[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 3.5.2006

COM(2006) 200 végleges

A BIZOTTSÁG, A TANÁCS ÉS AZ EURÓPAI PARLAMENT KÖZLEMÉNYE

A bővítés két év távlatából – egy gazdasági sikertörténet

A BIZOTTSÁG, A TANÁCS ÉS AZ EURÓPAI PARLAMENT KÖZLEMÉNYE

A bővítés két év távlatából – egy gazdasági sikertörténet

I. Bevezetés: Bővítés, egy sikertörténet

1. Az Európai Unió történetében a 2004. május 1-jei ötödik EU-bővítés volt a legambiciózusabb: az országok számát és a népességet tekintve ekkor csatlakoztak eddig a legtöbben az EU-hoz; és egyúttal ez volt a legösszetettebb is, hiszen tíz igen eltérő gazdasági, szociális és politikai fejlettségű ország került be az EU-ba.

2. A bővítés gazdasági vonatkozásait mélyrehatóan felülvizsgálták a 2004. májusi határidő lejárta előtti időszakban. A csatlakozásról szóló tanulmányok jelentős gazdasági növekedést jósoltak az új tagállamok vonatkozásában (1,3–2,1 %-kal magasabb éves GDP-növekedés). Az előrejelzések várakozásai szerint a bővítés a régi tagállamok előnyére is vált volna, azonban az új belépők viszonylag kicsi gazdasági jelentősége miatt – az EU–25-ök teljes GDP-jének kevesebb mint 5 %-át teszik ki – e hatást elhanyagolhatónak vélték. A bővítés egyes következményeit tekintve úgy ítélték, hogy a migrációs áramlás, a tevékenység-áthelyezés, a régi tagállamok béreire gyakorolt leszorító hatás és az új tagállamok felzárkóztatási kiadásai korlátozott mértékűek és átmenetiek lesznek.

3. Ideje megvizsgálni a tapasztalatokat a bővítés óta eltelt két év távlatából. Az ötödik bővítésből levonható tanulságok hasznosak lehetnek az európai integráció előnyeinek és kihívásainak megértéséhez. E tanulságok felhasználhatók a további bővítések során. Bár Európa újraegyesülésében betöltött szerepét tekintve a 2004-es bővítés elsősorban és leginkább politikai és stratégiai jelentőségű, ez a közlemény, valamint az alapját képező tanulmány[1] a bővítés gazdasági jelentőségére helyezi a hangsúlyt. Azt méri fel, vajon az uniós és a belépő országok egyes aggályai ellenére beigazolódtak-e a pozitív gazdasági hatásra irányuló bővítés előtti várakozások.

4. 1. Az alábbiakban vázoltak szerint az előnyös gazdasági várakozások teljesültek. Az új tagállamok széles körű korszerűsítési reformokat hajtottak végre és dinamikus piacgazdaságokká váltak. A csatlakozás által biztosított stabilitás révén megélénkült az EU–15-ök és az EU–10-ek közötti, valamint az EU–10-eken belüli kereskedelem és nőtt a beruházások száma, ezáltal valamennyi résztvevő számára előnyös helyzet alakult ki, amely: hozzájárul az EU–10-ek növekedéséhez és a foglalkoztatottságához; az EU–15-ök vállalkozásai számára új lehetőségeket biztosít, miközben segíti versenyképességük megőrzését az egyre több kihívással teli globális környezetben; Unió-szerte szolgálja a fogyasztók javát is a szélesebb választék révén. Általánosságban elmondható, hogy a nagyobb, integráltabb belső piacot létrehozó ötödik bővítés megteremtette a – megnövekedett globális versennyel szemben jobban felvértezett – dinamikusabb, erősebb európai gazdaság kialakulásához szükséges feltételeket. Szélesebb értelemben a bővítés azáltal, hogy Európa-szerte megerősítette a békét, a biztonságot, a jólétet, a demokráciát, az emberi jogokat és a jogállamiság tiszteletben tartását, valamennyi tagállam számára sikeres volt.

