EURÓPAI BIZOTTSÁG Brüsszel, 2016.11.16. COM(2016) 729 final A BIZOTTSÁG ÉS A TANÁCS

KÖZÖS FOGLALKOZTATÁSI JELENTÉSÉNEK TERVEZETE

amely a következőt kíséri:

a Bizottság közleménye a 2017. évi éves növekedési jelentésről



A BIZOTTSÁG ÉS A TANÁCS KÖZÖS FOGLALKOZTATÁSI JELENTÉSÉNEK TERVEZETE amely a következőt kíséri:

a Bizottság közleménye a 2017. évi éves növekedési jelentésről A közös foglalkoztatási jelentés tervezete, melyről az EUMSZ 148. cikke rendelkezik, az európai szemeszter elindítását célzó éves növekedési jelentési csomag részét képezi. Az Európai Unió gazdasági kormányzásához kulcsfontosságú adatokkal szolgáló közös foglalkoztatási jelentés éves áttekintést nyújt az Európában bekövetkezett kiemelt foglalkoztatási és szociális fejleményekről, valamint a tagállamok foglalkoztatáspolitikáira vonatkozó iránymutatásokkal és az éves növekedési jelentésben meghatározott prioritásokkal összhangban hozott tagállami reformintézkedésekről. Ezzel összefüggésben a 2017. évi közös foglalkoztatási jelentés tervezete a következőkre mutat rá: A mérsékelt gazdasági fellendülés mellett a foglalkoztatási és szociális helyzet javul. Ez azt jelenti, hogy az Európa 2020 stratégiában kitűzött 75 %-os foglalkoztatási cél – a jelenlegi tendencia fenntartása esetén – elérhetővé válik. A 20–64 év közötti korosztály foglalkoztatási rátája 71,1 %-ot ért el (2016 második negyedévében), így most először haladta meg a 2008-ban mért adatot. Ugyanakkor a szegénység továbbra is nagy, valamint a foglalkoztatási és szociális eredmények jelentősen eltérnek az egyes országokban. 2015-ben és 2016-ban a legtöbb munkaerőpiaci mutató javulást mutatott. A munkanélküliség aránya tovább csökkent, és 2016 szeptemberében 8,5%-on állapodott meg (az euróövezetben 10% volt). Az ifjúsági munkanélküliség és a tartós munkanélküliség tovább csökkent, bár több tagállamban változatlanul nagymértékű. Az aktivitási ráta növekszik, és az EU-ban 2015-ben és 2016 első felében több mint négymillió új munkahely jött létre. 2015-ben az EU-ban a nők foglalkoztatási aránya még mindig jelentősen alacsonyabb volt, mint a férfiaké, azonban a különbség 2008 óta folyamatosan csökken. Jóllehet a munkaerőpiaci feltételek egyre inkább közelednek egymáshoz, még mindig jelentős különbségek vannak az tagállamok között. Elsősorban a munkából származó jövedelmek növekedésének, valamint az adók és járulékok csökkentésének köszönhetően 2015-ben az uniós háztartások jövedelme növekedett. Ugyanakkor az euróövezetbeli háztartások bruttó jövedelme még mindig nem állt helyre teljesen, és valamivel a 2009-ben elért szint alatt marad. A szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők száma és aránya csökkenni kezdett, de még mindig magas. Az EU-ban a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők aránya ismét visszatért a 2008. évi (23,7%-os) szintre. Noha a közelmúltban bekövetkezett pozitív változások üdvözlendők, összehangolt fellépésre van szükség azon cél elérése érdekében, amely szerint 2020-ig legalább 20 millió embert ki kell emelni a szegénységből és a társadalmi kirekesztettségből, mivel 2015-ben a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élő személyek száma még mindig magasabb volt, mint 2008-ban. Összességében a jövedelmi egyenlőtlenség kiugróan magas szinten maradt, azonban – ahogy azt a foglalkoztatási és szociális mutatók eredménytáblája is mutatja – továbbra is jelentős eltérések tapasztalhatók az EU-n belül. A nagymértékű egyenlőtlenségek visszavetik a gazdasági teljesítményt és a fenntartható növekedés potenciálját. A nagymértékű és tartósan fennálló egyenlőtlenségek – melyek általában az elszegényedés és a társadalmi kirekesztettség jelei – a méltányossági mellett gazdasági szempontból is aggodalmat keltenek, mivel a humántőke gyenge kihasználásához vezetnek. A szegénység nemzedékek közötti átörökítése tovább fokozza a negatív hatásokat. Egyes tagállamokban az oktatási, munkaerőpiaci és szociális biztonsági intézmények struktúrája nem alkalmas arra, hogy ezek az intézmények betöltsék szerepüket, azaz a méltányos végeredményhez szükséges humán tőkébe való befektetést. Következésképpen a jelenlegi struktúra nem képes megoldást kínálni az esélyegyenlőség hiányára, emellett hozzájárul a jövedelmek közötti egyenlőtlenségek tartóssá válásához és fokozódásához. Az egyenlőtlenségek kezelése érdekében a tagállamok különböző területeken léphetnek fel, többek között az adó- és szociális ellátórendszerek, a (minimálbérre is kiterjedő) bérmegállapítási politikák, az oktatással és a készségekkel kapcsolatos szakpolitikák és az egészségügyi rendszerek terén. A munkahelyteremtés és a munkaerőpiaci részvétel ösztönzése érdekében folytatni kell a rugalmas és befogadó munkaerőpiacok létrejöttét elősegítő reformokat, és ehhez a rugalmasság és a megfelelő biztonság helyes ötvözésére van szükség. Azok a tagállamok, amelyek a munkaerő-feltételek rugalmassá tételét hatékony, aktív munkaerőpiaci politikákkal és megfelelő szociális védelemmel kapcsolták össze, sikeresebben vészelték át a válságot. Az elmúlt években számos tagállam komoly reformokat hajtott végre, amelyek pozitív hatást fejtettek ki a munkahelyteremtésre. Azonban további olyan erőfeszítésekre van szükség, amelyek a munkaerőpiaci részvétel akadályainak felszámolása, a munkaerőpiac széttagoltságának megszüntetése, továbbá a mindenki számára megfelelő jövedelemtámogatást és támogató szolgáltatásokat biztosító szociális védelmi rendszerek működtetése, ugyanakkor a foglalkoztatásba történő átlépés ösztönzése és a munkavégzés jövedelmezővé tétele révén elősegítik a minőségi munkahelyek létrehozását és a fokozhatják a munkaerőpiacok befogadóképességét. Ez egyben néhány tagállamban lehetővé tenné a munkavállalói szegénység növekedésének kezelését is. Az adórendszereknek nagyobb mértékben kell támogatniuk a munkahelyteremtést és az egyenlőtlenségek kezelését. Számos tagállam tett – elsősorban az alacsony jövedelmű munkavállalókat érintő – lépéseket az adóék mérséklése érdekében. E lépések egyaránt érintik a munkaerő-keresletet (a vállalatok számára az (újbóli) alkalmazáshoz nyújtott támogatás révén) és a munkaerő-kínálatot (a munkavállalás ellen ható tényezők csökkentése és a nettó jövedelem növelése révén – különösen a hátrányos helyzetű csoportok esetében). Ennek ellenére jelentős számú tagállamban továbbra is magas a munkát terhelő adóék. Emellett bizonyos tagállamokban az adórendszerek eltántorítják a második keresőket attól, hogy dolgozzanak, vagy hogy magasabb óraszámban dolgozzanak. A munkát terhelő adók csökkentése vagy az adórendszer hatékonyabb kialakítása elősegítené a foglalkoztatás növekedését, valamint csökkentené az egyenlőtlenségeket. Az alacsony inflációs környezetben a nominális bérek csak enyhén nőttek, míg több tagállam – a szociális partnerekkel együttműködve – átalakította bérmegállapítási keretrendszerét. A béreket több tagállamban is a munkaerő termelékenységi szintjéhez igazították, és ott, ahol erre a gazdasági környezet lehetőséget biztosított, béremelést hajtottak végre. Ez az kiigazítás középtávon elengedhetetlen a termelékenység növelésének ösztönzéséhez, valamint az aggregált kereslet és növekedés támogatásához. A tagállamok egy kis csoportja megreformálta bérmegállapítási keretrendszerét, megerősítve ezáltal a szociális partnereinek szerepét a tárgyalások különböző szintjén. Lépések történtek továbbá a minimálbér-megállapítási keretek átláthatóbbá és/vagy kiszámíthatóbbá tétele érdekében. A bérmegállapítási rendszereknek még fokozottabban össze kell hangolniuk a kollektív tárgyalások különböző szintjeit, ugyanakkor lehetővé kell tenniük egy bizonyos fokú földrajzi, valamint ágazatközi és ágazaton belüli rugalmasságot. A szociális partnerek uniós szinten eltérő mértékben vesznek részt a reformok kialakításában és végrehajtásában. Bár valamennyi tagállam rendelkezik olyan két- vagy háromoldalú testülettel, amely a reformok kialakítása és végrehajtása során lehetővé teszi a szociális partnerekkel való párbeszédet és a velük való konzultációt, tényleges bevonásuk tekintetében országonként lényeges különbségek mutatkoznak. A nemzeti gyakorlatokkal és feltételekkel összhangban a hatékony szociális párbeszéd azonban elengedhetetlen a méltányos és hatékony reformok végrehajtásához, a reformok elfogadottságának növeléséhez, valamint a népesség különböző csoportjainak helyzetére gyakorolt hatásainak gondos értékeléséhez. Néhány tagállam 2015-ben és 2016-ban lépéseket tett a társadalmi párbeszéd megerősítése és a szociális partnerek foglalkoztatási és szociális szakpolitikákba történő bevonásának fokozása érdekében. A tagállamok folytatták oktatási és képzési rendszereik korszerűsítését annak érdekében, hogy javítsák a munkaerőpiaci igényekhez szükséges készségeket. Mindezek ellenére továbbra is egyenlőtlenségek tapasztalhatók az oktatásban való részvétel és az iskolai eredmények terén. A reformok célja többek között az alapkészségek elsajátításának előmozdítása, a felnőttek oktatásban való részvételének elősegítése, valamint a felsőoktatás munkaerőpiaci relevanciájának javítása volt. Az új európai készségfejlesztési programmal összhangban a reformoknak a fiatalok és a felnőttek számára szükséges készségek elsajátításába való hosszú távú befektetésre, a készségek és a munkaerőpiaci igények jobb összehangolására (és ezen belül az üzleti-oktatási partnerség fokozására, valamint a tanulószerződéses gyakorlati képzésben rejlő lehetőségek kiaknázására) kell összpontosítaniuk. Az ifjúsági munkanélküliség és a foglalkoztatásban, oktatásban vagy képzésben részt nem vevő fiatalok (NEET) száma tovább csökken, de bizonyos tagállamokban továbbra is magas. Az ifjúsági garancia – azáltal, hogy előmozdítja a tagállamok hatékony fellépését, javítja a különböző szereplők közötti koordinációt, valamint megkönnyíti a szakpolitikák kialakítását érintő strukturális reformot és innovációt – a fejlesztés kulcsfontosságú tényezője. 2015-ben a 15 és 24 év közötti NEET fiatalok több mint 40%-a vette igénybe az ifjúsági garanciát. A 2012-ben a legmagasabb ifjúsági munkanélküliségi rátával rendelkező uniós régiókat célzó ifjúsági foglalkoztatási kezdeményezés (IFK) több tagállamban kulcsfontosságú szerepet játszott. Ezen örvendetes előrelépés dacára szükségszerű a strukturális reformok folytatása és az intézkedések bővítése annak biztosítása érdekében, hogy valamennyi fiatal – különösen az alacsonyan képzett fiatalok és azon fiatalok, akiknek munkaerőpiacra való bejutását több akadály gátolja – igénybe tudja venni az ifjúsági garanciát. A tartós munkanélküliség kezelése továbbra is prioritás. Jóllehet 2015-ben csökkent a tartós munkanélküliség aktív népességhez viszonyított aránya, a munkanélküliség e formája még mindig a teljes munkanélküliség csaknem 50%-át teszi ki, és bizonyos tagállamokban továbbra is kiugróan magas. A munkanélküliség időtartamának növekedése a készségek értékének és a munkaerőpiaci kötődésnek a csökkenésével, végső soron pedig a társadalmi kirekesztődés kockázatának növekedésével jár. Ezenfelül fennáll annak a veszélye is, hogy a konjunkturális munkanélküliség strukturális munkanélküliséggé alakul át, ami negatívan érinti a potenciális növekedést. Több tagállam – a 2016 februárjában megfogalmazott tanácsi ajánlással összhangban – személyre szabott támogatások, valamint a foglalkoztatási szolgálatok és más szereplők közötti együttműködés fokozása révén növelte a tartós munkanélkülieknek nyújtott támogatást. Ezeknek az intézkedéseknek az egyes tagállamok általi alkalmazása még mindig egyenetlen.

