a Bizottság változatlanul fogja hagyni a teljes kifogható mennyiségeket, kivéve, ha valamely új körülmény folytán mégis módosításra lesz szükség. 2. Az állományok állapota Az Atlanti-óceán európai vizeiben élő állományok helyzetéről szóló legfrissebb információk szerint jelentős mértékben javult azon állományok aránya, amely esetében a biztonságos biológiai határértékekre vonatkozóan tudományos szakvélemény áll rendelkezésre (1. táblázat). Ez az arány a 2012. évi 35 %-ról 50 %-ra nőtt 2013-ban. Azon állományok száma, amelyek esetében a teljes körű információk állnak rendelkezésre a 2007. évi 29-ről 46-ra nőtt 2013-ban, ami arra utal, hogy a tudományos szakvélemények tudományos háttere szilárdabbá vált (5. táblázat). Az ICES kevés információval jellemzett állományokra vonatkozó új módszertanának végrehajtása nyomán 47-ről 77-re emelkedett azon állományok száma, amelyek tekintetében kvantitatív szakvélemény állt rendelkezésre. Az állományok állapota folyamatosan javul (2. táblázat). A túlhalászott állományok (amelyek esetében a halászati mortalitás legutóbb feljegyzett értéke nagyobb annál, mint amely MFH-t eredményezne) száma a tavalyi 47 %-ról idén 39 %-ra csökkent. A szakvélemények szerint a fogásokat több állomány esetében a lehető legalacsonyabb szintre kell csökkenteni (3. táblázat), ezek a következők: az ír-tengeri közönséges tőkehal és nyelvhal, a kelta-tengeri hering, az Északi-tenger északi részén élő fűrészes garnélarák (Pandalus) és a Skóciától nyugatra fekvő vizekben előforduló vékonybajszú tőkehal. A norvég tőkehal 2013-ra vonatkozóan kikerült ebből a kategóriából. Hat állomány esetében a teljes kifogható mennyiségek megállapítása 2011 óta tagállami szinten történik.[3] E hatáskör-átruházás – helyes gazdálkodásra vonatkozó biztosítékok mellett – már megtörtént olyan esetekben, amikor az adott halászatban csupán egyetlen tagállam érdekelt. Aggodalomra ad okot az, hogy a tagállamok eddig képtelenek voltak teljesíteni a jelentéstételi követelményeket; ez a legtöbb esetben annak tulajdonítható, hogy nem volt meg a technikai háttér az érintett állományok teljes körű értékeléséhez, illetve az említett erőforrásokra vonatkozó MFH-célértékek pontos megállapításához. Nehéz megítélni, hogy az elfogadott TAC-értékek a fenntarthatóság tekintetében mennyire vannak összhangban a közös halászati politikával. A Bizottság ezt a témát 2013-ban még alaposabban át fogja tekinteni. A 2012. decemberében tartott tanácsi ülésen Dánia, Németország, Hollandia, Svédország és az Egyesült Királyság megállapodtak a következőkben: a tőkehalállományok esetében a halászati mortalitás csökkentését továbbra is prioritásként kell kezelni, a tagállamoknak a visszadobás gyakorlatának visszaszorítására és a tőkehalfogás elkerülésére irányuló intézkedéseket kell majd kidolgozniuk, valamint 2013-ban végre kell hajtaniuk a tőkehalfogás elkerülésére vonatkozó terveket. A halállományok állapotára vonatkozó jelenlegi ismereteket régiónkénti bontásban[4] az alábbiakban ismertetjük. Északkelet-atlanti nyíltvízi állományok: A heringállományok többsége (az Északi-tenger, a Skóciától nyugatra lévő vizek, a Balti-tenger nyugati részének, a Botteni-öböl és a Kelta-tenger heringállományai) és a balti-tengeri sprattállomány esetében a halászat az MFH szintjén vagy az alatt folyik. A Botteni-öböl heringállományának kivételével 2013-ban a maximális fenntartható hozamnak megfelelő teljes kifogható mennyiségek kerültek meghatározásra. A helyzet romlott egyes nyíltvízi állományok esetében: a fattyúmakréla nyugati állományát, valamint az Írországtól északnyugatra fekvő vizekben, a Rigai-öbölben és a Balti-tenger fő medencéjében elő heringállományt túlhalásszák. A makrélaállományok helyzete különösen aggasztó. Az Unió továbbra is próbál megállapodásra jutni Izlanddal és a Feröer szigetekkel arról, hogy csatlakozzanak a Norvégia és az EU által folytatott fenntartható makrélagazdálkodáshoz. A megállapodást egyelőre nem sikerült tető alá hozni. Az EU, Norvégia, a Feröer szigetek és Izland által 2013-ra meghatározott TAC-értékek összege ismét 36 %-kal túllépi a tudományos szakvéleményben szereplő mennyiséget (nem számolva az oroszországi fogásokat). A halászat intenzitása még mindig meghaladja a fenntartható értékeket, így az állomány állapota az elkövetkező évben romlani fog. Az ICES keretében további erőfeszítéseket kell tenni a makrélaállomány állapotának értékelésére. Északi-tenger, Skagerrak és Kattegat: A fekete tőkehal, sima lepényhal, a foltos tőkehal és a hering halászata az MFH