II. Jelentős növekedés és stabilitás

5. A számos kevésbé gazdag ország csatlakozása megnövelte az EU-n belüli jövedelemkülönbségeket, amely az egy főre jutó (vásárlóerő-egységben kifejezett) GDP tekintetében az EU–15-ök átlagának 40 %-ától (Lettország), 210 %-áig (Luxemburg) terjed. A gazdasági növekedés átlagosan magasabb az új tagállamokban (1997 és 2005 között évi 3¾ %), mint a régiekben (2½ %). A felzárkózási folyamat során az EU–10-ek átlagjövedelme az EU–15-ök átlagán számítva az 1997. évben elért 44 %-ról (ebben az évben konkretizálódtak a bővítésre irányuló tervek a Bizottság Agenda 2000 című projektjében) 2005-ig 50 %-ra nőtt. Általában elmondható, hogy kezdetben a legalacsonyabb egy főre jutó bevétellel rendelkező országok fejlődtek a leggyorsabban. A növekedés csak néhány esetben maradt el a várakozásoktól egyes években. A jó gazdasági teljesítmény javított ezen országok munkaerőpiaci helyzetén, így a hosszú hanyatlást követően 2004-ben stabilizálódott a foglalkoztatottsági szint, sőt 2005-ben körülbelül 1,5 %-kal nőtt.

6. A gyors gazdasági növekedés növekedő makrogazdasági stabilitással párosult. A folyamatban lévő gazdasági integráció és az egész Unióra kiterjedő gazdaságpolitikai koordináció, valamint az új tagállamok költségvetésének felügyeletére irányuló eljárások fokozták a gazdaságpolitikai fegyelmet. Az új tagállamok inflációs rátái és kamatlábai közeledtek az EU–15-ökéihez, alátámasztva ezáltal a gazdaságpolitika általános hitelességét. Kevésbé volt azonban egységes az államháztartásokban bekövetkezett fejlődés, amelyet az átmenethez kapcsolódó reformok is befolyásoltak. Míg hat új tagállam a Szerződésben meghatározott 3 %-os köszöbértéket meghaladó költségvetési hiánnyal lépett be az EU-ba, legtöbbjüknek sikerült csökkenteni a túlzott hiányt, amellyel számos régi tagállam is küzd. Az EU–10-ek nagy részében az államadósság jóval alatta van az EU–15-ök szintjének.

III. Növekvő uniós gazdasági integráció

III.1. Élénkebb kereskedelem

7. Az 1990-es évek elején a tagjelölt országokkal aláírt Európa-megállapodások révén megvalósult a kereskedelem liberalizációja. A kétoldalú kereskedelem 85 %-át lefedő szabadkereskedelmi terület jött létre az évtized elején. A várható EU-csatlakozás már a bővítést megelőzően megnövelte a kereskedelmi integrációt az EU-25-ök területén. Az EU 10 új tagállama gazdaságilag rendkívül nyitott és a kereskedelem (export és import együttesen) GDP-jük átlagosan 93 %-át adja az EU–15-ök 55 %-ához képest. Az EU–15-öknek az EU–10-ek kereskedelmében való részesedése az 1993-as körülbelül 56 %-ról 2005-re 62 %-ra nőtt. Az EU–10-eknek az EU–15-ök importjában való piaci részesedése (az EU–15-ökön belüli kereskedelmet figyelmen kívül hagyva) az 1993–2005-ig tartó időszak alatt 8 százelékponttal emelkedve 13 %-ra nőtt; a legnagyobb exportőr a Cseh Köztársaság és Lengyelország (egyenként 3,5 %-os piaci részesedéssel) lett. Míg a versenyképes bérköltségnek köszönhetően az EU–10-ek piaci részesedése jelentősen nőtt, az EU–15-ök az új tagállamok csatlakozása ellenére továbbra is lényeges kereskedelmi többlettel rendelkeznek. A kereskedelmi integráció széles körűen tükrözi a tagállamok egymáshoz viszonyított kiegészítő jellegét. A komparatív előny meghatározására irányuló becslések megerősítik, hogy az EU–10-ek kereskedelmére eddig túlnyomóan a munkaerő-intenzív alacsony, illetve közepesen alacsony fokú technológiai specializáció jellemző. Az EU–15-ök kereskedelme jobban szakosodott a magasabb szakképzettséget igénylő tőke-intenzív termékekre.

8. A bővítés során a harmadik országokból származó behozatalra az EU–10-ek által alkalmazott átlagos vámtarifák 8,9 %-ról az uniós átlagot elérve 4,1 %-ra csökkentek. Bár a feltörekvő piacok – különösen Kína és India – miatt egyre növekvő versennyel állnak szemben, az EU–10-ek világpiaci részesedése jelentősen megnőtt; a kivitel az 1992-es – a világ teljes exportját tekintve– 1 %-ról 2003-ra 2,8 %-ra nőtt. A felzárkózó gazdaságokra jellemzően az EU–10-ek viszonylag magas kereskedelmi hiánnyal rendelkeznek, amelyet könnyedén finanszíroznak a beáramló közvetlen külföldi befektetések révén. A vámtarifák csökkentése és a feltörekvő piacok által támasztott verseny ellenére az átlagos kereskedelmi hiány jelentősen csökkent az elmúlt években, és 2005-ben GDP 3 %-ának felelt meg. A külső egyensúlyhiány azonban számos országban továbbra is magas maradt, így – különösen ha az magas inflációval párosul –a gazdaságpolitika szigorú ellenőrzése indokolt .