A munkaerőpiacon a nők továbbra is alulreprezentáltak, továbbá a nők és a férfiak munkabére között jelentős különbség figyelhető meg. A nők az iskolázottság tekintetében felülmúlják a férfiakat. Ugyanakkor a nők és férfiak közötti foglalkoztatottsági szakadék továbbra is nagy, és ez különösen jellemző az anyákra és a gondozói feladatokat ellátó nőkre. Ezt a jelenséget súlyosbítja a nők munkaerőpiacra való bejutását gátoló vagy a többletmunkára vállalkozó nők elé gördített pénzügyi fékek. A nők és a férfiak között több tagállamban jelentős bérkülönbség figyelhető meg. A nők számára – a rövidebb szakmai pályafutásuk miatt is – mindez gyakran alacsonyabb nyugdíjat jelent. Mindez azt jelzi, hogy a munka és a magánélet közötti egyensúlyra való törekvésnek a szakpolitikai döntéshozatalba való átfogó beépítésére van szükség. A nők és férfiak közötti valóban egyenlő bánásmód irányába történő elmozdulás, valamint a társadalmi mobilitás támogatása érdekében rendkívül fontos a megfizethető és jó minőségű gyermekgondozási és egyéb szolgáltatásokhoz való hozzáférés, a szabadságra és a rugalmas munkaidőre vonatkozó rendszerek, valamint az olyan elemektől mentes adó- és szociális ellátórendszerek, amelyek eltántorítják a második keresőket attól, hogy dolgozzanak, vagy hogy többet dolgozzanak. A juttatások kedvezményezetti körének bővítése és a juttatások célzottabbá tétele, a szolgáltatásokhoz való hozzáférésnek, a szolgáltatások minőségének és alkalmazkodóképességének a javítása, valamint a munkaerőpiaci részvétel tevőleges ösztönzése érdekében további erőfeszítések történtek a szociális védelmi rendszerek korszerűsítésére. Az ösztönző intézkedéseken túl számos tagállam dolgozott ki szakpolitikai reformokat, amelyek célja a szociális juttatásban részesülők körének és a szociális juttatások megfelelőségének a növelése, és egyúttal a kedvezményezettek munkaerőpiacra való belépésének ösztönzése. Az intézkedések különféle csoportokat – az alacsony keresetűeket, a munkanélkülieket, a fogyatékkal élőket, a hajléktalanokat és a gondozói feladatokat ellátó személyeket – érintenek. Az elért eredmények dacára a néhány tagállamban tapasztalható nagyarányú (gyermek)szegénység továbbra is gondot jelent. Mindazok számára, akik nem rendelkeznek a tisztességes megélhetést biztosító bevételi forrásokkal, megfelelő védőhálókat kell biztosítani, ezen belül folyamatosan támogatni kell a munkaképes korúak munkaerőpiaci (újra)beilleszkedését. A magasabb nyugdíjkorhatár bevezetését célzó reformokat követően a nemrég elfogadott nyugdíjreformok – többek között a nyugdíjak megfelelő szintjének minimális garanciák és indexálás révén való megőrzése tekintetében – sokkal összetettebb képet mutatnak. Míg egyes tagállamok – például a nyugdíjkorhatár emelése és a korhatár előtti nyugdíjazási lehetőségek korlátozása révén – a nyugdíjrendszer fenntarthatóságának javítására helyezték a hangsúlyt, mások – többek között a nyugdíjminimumok emelése vagy célzott kiegészítő ellátások bevezetése révén – az alacsony jövedelmű nyugdíjasok védelmét állították előtérbe. A nyugdíjrendszereknek – a fenntarthatóság megőrzése mellett – megfelelő életszínvonalat kell biztosítaniuk. Ennek érdekében – a munka és a magánélet közötti megfelelő egyensúlyra irányuló megfelelő politikák biztosításán és a munkakörnyezet korszerűsítésén keresztül – arra kell ösztönözni a férfiakat és a nőket, hogy tovább maradjanak alkalmazásban. A kiegészítő nyugdíjak kulcsfontosságú szerepet játszhatnak, különösen akkor, amikor az állami nyugdíjak értékének csökkenése várható. Az egészségügyi rendszerek mind az egyéni, mind a kollektív jóléthez és gazdasági prosperitáshoz hozzájárulnak. A hatékony egészségügyi alapellátás biztosítása és az ahhoz való hozzájutás ösztönzése, a szakorvosi ellátás egyszerűsítése és fenntarthatóságának fokozása, valamint a költséghatékony módon alkalmazott, megfizethető gyógyszerekhez való hozzájutás javítása érdekében számos tagállamban hajtottak végre reformokat az egészségügyi ellátás terén. Egyes tagállamok lépéseket tettek a tartós ápolási-gondozási szolgáltatások hatékonyságának és minőségének növelése érdekében. Ez elősegítené a családtagjukat ápolók – különösen a nők – munkaerőpiaci részvétele előtt álló akadályok felszámolását. Az utóbbi években az Unió a migránsok és menekültek beáramlásának példa nélküli növekedésével szembesült, hiszen 2015-ben és 2016 első felében csaknem 1,8 millió menedékjog iránti kérelmet nyújtottak be. E jelenség – a menekültek hatékony munkaerőpiaci és általános értelemben vett társadalmi integrációjának biztosítása érdekében – átfogó integrációs stratégiákat tesz szükségessé. Számos tagállam hozott létre integrációs csomagot, hogy ezáltal biztosítson korai intézkedéseket – többek között a munkaerőpiacra való belépést, készségfelmérést és képzést – az újonnan érkezettek számára. A Bizottság által 2016 júniusában benyújtott, a harmadik országbeli állampolgárok integrációjára vonatkozó cselekvési tervvel összhangban fontos, hogy az integrációs politikák ne csupán a legsürgetőbb igényekkel foglalkozzanak, hanem a tagállamok társadalmi befogadásra irányuló stratégiájának részeként a közép- és hosszú távon is sikeres integráció biztosítását tűzzék ki célul.



1. AZ EURÓPAI UNIÓ MUNKAERŐ-PIACI ÉS TÁRSADALMI TENDENCIÁINAK ÉS KIHÍVÁSAINAK ÁTTEKINTÉSE Ez a szakasz az Európai Unióban érvényesülő munkaerő-piaci és társadalmi tendenciákról és kihívásokról nyújt áttekintést. A főbb foglalkoztatási és szociális területek részletes elemző bemutatása után ismerteti a foglalkoztatási és szociális mutatók eredménytáblája alapján tett általános megállapításokat. 1.1. Munkaerő-piaci trendek 2015-ben és 2016-ban tovább élénkült a munkaerőpiac, ami a mutatók többsége esetében jelentős javulást eredményezett. 2015-ben a (20–64 évesekre vonatkozó) foglalkoztatási ráta 0,9 százalékponttal emelkedett, és 2016. második negyedévében 71,1%-ot ért el. Ez nem csak a 2015. második negyedévi szintet haladja meg 1,5 százalékponttal, hanem a válság előtti, 2008-as 70,3%-os (éves) értéknél is magasabb. Ehhez hasonló mértékű bővülés volt tapasztalható az euróövezet foglalkoztatási rátája esetében is, amely 2016. második negyedévében megközelítette a 70%-ot (2008-ban az átlagos érték megközelítőleg 70,2% volt). Abszolút értékben számolva 2016. második negyedévében csaknem 4,2 millió fővel többen rendelkeztek munkahellyel, mint 2014. második félévében – ebből 2,8 millióan az euróövezetben. Ezzel egy időben az aktivitási ráta (15–64 évesek) enyhén nőtt, az egész EU-ban 73%-ot is elérve, míg a munkanélküliségi ráta (15 évesnél idősebbek) 8,6%-ra, azaz 2009 első negyedéve óta a legalacsonyabb szintre zuhant vissza (az euróövezetben a tevékenységi és munkanélküliségi ráta 72,9%, illetve 10,1% volt). Ebben fontos szerepet játszott a munkaerő iránti fokozott kereslet: 2013 és 2016 első két negyedéve között a betöltendő álláshelyek aránya 1,3%-ról 1,8%-ra nőtt. Mindezekből kifolyólag az EU-ban 2015-ben némileg gyorsult a bérek átlagos növekedése, az euróövezetben azonban ez a tendencia mérsékelten érvényesült (ld. a 2.1. pontot). A munkaerő-piaci egyenlőtlenségek a tagállamok összességében és az euróövezetben is a korábbi igen magas szintekhez képest folyamatosan enyhültek, miközben a munkanélküliségi ráták közeledtek a válság előtti szintekhez. A munkanélküliségi ráta terén folytatódó konvergencia az egyes, magas munkanélküliségi arányt mutató tagállamokban (főként Cipruson, Horvátországban és Spanyolországban) tapasztalható átlag feletti javulásnak tudható be. Ezzel szemben a munkanélküliségi ráta csekély mértékű növekedését regisztrálták Ausztriában és Észtországban, ezekben az országokban azonban a kiindulási szintek is viszonylag alacsonyak voltak. 2015-ben a nettó népességbeáramlás azokban az országokban volt a legmagasabb, amelyek 2014-ben a legalacsonyabb munkanélküliségi rátával rendelkeztek (nevezetesen Ausztriában, Németországban és Luxemburgban); a legnagyobb nettó kivándorlás azokat az országokat jellemezte, amelyek a legmagasabb munkanélküliségi rátával rendelkeztek. Ugyanakkor a megfigyelhető konvergencia ellenére továbbra is jelentős különbségek állnak fenn a munkanélküliségi ráta terén (1. ábra) – 2016. első felében az értékek a Cseh Köztársaságban, Németországban, Máltán és az Egyesült Királyságban regisztrált 5%-os vagy még alacsonyabb szintektől a spanyolországi és görögországi, 20%-ot is meghaladó mutatókig terjedtek. 1. ábra: A munkanélküliségi ráta és annak éves változása a foglalkoztatási és szociális mutatók eredménytáblája szerint



Forrás: Eurostat, LFS, (a Foglalkoztatási Főigazgatóság számításai). Időszak: 2016. 1. féléves szintek és éves változás a 2015. 1. féléves szintekhez képest. Megjegyzés: A tengelyek középpontja az Unió súlyozatlan átlaga. A jelmagyarázatot ld. a mellékletben. A foglalkoztatás növekedése korcsoportok és képzettségi szintek szerint eltérő dinamikákat követett. Amint a 2. ábrán látható, 2015-ben a foglalkoztatási adatok terén a legjelentősebb, 3,8%-os mértékű növekedés az idősebb munkavállalók (55–64 év közöttiek) körében volt tapasztalható, mely csoport aktivitási rátája 2015-ben 1,4 százalékponttal, 57,3%-ra nőtt. Ez a tendencia a csoport foglalkoztatási rátájának további emelkedését eredményezte, ami 2015-ben elérte az 53,3%-ot, folytatva az elmúlt évtized egyenletes növekedési trendjét. Ezzel ellentétben a fiatal (15-24 éves) és az aktív keresőképes korú (25-54 éves) munkavállalók körében a foglalkoztatás növekedése szerény mértékű maradt. Ez utóbbiak aktivitási rátája egymás követő négy évben megközelítőleg állandó, 85,4%-os szinten stagnált, a jelek szerint elérve felső határát. A tendenciák ugyanakkor lényeges eltéréseket mutattak a készségszintektől függően: a magasan képzett (felsőfokú végzettséggel rendelkező) munkavállalók körében a foglalkoztatás növekedése erőteljes, évi 3,3%-os mértékű volt, míg az alacsony szakképzettségű (alsó középfokú vagy annál is alacsonyabb végzettséggel rendelkező) munkavállalók körében 2014-hez képest 1,4%-os visszaesés volt tapasztalható. Mindez alátámasztja, hogy az alacsony szakképzettségű személyek foglalkoztatási lehetőségei egyre szűkülnek, és esetükben a foglalkoztathatási ráta még mindig elmarad a 2008-as szinttől. A foglalkoztatás növekedése a nemek viszonylatában hasonlóan alakult; a férfiak és a nők foglalkoztatási rátája egyaránt enyhe növekedést mutatott 2015-ben. Ily módon a nők és férfiak foglalkoztatási rátája közötti széles szakadék (64,3%, illetve 75,9%), amely 2008 és 2013 között némileg szűkült, megközelítőleg változatlan maradt. Az adatok a teljes, illetve a részidős foglalkoztatás egymáshoz viszonyított növekedésének tekintetében szintén nem mutatnak semmilyen jelentős eltérést (3. ábra).