szintjén folyik csakúgy, mint a norvég homárnak a Skagerrakban és az Északi-tenger „Fladen Ground” elnevezésű területén folytatott halászata. Minden más állomány – a nyelvhalállományt is beleértve – túlhalászott, vagy nem áll rendelkezésre elegendő információ állapotuk értékeléséhez. Továbbra is komoly aggodalomra ad okot a közönséges tőkehal északi-tengeri állományának helyzete. Az populációméret közelmúltban tapasztalt növekedése és a halászati mortalitás csökkenése ellenére az állomány közel van a biomassza-határértékhez, ráadásul az állomány az elővigyázatossági szintnek megfelelő populációméret felét sem éri el. A visszadobás aránya ugyan csökkent, de még mindig a kirakodott mennyiség körülbelül 25 %-át teszi ki. A halászati mortalitás jóval az MFH-szint felett van és a hosszú távú tervben rögzített célarányokat is egyre jobban meghaladja. Az eddig meghozott intézkedések nem bizonyultak elegendőnek, további erőfeszítésekre van szükség. A Kattegatban rendkívül megfogyatkozott a tőkehalállomány, amelynek védelméhez további intézkedésekre van szükség, ilyen például a halászati tilalom bevezetése bizonyos területeken. Ezenkívül egyes állományoknál még mindig nagyon magas a visszadobás aránya: a sima lepényhal esetében hozzávetőleg a fogások 40 %-át, a vékonybajszú tőkehal esetében pedig 56%-át dobják vissza a tengerbe. Mindeközben a visszadobási tilalom végrehajtásáról Norvégiával kötött megállapodás nyomán a Skagerrak területén folytatott halászatban 2013-ban új, szelektívebb halászeszközöket kezdtek el használni. További erőfeszítések vannak folyamatban annak érdekében, hogy az északi-tengeri halászatban fokozódjon a szelektivitás. Balti-tenger: A spratt, a közönséges tőkehal keleti állománya, a hering nyugati állománya és a botteni-öbölben élő heringállomány halászata az MFH szintjén folyik. A nemzeti halászati igazgatóságok regionális fórumán („BALTFISH”) megvitatták a Balti-tengerre vonatkozó 2012. évi teljes kifogható mennyiségeket. Rendkívül felelősségteljes megegyezés született arról, hogy a 2013. évi teljes kifogható mennyiségeket tudományos szakvélemények szerint kell megállapítani, és a Bizottság megállapodásra jutott a Tanáccsal a BALTFISH keretében elfogadott teljes kifogható mennyiségekről. Ez a regionális megközelítés kiváló példája, amelyet a tagállamoknak más területeken is követniük kellene. A tagállamok a visszadobásra vonatkozó tilalom végrehajtásáról is megállapodásra jutottak. A kutatók a balti-tengeri regionális tanácsadó testülettel együttműködésben a közönséges tőkehal halászatában alkalmazható új szelektivitási intézkedéseket készítenek elő. Ezek az intézkedések a visszadobási tilalom zökkenőmentes bevezetését hivatottak biztosítani. A Skóciától nyugatra lévő vizek, Ír-tenger és Kelta-tenger: A fehérhúsú halak (a közönséges tőkehal, a foltos tőkehal és a vékonybajszú tőkehal) Ír-tengeren és a Skóciától nyugatra fekvő területeken élő állományainak állapota továbbra is aggasztó. A tudományos szakvélemények szerint a közönséges tőkehalnak és a vékonybajszú tőkehalnak a Skóciától nyugatra lévő területeken és az Ír-tengeren előforduló állományai esetében a fogásokat a lehető legalacsonyabb szintre kell csökkenteni. A Skóciától nyugatra lévő vizekben élő foltostőkehal-állomány javulására vonatkozó becslések túl optimistának bizonyultak. A Kelta-tenger vonatkozásában aggasztó az állományok pótlódásának mértéke, és az értékelések szerint továbbra is szükség van szelektivitásfokozó intézkedésekre. A kelta-tengeri foltostőkehal-állomány vonatkozásában az MFH-szakvélemény 55 %-os csökkentést javasolt. A fehérhúsú halak esetében továbbra is rendkívül magas a visszadobás aránya, ami fenyegeti ezen állományok életképességét. A Tanács 2012. decemberi ülésén az Egyesült Királyság és a Bizottság kötelezettséget vállalt arra, hogy együttműködik a Skóciától nyugatra eső vizeken halászatot folytató más tagállamokkal a nem kívánatos fogások visszaszorítása és a visszadobás gyakorlatának megszüntetése érdekében. A Kelta-tenger tekintetében a Bizottság, Franciaország, Írország és az Egyesült Királyság megegyeztek abban, hogy 2013-ban felülvizsgálják a szelektív halászeszközökre vonatkozó intézkedéseket, valamint hogy – az érdekeltekkel folytatott egyeztetést követően – meghatározzák, milyen javító intézkedésekre van szükség 2013-ban. A következtetések alapján a tagállamok további szelektivitásfokozó intézkedéseket fognak hozni azért, hogy a fehérhúsú halfajokra irányuló vegyes halászatban 2013 végére csökkenjen a visszadobott