1.17

úgy találja, hogy a helyi és regionális önkormányzatoknak az alábbi fő problémákkal kell szembenézniük az irányelv végrehajtása során: a. A hulladéklerakókba kerülő biológiai úton lebomló hulladék mennyiségének csökkentésére irányuló célkitűzés teljesítése: Ezt a regionális és helyi önkormányzatok kulcsfontosságú problémának tartják, különösen azokban a tagállamokban, ahol a biohulladék csökkentésének nemzeti stratégiáját még nem, vagy csak nemrégiben fogadták el. Ezekben az országokban ez gyakran a biológiai úton lebomló hulladék újrahasznosítására szakosodott fejlett piac hiányával is együtt jár. Ezenkívül nemzeti stratégiákban a biológiai úton lebomló hulladék csökkentésére irányuló hatékony eszközök hiánya is gondot okoz. b. A hulladéklerakók tervezése, üzemeltetése és utógondozása: Az önkormányzatok nagy része a tervezés, az üzemeltetés és az utógondozás kérdését nehéznek, illetve egyes esetekben nehéznek tartja; az utógondozás tűnik mind közül a legnehezebbnek. Az is gondot okoz néha, hogy a műszaki követelmények annyira merevek, hogy nem teszik lehetővé sem a geológiai körülmények miatt szükséges egyedi módosításokat, sem az innovatív technikák és a fejlődő tudás kiaknázását. c. Anyagi és emberi erőforrások hiánya: Eddig főleg az ártalmatlanításon volt a hangsúly, ezentúl viszont fenntarthatóbb megközelítést kell alkalmazni a hulladékpolitikákban – az átállás pedig jelentős anyagi és emberi erőforrásokat igényel. A regionális és helyi önkormányzatok többsége – különösen az új tagállamokban, és konkrétan a biológiai úton lebomló hulladékra vonatkozó célok megvalósítása során – az effajta erőforrások hiányát fontos problémának tartja. d. A lakosság tájékozatlansága: Számos regionális és helyi önkormányzat küzd a lakosság figyelmének felkeltéséért, valamint a polgárok és a vállalkozások együttműködéséért a szelektív hulladékgyűjtési rendszerekben. e. Az eljárások bonyolultsága: A hulladéklerakókról szóló irányelv – különösen azokban az országokban, ahol előzőleg nem volt külön politika a hulladéklerakókra – összetettebb és hosszabb engedélyezési eljárásokat eredményezett. f. Illegális hulladéklerakás: A hulladéklerakás gyakran a hulladékkezelés olcsó módjának bizonyult. A hulladéklerakási díjak emelkedésével az illegális hulladéklerakás is egyre gyakoribb, ami szigorú ellenintézkedéseket követel. g. Hulladékszállítás: A hulladéklerakókról szóló irányelv miatt számos helyi hulladéklerakót be kell zárni, és helyettük új hulladéklerakóknak kell nagyobb területet kiszolgálniuk. Emiatt gyakran többet kell szállítani, ami egyrészt pénzbe kerül, másrészt káros a környezetre. Ez a probléma különösen a gyéren lakott területeken érezhető. h. Nincsenek biztosítva az egyenlő feltételek: Különbözőek a végrehajtási ütemezések, a környezetvédelmi előírások és az ártalmatlanítási költségek, továbbá az újrafeldolgozás meghatározásai is részben eltérőek, így korántsem beszélhetünk még egyenlő feltételek meglétéről a tagállamok között (és néha még egy tagállamon belül sem). Emiatt gyakran erős az anyagi késztetés arra, hogy a hulladékot – legálisan vagy illegálisan – a szomszédos országokba szállítsák át; ez pedig ellentétes a közelség elvével és a hulladékártalmatlanítási önállóság célkitűzésével, továbbá még többet kell a hulladékot hosszú távon szállítani. i. Az egyoldalú megközelítés veszélye: Fennáll annak a veszélye, hogy az irányelv csak a kommunális hulladék csökkentését ösztönzi, figyelmen kívül hagy viszonyt más, olyan kategóriákat, amelyek esetében a mennyiség csökkentése éppoly fontos: ilyen pl. az ipari hulladék. j. Iránymutatások hiánya: A biológiai úton lebomló hulladék külön gyűjtésére bátorító kampány lebonyolítása és az ilyen hulladék újrahasznosítására szakosodott piac kiépítése nehézségekbe ütközhet, mivel ezen a téren nincsenek sem iránymutatások, sem hivatkozási alapok.