2. ábra: A különböző csoportok foglalkoztatási rátája és foglalkoztatásának növekedése az EU egészében Forrás: Eurostat, LFS. A foglalkoztatás élénkülése a foglalkoztatottak számának növekedését tükrözi, miközben az ideiglenes alkalmazottak aránya változatlan maradt. Az önálló vállalkozók száma elhanyagolható mértékben (0,4%-kal) csökkent, bár az összesített adat a tagállamok közötti jelentős eltéréseket rejt (ld. a 2.1. pontot). Az ideiglenes foglalkoztatottak száma 3%-kal, az állandó foglalkoztatottaké 1,2%-kal nőtt. Ez a foglalkoztatottak általános csoportján belül az ideiglenes foglalkoztatottak részarányának csekély mértékű növekedését eredményezte (arányuk 2015-ben 14,2%-ra nőtt), e téren is jelentős különbségekkel a tagállamok között (ld. a 2.3. pontot). A legtöbb új munkahely a szolgáltatási ágazatban (+1,4%), a második legtöbb az iparban (+0,7%) keletkezett, míg tovább csökkent a mezőgazdasági álláshelyek száma (-2,6%), ami részben magyarázza az önfoglalkoztatás csökkenő adatait is. 2015 folyamán – 2008 óta először – nem csökkent tovább az építőiparban foglalkoztatottak száma. 3. ábra: A különböző csoportok foglalkoztatásának növekedése az EU-ban (2014–2015) Forrás: Eurostat, LFS. 2015-ben is tovább enyhült az ifjúsági és a tartós munkanélküliség, a munkanélküliségi ráta csökkenésének általános trendjébe illeszkedve. Az ifjúsági munkanélküliségi ráta (15–24 évesek), amely az EU-ban 2013-ban tetőzött 23,7%-on, 2015-ben 20,3%-ra esett vissza. A pozitív trend 2016-ban is töretlenül folytatódott, hiszen a ráta az év első felében 18,9%-ra csökkent tovább. Az euróövezetben (EA-19) ugyanakkor magasabb ráta érvényesül (2016 első felében 21,4%), és jelentős különbségek mutatkoznak a tagállamok között. A tartós munkanélküliségi ráta (az aktív népességhez viszonyított részarány) a 2014-ben regisztrált 5%-hoz képest 2015-ben 4,5%-ra zsugorodott (és 2016 első felében tovább csökkent), de a tartós munkanélküliség egyes tagállamokban – főként a válság által legjobban sújtott országokban – tapasztalható lassú felszívódása mutatja, hogy valós a veszély, hogy a magas munkanélküliségi ráta strukturális problémává válik. 1.2. Szociális trendek 2015-ben tovább javult az uniós háztartások pénzügyi helyzete. 2015-ben mintegy 2%-kal emelkedett az EU-ban a háztartások rendelkezésre álló bruttó jövedelme (GDHI), ami azt mutatja, hogy folytatódik a 2010–2013 közötti időszakban regisztrált jövedelemcsökkenést ellensúlyozó tendencia. E pozitív trend elsősorban a munkából származó jövedelem bővüléséből, illetve az adók és járulékok csökkenéséből adódott (ld. a 4. ábrát). 4. ábra: A GDP és a GDHI növekedése, a GDHI összetevőinek változása az EU-ban Forrás: Eurostat, LFS. A legfrissebb uniós adatok alapján ez a felfelé ívelő trend ugyanakkor a szegénységi adatokban nem tükröződik. Az EU-n belül 2015-ben stagnált a szegénységi küszöb alatt élők aránya, mindössze 0,1 százalékpontos növekedéssel 17,3%-ot téve ki (mind az EU egészét, mind az euróövezetet tekintve). Ez a tendencia a 2014-ben tapasztalt 0,5 százalékpontos (az euróövezetben 0,4 százalékpontos) növekedés egyenes folytatása, ami részben a szegénységi küszöb megemelésének következménye volt, hiszen a háztartások bevételei 2013 közepétől fellendülőben voltak. A szegénységben élő munkavállalók globális aránya hasonlóképpen alakult: 2014-ben 0,5 százalékponttal nőtt, az ideiglenes munkavállalók növekvő arányával párhuzamosan (akiknek jövedelme rendszerint alacsonyabb az állandó foglalkoztatottakénál), majd 2015-ben stagnáló szinten maradt. 2015-ben tovább csökkent az EU-n belül a szegénység vagy társadalmi kirekesztettség kockázatának kitett népesség aránya, ami ennek ellenére továbbra is igen magas. 2015-ben 23,7%-ra tovább csökkent az EU-ban a szegénység vagy társadalmi kirekesztettség kockázatának kitett népesség (AROPE) aránya (2014-ben ez az arány még 24,4%, 2013-ban pedig 24,6% volt), de még mindig közel marad a 2012. évi történelmi csúcshoz. Az arányszám az euróövezetben is csökkent, a 2014-ben mért 23,5%-ról 2015-ben 23,1%-ra (azaz a 2013-as szintre) állva vissza. 2015-ben mintegy 119 millió polgár volt kitéve a szegénység vagy társadalmi kirekesztettség kockázatának, ami mintegy 3,5 millióval kevesebb a 2014. évi adatnál. Jóllehet az EU továbbra is messze van az Európa 2020 célok teljesítésétől, amelyek keretében 2020-ig legalább 20 millió polgárt ki kell emelni a szegénységből és a társadalmi kirekesztődésből, az említett két kockázatnak kitettek száma újra közelít a 2008-as szinthez, azaz ahhoz a referenciaévhez, amelyhez képest az Európa 2020 célok meghatározásra kerültek: 2015-ben mintegy 1,2 millióval több embert fenyegetett a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés, mint 2008-ban, de 4,8 millióval kevesebbet, mint a 2012-es csúcs idején. A súlyos anyagi nélkülözés visszaszorulása az életszínvonal javulását mutatja. A súlyos anyagi nélkülözés 2015-ben 0,8 százalékponttal visszaszorulva a népesség 8,1%-át, azaz a 2012. évi csúcsidőszakhoz képest 9,1 millióval kevesebb embert érintett. Ez a 2013 óta megfigyelhető trend a háztartások pénzügyi helyzetének fent említett javulásával függ össze, amely a gazdaságélénkülés folyománya. A (lényegében) aktív kereső nélküli háztartások (azaz a rendkívül alacsony munkaintenzitású háztartásokban élő 0–59 év közötti népesség) aránya a javuló munkaerő-piaci viszonyoknak köszönhetően kis mértékben csökkent 2015-ben, 10,5%-ra mérséklődve és ezzel megfordítva a 2014-es, enyhén növekvő trendet. 5. ábra: A szegénység vagy társadalmi kirekesztettség kockázatának kitett népesség aránya és összetevői az EU 27-en belül



Forrás: Eurostat, EU-SILC (ilc_peps01, ilc_li02, ilc_mddd11, ilc_lvhl11). Horvátország kivételével, mivel 2009-re vonatkozóan nem állnak rendelkezésre adatok. Megjegyzés: A szegénység vagy a társadalmi kirekesztettség kockázatának kitettek (AROPE) csoportja magába foglalja a szegénység kockázatának kitett népességet (AROP), a súlyos anyagi nélkülözésben élőket (SMD), valamint a nulla vagy alacsony munkaintenzitású háztartásokat (JLH). A szaggatott vonal az Európa 2020 célok megvalósításához szükséges becsült csökkenést jelöli. A leginkább érintett csoportok a fiatalok, a gyermekek, a munkanélküliek és a harmadik országok állampolgárai. 2015-ben a fiatalok (18–24 év közöttiek) közel harmada (31,2 %) volt kitéve a szegénység vagy a társadalmi kirekesztettség kockázatának. Ez elsősorban a munkanélküliség, a bizonytalan foglalkoztatási helyzet, illetve a fiatalok családjában tapasztalható nehéz társadalmi-gazdasági helyzet következménye volt. Az egykeresős háztartásban élők helyzete magasabb szegénységi kockázattal társul. A gyermekek (0–17 év közöttiek) esetében a szegénység vagy a társadalmi kirekesztettség kockázatának kitettek aránya (27,8%-ról) 26,9%-ra esett vissza, de továbbra is magas maradt, szüleik munkaerő-piaci helyzetéből adódóan, főként amennyiben mindez a szociális szolgáltatásokhoz való korlátozott hozzáféréssel és alacsony jövedelemtámogatással társul. Az időseket (65 év felettiek) ez a trend kevésbé érintette, és a szegénység vagy társadalmi kirekesztettség kockázata az ő esetükben a 2013-ban tapasztalt 18,3%-ról 2015-ben 17,4%-ra csökkent. A szegénység a férfiaknál nagyobb arányban érintette a nőket (a nőknek 19,6%-a, a férfiaknak 14,6%-a volt érintett). A szegénység és a társadalmi kirekesztettség által érintett egyéb csoportok a munkanélküliek (66,6%), a harmadik országok állampolgárai (48,2%) és a fogyatékkal élők (2014-ben 30,1%). A jövedelmi ötödök aránya által mért jövedelmi egyenlőtlenség 2015-ben magas szinten stabilizálódott. A jövedelmi ötödök aránya (más néven S80/S20 mutató, azaz a népesség legmagasabb jövedelmű 20 %-a és legalacsonyabb jövedelmű 20 %-a jövedelmének hányadosa) 2015-ben stabilan 5,2 maradt, az elmúlt években – elsősorban az euróövezetben – megfigyelhető javuló trend után (6. ábra). A Gini-együttható szintén őrizte stabil, 0,31-es szintjét 2015-ben. Ugyanakkor a tagállamok között továbbra is jelentős szint- és tendenciakülönbségek mutatkoznak (ld. a 2.4. pontot). A jövedelmi egyenlőtlenségek növekedése a fejlett gazdaságok egységesen érvényesülő trendje, amely nem csak a népesség jövedelmének tisztességes elosztása szempontjából aggasztó, hanem a hosszú távú növekedésre nézve is kockázatot jelent. 6. ábra: S80/S20 hányados – a jövedelmi ötödök aránya Forrás: Eurostat. A 2010 előtti horvátországi adatok nem állnak rendelkezésre.



1.3. Általános megállapítások a foglalkoztatási és szociális mutatók eredménytáblája alapján A foglalkoztatási és szociális mutatók immár negyedik alkalommal közzétett eredménytáblája lehetővé teszi azon főbb foglalkoztatási és szociális problémák és a tagállamok közötti azon esetleges jelentős eltérések korai feltérképezését, amelyek további elemzést igényelhetnek. Az eredménytábla (ld. 1–3. táblázat) a foglalkoztatási és szociális trendek hat fő mutatójából áll össze: • Munkanélküliségi ráta (15–74 évesek); • Ifjúsági munkanélküliségi ráta (15-24 évesek); • A foglalkoztatásban, oktatásban vagy képzésben részt nem vevő fiatalok aránya (NEET-ráta) a 15–24 év közöttiek körében; • A háztartások rendelkezésre álló bruttó jövedelme (GDHI, éves változás); • A szegénységi küszöb alatt élők aránya a munkaképes korúak között (18–64 évesek); • Jövedelmi egyenlőtlenségek (S80/S20 hányados). Az eredménytábla segít egyúttal meghatározni, melyek azok a területek, ahol a szakpolitikai fellépés a leginkább szükséges. Az eredménytábla jellegéből adódóan fontos eszközt jelent az európai szemeszter keretében bevezetett reformok hatásának nyomon követéséhez. Támogatást nyújt az országjelentésekben azonosított kihívások feltérképezéséhez és az országspecifikus ajánlások megszövegezéséhez. Az eredménytáblát az egyéb eszközök alapján tett analitikus megállapításokkal összefüggésben kell értelmezni: ezek közé tartozik például a foglalkozási teljesítményfigyelő (EPM), a szociális védelmi monitoring (SPPM) és a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás (MIP) eredménytáblája, amelyet nemrégiben bővítettek a kiemelt foglalkoztatási mutatókkal. Az öt elnök jelentése az európai gazdasági és monetáris unió megvalósításáról, illetve a „Lépések a gazdasági és monetáris unió kiteljesítése felé” című közlemény hasonlóképpen segíti a tagállami teljesítmények referenciaértékeinek megállapítását és összehasonlító értékelését az alulteljesítések felismerése és a legjobbakhoz való felzárkózás támogatása érdekében. Ez az eljárás egyúttal hozzájárul a bevált módszerek megosztásához is. Az 1. háttérmagyarázat ismerteti a teljesítményértékelési mutatók magyarázatát és jelenlegi állását a munkaerőpiac területén. A fő mutatók közelmúltbeli trendjei az eredménytáblában három dimenzióban jelennek meg (a részletes táblázatokat ld. a Mellékletben): •a mutató egy adott éven belüli változása az egyes tagállamokban a korábbi időszakokhoz viszonyítva (ez a múltbeli trendeket jelzi) ; •az ugyanazon évre vonatkozó uniós és euróövezetbeli átlagértékektől való eltérés az egyes tagállamokban (ez a foglalkoztatásbeli és szociális egyenlőtlenségekről ad pillanatfelvételt);

•az egyes tagállamok mutatójának egyik évről a másikra mért változása az uniós és euróövezetbeli értékek változásával összehasonlítva (ez a társadalmi-gazdasági konvergencia/divergencia dinamikájára enged következtetni). 2016 óta atagállamok helyzetének értékelése egy olyan, a fő foglalkoztatási és szociális mutatók tükrében közösen megállapított módszer alapján történik, amely együttesen vizsgálja az egyes mutatók szintjén tapasztalható helyzetet, illetve a mutatók változásait (bővebb magyarázatokért ld. a 4. mellékletet). E módszer alapján az 1. táblázat összefoglalót nyújt az eredménytábla megállapításairól. Az e szakaszban és a 2. szakaszban foglalt elemzések (ld. az 1., 14., 15., 26., 27. és 28. ábrát) alapján öt tagállam (Görögország, Ciprus, Portugália, Spanyolország és Olaszország) néz szembe többrétű és jelentős foglalkoztatási és szociális kihívásokkal, jóllehet a közelmúlt fejleményei tekintetében ezek az országok vegyes képet mutatnak. Öt másik tagállam (Bulgária, Horvátország, Lettország, Litvánia és Románia) több helyen is ki van emelve az összefoglaló táblázatban, különböző súlyossági fokozatokkal, mind a foglalkoztatási, mind pedig a szociális mutatók tekintetében. A szakasz további része részletesen elemzi az eredménytáblát. Görögország továbbra is súlyos problémákkal küzd valamennyi foglalkoztatási és szociális mutató terén, különös tekintettel az általános munkanélküliségi rátára és a jövedelmi egyenlőtlenségekre. Bizonyos fokú javulás figyelhető meg a NEET-ráta és a szegénységi küszöb alatt élők aránya (AROP) terén. Olaszország esetében továbbra is kritikus a helyzet a fiatalok munkaerő-piaci helyzetéhez kapcsolódó mutatók tekintetében, míg az általános munkanélküliségi ráta csak lassan mérséklődik az EU átlagához képest. Ugyanakkor a szociális mutatók, különösen a szegénységi küszöb alatt élők aránya terén a helyzet továbbra is problematikus. Portugáliában az általános és az ifjúsági munkanélküliségi ráta a csekély mértékű javulás ellenére továbbra is igen magas. A szegénységi küszöb alatt élők aránya és a jövedelmi egyenlőtlenségi mutató szintén meghaladja az EU átlagát, bár csökkenő trendet mutatnak. Spanyolországban a munkanélküliségi és a NEET-ráta tovább javult (bár szintjük még mindig problematikus); az ifjúsági munkanélküliség, a szegénység és az egyenlőtlenség problémái továbbra is kihívást jelentenek. Cipruson kedvező fejlemények mutatkoztak az általános és ifjúsági munkanélküliségi ráta terén, valamint a NEET-ráta terén is, a korábbi rendkívül magas szintekhez képest. Ugyanakkor a háztartások rendelkezésre álló bruttó jövedelmének növekedése 2015-ben is negatív volt, és a szegénységi küszöb alatt élők aránya kiugróan nőtt. Románia továbbra is kritikus problémákkal küzd a NEET-ráta, a szegénységi küszöb alatt élők aránya és az egyenlőtlenségi mutató terén, mely utóbbi jelentős növekedést mutat. Litvániában is hasonlóképpen meredeken emelkedett a szegénységi küszöb alatt élők aránya és a jövedelmi egyenlőtlenségi mutató. Lettországban tapasztalható az ifjúsági munkanélküliség leglátványosabb növekedése, miközben a szegénységi küszöb alatt élők aránya és a jövedelmi egyenlőtlenségek terén stabil az ország helyzete. Horvátországban az általános és az ifjúsági munkanélküliségi ráta magas szinten vannak, de gyors ütemben csökkennek. Bulgáriában továbbra is a magas NEET-ráta és jövedelmi egyenlőtlenségi mutató jelentik a kritikus problémát. A NEET-ráta terén emellett a helyzet (a mutató hirtelen megugrása vagy az átlagnál magasabb szintje miatt) „külön odafigyelést kíván” Finnországban, Franciaországban, Írországban és Szlovákiában. A GDHI terén hasonló a helyzet: Olaszország mellett Finnország, Franciaország és Ausztria esetében a mutató növekedése elmarad az uniós átlagtól. Végezetül néhány további tagállam helyzetét is szorosan nyomon kell követni a szegénységi küszöb alatt élők aránya (Lengyelország), illetve a jövedelmi egyenlőtlenségek (Észtország) tekintetében. Három tagállamban tapasztalható egyes, kedvező szintről induló mutatók enyhébb mértékű romlása. Ausztriában és Észtországban az (általános és ifjúsági) munkanélküliségi ráta az uniós átlagnál gyorsabb ütemben nőtt, bár szintje továbbra is alacsony. Hasonló helyzet figyelhető meg Dániában az ifjúsági munkanélküliség és a NEET-ráta esetében.