III.2. A külföldi közvetlen befektetések növekedése

9. Az 1990-es évek közepe óta az új tagállamokban gyorsan nőtt a külföldi vállalkozások száma, megnövelve a körülbelül tíz évvel korábban gyakorlatilag még nem létező külföldi közvetlen befektetések (FDI) mértékét, amelyek 2004-ben több mint 190 milliárd eurót, illetve a helyi GDP 40 %-át tették ki. Az új tagállamokba történő külföldi közvetlen befektetések tekintetében a fő befektetők az FDI háromnegyedét megvalósító régi tagállamok. A legjelentősebb befektető a különösen a Cseh Köztársaság, Magyarország, Lengyelország és Szlovákia területén aktív Németország, míg a három balti állam fő beruházói a skandináv államok. A külföldi közvetlen befektetések legnagyobb része (55 %-a) a szolgáltatásokra irányul; második helyen (37 %) a feldolgozóipar áll. Míg a balti államokban és kisebb mértékben Lengyelországban a feldolgozóipari FDI továbbra is a hagyományos iparra – mint például az élelmiszergyártás, textilipar, faipar – összpontosul, Magyarországon, a Cseh Köztársaságban, és Szlovákiában a külföldi befektetők egyre inkább a korszerű feldolgozóipari ágazatokra koncentrálnak (pl.: irodai gépek, számítógépek, távközlés, autóipar).

III.3. A pénzügyi ágazat lendületes növekedése

10. Az 1990-es évek elején bekövetkezett és az átmenethez kapcsolódó banki válság óta az új tagállamok jelentős lépéseket tettek a stabil pénzügyi környezet kialakítása érdekében, és sikerült megelőzniük nagyobb pénzügyi zavarok kialakulását, bár egyes esetekben átváltási árfolyamaik meglehetősen ingadozóak voltak.

11. Az új tagállamok pénzügyi rendszerei – a kezdetektől fogva piacgazdaságként működő Ciprus és Málta kivételével – az EU–15-ökhöz viszonyítva általában kevésbé fejlettek, de gyorsan növekednek, amint azt a felvett hitelek számának jelenlegi ugrásszerű növekedése is mutatja. A nyolc közép- és kelet-európai országban a hitelkinnlevőségek mértéke még mindig jóval az euróövezet átlagos szintje alatt marad. Ugyanez vonatkozik a részvénypiaci kapitalizációra is. A bankszektor integrációja gyorsan megvalósult, miközben a határokon átnyúló befektetések, valamint a külföldi bankok megjelenésének aránya jóval meghaladja az EU–15-ök szintjét. A fokozott verseny olcsóbb kölcsönöket – különösen a jelzálogkölcsön tekintetében – és az euróövezet nettó kamatréséhez (0,5 % körüli) közelítő kamatrést eredményezett Magyarországon, Lettországban és Szlovákiában. Ezzel ellentétben egyes országokban, mint például Lengyelországban és Szlovéniában a 3 %-os nettó kamatrés továbbra is elég magas, azt sugallva, hogy ezen területen jelentős mozgástér mutatkozik a további versenyre.

12. Az EU–15-ök pénzügyi közvetítői számára a csatlakozás új lehetőségeket nyújtott a piaci növekedésre és portfolióik további diverzifikációjára, amelyeket a régi tagállamok bankjai jelentős mértékben ki is használnak. Ausztria a legszembetűnőbb példa, mivel bankjai az aktíváik 25 %-át az EU–8-ba fektették be. A skandináv államok bankjai különösen a balti államokba fektetnek be.