halak száma. Az MFH szerint értékelhető 18 állomány közül 2011-ben 10 állomány halászata folyt az MFH szintjén. A szakvélemények az említett állományok közül 12 esetében gyakran jelentős csökkentést javasoltak, 8 állomány esetében pedig a fogásmennyiség növelését ajánlották. A norvég homárra vonatkozó felmérések egy kivétellel valamennyi funkcionális egység vonatkozásában lehetővé tették az MFH becslését. A pontosabb információknak köszönhetően a Porcupine-padot övező vizekre vonatkozó halászati tilalmat elég volt rövidebb időszakra bevezetni. A Kelta-tengeren, az Ír-tengeren és a Skóciától nyugatra fekvő területeken intézkedések születtek a közönséges tőkehal mortalitásának és a tőkehalegyedek visszadobásának mérséklésére. Ezek közül sok intézkedés végrehajtására csak októberben került sor, így a hatások még nem állapíthatók meg. Ezek az intézkedések az ágazati visszajelzéseken alapultak. Az északnyugati vizek regionális tanácsadó testülete folytatta a hiányos adatok pótlását célzó kezdeményezést: az ICES-sel megtartották a közös munkacsoport harmadik éves ülését azzal a céllal, hogy alaposabb tudományos ismeretekre próbáljanak szert tenni bizonyos kelta-tengeri állományok esetében. Ez hasznosnak bizonyult, és javaslat született arra vonatkozóan, hogy 2013-ban összegyűjtsék az Ír-tengerre vonatkozó múltbeli adatokat. A Vizcayai-öböl és az ibériai-atlanti vizek tekintetében csak néhány értékelés áll rendelkezésre. A szürke tőkehal déli állománya a jelentős mértékű pótlódásnak köszönhetően bőséges, mindazonáltal az állományt még mindig túlhalásszák, így kérdéses annak hosszú távú fenntarthatósága. A Bizottság 2012-ben ellenőrzésnek vetette alá az atlanti térségbeli tagállamok által a fogások és a halászati erőkifejtés nyilvántartására bevezetett rendszereket, majd nyomon követési intézkedésekről döntött. A 2012-ben és 2013-ban végrehajtandó korrekciós intézkedések eredményei révén javulni fognak az érintett tagállamok ellenőrző rendszerei. A Kantábriai-tenger norvéghomár-állományára vonatkozóan a tudományos szakvélemények alapján továbbra is indokolt a halászat tilalmának fenntartása. A szürke tőkehal visszadobási aránya az értékelések szerint az összfogás körülbelül 6 %-ára tehető. A Földközi-tenger vonatkozásában az értékelések száma és színvonala jelentős javulást mutat, bár földrajzilag még mindig kiegyensúlyozatlan és nem eléggé rendszeres. A 2010–2012-es elemzések szerint az EU számára értéket képviselő 113 állomány közül 85-öt túlhalásztak, ami az állományok 75 %-át jelenti. A fenntartható módon halászott 10 állomány közül hét állomány kisméretű nyílt tengeri faj. Ezek az értékelések csak nemrégiben kezdődtek és miután nem minden állományt értékelnek évente, az adatokból nem állapítható meg az állományok állapotának időbeli alakulása. A Fekete-tengeren romlott a helyzet. A sprattállomány állapota nem minősíthető jónak, jelenleg is túlhalásszák. A nagy rombuszhal mortalitása minden eddiginél magasabb, mivel halászata nem fenntartható módon folyik. Noha a független forrásokból származó halászati információk hiánya csökkenti ezen értékelések értékét, a kutatók javaslata szerint erre az állományra vonatkozóan nemzetközi gazdálkodási tervet kell kidolgozni. Mindenestre a 2014. évi teljes kifogható mennyiségeket indokolt a tudományos szakvéleményekre alapozni, és azokat a GFCM más szerződő feleivel együttműködve kell kidolgozni. 3. Gazdasági elemzés 2011-ben az uniós halászflotta egésze a nyereségesség jeleit mutatta, főleg a piaci árak emelkedésének köszönhetően. Ennek ellenére a flotta számos szegmense gyenge gazdasági teljesítményt nyújt, különösen a tengerfenéken élő fajok halászata tekintetében. A HTMGB adatai szerint 2011-ben az uniós flottaszegmensek mintegy 45%-a veszteséges volt. Az elemzések a gyenge gazdasági teljesítményt két okra vezetik vissza. Bár számos halállomány helyzete javult, bizonyos fontos állományok állapota továbbra is rossz, aminek következtében fogási arányok alacsonyabbak, a halászathoz kapcsolódó költségek – nevezetesen az üzemanyagköltségek – pedig a vártnál magasabbak. Az üzemanyagárak 2011-ben tovább emelkedtek, ami csökkentette a flotta nyereségességét különösen az üzemanyag-igényes halászatot folytató flottaszegmensekben, mint amilyen a merevítőrudas vonóhálóval, a fenékvonóhálóval és a nyílt tengeri vonóhálóval halászó flotta. E nehézségek némileg enyhíthetők az üzemanyag-takarékosabb meghajtásra való áttéréssel, illetve a halászati magatartás megváltoztatása és a más halászeszközökre való áttérés