1. táblázat: A foglalkoztatási és szociális mutatók eredménytáblájának összefoglalója Megjegyzés: Romániáról az ifjúsági munkanélküliség negyedéves adata nem áll rendelkezésre; a következő tagállamok nem bocsátották rendelkezésre 2016. október 26-ig a GDHI-adatokat: BE, BG, EE, IE, EL, HR, LU, MT, PL; Írország 2016. október 26-ig nem szolgáltatott adatokat az AROPE és az S80/S20 mutatóról. 1. háttérmagyarázat – A bevált munkaerő-piaci módszerek teljesítményértékelése és terjesztése Az öt elnök jelentése kiemelte, hogy erőteljesebb hangsúlyt kell helyezni a foglalkoztatási és szociális teljesítményre, és arra is rámutatott, hogy bár a helyzet gyakran hasonló kihívások elé állítja a tagállamokat, nincs mindenki által egységesen alkalmazható megközelítés. A Bizottság 2015 októberében kiadott, „Lépések a gazdasági és monetáris unió kiteljesítése felé” című közleménye kijelöl egyes olyan szakpolitikai vagy tematikus területeket, melyeken fokozatosan referenciaértékeket és teljesítmény-összehasonlító értékeléseket javasol bevezetni. A közlemény szerint „A teljesítmény összehasonlító értékelésének célja az alulteljesítések feltárása és a legjobb teljesítményt nyújtók felé történő konvergencia támogatása a munkaerőpiacok, a versenyképesség, az üzleti környezet és a közigazgatás, valamint az adópolitika egyes szempontjainak területein. (…) A teljesítményértékelési mutatóknak két követelménynek kell megfelelniük. Egyrészt szorosan kapcsolódniuk kell a politikai ösztönzőkhöz, hogy ezáltal tényleges és érdemi szakpolitikai eredményekhez vezessenek. Másrészt szilárd bizonyítékokra és elegendő konszenzusra van szükség annak elismeréséhez, hogy e mutatók jelentősen hozzájárulhatnak a magasabb szintű célkitűzések – köztük a munkahelyteremtés, a növekedés, a versenyképesség, a társadalmi befogadás és méltányosság, illetve a pénzügyi stabilitás – eléréséhez.” A teljesítményértékelési mutatók – ha tágabb körű gazdasági elemzés társul hozzájuk – megalapozhatják és megerősíthetik a reformokat azzal, hogy támogatják a kölcsönös tanulási folyamatot és a tagállamokban sikeresen alkalmazott bevált módszerek felé való konvergenciát. 2016 márciusa óta kísérleti projektként megkezdődött a munkanélküliségi ellátási rendszerek és az aktív munkaerő-piaci intézkedések összehasonlító teljesítményértékelése. A tagállamok közösen három lépésből álló koncepciót dolgoztak ki, a meglévő keretek figyelembevételével. Első lépésként a felek áttekintik és megvitatják a szakpolitikai terület fő kihívásait, illetve meghatároznak bizonyos ehhez kapcsolódó, hatékony eredménymutatókat. Második lépésként bizonyos kulcsfontosságú teljesítménymutatók segítségével fel kell térképezni, kik a jól, illetve gyengén teljesítő szereplők. Harmadik lépésként meg kell határozni a jobb teljesítmény felé való konvergencia fő szakpolitikai ösztönzőit. Mindezek alapján a tagállamok a munkanélküli-járadékok és az aktív munkaerő-piaci intézkedések területén az első két lépés keretében mutatókat határoztak meg, illetve a harmadik lépés keretében a teljesítményértékelés céljából négy szakpolitikai ösztönzőt azonosítottak: a munkanélküli-járadék időtartamát, szintjét és jogosultsági kritériumait, valamint azt a szakpolitikai elvet, hogy támogatni kell az egyének munkaerő-piaci helyzetére szabott korai támogatáshoz való hozzáférést. Emellett 2016 szeptembere óta teljesítményértékelési projekt indult a készségek terén is.



2. FOGLALKOZTATÁSI ÉS SZOCIÁLIS REFORMOK – A TAGÁLLAMOK TELJESÍTMÉNYE ÉS INTÉZKEDÉSEI

Ez a szakasz a Tanács által 2015-ben, majd 2016-ban változatlanul elfogadott uniós foglalkoztatási iránymutatásokban meghatározott prioritási területeket jellemző legfrissebb fő foglalkoztatási és szociális mutatókról, illetve a tagállamok által e területeken hozott intézkedésekről nyújt áttekintést. Mindegyik iránymutatás vonatkozásában bemutatja egy sor fő mutató közelmúltbeli alakulását, valamint a tagállamok szakpolitikai intézkedéseit. Ez a szakasz a tagállamok 2016. évi nemzeti reformprogramjaira és az Európai Bizottság forrásaira támaszkodik. Hacsak a szöveg ezt külön nem jelzi, a jelentés csak a 2015 júniusa után végrehajtott szakpolitikai intézkedéseket ismerteti. A munkaerőpiac közelmúltbeli alakulásának részletes elemzése a munkaerőpiac és a bérek alakulásáról szóló 2016. évi jelentésben és az európai foglalkoztatási és szociális fejleményekről szóló 2016. évi jelentésben található. 2.1. 5. iránymutatás: A munkaerő-kereslet fellendítése Ez a szakasz az 5. számú foglalkoztatási iránymutatás végrehajtásáról nyújt áttekintést, amely azt javasolta a tagállamoknak, hogy teremtsék meg a munkaerő-kereslet és a munkahelyteremtés fellendítésének feltételeit. Az első indikátorok a vállalkozói létre vonatkoznak, amely a munkahelyteremtés kulcsfontosságú előfeltétele és önmagában is a foglalkoztatás növelésének forrása (beleértve az önfoglalkoztatást is). Azután a munkaerő-felvétellel kapcsolatos döntéseket meghatározó kulcsfontosságú makrogazdasági tényezőkről, nevezetesen a munkabér és az adóék alakulásáról nyújt áttekintést. A 2.1.2. szakasz a tagállamok által ezeken a területeken végrehajtott szakpolitikai intézkedésekről , többek között a nem célzott foglalkoztatási támogatásokról számol be (az egyes hátrányos helyzetű csoportokat célzó támogatásokat a 2.2.2. szakasz tárgyalja).





2.1.1. Fő mutatók Az új vállalkozások a munkahelyteremtés jelentős forrásai az Európai Unióban. Lengyelországban, Lettországban, Portugáliában, Litvániában és Szlovákiában például, 2014-ben az üzleti szférában az újonnan alapított vállalkozások a teljes foglalkoztatás több mint 4 %-át tették ki. A foglalkoztatás általános növekedésének csaknem 71 %-a a kis- és középvállalkozásoknak (kkv-k) volt köszönhető. Ezek az adatok jól mutatják, hogy a vállalkozói kedv és a stabil növekedés útjában álló akadályok elhárítása hogyan szabadíthatná fel a munkahelyteremtés lehetőségeit. 2014-ben a tagállamok több mint kétharmadában emelkedett az újonnan alapított cégek száma. Az induló vállalkozások aránya és átlagos mérete között azonban jelentős különbségek vannak (7. ábra). 7. ábra: Az induló vállalkozások aránya és induláskori átlagos mérete, vállalkozási szféra, 2014 Forrás: Eurostat, vállalkozások demográfiája. Megjegyzés: Görögországra vonatkozó adat nem áll rendelkezésre. Az önfoglalkoztatás – legfőképp az ágazat dinamikája következtében – összességében csökken, bár a különböző országokban rendkívül eltérő trendek figyelhetők meg. Az önfoglalkoztatási ráta átlaga 2015-ben 14,4 %-ról 14,1 %-ra csökkent, ami 2008 óta a legalacsonyabb ráta, mivel az önfoglalkoztatás 0,4 %-kal csökkent, míg a teljes foglalkoztatás 1 %-kal nőtt (ld. 1. szakasz). Ha a primer szektort (mezőgazdaság, erdészet és halászat) nem számítjuk – ahol strukturális hanyatlás tapasztalható – az önfoglalkoztatók száma (0,4 % helyett) csak 0,1 %-kal csökkent és a 2008-as szint felett maradt. Ugyanakkor az önfoglalkoztatás 2015-ben a tagállamok csaknem felében növekedett és abszolút értelemben a legnagyobb mértékű növekedést Lengyelországban, Spanyolországban és Hollandiában mutatta. Önfoglalkoztatás területén a nők arányának lassú felzárkózása folytatódott: a nők 2014-ben a teljes foglalkoztatás 31,8 %-át tették ki, és ez a szám 2015-ben 32,2 %-ra nőtt (2008-ban 30,4 % volt). A nők képviselik az alkalmazottakat nem foglalkoztató önálló vállalkozók (önfoglalkoztatók) 34,4 %-át és a felsőfokú végzettséggel rendelkező önfoglalkoztatók 43,9 %-át. Az összes alkalmazottakat foglalkoztató önálló vállalkozónak azonban mindössze 26 %-át alkotják. Növekszik a külföldön született önfoglalkoztatók száma. Bár az összes önfoglalkoztató 89 %-a abban a tagállamban született, ahol tevékenykedik, a dinamika rendkívül változó. 2015-ben erre a csoportra vonatkozóan az önfoglalkoztatás 1 %-os csökkenését regisztrálták, míg a más tagállamokban születettek esetében ez az arány 2,7 %-kal, az EU- kívüli országokban születettek esetében pedig 4,7 %-kal nőtt. Különösen nagy (5 % feletti) növekedést regisztráltak az utóbbi csoport tekintetében Luxembourgban, Írországban, Cipruson, Belgiumban, Ausztriában, az Egyesült Királyságban és Svédországban. 2015-ben az átlagos bérnövekedés az EU-ban kis mértékben gyorsult, míg az euróövezetben mérsékelt maradt. A munkavállalónkénti nominálbér az EU-ban 3,2 %-kal nőtt (a 2014-es 1,6 %-hoz képest), míg az euróövezetben kevéssel 1 % felett maradt (8. ábra). A csaknem zéró inflációval együtt az említett nominálbér-növekedések szinte teljes mértékben reálbér-növekedésként jelentkeztek. Ez a tendencia összhangban áll a munkanélküliség széles körű csökkenésével, bár az egyes országokat tekintve igen eltérő trendek vannak kialakulóban. A bérek emelkedése a balti államokban (különösen Lettországban) volt a leggyorsabb, ahol meghaladta a munkatermelékenység növekedési ütemét. Svédországban, Romániában, Lengyelországban és Magyarországon szintén viszonylag magas munkavállalónkénti (reál)bér növekedést regisztráltak, bár (Magyarország kivételével) az szorosabban kapcsolódott a termelékenység alakulásához. Ezzel ellentétben Görögország, Ciprus, Portugália és Horvátország nominális érték tekintetében visszaesést mutatott, bár az előző évekhez képest korlátozottabb mértékben. Az euróövezet országaiban a béremelések általában alacsonyabbak voltak, mint az euróövezeten kívüli gazdaságokban. 8. ábra: Bérek, termelékenység és infláció – 2014/15-ös változások Forrás: Eurostat. Megjegyzés: Írországra vonatkozóan nem számoltak be a munkavállalónkénti hozzáadott érték növekedéséről (23,1 %). A munkát terhelő adók Európában összességében stabilnak mondhatók, a tagállamok között azonban jelentős különbségek vannak. Egy átlagbért kereső munkavállaló tekintetében (9. ábra) az adóék kevesebb, mint 30 % (Írországi és Málta) és csaknem 50 % (Belgium, Magyarország, Németország, Ausztria, Franciaország és Olaszország) között mozog. Hasonló szórás figyelhető meg az alacsonyabb bevételű munkavállalók esetében (akik a meghatározás szerint az átlagbér 67 %-át keresik), bár az adókulcsok progresszivitása tekintetében a különböző országokban eltérő trendek mutatkoznak. 2014 és 2015 között az átlagos adóék nagyjából stabil maradt, bár néhány tagállam (Spanyolország, Görögország, Észtország, valamint Franciaország az alacsony bevételű munkavállalók tekintetében kb. 1 százalékponttal) csökkentette a munkaerőköltségek adóterhét. Ezzel szemben jelentős növekedésre került sor Portugáliában (az elmúlt években ebben az országban regisztrálták az átlagjövedelmet terhelő adóék legnagyobb mértékű növekedését).