IV. Fokozatos felzárkózás

IV.1. A tevékenységek áthelyezésétől való félelem nem indokolt

13. A letelepedési jog a Szerződés szerint a források hatékony elosztását biztosító alapvető szabadság és a belső piac fő eleme, amely végső soron általános gazdasági jólétet eredményez. Mindazonáltal a régi tagállamoknak az új tagállamokba történő egyre növekvő közvetlen külföldi befektetései aggályokra adtak okot az EU–15-öknél, a tevékenységek áthelyezése és munkahelyek ebből eredő elvesztése miatt. A tapasztalatok szerint az új tagállamok felé irányuló és a fogadó országok számára oly fontos FDI-forgalom az EU–15-ök összes közvetlen külföldi befektetései összértékének csupán kis részét alkotta: ez utóbbi keretében 2004-ben az EU–15-ök új tagállamokba irányuló forgalma 4 %-ot tett ki az egyéb tagállamokba irányuló vonatkozó 53 %-os, és az USA-ba irányuló 12%-os forgalomhoz viszonyítva. Továbbá az EU–15-ök új tagállamokba irányuló közvetlen külföldi befektetéseinek jelentős részére – különösen a legtöbb FDI-t vonzó szolgáltatási ágazatban – a gyorsan növekvő piacokra vonatkozó privatizációs programok keretében került sor, és nincs szó az eredetileg a saját országban végzett tevékenységek helyettesítéséről.

14. Az áthelyezés foglalkoztatottságra való hatását különböző tanulmányok próbálták felmérni. Egyes EU–15 országokra vonatkozó nemrég készített tanulmány azt sugallja, hogy az éves munkaerőingadozás alig 1–1,5 %-a tudható be az áthelyezéseknek, és ezeknek csak egy része kapcsolódik az új tagállamokba történő áthelyezéshez. Németországban és Ausztriában – az EU–10-ek legnagyobb befektetői között található két országban – például kiszámították, hogy az ilyen befektetések az elmúlt tizenöt év során összesen 0,3–0,7 %-kal kevesebb munkahely teremtéséhez vezetettek, amely különösen az azonos időszakban történő munkahelyteremtéseket is figyelembe véve igen elenyésző hányadot tesz ki. A termelési folyamat egy részének új tagállamokba való áthelyezése továbbá számos esetben lehetővé tette az EU–15-ök vállalkozásai számára, hogy a foglalkoztatottságra gyakorolt, összességét tekintve előnyös hatás mellett megerősítsék versenyhelyzetüket.

15. Az áthelyezés és általánosabban véve az átszervezés makrogazdasági szempontból elhanyagolható hatása alapvető fontosságú lehet egyes iparok és régiók esetében. Ennek következtében a Bizottság elismerte a változás előkészítésének és nyomon követésének szükségességét az átszervezésről szóló közleményében[2], amelyben a különböző közösségi eszközök – különösen a strukturális alapok – jobb integrálására irányuló megközelítést vázolt a hozzájuk kapcsolódó költségek csökkentése érdekében.

16. Az áthelyezésről szóló vitában felmerült az érv, hogy az áthelyezést a társasági adó mértékének tagállamok közötti eltérése is motiválhatja. Úgy tűnik azonban, hogy a nemzetközi befektetéseket a földrajzi összefonódáshoz vezető egyéb tényezők befolyásolják, mint például a munkaerő egységköltsége vagy az agglomerációs gazdasági előnyök (földrajzi fekvésből eredő előnyök, piaci méret, a külgazdaság, általános üzleti környezet, humán tőke). Úgy tűnik továbbá, hogy a vállalati jövedelmek adóztatásának – a befektetési döntéseket is befolyásoló – hatása nagyobb mértékben függ az általános adórendszer számos egyéb elemétől, beleértve a bérek adóztatását, az adóalapot és az általános átláthatóságot, valamint a társasági adórendszer integrációjának mértékét is (kettős adózás, transzferár és a vállalati jövedelemnek az anya-és a leányvállalat közötti átcsoportosítása). Az uniós vállalkozások által – a GDP arányában – fizetett adók mértéke a társasági adókulcsok csökkenése, valamint a tagállamok közötti adókulcsbeli különbségek változásai ellenére az elmúlt évtizedben hozzávetőleg állandó maradt a régi és az új tagállamokban. Ennek okai közé sorolható az adóalapok általános növekedése vagy egyes tagállamok esetében a magasabb tőkehozamot tükröző megnövekedett haszon. Ez megerősíteni látszik tehát azt, hogy a társasági adókulcsok az egyéb tényezőkhöz viszonyítva kevésbé befolyásolják a befektetési döntéseket.