révén. Az uniós flotta összes üzemanyag-fogyasztása 2010-hez képest 5 %-kal csökkent. A flották jelentős üzemanyag-megtakarításokat tudtak elérni olyan esetekben, amikor ilyen változtatások történtek. Mindazonáltal – a magasabb költségek által támasztott kihívásokkal szemben – egyértelműen a túlhalászás fokozatos megszüntetése járul hozzá a legnagyobb mértékben a gazdasági hatékonysághoz és a stabilitáshoz. A 2011-ből származó legfrissebb számadatok szerint az EU-ban körülbelül 130 000-en űzik foglalkozásszerűen a halászatot, ami 2010-hez képest hozzávetőleg 5%-os csökkenést jelent. Görögország és Ciprus nem szerepel az elemzésben, mivel nem nyújtottak be adatokat. A foglalkoztatás továbbra is csökkenő tendenciát mutat az ágazatban. A tagállamoktól 2013. május 8-ig beérkezett információk szerint a fenti állításokat alátámasztó adatok és mutatók a következők: A halászatból származó bevétel a 2010. évi mintegy 6,5 milliárd EUR-ról 7,1 milliárd EUR-ra nőtt 2011-ben, a nettó nyereség pedig a 2010. évi 324 millió EUR-ról 457 millió EUR-ra emelkedett 2011-ben. A kirakodásokból származó bevétel 10 %-kal nőtt 2011-ben. A kirakodások értéke 7,5 %-kal növekedett, miközben a kirakodott mennyiség 7,6 %-kal csökkent. A nyereségesség javulása inkább az árak emelkedésének tudható be, semmint a mennyiségi szempontoknak. Bár a kirakodott árumennyiség általánosságban csökkent, bizonyos állományok – főként a nyílt tengeri fajok – esetében nagyobb mennyiséget rakodtak ki. Az uniós flotta átfogó teljesítménye 2011-ben javult, körülbelül 40 %-kal nőtt a nettó nyereség, viszont emelkedett a veszteséges flottaszegmensek száma. 2011-ben az uniós flotta hozzávetőlegesen 45 %-a volt veszteséges, míg 2010-ben ez az arány 42 % volt. Ez arra utal, hogy egyre nagyobb szakadék tátong a nyereséges és nem nyereséges flották között. Az energiaköltségek 2010-hez képest mintegy 21 %-al nőttek 2011-ben. 4. A szakpolitika irányai 4.1. A tudományos szakvélemények alakulása olyan állományoknál, amelyek esetében nem állnak rendelkezése teljes körű adatok A Bizottság már a korábbi évekre vonatkozó, hasonló tárgyú közleményekben is aggasztónak találta, hogy számos állomány esetében nem áll rendelkezésre tudományos szakvélemény. Válaszul az ICES 2012-ben egy új – az összes rendelkezésre álló adatot felhasználó – szakvéleményezési módszertant vezetett be. Amennyiben az adatok hiányosak (és nincs lehetőség mennyiségi értékelésre), új eljárásokat alkalmaznak arra, hogy a meglévő adatok alapján valamilyen következtetéseket lehessen levonni az adott állomány állapotáról. A korábbi fogási adatok, a felmérésekben kimutatható tendenciák, a növekedésre és fejlettségre vonatkozó biológiai adatok immár kombinálhatók és így alkalmasak arra, hogy az MFH vagy az elővigyázatossági kritériumok vonatkozásában szakvélemények készüljenek. Ez az eljárás ugyan nem eredményez olyan pontosságot, mint amilyet az analitikai értékelések alapján készülő szakvélemények biztosítanak, de talán elfogadható olyan állományok esetében, amelyek populációmérete kicsi, csekély gazdasági jelentőségűek, vagy amelyek halászata nem tekint vissza hosszú múltra. Az ICES 2012-ben 48 ilyen állományra vonatkozóan bocsátott ki szakvéleményt. Ez a kategória jelenleg bizonyos értékes és fontos állományokat is magában foglal, ilyenek például az ördöghal állományai. További fejlesztések szükségesek az adatgyűjtés és elemzés terén. Az „adatgyűjtési keretet”[5] helyettesítő rendszer bevezetése révén a Bizottság továbbra is ösztönzi az ilyen irányú fejlesztéseket. Ha továbbra is fennáll az adathiány, jobban előtérbe kell helyezni az elővigyázatossági megközelítést. 4.2. Az összes fogás kirakodásának kötelezettsége Várható, hogy 2013-ban elfogadásra kerül a közös halászati politika reformja, és hogy 2015. január 1-jével hatályba lép az összes fogás kirakodására vonatkozó kötelezettség az alábbiak vonatkozásában: kisméretű nyílt tengeri halfajok (makréla, hering, fattyúmakréla, kék puhatőkehal, disznófejű hal, szardella, ezüstlazac, szardínia, spratt); nagyméretű nyílt tengeri halfajok (kékúszójú tonhal, kardhal, germon, nagyszemű tonhal, kormos és fehér marlin); ipari felhasználásra szánt halak, például a kapelán és a homoki angolna és a norvég tőkehal; a balti-tengeri lazacok; e halászat tekintetében az összes fogás kirakodására vonatkozó kötelezettség a várakozások szerint 2014. január 1-jén lép hatályba. A Bizottság 2013-ban felkéri az ICES-t, a HTMGB-t és a GFCM-et, hogy – a halászati lehetőségek esetleges kiigazításai érdekében – tegyék meg az előkészületeket a tengerbe visszadobott állománymennyiség becslésére. Ezek a kiigazítások a teljes kifogható mennyiségek növelésével is járhatnak attól függően, hogy az adott állományt mennyire érintette a visszadobás gyakorlata. Az elv az, hogy az összes fogás – ideértve olyan halak fogását is, amelyeket korábban visszadobtak volna – nem veszélyeztetheti a közös halászati politika célkitűzéseinek elérését és különösen az Fmsy megvalósítását. Az említett becslés előtt a tagállamok felkérést kapnak arra, hogy e tanácsadó testületeket naprakész információkkal lássák el. Az illetékes regionális tanácsadó testületekkel is folyik konzultáció. Alapvető fontosságú, hogy ezek a testületek tudományos vizsgálatnak vessék alá a visszadobott halmennyiségre vonatkozó adatokat, mielőtt azokat felhasználnák a TAC kiigazítása céljából. Az említett fajokra vonatkozó halászati lehetőségekről szóló jövőbeli bizottsági javaslatok úgy fognak készülni, hogy a Bizottság figyelembe veszi a megfelelő szintű halászati lehetőségekkel járó következményeket és a tudományos szakvélemények visszadobásokra vonatkozó becsléseit. Az ilyen kiigazítások – mint ahogy az már a fentiekben is említésre került – nem akadályozhatják a közös halászati politika természetvédelmi céljainak megvalósítását és különösen azt, hogy az állományok elérjék a maximális fenntartható hozamot, továbba gondoskodni kell arról, hogy a későbbiekben ehhez képest ne romoljon állapotuk. 4.3. Halászati erőkifejtés A teljes kifogható mennyiségek meghatározásával párhuzamosan folyt a halászati erőkifejtés szabályozása (a halászhajók tengeren töltött idejének korlátozása) a visszadobás gyakorlatának megfékezése és a jogellenes halászat visszaszorítása érdekében. Az erőkifejtés-szabályozás egyúttal állományvédelmi intézkedés, melyet számos – például az északi-tengeri és balti-tengeri közönséges tőkehalra, az északi-tengeri sima lepényhalra és nyelvhalra, a La Manche csatorna nyugati részében élő nyelvhalra, valamint a szürke tőkehal déli állományára és a norvéghomár-állományokra (II. melléklet) vonatkozó – hosszú távú terv magában foglal. A II. melléklet szerint 2003/2004 és 2010 között az alkalmazott halászati erőkifejtés általános – jóllehet egyenetlen – csökkenése figyelhető meg. Az erőkifejtés csökkenése leginkább a Balti-tenger nyugati részét, az Északi-tengert, a Kattegatot, az Ír-tengert és a Skóciától nyugatra lévő vizeket érinti, kisebb mértékben pedig a La Manche csatorna nyugati részét, ahol az erőkifejtés mértéke az utóbbi három év során gyakorlatilag nem változott. Az ibériai-atlanti vizeken 2009-ig csupán kisebb mértékű csökkenésre volt példa. 2010-re és későbbi évekre vonatkozóan nem állnak rendelkezésre adatok, és a tagállamok felkérjük a halászati erőkifejtésre vonatkozó összes adat megküldésére azért, hogy – különösen a szürke tőkehal déli állományára vonatkozó erőkifejtési rendszer keretében és a különböző halászati lehetőségekről szóló rendeletekkel összhangban – teljesebb képet alkothassunk az erőkifejtés alakulásáról. Az erőkifejtés a jelek szerint 2009 óta növekszik a Balti-tenger középső részén. 2010-hez képest a merevítőrudas vonóhálókkal végzett erőkifejtés 2011-ben a La Manche csatorna nyugati részén is növekedett. Az Ír-tengeren és a La Manche csatorna nyugati részén az erőkifejtés mértéke 2010 és 2011 között csaknem változatlan maradt, viszont jelentős mértékben csökkent a Skóciától nyugatra eső területek vonatkozásában. A más területeken megfigyelhető tendenciához képest nincs bizonyíték arra, hogy az erőkifejtés csökkentésére irányuló intézkedések hatékonyak lettek volna az ibériai-atlanti vizeken. 5. Többéves terveken alapuló gazdálkodás Az állományok 2000-es évek közepe óta elért állapotjavulásában meghatározó szerepet játszott a hosszú távú tervek végrehajtása. Az ipar helyzetének stabilizálása és az egészségesebb halállományok elérése végett folytatni kell a meglévő terveknek a tudományos szakvélemények szerinti végrehajtását. A Bizottság megkezdte az előkészületeket ahhoz, hogy a jelenlegi, egy-egy állományra összpontosító terveket több állományra vonatkozó gazdálkodási tervekkel váltsa fel. Az első véglegesítésre kerülő javaslat a Balti-tengerre vonatkozó, több fajt érintő terv lesz, amely a biológiai kölcsönhatások – például a ragadozás és a versengés – vizsgálatára is ki fog terjedni. Ezenkívül készül az Északi-tengeren folytatott vegyes halászatról szóló terv, amely többek között kitér a technikai interakciók tanulmányozására, azaz megvizsgálja, hogy a különféle flották és halászeszközök miként fognak ki különböző összetételű halzsákmányt. A kelta-tengeri halászatról szóló tanulmányt is megrendelték. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelvvel bevezetett követelmények fényében az ilyen megközelítéseket tovább kell fejleszteni annak érdekében, hogy a jó környezeti állapot elérése érdekében ne csupán az egyes állományokra koncentráljunk, hanem az ökoszisztéma egészére. A Vizcayai-öbölben élő szardelláról, a balti-tengeri lazacról és a fattyúmakréla nyugati állományairól szóló terveket a Bizottság 2009 és 2011 között elfogadta, de egyelőre megvitatás alatt állnak a Parlamentben és a Tanácsban. A Földközi-tenger vonatkozásában folytatódnak a tudományos szakvélemények konszolidációjára irányuló erőfeszítések a hosszú távú nemzetközi tervek fejlesztése érdekében, illetve azzal a céllal, hogy a szakvélemények több faj és állomány tekintetében adjanak iránymutatást. A Földközi-tengerre vonatkozó rendeletben[6] foglaltaknak megfelelően az uniós tagállamoknak többéves terveket kell készíteniük nemzeti szinten. A jelentős csúszások ellenére az utóbbi időben előrelépés történt e szigorúan figyelemmel kísért kötelezettség végrehajtásában. E folyamat felgyorsítása érdekében a Bizottság több tagállam ellen is megkezdte a pert megelőző eljárást, és 2013-ban tovább folytatja a szükséges jogsértési eljárásokat. A GFCM intézkedéseket hozott a szubregionális szintű gazdálkodási keret hatékonyságának javítására. Ezek az intézkedések várhatóan hatékonyabbá teszik a nemzetközi többéves tervek létrehozását támogató döntéshozatalt. Ennek eredményeképpen várhatóan a GFCM 37. ülésén kerül előterjesztése a kisméretű nyíltvízi állományokat érintő nemzetközi gazdálkodási tervre vonatkozó javaslat. A Fekete-tenger tekintetében már megtörténtek az első lépések a nagy rombuszhalra vonatkozó nemzetközi gazdálkodási terv létrehozására. 6. A teljes kifogható mennyiségek meghatározására vonatkozó módszer 6.1. Irányadó elvek a teljes kifogható mennyiségek meghatározására Amennyiben léteznek hosszú távú tervek a teljes kifogható mennyiségek vagy az erőkifejtés korlátozásainak szabályozására, azok az irányadók. A Bizottság ezenkívül olyan teljes kifogható mennyiségeket vagy erőkifejtési korlátozásokat fog javasolni, amelyek összhangban vannak a hosszú távú tervekről szóló bizottsági javaslatokban szereplő mennyiségekkel. Amennyiben a regionális tanácsadó testületek által kifejlesztett tervek az ICES és a HTMGB értékelése szerint megfelelnek az MFH-előírásoknak, az ilyen terveket szintén követni kell. Olyan esetekben azonban, amikor a tervek elérték helyreállítási céljukat, illetve amennyiben a tervek már nem írják elő éves halászati lehetőségek meghatározását, a Bizottság a tudományos szakvéleményeknek megfelelően készíti el javaslatait arról, hogyan érhető el 2015-re az MFH szerinti halászati mortalitás. Amennyiben a harmadik országokkal kötött megállapodások teljes kifogható mennyiségekről és egyéb lépésekről rendelkeznek, azokat végre kell hajtani. Ha a tudományos szakvélemények széles körű adatgyűjtésen és kvantitatív elemzésen, valamint a legnagyobb fenntartható hozamra vonatkozó ICES-keretrendszer szerinti előrejelzéseken alapulnak, a teljes kifogható mennyiségeket a tudományos szakvélemények szerint kell megállapítani. Az így kialakított szakvéleményeket közvetlenül fel kell használni a kvóták és a halászati erőkifejtés szintjeinek rögzítéséhez azért, hogy 2015-re elérhető legyen az MFH szerinti halászati mortalitás. Amennyiben a tudományos szakvélemények megengedik olyan TAC-értékek megállapítását, amelyek a TAC csökkenése nélkül vagy annak csekély csökkenése mellett lehetővé teszik az MFH-arányok 2015 előtti elérését, a Bizottság ennek megfelelően készíti el javaslatát. Ha a tudományos szakvélemények a rendelkezésre álló információk kvalitatív elemzésén alapulnak (még ha nem is teljesek vagy szakértői értékelést tartalmaznak), indokolt őket felhasználni a TAC-ra vonatkozó döntések meghozatalakor. Az ezeket az eseteket érintő konkrét kérdéseket a 6.2. pont vizsgálja részletesebben. Amennyiben egyáltalán nem áll rendelkezésre tudományos szakvélemény, az elővigyázatosság elvét kell követni szisztematikus, előre meghatározott és átlátható módon (a COM(2000) 1 végleges közleményben meghatározottak szerint). 