9. ábra: A munkát terhelő adóék szintje 2015-ben és változása 2014 és 2015 között Forrás: Adók és juttatások adatbázisa OECD/EC. Megjegyzés: Az adatok egykeresős (gyermektelen) háztartásokra vonatkoznak. A * jelzésű országokra vonatkozóan 2015. évi adatok nem állnak rendelkezésre. 2.1.2. Szakpolitikai válasz A foglalkoztatás és a munkahelyteremtés elősegítése érdekében számos tagállam folyamodott foglalkoztatási támogatásokhoz. Ezen a területen a legtöbb intézkedés azon különleges csoportok érdekében történik, amelyek a munkaerőpiaci integráció során problémákkal szembesülnek (pl. fiatalok, idősebbek, tartós munkanélküliek, menekültek, stb.) Az említett intézkedések gyakran magukban foglalják pénzügyi ösztönzők (vagy adó-/társadalombiztosítási járulék-kedvezmények) biztosítását a célcsoportot képező munkavállalókat alkalmazó munkaadók részére. A referencia-időszak alatt (2015 második felétől kezdődően; ld. a 2. szakasz bevezető részét), Belgium, Dánia, Írország, Franciaország, Ciprus, Málta, Hollandia, Ausztria, Szlovénia és Szlovákia vezetett be célzott foglalkoztatási támogatásokat (további részletek a jelentés egyes célcsoportokkal foglalkozó 2.2. szakaszában találhatók). Néhány ország azonban nem célzott, azaz speciális pályázati feltételek nélküli foglalkoztatási támogatásokat is bevezetett (vagy tervezi ilyenek bevezetését), általában a határozatlan időre szóló foglalkoztatás előmozdítása céljából. Franciaország például 2 éven át folyósított 4000 eurós támogatást vezetett be olyan (legfeljebb 249 főt foglalkoztató) kkv-k részére, amelyek a határozatlan időre szóló munkaszerződéssel, vagy legalább 6 hónapra szóló szerződéssel alkalmazott munkavállalók részére a minimálbér 1,3-szorosát fizetik. Olaszországban 2016-ban is fenntartották a foglalkoztatási törvénnyel a határozatlan idejű foglalkoztatás ösztönzésére 2015-ben bevezetett támogatásokat, de csökkentett összegekkel és csak két (nem pedig három) évre szólóan. Portugália a határozatlan idejű munkaszerződéssel történő foglalkoztatást ösztönző olyan lehetséges intézkedésekről tárgyal a szociális partnerekkel, mint például a társadalombiztosítási járulékok módosítása a határozott idejű szerződésekkel való visszaélések megakadályozása érdekében és/vagy a határozott idejű munkaszerződéseket határozatlan idejűvé alakítani hajlandó vállalatok részére kialakított pénzügyi ösztönzők bevezetése. Finnország bevezetni tervezi a munkanélküli-járadék bértámogatásként való alkalmazásának lehetőségét, hogy a munkáltatók számára vonzóbbá tegye a munkanélküliek foglalkoztatását. Néhány tagállam a vállalkozói kedv és az induló innovatív vállalkozások fellendítésére tesz intézkedéseket, különösen a fiatalok körében. Néhány országban szociális vállalkozások létrehozását támogató intézkedéseket hajtottak végre. Magyarország például az ifjúsági garancia részeként képzés és pénzügyi támogatás (többek között a hátrányos helyzetű munkavállalók részére folyósított ideiglenes foglalkoztatási bértámogatás) biztosítását vezette be fiatal vállalkozók és szociális vállalkozások részére. Lettország új szabályozási keretet alakít ki a szociális vállalkozások számára és a hátrányos helyzetű csoportok foglalkoztatási lehetőségeinek növelése céljából bevezette a szociális vállalkozások támogatását. Belgium és Írország adóösztönzőket vezetett be önfoglalkoztatók részére. Egy a munkanélküli-járadékoknak az álláskeresők aktivizálására történő felhasználását célzó javaslat keretében Finnország induló innovatív vállalkozások (illetve részmunkaidőben vállalkozóként dolgozó fiatalok) támogatását tervezi és bértámogatást szándékozik nyújtani különösen az első munkavállaló foglalkoztatása alkalmával. Görögország programokat hajt végre a felsőfokú végzettségűek induló innovatív vállalkozásainak és önfoglalkoztatásának támogatására. A foglalkoztatás 2015-ben és 2016-ban tapasztalható fellendüléséhez számos tagállamban hozzájárultak a munkát terhelő adóék csökkentésére irányuló, gyakran a legalacsonyabb jövedelmeket célzó intézkedések. Az adóreformok a munkából származó jövedelmek személyi adózási szempontjaira összpontosítottak az alacsony jövedelmű munkavállalók vásárlóerejének növelése, és ezáltal a munkavállalás fokozott ösztönzése, valamint az aktív keresők szegénységi rátájának csökkentése érdekében. Belgium, Németország, Észtország, Írország, Spanyolország, Hollandia, Ausztria, Szlovákia, Szlovénia, Svédország és az Egyesült Királyság intézkedéseket hajtott végre a személyi jövedelemadó csökkentése érdekében vagy az adókulcs csökkentése, vagy az adójóváírások és/vagy az adósávok változtatása révén. Belgiumban az adókulcscsökkentés az adóból levonható költségek felső határának megemelésével párosult. Észtországban adó-visszatérítési rendszert fogadtak el az aktív keresők szegénységi rátájának csökkentése érdekében és növelték az adókedvezményt. Írország 2016. évi költségvetésében bevezették a jövedelemadó-jóváírás kiterjesztését és az egységes társadalombiztosítási járulék csökkentését (és 2017-re vonatkozóan további csökkentéseket jelentettek be). Hollandiában egy 5 milliárd euró értékű adócsökkentési terv célja a munkavállalók nettó jövedelmének növelése az adósávok csökkentése és az adójóváírások növelése révén. Dánia és Litvánia reformokat tervez a személyi jövedelemadó csökkentésére és/vagy módosítására. Néhány tagállamban a társadalombiztosítási járulékok általános vagy célzott csökkentésével értek el adóék-csökkenést. Ilyen intézkedéseket fogadtak el például Belgiumban, Észtországban, Franciaországban és az Egyesült Királyságban. Belgiumban a munkavállalók társadalombiztosítási járulékai 2016 és 2019 között fokozatosan csökkenni fognak, ugyanakkor az érvényben lévő bértámogatásokat részben megszüntetik. Bővülni fog a kkv-kat és az önfoglalkoztatókat érintő specifikus csökkentések köre. Franciaországban 2016. április óta 1,8 százalékponttal csökkentették a munkavállalók (családi vonatkozású) társadalombiztosítási járulékát a minimálbér 1,6-szerese és 3,5-szerese közötti bérek esetében. Franciaország is tervezi a versenyképességet és a foglalkoztatást ösztönző adókedvezmény (CICE) növelését, amely jelenleg a vállalati bérlista 6 %-át érinti és a minimálbér legfeljebb 2,5-szöröséig terjedő bérekre korlátozódik. A Finnországban 2016 márciusában a szociális partnerek által aláírt versenyképességi megállapodás célja a munkaerőköltség 5 %-os egyszeri csökkentése (a legfrissebb becslések szerint ez a csökkentés jelenleg 3 %), amit a társadalombiztosítási járulékoknak a munkáltatókról a munkavállalókra való átterhelésével és néhány kiegészítő intézkedéssel (ezen belül a munkaidő növelésével, ld. 2.3. szakasz) kívánnak elérni. Az elmúlt évek tendenciáinak megfelelően számos tagállam korszerűsíti bérmegállapítási rendszerét azzal a céllal, hogy a bérek jobban kövessék a termelékenység alakulását. Finnország bővítette a vállalati szintű kollektív tárgyalás lehetőségeit, mivel az ágazati szintű kollektív szerződések olyan „válságzáradékot” tartalmazhatnak, amely meghatározza, mikor lehet a kollektív szerződéstől eltérni például a bérek és a munkaidő kérdése tekintetében. Ezen túlmenően minden munkáltató – beleértve azokat is, akik nem tagjai valamely munkáltatói szervezetnek – képes lesz helyi megállapodást kötni a kollektív szerződés rendelkezéseivel összhangban (ld. a jelentés társadalmi párbeszédről szóló 2.3. szakaszát is, amely a vállalati szintű egyszerűsítésre irányuló franciaországi kísérletekre is kitér). Írország helyreállította az ágazati bérmegállapítás keretrendszerét, amelynek lényeges elemeit a Legfelsőbb Bíróság 2013-ban alkotmányellenesnek ítélte, és új szabályokat helyezett kilátásba a kollektív szerződéseknek az ágazat összes dolgozójára való kiterjesztésére. Ezen túlmenően jogszabályt hozott a kollektív tárgyalás fogalmának pontosabb meghatározására azon feltételek tisztázása érdekében, amelyek mellett a munkaügyi bíróságnak jogában áll rendezni a kollektív munkajogi vitákat abban az esetben, ha a vállalat nem rendelkezik kollektív tárgyalások útján megkötött megállapodással. Belgiumban a szövetségi gazdasági és munkaügyi miniszter az 1996-os versenyképességi törvény reformjára vonatkozó jogalkotási javaslatot terjesztett elő a szociális partnerekkel történő megvitatásra azzal a céllal, hogy 2016 végére új kollektív tárgyalási keret szülessen. Néhány tagállam lépéseket tett a minimálbérkeret megreformálására, és ezen belül a kiigazítások átláthatóbbá és/vagy kiszámíthatóbbá tételére. Írország például 2015-ben kialakított egy munkavállalókat, munkáltatókat és független szakértőket képviselő, a minimálbérrel foglalkozó bizottságot azzal a céllal, hogy éves ajánlásokat készítsen a kormány részére a nemzeti minimálbérrel és a vonatkozó kérdésekkel kapcsolatosan; az újonnan létrehozott bizottság ajánlása alapján 2016 januárjától felemelték a jogszabályban meghatározott minimálbért. Bulgáriában a kormány 2016 vége felé tervezi a minimálbér-megállapítási mechanizmus kritériumainak lefektetését, és ezek között a termelékenység alakulásának (és egyes esetekben a szegénység alakulásának) a figyelembevételét. Néhány ország növelte a minimálbérrel rendelkező népesség arányát, vagy megfelelőbbé tette a minimálbért. Lengyelország például 2016 júliusában bevezette a polgári jogi szerződéssel dolgozók és az önfoglalkoztatók minimálbérét, amely 2017-ben lép életbe. Az Egyesült Királyságban 2016 áprilisában bevezették a nemzeti létminimumot (NLW), ami a 25 év feletti munkavállalók nemzeti minimálbérének (NMW) jelentős növekedéséhez vezetett. Az Egyesült Királyság kormánya arra számít, hogy a nemzeti létminimum 2020-ra eléri a medián kereset 60%-át. A szlovén parlament 2015 novemberében törvényjavaslatot fogadott el a minimálbér gyökeres átalakítására, kizárva a minimálbérből az éjszaka, vasárnap és állami ünnepnapokon végzett munka juttatásait (amelyek összegét kollektív szerződésben szükséges meghatározni). 2.2. 6. iránymutatás: A munkaerő-kínálat növelése, valamint a készségek és kompetenciák fejlesztése Ez a szakasz a 6. számú foglalkoztatási iránymutatás végrehajtásáról nyújt áttekintést, amely azt javasolja a tagállamoknak, hogy teremtsék meg a feltételeket a munkaerő-kínálat növelésére, valamint a készségek és kompetenciák fejlesztésére. Először bemutatja az oktatási és képzési rendszer által a munkaerő foglalkoztathatóságára gyakorolt hatásának indikátorait (alapkészségekben való jártasság, az egész életen át tartó tanulásban való részvétel, átmenet az iskolából vagy képzésből a munkába különféle tantervek esetében), majd áttekinti a hátrányos helyzetű csoportok (pl. fiatalok, idősebb munkavállalók, migráns háttérrel rendelkezők, nők és tartósan munkanélküliek) munkaerőpiaci eredményeinek alakulását az általános munkaerőpiaci folyamatokhoz képest. A 2.2.2. szakasz beszámol a tagállamok által ezeken a területeken végrehajtott szakpolitikai intézkedésekről, többek között a (célzott) foglalkoztatási támogatásokról és a hátrányos helyzetű csoportokat, köztük a fogyatékossággal élő személyeket célzó intézkedésekről. 2.2.1. Fő mutatók Az iskolázottsági mutatók 2015-ben tovább emelkedtek. Az elmúlt évtized tendenciáját követve, a korai iskolaelhagyók aránya a legtöbb tagállamban átlagosan 0,2 százalékponttal csökkent és 2015-ben elérte a11,0 %-ot. Spanyolországban, Máltán és Romániában azonban még mindig közel 20 %-os szintet regisztráltak és hat másik tagállam még szintén az Európa 2020 stratégia kiemelt célkitűzése szerinti 10 % felett áll. A korai iskolaelhagyók aránya magasabb a roma, a migráns háttérrel rendelkező, és különösképpen a külföldön született tanulók körében. A felsőfokú végzettség megszerzésének aránya a 30-34 évesek körében szintén egyenletesen és jelentős mértékben növekszik. Ez az arány – csak 2015-ben 0,8 százalékpontos növekedés után – jelenleg 38,7 %, és 17 tagállam áll az Európa 2020 stratégia kiemelt célkitűzése szerinti 40 % felett.