IV.2. Korlátozott migráció

17. Mivel a kereskedelmi, a külföldi közvetlen befektetésekre és egyéb tőkemozgásokra vonatkozó korlátokat már a bővítés előtt megszűntették, 2004. május 1-jén a személyek és a munkavállalók szabad mozgása alkotta a gazdasági integráció legjelentősebb új elemét. A munkaerő szabad mozgása tűnt nemzeti szinten a politikailag legérzékenyebb kérdésnek a csatlakozásból eredő megnövekedett munka- és bérverseny következtében kialakult félelem miatt. A 2003-as csatlakozási szerződés különösen a valamennyi új tagállamból – Ciprus és Málta kivételével – származó munkavállalókra vonatkozó nemzeti korlátozások engedélyezése révén – hét évig tartó átmeneti időszakra – biztosította a lehetőséget, hogy a munkaerő szabad mozgásának elve alól eltérést kérjenek. Az átmeneti rendelkezések első kétéves időszaka alatt Írország, Svédország és az Egyesült Királyság a döntésének megfelelően nem alkalmazta a korlátozásokat, holott az Egyesült Királyság egy kötelező nyilvántartásba vételi rendszert is elfogadott. Az EU–15-ök többi tagállama fenntartotta a munkavállalási engedélyek rendszerét, bizonyos esetekben kvótarendszerrel párosítva. Az átmeneti időszak első szakaszában valamennyi új tagállam megnyitotta a munkaerőpiacát egymás között, Lengyelország, Szlovénia és Magyarország azonban kölcsönös korlátozásokat alkalmaz az EU–15-ök munkavállalóira. Ezen átmeneti rendelkezéseket két év elteltével felül kell vizsgálni. A 2006. elején végrehajtott első felülvizsgálatot[3] követően négy tagállam (Finnország, Görögország, Portugália és Spanyolország) döntött úgy, hogy az átmeneti rendelkezések második, 2006. május 1-jén kezdődő hároméves szakaszára megszünteti a korlátozásokat, míg hat másik tagállam (Belgium, Dánia, Franciaország, Hollandia, Luxemburg és Olaszország) a korlátozások enyhítését határozta el.

18. Az EU–10-ekből kiinduló migrációs áramlás – még a munkavállalók korlátozásoktól mentes szabad mozgását engedélyező országok felé is – általában csekély volt, és a felvevő nemzeti munkaerőpiacokon nem voltak jelentős zavarok. Ez megfelel a megelőző bővítések tapasztalatainak. Sőt, a külföldi munkavállalók inkább kiegészítették az EU–15-ök munkaerőpiacainak meglévő szakképzettségi skáláját. Az átmeneti rendelkezések első felülvizsgálata valóban megerősítette, hogy a harmadik országoktól eredő bevándorlás sokkal jelentősebb mint az EU-n belüli mobilitás. 2005-ben a gazdaságilag aktív életkorban lévő népességet tekintve a legnagyobb számban (10 % körül) külföldiekkel rendelkező két országban, nevezetesen Ausztriában és Németországban a bevándorlók csak kis hányada (1,5 %, illetve 0,6 %) jött az EU–10-ből (míg körülbelül 7 % nem uniós állampolgár). Az EU–10-ek állampolgárainak legnagyobb része (2 % körüli, az összesen 8 %-ot kitevő nem állampolgárral szemben) Írországban van.

19. Érdekes módon – bár nehéz megállapítani az összefüggést – az EU–10-ek munkavállalóira korlátozásokat nem bevezető tagállamok (pl.: Írország és az Egyesült Királyság) nyújtottak a foglalkoztatás tekintetében jobb teljesítményt. A korlátozásokat fenntartó tagállamok a munkaerőpiacaik helyzetét figyelembe véve alaposan felülvizsgálják a korlátozások fenntartásának szükségességét. Úgy tűnik, hogy a munkaerőpiaci korlátozások csupán gazdasági okok miatti fenntartása nem indokolt. A munkaerő áramlását végső soron a keresleti és kínálati feltételek határozzák meg, és az ilyen erők hatása miatt fennáll a szabályok kijátszásának a veszélye, amely a feketegazdaság növekedéséhez vezet. A korlátozások arra kényszerítik továbbá a bevándorlókat, hogy vélt képzettségi szintjük alatti munkát fogadjanak el, és engedjenek a bérek csökkentésére irányuló nyomásnak, amely szellemi képességeik bizonyos formájú elvesztegetését és a piac torzulását okozza, amely így az alacsonyabb szakképzettséget igénylő, kisebb bért fizető munkahelyek felé mozdul el. Végezetül az EU–10-ek munkaerőpiacain – különösen a csatlakozás óta – bekövetkezett fejlődés kedvező volt, mivel szinte mindegyik új tagállamban jelentősen csökkent a munkanélküliségi ráta. Ez azt sugallja, hogy nem várható nagyobb mértékű kivándorlás az EU–10-ektől, annál is inkább, mivel a gazdasági növekedésre irányuló kilátások továbbra is kedvezőek.