6.2. Eljárás olyan, kiválasztott állományok esetében, amelyekről nincs elegendő adat A Tanáccsal 2012 decemberében tett közös nyilatkozatban a Bizottság kívánatosnak ítélte azt, hogy – amennyiben azt a jövőbeli tudományos szakvélemények lehetővé teszik – a III. mellékletben felsorolt állományok esetében a teljes kifogható mennyiségeket a 2013-ra meghatározott szinteken tartsa. Ezek mind olyan állományok, amelyek esetében nincs elég adat az állomány állapotáról, és amelyek csekély gazdasági értékkel rendelkeznek, vagyis csupán járulékos fogásként halásszák ki és kvótájuk felhasználása alacsony fokú. 7. Mélytengeri fajok A mélytengeri fajokra vonatkozó teljes kifogható mennyiségek 2014-re[7] meghatározásra kerültek, és várhatóan már nem módosulnak. 8. Ütemterv A munka ütemterve az alábbi: A megszokott gyakorlatnak megfelelően a Bizottság az év során a rövid életű fajokra vonatkozó halászati lehetőségek tekintetében szükség szerint külön-külön javaslatokat nyújt be a Tanácsnak. A halászati lehetőségekről szóló rendelet || Szakvélemény kibocsátása || Az Európai Bizottság javaslata || A tanácsi elfogadás várható időpontja Az Atlanti-óceán, az Északi-tenger, az Antarktisz és más területek állományai || július–december || október || december Balti-tenger || június eleje || szeptember közepe || október Fekete-tenger || október vége || november || december Ia. melléklet — Az Atlanti-óceán északkeleti térségében és szomszédos vizekben élő állományokra vonatkozó tudományos szakvélemények összefoglalója 1. táblázat – Az állomány állapotáról szóló tudományos szakvélemény || Halállományok száma || 2003 || 2004 || 2005 || 2006 || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || 2011 || 2012 || 2013 A biztonságos biológiai határértékeken kívül || 30 || 29 || 26 || 26 || 26 || 28 || 27 || 22 || 19 || 14 || 17 A biztonságos biológiai határértékeken belül || 12 || 10 || 14 || 11 || 12 || 13 || 12 || 15 || 15 || 18 || 24 A biztonságos biológiai határértékeken belül eső állományok aránya (%) || 29 % || 26 % || 35 % || 30 % || 32 % || 32 % || 31 % || 41 % || 44 % || 56 % || 59 % Az állomány állapota ismeretlen a hiányos adatok miatt || 48 || 53 || 53 || 57 || 58 || 55 || 57 || 60 || 61 || 60 || 41 Az ismert állapotú állományok aránya (%) || 47 % || 42 % || 43 % || 39 % || 40 % || 43 % || 41 % || 38 % || 36 % || 35 % || 50 % 2. táblázat – A túlhalászásra vonatkozó tudományos szakvélemények || Halállományok száma || 2003 || 2004 || 2005 || 2006 || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || 2011 || 2012 || 2013 Ismert az állomány halászatának a legnagyobb fenntartható hozam mértékéhez viszonyított mértéke || || || 34 || 23 || 32 || 33 || 35 || 39 || 35 || 38 || 41 Az állományt túlhalásszák || || || 32 || 21 || 30 || 29 || 30 || 28 || 22 || 18 || 16 Az állomány halászata a legnagyobb fenntartható hozam szintjén folyik || || || 2 || 2 || 2 || 4 || 5 || 11 || 13 || 20 || 25 A túlhalászott állományok aránya (%) || || || 94% || 91% || 94% || 88% || 86% || 72% || 63% || 47% || 39% 3. táblázat – Sürgős beavatkozást javasló tudományos szakvélemény || Halállományok száma || 2003 || 2004 || 2005 || 2006 || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || 2011 || 2012 || 2013 A tudományos szakvélemény a halászat tilalmát javasolja || 24 || 13 || 12 || 14 || 20 || 18 || 17 || 14 || 11 || 8 || 11 || 4. táblázat – A teljes kifogható mennyiségek és a fenntartható fogások különbözete || Halállományok száma || 2003 || 2004 || 2005 || 2006 || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || 2011 || 2012 || 2013 A teljes kifogható mennyiségnek a fenntartható fogásmennyiség feletti többlete (%) || 46% || 49% || 59% || 47% || 45% || 51% || 48% || 34% || 23% || 11% || 29% 5. táblázat – A halászati lehetőségekről szóló tudományos szakvélemények összefoglalása || Halállományok száma || 2003 || 2004 || 2005 || 2006 || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || 2011 || 2012 || 2013 Olyan állományok, amelyek esetében megjósolható az állományméret és a halászati mortalitás mértéke || 40 || 34 || 40 || 31 || 29 || 30 || 34 || 36 || 36 || 40 || 46 Olyan állományok, amelyek esetében rendelkezésre áll a halászati lehetőségekről szóló tudományos szakvélemény || 59 || 52 || 54 || 65 || 61 || 62 || 63 || 55 || 55 || 47 || 77 Olyan állományok, amelyekre vonatkozóan nem áll rendelkezésre tudományos szakvélemény || 31 || 40 || 39 || 29 || 35 || 34 || 33 || 42 || 40 || 44 || 9 Az elemzés nem foglalja magában az alábbiakat: – mélytengeri fajok, beleértve az északi menyhalat és a norvég menyhalat, – a járulékos heringfogásokra vonatkozó TAC, – más határozathoz kapcsolódó teljes kifogható mennyiségek (pl. sima lepényhal [Kattegat], fekete tőkehal [a