A felsőfokú végzettség megszerzésének aránya jelentősen magasabb a nők körében és alacsonyabb a migráns háttérrel rendelkező diákok körében. Egyes tanulmányi területeken azonban tartósan fennállnak a nemek közötti egyenlőtlenségek, mivel az egészségügy és az oktatás területén a végzett hallgatók között a férfiak vannak kisebbségben, míg a tudományos és a műszaki tanulmányok területén a nők alulreprezentáltak. A szülői háttér továbbra is kihat a felsőoktatásban való részvételre. A nemrégiben beáramlott nagy számú fiatal menedékkérő vonatozásában további fellépésre van szükség, hogy jó indulást lehessen biztosítani számukra az oktatás és képzés területén, és ezzel elő lehessen segíteni az európai társadalmakba és a munkaerőpiacokra való integrációjukat. E növekedés ellenére nagy különbségek mutatkoznak a tagállamokon belül és a tagállamok között az alapkészségek elsajátítása terén, így például a szövegértés, a számolás és a természettudományok tekintetében (10. ábra). Az OECD 2012-es PISA-felmérése (nemzetközi tanulói teljesítménymérés) szerint matematikából a 15 éves európai diákok 22,1 %-a, szövegértésből 17,8 %-a, természettudományokból pedig 16,6 %-a gyengén teljesít. Az alapkészségek területén mutatott gyenge teljesítménnyel összefüggő legjelentősebb tényezők a társadalmi-gazdasági hátrányok, a sajátos nevelési igények és a migráns háttér. A több társadalmi és gazdasági szempontból hátrányos helyzetben lévő diákot oktató iskoláknak gyakran az erőforrásaik is alacsonyabb színvonalúak. A PISA-felmérésből azonban az derül ki, hogy a források elosztása szintén befolyásolja az oktatási rendszer egészének teljesítményét és különösképpen az oktatás méltányosságát: a matematikai teljesítmény azokban az országokban magasabb, ahol a források iskolák közötti elosztása méltányosabb, és a jól teljesítő gazdaságok általában méltányosabban, társadalmi-gazdasági profiltól függetlenül osztják el a forrásokat az összes iskola között.

Forrás: Skills Matter (A készségek fontosak), OECD Publishing, 2016 Európában nagyon sok olyan felnőtt is él, aki nem rendelkezik a társadalmi és gazdasági életben való sikeres részvételhez szükséges minimális szintű készségekkel. Ez részben a korai iskolaelhagyásnak és a fiatalkori alulteljesítésnek, részben pedig a készségek későbbi elavulásának és a felnőttkori oktatásban való alacsony szintű részvételnek a következménye. Az OECD által a felnőttek készségeiről végzett 2012. évi felmérés (PIAAC) szerint Olaszországban, Spanyolországban és Görögországban a munkaképes korú felnőttek egyharmada rendelkezik alacsony szintű jártassággal írni-olvasni tudás és/vagy számolási készség területén. Az iskolázottság a készségek legerősebb meghatározója: a nagyon gyenge írni-olvasni tudással és számolási készséggel rendelkező felnőttek 51 %-a nem szerzett felső középfokú képesítést. A készségek minimális szintjével nem rendelkező felnőttek ennek megfelelő kihívásokkal találkoznak a foglalkoztatás területén: az alacsony képzettségű felnőttek foglalkoztatási rátája az összes uniós tagállamban sokkal alacsonyabb (munkanélküliségük aránya pedig magasabb), mint a közepes-, vagy magas szintű képzettséggel rendelkező felnőtteké. A felnőttek oktatásban való részvételének átlagos aránya az EU-ban 2014-ben 10,7 %-on állt, 2015-ben pedig a sokféle, gyorsan változó igény ellenére sem emelkedett. Azoknak, akik az alapfokú oktatásból vagy képzésből a megfelelő szintű alapkészségek megszerzése nélkül léptek ki, lehetőséget kell biztosítani arra, hogy azokat életük során később elsajátítsák. A továbbképzés és az átképzés biztosítja, hogy a készségek relevánsak és naprakészek maradjanak. 2010-hez képest a felnőttek oktatásban való részvételének aránya 12 tagállamban csökkent, más tagállamokban pedig stabil maradt Luxembourg, Franciaország és Magyarország (11. ábra) kivételével, az utóbbi két országban pedig a növekedés jelentős volt. Ezen túlmenően az alacsony képzettségű felnőttek bármilyen jellegű oktatásban fele olyan valószínűséggel vesznek részt, mint az átlagnépesség, és ez a különbség 2012 és 2015 között tovább fokozódott.

Forrás: Eurostat (munkaerő-felmérés). Internetes adatkód: tesem250. Megjegyzés: A mutató a formális és nem formális oktatásban és képzésben való részvétel mérésére szolgál (a felmérést megelőző négy hétben) a 25-64 évesek körében. Az oktatás munkaerőpiaci relevanciája igen lényeges, mivel elősegíti, hogy a fiatalok könnyebben tudjanak állást találni és ezáltal hatékony módon hozzájáruljanak a gazdasági növekedéshez. A felsőoktatásban frissen végzettek foglalkoztatási aránya az EU-ban átlag 81,9 %, míg a felső középfokú oktatásban végzetteké 70,8 %. Ez a különbség nagyobb azokban a tagállamokban, ahol a fiatalok általános foglalkoztatási aránya alacsonyabb (12. ábra). A hatékony szakképzés (VET) a munkaspecifikus és transzverzális készségek fejlesztése révén szintén elősegíti a munkaerőpiacra való belépést. A friss felső középfokú és a középfokú oktatást követő, nem felsőfokú szakképzettséggel rendelkezők általában könnyebben és magasabb foglalkoztatási rátával jutnak át az oktatásból a munkaerőpiacra, mint az általános képzésben részesült hasonló végzettséggel rendelkezők (13. ábra). Forrás: Eurostat (munkaerő-felmérés). Megjegyzés: a felsőfokú végzettséggel (ISCED 5-8) és felső középfokú végzettséggel (ISCED 3-4) rendelkező 20-34 éves, a referenciaévnél 1-3 évvel korábban végzettek, akik jelenleg nem vesznek részt semmilyen további formális vagy nem formális oktatásban vagy képzésben. A szakképzés azonban pozitív hatásai ellenére még mindig nem rendelkezik olyan vonzerővel, mint az általános képzés, ahol a beiratkozások átlagos száma az utóbbi 10 évben stabil maradt. EU szinten a szakmai alapképzésben (I-VET) részesülő diákok hányada a teljes felső középfokú diákpopulációban 48 % és az összes felső középfokú, a középfokú oktatást követő nem felsőfokú szakképzési programban és rövid képzési idejű felsőfokú oktatásban (ISCED 3-5) résztvevő diákok hányada pedig 39 %. A formális szakképzési programok az idősebb diákok számára is vonzóak: az EU szakképzésben részesülő diákjainak 36,6 %-a legalább 20 éves volt, vagyis a középfokú oktatás jellegzetes életkorán túl volt és sokan oktatási útvonaluk megszakítását követően valószínűleg ismét visszatérnek a szakképzés területére. Ez a csoport alkotja Dánia, Írország, Spanyolország és Finnország összes szakképzésben részesülő diákjának több mint a felét. Összességében az ifjúsági munkanélküliség hányada a 2013. évi közel 24 % csúcsértékről 2015-re 20,3 %-ra csökkent, azonban még mindig csaknem 4,4 százalékponttal magasabb a 2008-as értéknél. 2016 első felében néhány tagállamban (Olaszország, Spanyolország, Görögország) továbbra is 40 % körüli, vagy azt meghaladó értéket regisztráltak jelentős csökkenés nélkül, ugyanakkor más magas munkanélküliséggel küzdő tagállamokban (különösen Cipruson és Horvátországban) jelentős javulást mértek. Az ifjúsági munkanélküliség a tagállamok között jelentős szórást mutat, bár az idő múlásával csökken (lásd a 14. ábrát, amelyen az átlós vonal negatív korrelációt mutat az ifjúsági munkanélküliség változása és szintjei között). Forrás: Eurostat, LFS 2015. Ez a mutató azon 20-34 éves korúak foglalkoztatási rátáját méri, akik a felmérést megelőzően 1-3 éves képzést végeztek és felső középfokú (ISCED 3), vagy nem felsőfokú posztszekunder (ISCED 4) diplomát szereztek, azohoz az ugyanabba a korcsoportba tartozó személyekhez viszonyítva, akik jelenleg semmilyen további formális vagy nem formális oktatásban vagy képzésben nem részesülnek. Luxembourg és Magyarország vonatkozásában törés volt az idősorban, Csehország, Észtország, Horvátország, Ausztria és Szlovénia általános képzésben végzett hallgatóira, valamint Luxembourg szakképzésben végzett hallgatóira vonatkozóan pedig az adatok nem megbízhatóak.

14. ábra: Az ifjúsági munkanélküliségi ráta (15-24 éves korúakra) és éves változása a kulcsfontosságú foglalkoztatási és szociális mutatók eredménytáblája szerint Forrás: Eurostat, LFS, (a Foglalkoztatási Főigazgatóság számításai). Időszak: 2016. 1. félévi szintek és éves változás 2015. 1. félévéhez képest. Megjegyzés: A tengelyek középpontja az EU súlyozatlan átlaga. A jelmagyarázat a mellékletben szerepel. A munkanélkülieken kívül, a 15-24 éves fiatalok stabil hányada inaktív és nem részesül oktatásban vagy képzésben. Az EU-ban 2015-ben összesen 6,6 millió 15-24 éves fiatal nem állt foglalkoztatásban és ugyanakkor oktatásban vagy képzésben sem részesült (NEET). Ez az adott korosztályban a népesség 12,0 %-át jelenti, ami a 2008. évi 10,9 %-nál magasabb, viszont a 2012. évi 13,2 %-os csúcsértéknél alacsonyabb. Amint a 15. ábrán megfigyelhető, még mindig számos országban magas, 20 % közeli, vagy feletti NEET-rátákat tartanak számon (Horvátországban, Bulgáriában, Olaszországban és Romániában, és ez utóbbi 2015-ben még jelentős emelkedést is mutatott). A NEET-ráták Dániában, Finnországban, Franciaországban és Szlovákiában szintén jelentős mértékben emelkedtek. A NEET-fiatalok fele inaktív volt, a tagállamok között jelentős eltérésekkel, EU szinten azonban stabil hányadot mutatva (16. ábra). A nőnemű NEET-fiatalok körében az inaktivitás gyakoribb, mint a munkanélküliség, míg a férfiak esetében ennek épp az ellenkezője igaz. 15. ábra: NEET-ráta (15-24 éves korúakra) és éves változása a foglalkoztatási és szociális mutatók eredménytáblája szerint



Forrás: Eurostat, LFS, (a Foglalkoztatási Főigazgatóság számításai). Franciaország és Görögország esetében törés volt az idősorban. Időszak: 2015. évi szintek és éves változás 2014-hez képest. Megjegyzés: A tengelyek középpontja az EU súlyozatlan átlaga. A jelmagyarázat a mellékletben szerepel.



16. ábra: A(15-24 éves) NEET-fiatalok profilja, 2015 (%)

Forrás: Eurostat [edat_lfse_20] Változatlanul nagy potenciál rejlik az idősebb munkavállalók arányának növelésében, annak ellenére, hogy foglalkoztatási rátájuk számos országban már az utóbbi évtizedben is emelkedett és hogy az idősebb munkavállalók viszonylag jobban átvészelték a válságot, mint más korcsoportok. A demográfiai változások még inkább szükségessé teszik a tevékeny időskort. 2015-ben az idősebb (55-64 éves) munkavállalók foglalkoztatási rátája a görögországi 34,3 % és a svédországi 74,5 % között mozgott, míg átlaga az EU-ban 53,3 % volt és négy országban nem érte el a 40 %-os szintet. Az 55-64 éves nők foglalkoztatási rátája lassan felzárkózik, de 2015-ben 46,9 %-on, vagyis alacsonyabb szinten maradt. A nemek közötti egyenlőtlenség a munkában töltött évek tekintetében is jelentős, hiszen a nők átlagosan 5,1 évvel rövidebb időt töltenek a munkaerőpiacon, mint a férfiak (a 2014-es adatok szerint 32,7 illetve 37,8 évet) (17. ábra). Ez az átlagos eltérés jelentős különbségeket takar a tagállamok között és számos tényezővel hozható összefüggésbe, beleértve olyan korlátokat, mint a gondozási szolgáltatásokhoz való nem megfelelő hozzáférést és a nők férfiakénál alacsonyabb nyugdíjkorhatárát (a részletes elemzést lásd lent).



17. ábra: A munka világában töltött élet átlagos időtartama, 2014 Forrás: Eurostat, LFS. Az adatok a fogyatékossággal élő személyek aktivitása és foglalkoztatása terén is nagy különbségeket mutatnak. Ezenkívül számuk az EU területén az elöregedés következtében 2020-ra várhatóan 80 millióról 120 millióra nő. 2014-ben (a 20-64 éves korcsoportban) a fogyatékossággal élők és a nem fogyatékossággal élők közötti különbség aktivitás tekintetében 21,1 százalékpont (60,6 %, illetve 81,7 %), foglalkoztatás tekintetében pedig 23,8 százalékpont (48,7 %, illetve 72,5 %) volt. Litvániában, Írországban és Máltán például a foglalkoztatási különbség közel 40 százalékpont volt, 12 országban pedig meghaladta a 30 százalékpontot. A jövedelmekre és életkörülményekre vonatkozó 2014. évi közösségi statisztika (EU-SILC) adatai alapján a fogyatékossággal élő személyek foglalkoztatási rátája Görögországban, Írországban, Máltán és Horvátországban 30 % alatt állt. A fogyatékossággal élő személyek általában korábban kilépnek a munkaerőpiacról és 55-64 éves korban foglalkoztatási rátájuk igen alacsony, mindössze 34,5 %. A EU területén kívül született népesség aktivitási és foglalkoztatási rátája szintén alacsonyabb az átlagosnál, az aktivitás terén jelentkező különbség a helyi (20-64 éves) lakossággal összevetve átlagosan 4,2 százalékpont, de hét tagállamban meghaladja a 10 százalékpontot (18. ábra). Az inaktivitás terén mutatott eltérés a nők vonatkozásában még ennél is magasabb. Bár az EU területén kívül születettek foglalkoztatási rátája átlag 10,4 százalékponttal alacsonyabb, mint a helyi lakosságé, a különbség három tagállamban eléri a 20 százalékpontot, négy tagállamban pedig meghaladja a 15 százalékpontot, és a különbség a nők tekintetében ebben az esetben is fokozottan fennáll. Az EU területén kívül született nők foglalkoztatási rátája átlagosan 13,5 százalékponttal alacsonyabb, mint a helyi lakosság nő tagjaié. A második generáció számára a kihívások gyakran továbbra is fennállnak: azok az EU-ban született (25-54 éves) személyek, akiknek szülei az EU-n kívül születtek, 5,7 százalékponttal alacsonyabb foglalkoztatási rátát és 3,7 százalékponttal alacsonyabb aktivitási rátát mutatnak, mint azok, akiknek legalább az egyik szülője az EU-ban született.