IV.3. A belső piaci szabályozás sikeres alkalmazása

20. A belső piac jelentősen túlmutat az új jogszabályok alkalmazásán. Gazdasági hatása a megélénkült kereskedelmet, a több külföldi befektetést és a jól teljesítő pénzügyi szektor létrehozását tekintve hatalmas előnyöket nyújt a régi és az új tagállamok számára is. A jogszabályokat tekintve az új tagállamok gyorsan haladtak a közösségi vívmányok végrehajtása során; 2006 márciusáig az irányelvek 99 %-át ültették át nemzeti jogszabályaikba. Az EU jogszabályok átültetése tekintetében az új tagállamok gyakran jobban teljesítenek, mint a régiek. A csatlakozási szerződésekben előírt védzáradékot ebből következően sosem kellett alkalmazni. Az új tagállamok mindössze a versenyjog területén maradnak el az összes tagállam átlagától.

21. Az átültetésre irányuló erőfeszítések révén az új tagállamok mélyrehatóan átalakíthatták gazdasági szabályozásaikat. Például a pénzpiacokon, a társasági jog, a számvitel vagy a szellemi tulajdon területére vonatkozó korszerű szabályozási keret elfogadása előnyösebb üzleti és növekedést elősegítő környezetet teremt. Ez kompenzál az aqcuis -nak való megfelelés költségeiért, amely egyes területeken jelentős lehet (pl.: körülbelül 100 milliárd euro mind a közlekedés, mind a környezetvédelem területén), még ha e költségek hosszú távon oszlanak is el, az EU általi társfinanszírozással enyhítve.

IV.4. Mezőgazdaság : a jelentős kihívásoktól a sikerig

22. A mezőgazdaság különösen fontos szerepet játszott a bővítési folyamat során, tükrözve ezáltal először is az EU mezőgazdasági hasznosítású területeinek (25 %-kal), termelésének (10 %-kal) és mezőgazdasági termelői számának (több mint 50 %-kal történő) jelentős megnövekedését, másodszor, a közös agrárpolitikának az EU költségvetésében továbbra is betöltött kulcsszerepét. A mezőgazdasági termelékenység sokkal alacsonyabb az új tagállamokban, mint az EU–15-öknél, így nagyobb a jövedelmek közti egyenlőtlenség Mindazonáltal a mezőgazdaság helyzete mind a régi, mind az új tagállamokban meglehetősen vegyes. Néhány új tagállamban magas a házi fogyasztásra történő termelésben – mint például a gazdálkodásban – foglalkoztatottak száma (2005-ben Lengyelországban 19 %, Litvániában 16 % és Lettországban 12,5 %), amely helyzet hasonlít az 1990-es évek eleji görög és portugál viszonyokra. Másrészről viszont Szlovákiában és a Cseh Köztársaságban meglehetősen alacsony (4 % körüli) a mezőgazdaságban foglalkoztatottak száma, amely már hasonlít a régi tagállamokra jellemző átlagos arányhoz.

23. A megnövekedett kereskedelmi integráció, a külföldi közvetlen befektetések beáramlása, valamint az EU-támogatások mind hozzájárultak a mezőgazdaság korszerűsítéséhez, a mezőgazdasági termelők bevételeinek növekedéséhez, és az EU–10-ekben lévő állatállomány növekedéséhez. A mezőgazdasági kereskedelem 1999 és 2004 között szinte megkétszereződött mind az EU–10-eken belül, mind az EU–15-ök között; ugyanebben az időszakban jelentősen nőtt a feldolgozott termékek kereskedelme is, amely a mezőgazdaság egy korszerű ágazatát képviseli. A közvetlen jövedelemtámogatási kifizetések jelentősen megnövelték a mezőgazdasági termelők reáljövedelmét, amely 1999–2003 és 2004–2005 között átlagosan 70 %-kal nőtt, míg az EU–15-ökben általában változatlan maradt. Így a bővítésnek a jövedelmeket hátrányosan befolyásoló hatásával kapcsolatos félelmek sem az új, sem a régi tagállamokban nem igazolódtak be. Mindazonáltal az EU–10-ek munkaerőegységenkénti éves jövedelme, amely 2004–2005-ben az EU–15-ök szintjének még mindig csak 16 %-át tette ki (azonban 1999–2003 10 %-ához képest megnőtt) mutatja, hogy az új tagállamok mezőgazdasági ágazataiban további ésszerűsítésnek és a termelékenység növelésének van helye.