Skóciától nyugatra lévő vizek]), – a halászati lehetőségek harmadik országokkal lebonyolított cseréiből adódó teljes kifogható mennyiségek, – az Atlanti-óceán északkeleti részét nem érintő teljes kifogható mennyiségek, – olyan teljes kifogható mennyiségek, amelyek esetében az adott állományra szabályozatlan halászat is irányul (pl. a kék puhatőkehal 2006 előtt, a foltos tőkehal rockalli állománya), – olyan állományok, amelyek vonatkozásában van szakvélemény, de nincs TAC (pl. heringcápa), – olyan teljes kifogható mennyiségek, amelyek esetében az erőkifejtés szabályozása a gazdálkodás elsődleges eszköze (pl. homoki angolna). Amennyiben egy TAC két olyan állományra is vonatkozik, amelyek vonatkozásában készült értékelés (pl. rombuszhalak, ördöghalak, az ICES VII és VIII övezet), az elemzés a TAC hatálya alá tartozó két állomány közül a nagyobb populációméretűre vonatkozik. Ib. melléklet — A földközi-tengeri és fekete-tengeri állományokra vonatkozó szakvélemények összefoglalása A földközi-tengeri és fekete-tengeri tengerfenéken élő állományok, valamint a kisebb nyíltvízi állományok túlhalászására vonatkozó tudományos szakvélemény || Sz. || % || || || || || || A kritériumok szerint besorolt állományok (egyeztetett referenciapont alapján) || 85 || 75 || || Hiányos adatok miatt figyelmen kívül hagyott állományok (még nincs egyeztetett referenciapont) || 28 || 25 || Figyelembe vett állományok (a 27 fajból) || 113 || 100 || || Besorolt állományok: || || || || Az állományt túlhalásszák (az Fmfh vagy a közelítő érték felett) || 75 || 88 || Az állományt az Fmfh vagy a közelítő értéken, illetve az alatt halásszák || 10 || 12 || Összes állomány || 85 || 100 || || || || || || II. MELLÉKLET — A többéves tervek alapján szabályozott halászati erőkifejtés a HTMGB-nek tett tagállami bejelentések szerint (a Közös Kutatóközpont által szolgáltatott adatok) 1. ábra: Szabályozott halászati erőkifejtés a Balti-tenger nyugati részén 2. ábra: Szabályozott halászati erőkifejtés a Balti-tenger középső részén 3. ábra: Szabályozott halászati erőkifejtés a Kattegatban 4. ábra:Szabályozott halászati erőkifejtés az Északi-tengeren, a Skagerrak területén és a La Manche csatorna keleti részén 5. ábra: Szabályozott halászati erőkifejtés az Ír-tengeren 6. ábra: Szabályozott halászati erőkifejtés a Skóciától nyugatra lévő vizeken 7. ábra: Szabályozott halászati erőkifejtés a La Manche csatorna nyugati részén 8. ábra: Szabályozott halászati erőkifejtés az Atlanti-óceán ibériai területein Spanyolország nem szolgáltatott 2010-re és 2011-re vonatkozó adatokat, így csupán 2009-ig állnak rendelkezésre adatok. III. MELLÉKLET — Azon állományok, amelyek esetében a teljes kifogható mennyiségeket a 2013-ra vonatkozóan rögzített szinteken kell tartani, hacsak az állományok állapotában nem áll be jelentős változás. Közönséges név || TAC-egység Kék menyhal || A II és IV övezet uniós és nemzetközi vizei Kék menyhal || A III övezet uniós és nemzetközi vizei Közönséges tőkehal || VIb (Rockalli alegység) Közönséges nyelvhal || VI, Vb, valamint a XII és XIV övezet uniós és nemzetközi vizei Közönséges nyelvhal || VIIb, c Hering || VIIe, f Aranylazac || Az I és II övezet uniós és nemzetközi vizei Aranylazac || A III és IV övezet uniós és nemzetközi vizei Északi menyhal || Az I és II övezet uniós és nemzetközi vizei Északi menyhal || Az V övezet uniós és nemzetközi vizei Sima lepényhal || Vb (uniós vizek), VI, XII, XIV Sima lepényhal || VIIb, c Sima lepényhal || VIII, IX, X és CECAF 34.1.1. Sávos tőkehal || Vb (uniós vizek), VI, XII és XIV Sávos tőkehal || IX, X, CECAF 34.1.1 (EU) Fekete tőkehal || VII, VIII, IX, X, CECAF 34.1.1 (EC) Nyelvhal || VIIIcde, IX, X, CECAF (EU) Spratt || VIId, e Norvég menyhal || A IIIa övezet és a 22–23. alterület uniós vizei Norvég menyhal || Az I övezet uniós vizei, II, XIV Norvég menyhal || A IV övezet uniós vizei [1] COM(2011) 425 végleges. [2] 2008/56/EK irányelv, HL L 164., 2008.6.25., 19. o. [3] A 39/2013/EU tanácsi rendelet 6. cikke, HL L 23., 2013.1.25. [4] Az európai kvótákat és az egyes állományok halászatának helyzetére utaló színkódokat tartalmazó táblázat itt tekinthető meg: http://ec.europa.eu/fisheries/documentation/publications. A halállományok állapotáról készült teljes elemzés a www.ices.dk és a https://stecf.jrc.ec.europa.eu weboldalon érhető el. [5] A Tanács 199/2008/EK rendelete. HL L 60., 2008.3.5., 1–12. o. [6] A Tanács 1967/2006/EK rendelete. HL L 196., 2011.7.28., 42. o. [7] A Tanács 1262/2012/EU rendelete (HL L 356., 2012.12.22., 22–33. o.).