18. ábra: Foglalkoztatási ráta a születés helye szerint 20-64 éves korúakra nézve 2015-ben és a változás 2008 óta Forrás: Eurostat; Németországra vonatkozóan nem készült az EU-n kívül születettekre vonatkozó bontás, de a helyi állampolgárok és a harmadik országbeli állampolgárok közti különbség eléri a 22,6 százalékpontot. A bevándorlók munkaerőpiaci eredményeit számos tényező befolyásolja. A hagyományos magyarázó tényezőkön – mint az életkor, a nem, a képzettség szintje, vagy a szakmai tapasztalat – kívül ezeket az eredményeket olyan konkrét tényezők is meghatározzák, mint a befogadó ország nyelvének ismerete, valamint a külföldön szerzett készségek és képzettség áthelyezhetősége. Az eredmények attól is függnek, hogy a bevándorlás családegyesítés céljából történt-e, vagy gazdasági vagy humanitárius migrációról van szó, részben azért, mert mindez befolyásolja az előbbiekben felsorolt tényezőket, részben pedig azért, mert a különböző hátterű bevándorlói csoportoknak eltérőek az integrációs képességeik és más integrációt elősegítő intézkedésekre van szükségük. A foglalkoztatás valószínűsége terén azonban az említett különböző tényezőket figyelembe véve is eltérések vannak. Ez részben a diszkriminációval, vagy a képesítések elismerésének hiányával hozható összefüggésbe, de más, meg nem figyelt jellemzők is szerepet játszanak benne, mint például a származási régió, ami hatást gyakorolhat a nemi szerepekre és ennek következtében a nők munkaerőpiaci részvételére. Az említett kihívások fokozódhatnak a menedékkérők soha nem látott mértékű beáramlása miatt, hiszen pusztán 2015-ben és 2016 első felében csaknem 1,8 millió menedékjog iránti kérelmet nyújtottak be. A nők foglalkoztatási rátája minden tagállamban alacsonyabb, mint a férfiaké, az egyes tagállamok közötti jelentős eltérések mellett. 2015-ben a (20-64 éves) férfiak foglalkoztatási rátája 75,9 % volt, míg a nők esetében csak 64,3 %-ot ért el (19. ábra) annak ellenére, hogy a nők egyre jobban képzettek és iskolázottság tekintetében még felül is múlják a férfiakat. 2015-ben a (30-34 éves) nők 43,4 %-a rendelkezett felsőfokú végzettséggel, a férfiak 34 %-ával összevetve. A nők foglalkoztatási rátája legfeljebb 60 % volt és nagy különbséget mértek a nemek között foglalkoztatás tekintetében nyolc tagállamban, amelyek többsége a népesség súlyos elöregedésével szembesül. Ez a (15-64 éves) férfiak és nők közötti foglalkoztatási különbség különösen hangsúlyozott a menekültek (17 százalékpont) és a migránsok (19 százalékpont) körében. Forrás: Eurostat, LFS. Megjegyzés: A részmunkaidőben foglalkoztatottak aránya a munkaképes korú teljes lakossághoz képest az egyes nemi csoportokban. Az országok sorrendje a női foglalkoztatási ráta növekvő értékei szerint. A foglalkoztatás nemek közötti különbségei különösen a szülők esetében élesek, mivel a nők továbbra is nagyobb valószínűséggel vállalják magukra a gyermekgondozás kötelezettségeit, mint a férfiak. A kisgyermekes nők foglalkoztatási rátája átlagosan 8 százalékponttal alacsonyabb, mint a kisgyermekkel nem rendelkező nők foglalkoztatási rátája, és néhány országban e különbség mértéke meghaladja a 30 százalékpontot (Cseh Köztársaság, Szlovákia, Magyarország). Ezzel ellentétben az apákat minden EU tagállamban nagyobb valószínűséggel alkalmazzák, mint a gyermektelen férfiakat. Az anyák foglalkoztatási rátája általában magasabb, mint a gyermektelen nőké azokban az országokban, ahol jól megtervezett és a munka és a magánélet méltányos egyensúlyát célzó intézkedéseket léptettek életbe (nevezetesen Svédország és Dánia). A foglalkoztatási ráták eltérése különösen erőteljes az alacsony szakképzettségű anyák és az egyedülálló szülők esetében . A nők általában hosszabb időre is vállalják magukra a gyermekgondozás kötelezettségeit és erőteljes pénzügyi gátakkal szembesülnek, amikor belépnek a munkaerőpiacra, vagy többet szándékoznak dolgozni. Ezért nagyobb valószínűséggel dolgoznak csökkentett munkaidőben, vagy lépnek ki teljesen a foglalkoztatásból. A (20-64 éves) inaktív női népesség több mint 25%-a 2015-ben családi kötelezettségek miatt volt inaktív (beleértve a gyermekek és a keresőképtelen felnőttek gondozását) Magyarországon, Írországban, Szlovákiában, Észtországban, Csehországban és az Egyesült Királyságban. Ezenkívül bizonyos adókedvezmény-rendszerekben a készpénz juttatások és az adóval összefüggő támogatások gyengítik a második keresők munkavégzését elősegítő pénzügyi ösztönzőket, és ezáltal hátráltatják a nők munkaerőpiaci részvételét. A magas gyermekgondozási költségek tovább késleltethetik, hogy egy pénzkereső pár második keresője dolgozni kezdjen, vagy visszatérjen a munka világába. Ez különösen az Egyesült Királyságra és Írországra érvényes, ahol a gyermekgondozás költségei átlagosan a család nettó jövedelmének több mint 23 %-át képviselik. Az EU egészére nézve 2014-ben a 0-3 éves gyermekek mindössze 28 %-át, a 3 éves- és a tanköteles kor közötti gyermekeknek pedig a 83 %-át látták el hivatalos gondozási szolgáltatás keretében. Ennek következtében a nők alacsonyabb foglalkoztatási rátája a részmunkaidős foglalkoztatás magas hányadával párosul. A foglalkoztatásban álló nők 31,9 %-a részmunkaidős, összevetve a férfiak 8,3 %-ával. Ez még inkább igaz a szülők esetében, hiszen míg az anyák 40,5 %-a, az apáknak mindössze 5,7 %-a dolgozik részmunkaidőben.



20. ábra: Nemek közötti kiigazítások nélküli bérkülönbségek 2008-ban és 2014-ben Forrás: Eurostat. Megjegyzés: a számok a férfiak és a nők átlag bruttó órabére közötti különbséget mutatják a férfiak átlag bruttó órabérének százalékában kifejezve – fizetett alkalmazottakra nézve, személyes vagy munkakörre vonatkozó jellemzőkre való kiigazítások nélkül. Forrás: Eurostat; Ipar, építőipar és szolgáltatások (a közigazgatás, a honvédelem és a kötelező társadalombiztosítás kivételével). Görögországra és Írországra vonatkozó 2014. évi adatok nem állnak rendelkezésre. Az alacsony teljes munkaidős egyenérték alapján számított foglakoztatási ráta mellett a nők jelentős mértékű fizetésbeli különbségektől is szenvednek. Ez 2014-ben az EU-ban elérte a 16,6 %-ot, az egyes tagállamok közötti számottevő eltérések mellett (lásd 20. ábra). A nemek közötti bérkülönbségnek különböző lehetséges okai vannak, mint például a szakmai tapasztalat, a munkaidő, a munka jellege, illetve a foglalkoztatási szektor eltérései. Egészében nézve az EU-ban a munkaerőpiaci szegregáció viszonylag nagy arányú, a szakmai szegregáció mértéke 25,3 %, az ágazati szegregáció aránya pedig 18,3 %. A nők általában viszonylag kevésbé jól fizetett ágazatokban dolgoznak, kisebb számban vannak képviselve a vezetői pozíciókban és a férfiaknál magasabb számban vannak képviselve a részmunkaidős foglalkoztatásban, amely óradíjak tekintetében kevésbé jól fizetett, mint a teljes munkaidős állások. Csaknem minden foglalkozásra jellemző a férfiak számára kedvező nemek közötti bérkülönbség. Ezen túlmenően a nemek közötti bérkülönbségekhez olyan egyéb nem megfigyelhető tényezők is hozzájárulhatnak, mint például a hátrányos megkülönböztetés. A nők alacsonyabb fizetése, rövidebb munkaideje és karrierje általánosan negatív hatást gyakorol a keresetükre és nyugdíjjogosultságukra. 2014 és 2015 között a tartós munkanélküliség a legtöbb tagállamban csökkent, de továbbra is jelentős kihívást jelent, hiszen Európában több mint 10,3 millióan (Q1 2016) több mint egy éve, közülük 6,5 millióan pedig több mint két éve keresnek állást. Az aktív népesség részarányaként kifejezve a tartós munkanélküliség 2015-ben Ausztriában, Belgiumban, Horvátországban, Finnországban, Luxemburgban, Hollandiában, Romániában és Svédországban nőtt, míg a legtöbb súlyosan érintett tagállamban olykor jelentős mértékben csökkent (21. ábra). Görögországban, Spanyolországban és Horvátországban még mindig 10 % felett, Szlovákiában, Portugáliában, Olaszországban, Cipruson, Bulgáriában és Írországban pedig 5 % felett áll. A munkanélküliség időtartamának növekedésével a munkaerőpiaci kötődés gyengül, ugyanakkor a foglalkoztathatóság csökkenése és a munkaerő-piaci részvétel útjában tornyosuló egyre több akadály következtében a stabil állásban való újrafoglalkoztatás valószínűsége erőteljesen visszaesik és fokozódik az inaktivitás kockázata. Forrás: Eurostat, LFS.