IV.5. A foglalkoztatottság és a társadalmi kohézió növelése

24. Az 1990-es évek során a közép-és kelet-európai országokban meredeken csökkent a foglalkoztatottság és a gyorsan nőtt a munkanélküliség, ami a konjunkturális okok és strukturális korrekciók együttes hatására vezethető vissza. Míg a munkaerőpiaci helyzet az utóbbi időben javult – a gazdaságilag aktív népesség a munkaképes korú népesség 56 %-át teszi ki –, a foglalkoztatottak aránya az EU–10-ekben jelenleg sokkal alacsonyabb, mint az EU–15-öknél, főkét a fiatal és az idősebb munkavállalók tekintetében. A munkanélküliségi ráta továbbá – a munkaerő 13,4 %-át érintve – az EU–15-ök átlaga felett van. Az új tagállamok (csakúgy, mint az EU–15-ök) munkanélküliségi rátáit tekintve nagy eltérések tapasztalhatók: 2005-ben Cipruson és Szlovéniában 6 %-os, Szlovákiában több mint 16 %-os, Lengyelországban pedig majdnem 18 %-os volt a munkanélküliségi ráta.

25. Az új tagállamok munkaerőpiaci reformokat hajtanak végre a lisszaboni növekedési és foglalkoztatási stratégiát támogató nemzeti reformprogramjaik keretében. A foglalkoztatásra irányuló lisszaboni célkitűzések számos – alacsony foglalkoztatottsági aránnyal rendelkező – ország számára nagyra törőek maradnak. Nagy kihívást jelent a munkaerőpiacok alkalmazkodóképessége is, főként a szakképzési és a humán erőforrásra vonatkozó fejlesztés tekintetében. Az Európai Szociális Alap továbbra is támogatja ezen erőfeszítéseket.

26. Az új tagállamok nem ütköztek jelentős nehézségekbe a foglalkoztatási és a szociálpolitikára vonatkozó közösségi vívmányok átvétele során, amelyek rögzíti többek között a munkajogi, munkahelyi egészség- és biztonságvédelemre, a nemek közötti egyenlőségre és a megkülönböztetés-mentességre vonatkozó minimális követelményeket, valamint a szociális párbeszédet, és a foglalkoztatottságra, a társadalmi integrációra és a szociális védelemre vonatkozó EU-folyamatokban való részvételt. A szociális párbeszéd ösztönzése és a szociális védelemmel kapcsolatos reformok folytatása jelentik a válaszra váró főbb kihívásokat. A sikeres stratégia előfeltételei fennállnak, hiszen az új tagállamok közül néhányan egyes kulcsfontosságú mutatók tekintetében az EU legjobbjai között vannak, mint például a szegénységi küszöb határán lévő népesség aránya, amely 2003-ban 8 % volt a Cseh Köztársaságban és 10 % Szlovéniában.

V. A BőVÍTÉS KÖLTSÉGVETÉSRE GYAKOROLT KEZELHETő HATÁSA

27. A bővítés által a régi és új tagállamok költségvetési forrásaira gyakorolt hatás kezelhető volt. Az elmúlt 15 év során összesen körülbelül 28 milliárd EUR összeget utaltak át a 10 új tagállam részére[4]. Az EU már 2004 májusa előtt is támogatta a csatlakozási előkészületeket. Az éves összeg idővel csak nőtt, és 2005-ben elérte az EU–10-ek GDP-jének valamivel több mint 2 %-át. Az új tagállamok számára történő kifizetések az uniós költségvetés 6,9 %-át teszik ki (a 2004-es költségvetés végrehajtásán alapuló adat), amely meghaladja az említett államok uniós GDP-ban való részesedését (4,7 %). Ez a gazdagabb tagállamoknak a szegényebb szomszédaik megsegítésére irányuló elkötelezettségét tükrözi. Mindazonáltal a régi tagállamok pénzügyi hozzájárulásai korlátozottak maradtak, hiszen GDP-jük csupán 0,1 %-át teszik ki.

28. Az új tagállamok az uniós költségvetés nettó kedvezményezettjei. A csoport egészét tekintve a nettó EU-kifizetések átlaga 2004-ben a bruttó nemzeti jövedelem (GNI) 0,6 %-át tette ki, amely a GNI 0,25 %-ától (Magyarország esetében) és a GNI 2,1 %-áig (Litvánia esetében) terjedt. Az új 2007–2013-as pénzügyi keret szerint az új tagállamok számára történő nettó kifizetések várhatóan közel megháromszorozódnak a 2004–2006-os GDP átlag 1 %-ához képest, elérve így a kifizetési előirányzatok felső határát. Ez a szintű támogatás továbbra is csak csekély terhet jelent az EU–15-ök számára.

29. A további követelmények (egyes területeken az uniós pénzek nem helyettesíthetik a nemzeti kiadásokat), a társfinanszírozás követelménye (a pénzügyi felelősség ösztönzése érdekében), valamint az uniós költségvetéshez való hozzájárulás miatt az új tagállamok államháztartásaira gyakorolt feltételezett nagy nyomás aggodalomra adott okot. Az uniós költségvetés keretében történő egyes kezdeményezéseknek – mint például a „Schengen” vagy az „Ellentételezés” intézkedések – is köszönhetően, úgy tűnik, nem következett be ez az eset. 2004-ben az EU–10-ek egészét tekintve a becslések szerint az államháztartásokra a GDP 0,3 %-át – a balti államokban pedig GDP több mint 1 %-át – kitevő nettó növekedés volt jellemző.

VI. Következtetés

30. Általában elmondható, hogy az ötödik bővítés katalizátorként hatott az Európai Unió gazdasági fellendülésére és korszerűsítésére, segítve ezáltal a régi és új tagállamok gazdaságait, hogy könnyebben megbirkózzanak a globalizáció kihívásaival. A bővítéssel járó gazdasági változások ugyanakkor viszonylag könnyedén lezajlottak, és úgy tűnik, hogy a termelési- és munkaerőpiacon nem alakultak ki zavarok. Az elmúlt évtizedben végrehajtott alapos felkészülés kulcsfontosságú volt a sikeres végkifejlet elérésében.

31. Bár az eddigi tapasztalatok további optimizmusra adnak okot, nem szabad alulbecsülni a fennmaradó kihívásokat. A régi és az új tagállamok egyaránt elöregedő társadalmakkal és a velük járó költségvetési feszültségekkel, az egyre növekvő nyomást gyakorló globális versennyel, és az említett tényezőkhöz történő alkalmazkodás – jóléti rendszereik korszerűsítését és a tudásalapú és innovatív társadalmakká alakulást is magában foglaló – szükségességével állnak szemben. A gazdaságok további konvergenciája – amely önmagában is hosszú távra szóló kihívást jelent – jelentősen hozzájárulna ennek eléréséhez.

32. Egy olyan világpiacon, amelyet – nem utolsó sorban Ázsia révén – globális verseny jellemez, a gazdasági lendület alapvető fontosságú. Az ezirányú fontos lépések megtételéhez az ötödik bővítés a régi és új tagállamok számára is új lehetőségeket biztosított. A további európai gazdasági integráció segíti Európát versenyképességének megőrzésében, és abban, hogy hasznot húzzon az egyre növekvő belső- és külkereskedelemből, a gyorsabb növekedésből és a foglalkoztatási kilátásokból. A nagyobb belső piac, a technológiai újítások, az alacsonyabb árak a vállalkozások és a fogyasztók javát egyaránt szolgálják és így jobb helyzetben lesznek ahhoz, hogy teljes mértékben kihasználják a világszinten megjelenő új munkamegosztásból eredő lehetőségeket. A lisszaboni növekedési és foglalkoztatási stratégia és az euróhoz vezető út a szükséges strukturális változások végrehajtásához biztosít keretet. Az imént körvonalazott – a világviszonylatban lendületes Európai Unióhoz vezető – út elkötelezett követéséből valamennyi – uniós és azon kívüli – félnek további jelentős előnyei származnak.

[1] Az Európai Szakpolitikai Tanácsadó Iroda és a Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatóság „A bővítés két év távlatából" című tanulmánya, 24. sz. alkalmi kiadvány , Európai Bizottság, Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatóság , 2006, hozzáférhető ahttp://europa.eu.int/comm/economy_finance/publications/occasionalpapers_en.htm internetcímen.

[2] Szerkezetátalakítások és foglalkoztatás – A szerkezetátalakítások előkészítésével és nyomon követésével a foglalkoztatás fejlesztéséért: az Európai Unió szerepe”, 2005. március 3-i bizottsági közlemény, COM(2005) 120 végleges, hozzáférhető a: http://ec.europa.eu/comm/employment_social/news/2005/apr/com_restruct_en.pdf internetcímen.

[3] „Jelentés a 2003. évi csatlakozási szerződésben meghatározott átmeneti rendelkezések (a 2004. május 1-jétől 2006. április 30-ig tartó időszak) működéséről”, 2006. február 8-i bizottsági közlemény, COM(2006) 48 végleges, hozzáférhető a http://europa.eu.int/eur-lex/lex/LexUriServ/site/en/com/2006/com2006_0048en01.pdf internetcímen.

[4] Ez a számadat a tényleges kifizetéseknek felel meg, mivel 2004–2006-ra 40 milliárd euro volt előirányozva.