A tagállamok igen változó sikerrel segítik a tartósan munkanélkülieket az álláskeresésben. A tartósan munkanélkülieknek nyújtott szolgáltatások minősége továbbra is alapvető fontosságú az eredményes munkaerő-piaci integráció szempontjából, a tartósan munkanélküli személyek munkaerő-piaci integrációjáról szóló 2016. február 15-i tanácsi ajánlással összhangban. 2.2.2. Szakpolitikai válasz. Az alapkészségek területén mutatkozó alacsony tudásszint kezelésével foglalkozó szakpolitikák különleges figyelmet kaptak olyan tagállamokban, mint Ciprus, Magyarország és Svédország, és ezeket az Európai Bizottság készséggarancia létrehozására irányuló javaslata is tárgyalta. A tagállamok erre a kihívásra többnyire szakképzési rendszereik javításával válaszoltak. Ugyanakkor egy új svéd kezdeményezés a korai beavatkozást szorgalmazza: az első iskolaévekre (azaz az óvodai előkészítő évre és az általános iskola 1–3. osztályára) összpontosít és különös hangsúlyt helyez az alapkészségekre. Magyarországon és Szlovákiában kifejezett célként fogalmazták meg a digitális készségek javítását. Cipruson a képzésben részt vevők számának növelését és a szakképzésnek a munkaerő-piaci igényekhez való hozzáigazítását jelölték meg célként. Ugyancsak kiemelt fontossággal bírt az inkluzív oktatás előmozdítása, melynek elsődleges célja az oktatási szakadék felszámolása a hátrányos helyzetű tanulók esetében (ideértve a sajátos nevelési igényű, a migráns és a roma tanulókat is). Az elmúlt év során a Cseh Köztársaságban, Görögországban, Lengyelországban, Portugáliában és Szlovákiában indultak kezdeményezések az oktatás inkluzívabbá tételére. Az intézkedések elsősorban azt szorgalmazták, hogy a tanulók mind szélesebb csoportjai (különösen a hátrányos helyzetű csoportok) és minél korábbi életkorban vegyenek részt a többségi oktatásban. Magyarország előbbre hozta, és öt éves kor helyett három éves korban állapította meg a kötelező kisgyermekkori nevelés és gondozás kezdetének idejét; a Cseh Köztársaság is elfogadott egy jogszabályt, amely 2017 szeptemberétől ezt az időt hat helyett öt éves korra módosítja. Görögország oktatási prioritási övezeteket jelölt ki, vagyis olyan, az újonnan érkezőket fogadó osztályokat, pedagógiai támogató és befogadó struktúrákat, amelyek a migránsok általános iskolai oktatását segítik elő. Portugáliában növekedett a gazdasági szempontból hátrányos háttérrel rendelkező diákok által igénybe vehető ösztöndíjak száma, valamint kibővült a kisgyermekkori nevelés és gondozás közforrásokból történő támogatása is. Szlovákia kezdeményezést indított a pusztán hátrányos társadalmi-gazdasági háttérrel rendelkező gyermekek sajátos nevelési igényű tanulók számára fenntartott iskolákban való téves elhelyezése okán. Belgiumban (a flamand közösségben) immár minden gyermek – ideértve a sajátos nevelési igényűeket is – jogosult többségi iskolába járni, amennyiben ez észszerű mértékű adaptációval megoldható. A tagállamok egy része a pedagógusokat, az oktatókat, az iskolák vezetőit és az oktatási személyzet egyéb tagjait támogató intézkedésekre helyezi a hangsúlyt. Ezek közé tartozik Belgium (ahol már meghozták az első intézkedéseket mind a flamand, mind a francia közösség tekintetében), a Cseh Köztársaság, Horvátország, Ciprus, Lettország, Románia, Szlovákia és Svédország. A tagállamok erőfeszítéseket tesznek annak érdekében, hogy minél többen szerezzenek felsőfokú végzettséget és növekedjék a magasabb szintű végzettséggel rendelkezők foglalkoztathatósága. Az intézkedések célja a hátrányos helyzetű és veszélyeztetett csoportoknak az oktatásba való nagyobb mértékű bevonása, egyértelmű továbbtanulási lehetőségek kidolgozása a szakképzési és más oktatási formákból, valamint a lemorzsolódási arány csökkentése. A svéd kormány 2019-ig mintegy 14 600 új felsőoktatási hallgatói helyet finanszíroz a diákok számának további növekedése reményében. A Cseh Köztársaság és Portugália növelte az ösztöndíjak számát és a gazdasági szempontból hátrányos háttérrel rendelkező diákok támogatását. A felsőoktatás relevanciájának javítását célozza a kompetencia-előrejelzéseknek és a végzettek foglalkoztatási adatainak intenzívebb felhasználása, a munkaadóknak a tanterv kidolgozásába való bevonása, a változatos tanulási módozatok (részidős vagy távtanulás stb.) kialakítása, valamint a szakmai képzés és felső szintű szakképzés további megerősítése. Spanyolország továbbfejleszti azt a rendszert, amely a diplomások sorsának figyelemmel kísérésével a tanulmányi programok foglalkoztatásra gyakorolt hatásának felmérését szolgálja. Belgium intézkedéseket hozott a foglalkoztathatóság növelésére, mindenekelőtt azzal, hogy az életpályán való előrelépés megkönnyítésére rövid tanulmányi programokat dolgozott ki (flamand közösség), valamint mesterképzés keretében duális, illetve munkaalapú képzési programokat indított (Vallónia-Brüsszel Szövetség). A felnőttoktatásban szakpolitikai reformokra került sor annak biztosítására, hogy az oktatással és képzéssel kapcsolatos jogszabályi rendelkezések összhangban legyenek a munkaerőpiaci igényekkel. Az ezen a területen útjukra indított ciprusi, magyarországi, litvániai, romániai és svédországi kezdeményezések általában az alapkészségekre összpontosítanak, vagy az elsajátított képességek naprakészen tartását és az előrehozott nyugdíjazás visszaszorítását célozzák. Svédországban például a 2016. évi költségvetés részeként törvénybe iktatták a felső középfokú szintű felnőttoktatáshoz való jogot. 2017-től minden felnőtt jogosult lesz előző képzésének kiegészítésére és olyan felső középfokú szintű minősítés megszerzésére, amely biztosítja a felsőoktatásban való részvételének lehetőségét és javítja a munkaerőpiacon való érvényesülésének esélyeit. Magyarországon 200 000 hátrányos helyzetű személy digitális készségeit kívánják fejleszteni. Litvánia figyelmet fordít az iskolarendszeren kívüli felnőttoktatás és felnőtt-továbbképzés minőségét javító feltételekre. Az Új európai készségfejlesztési program révén a Bizottság bátorítja a készségfejlesztésbe történő hosszú távú befektetéseket, valamint a készségeknek a munkaerőpiaci igényekkel való összehangolását, előmozdítandó a minőségi munkahelyek létrehozását. Írország, Spanyolország, Franciaország, Horvátország, Lengyelország és az Egyesült Királyság szintén hozott olyan intézkedéseket, amelyek célja az egész életen át tartó tanulás keretében megszerzett releváns és magas szintű ismeretek, készségek és kompetenciák előmozdítása, középpontba állítva a tanulási eredményeket a foglalkoztathatóság, az innováció, az aktív polgári szerepvállalás és/vagy a jóllét érdekében. A tagállamok tovább növelték a készségek és képesítések átláthatóságát. Lengyelország, Horvátország és Finnország tökéletesítették nemzeti képesítési keretrendszereiket. Svédország hozzáigazította nemzeti képesítési keretrendszerét az európai képesítési keretrendszerhez. Ausztria és Svédország hangsúlyt helyezett a közelmúltban érkezett migránsok készségeinek és képesítéseinek értékelésére és validálására. Az ifjúsági foglalkoztatás tekintetében a változások katalizátora az ifjúsági garancia volt. A tagállamok nemzeti ifjúsági garanciarendszerei a következő két intézkedéstípust foglalták magukban: (1) valamennyi nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő fiatalnak (ún. NEET-fiatalnak) testre szabott támogatást nyújtó, gyors intézkedések; valamint (2) közép- és hosszú távú strukturális reformok az intézményi kapacitás növelésére, illetve integrált megközelítés biztosítására a szolgáltatásnyújtásban. Ami a hatókört illeti, 2015-ben EU-szerte a 15–24 év közötti NEET-fiatalok 41,9 %-a élvezhette az ifjúsági garancia előnyeit: ez előrelépés a 2014. évi 40,4 %-hoz képest. A teljes körű végrehajtás több tagállamban csak a közelmúltban valósult meg, mivel számos intézkedéshez szükség volt jelentős mértékű reformok végrehajtására és széles körű partnerségek létrehozására. Sok tagállamban kiemelt ügyként kezelték az állami foglalkoztatási szolgálatnál nem regisztrált fiatalokkal kapcsolatos tájékoztatási tevékenységbe való befektetést. Jelenleg az állami foglalkoztatási szolgálatok kétharmada elkötelezett az ifjúsági garanciával összefüggő tájékoztató munka mellett. Svédországban az „Előre vivő út” elnevezésű NEET-stratégia arra motiválja a 15 év fölötti fiatalokat, hogy kezdjék el a tanulást vagy térjenek vissza az iskolába, fejezzék be felső középfokú tanulmányaikat, illetve (releváns esetben és csak a 20–25 éves korúak esetében) álljanak munkába. A NEET-fiatalok nemzeti koordinátora biztosítja a kormányzati szervek, az önkormányzatok, a megyei önkormányzatok és szervezetek közötti nemzeti, regionális és helyi szintű együttműködés zökkenőmentességét, és szorosan együttműködik a dolgozó fiatalok képviselőivel annak érdekében, hogy előmozdítsa az önkormányzatok és az állami foglalkoztatási szolgálatok közötti megállapodások létrejöttét és végrehajtását. Horvátországban az országszerte működő CISOK-központok (életpálya-tanácsadó központok) fokozódó mértékben nyújtanak segítséget a munkakereséshez, biztosítanak pályaválasztási tanácsadást és nyújtanak tájékoztatást a NEET-fiatalok részére. Lettországban a „Tudni és tenni” támogatóprojekt célja a NEET-fiatalok oktatásba való bevonása és készségeik fejlesztése. Az optimálisabb rendelkezésre állást és segítségnyújtást szolgálja az egyablakos ügyintézés is. Az egyablakos ügyintézés lényege, hogy a különböző ifjúsági szolgáltatások egy helyen elérhetők, így az érintettek rugalmas módon férhetnek hozzá a szolgáltatások széles köréhez. 2015-ben Finnországban egyablakos tanácsadó központokat hoztak létre a fiatalok részére. Már 35 önkormányzatnál működnek ilyen központok, melyek alacsony küszöbű támogatást nyújtanak minden 30 év alatti fiatal részére, ideértve a személyre szabott tanácsadást és iránymutatást, az önálló életvitelhez szükséges kompetencia erősítését, a karriertervezést, a szociális készségek előmozdítását, valamint az oktatási és foglalkoztatási támogatást. Számos tagállamban az ifjúsági garancia általában előmozdította a szakpolitikai területek közelítését és életképes partnerségek kiépítését. Javult a foglalkoztatási, az oktatási és az ifjúságpolitikai szektorok közötti együttműködés. Olaszországban az ifjúsági garancia végrehajtása során létrehoztak egy közös informatikai rendszert, amely magában foglalja a munkaügyi és az oktatási minisztérium adatbázisait, az iskolákban pedig célzott kezdeményezések indultak az aktív munkaerő-piaci intézkedések és az ifjúsági garancia támogatására. 2015 és 2018 között Litvánia valamennyi önkormányzata részt vesz a „Fedezd fel önmagad” elnevezésű projektben, vagyis a helyi állami foglalkoztatási szolgálatok, a rendőrség, a gyermekjogvédő szolgálatok, a szociális munkások és a helyi ifjúsági központok szektorokon átívelő partnerségében, amely a NEET-fiatalok személyes, szociális és szakmai fejlődését hivatott elősegíteni. Ezeken túlmenően a legtöbb tagállam célzott bérezési és foglalkoztatási támogatást is nyújtott, sokszor olyan uniós alapok felhasználásával, mint az Európai Szociális Alap vagy az ifjúsági foglalkoztatási kezdeményezés. 2015-től Horvátországban a járulékfizetési törvény módosítása lehetővé teszi, hogy azok a munkaadók, akik 30 év alatti fiatalokkal kötnek határozatlan idejű munkaszerződést, 5 éven át nem kötelesek egészségbiztosítási járulékot és munkáltatói járulékot fizetni. Észtország 2015-ben bocsátotta útjára az „Első munkahelyem” programot, amely nemcsak egy éven át tartó bértámogatást jelent, de két éven át a képzések kiadásait is fedezi. Litvániában azon munkáltatók részére, amelyek az állami foglalkoztatási szolgálatnál regisztrált fiataloknak biztosítanak álláshelyeket, 6 hónapon át visszatérítik a bruttó bér 50 %-át. A tartósan munkanélküli fiatalok vagy a kétgyermekes fiatal szülők elsőbbséget élveznek. Azon munkaadóknak, akik a támogatási időszakot követő 6 hónapon belül elbocsátják támogatásban részesülő munkavállalóikat, szankcióval kell szembenézniük. 2015-ben ez az intézkedés az aktív munkaerő-piaci intézkedés hatálya alá tartozó 16 és 29 év közötti személyek 28%-át érintette. Az új ciprusi rendszer szerint legfeljebb 6 hónapig tartó, heti 125 eurós képzési támogatás mellett munkát közvetítenek az olyan 25 év alatti, munkanélküli, alsó és felső középfokú végzettséggel rendelkezőknek, valamint legfeljebb kétéves posztszekunder képzésben részt vevőknek, akiknek kevés munkatapasztalatuk van. Ugyancsak támogatásra jogosultak a 35 év alatti, felsőfokú végzettséggel rendelkezők. Franciaországban a 28 év alatti, ösztöndíjban részesülő fiatalok első munkahelyük keresése céljára havi 200–300 eurós pályakezdési támogatásra nyújthatnak be igényt négy hónapig azt követően, hogy egy felsőoktatási vagy szakmai középfokú oktatási intézményben befejezték tanulmányaikat. A várakozások szerint ez az intézkedés 126 000 fiatalt érint. Ezen túlmenően a 10 alkalmazottnál kevesebbet foglalkoztató vállalkozások az első évben 4400 euró összegű prémiumot kapnak, ha alkalmaznak egy 16 és 18 év közötti gyakornokot. A román hatóságok jelenleg szintén a munkaügyi jogszabályok módosításán dolgoznak, hogy a munkaerőpiacról leginkább kiszorultak számára bőkezűbb, testre szabott aktivizáló intézkedéseket hozhassanak (ideértve a vállalkozói és munkaadói támogatásokat, valamint a tanulószerződéses gyakorlati képzés és a gyakornoki képzés ösztönzését). Megnövekedtek a tanulószerződéses gyakorlati képzés reformjára és a gyakornoki képzés jobb szabályozására tett különleges erőfeszítések. Ezek a reformok nemcsak a fiatalok készségeit segítettek összehangolni a munkaerőpiaci igényekkel, de erősítették az üzleti világ aktív szerepvállalását is. Az uniós tagállamok fele módosította jogszabályait vagy tervezi azok módosítását annak érdekében, hogy a nemzeti keretet hozzáigazítsa a szakmai gyakorlatok 2013. évi minőségi keretrendszeréhez. Azon tagállamokban, amelyek már kiigazították jogszabályaikat (Bulgária, Franciaország, Németország, Görögország, Litvánia, Portugália, Spanyolország és Svédország) a reformok többsége a következőkre irányult: a gyakornoki képzés időtartamának 6 hónapra (Bulgáriában 12 hónapra) való korlátozása, a hosszabb gyakornoki képzés feltételeinek tisztázása, a gyakornokság idején iránymutatást nyújtó és a folyamatot felügyelő mentor kijelölése.



2. háttérmagyarázat: Teljeskörűen élni az Európai Szociális Alap (ESZA) kínálta lehetőséggel Az Európai Szociális Alap, mely a 2014–2020 közötti időszakra 86,4 milliárd eurós előirányzattal rendelkezik, az EU egyik legfőbb eszköze az országspecifikus ajánlásokban azonosított kihívások kezelésére. Az ESZA-ra vonatkozó előírások átprogramozási lehetőséget tartalmaznak arra az esetre, ha új kihívásoknak kell megfelelni. A 2014–2020-as időszakban az ESZA egyik legfontosabb politikai prioritása az ifjúsági foglalkoztatás, amelynek előmozdításához az Alap mellett az ifjúsági foglalkoztatási kezdeményezés is hozzájárul. Az ESZA keretében 6,3 milliárd eurót különítettek el kifejezetten ifjúsági foglalkoztatási intézkedésekre, miközben a fiatalok az oktatás, az egész életen át tartó tanulás és a társadalmi összetartozás egyik legnagyobb célcsoportját is alkotják. Ezen felül 6,4 milliárd eurót tesz ki az ifjúsági foglalkoztatási kezdeményezés költségvetése (ebből 3,2 milliárd a kezdeményezés saját forrása, 3,2 milliárd pedig az ESZA ennek megfelelő hozzájárulása.) Az ifjúsági foglalkoztatási kezdeményezés, amelynek keretében jelenleg 20 tagállam támogatható, kifejezetten a nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő (NEET) fiatalokra fókuszál, valamint azon EU-régiókra, amelyekben 2012-ben a legmagasabb arányú volt az ifjúsági munkanélküliség. Annak biztosítása érdekében, hogy az EU gyors választ adhasson e fontos szakpolitikai kihívásra, az ifjúsági foglalkoztatási kezdeményezés forrásait az EU költségvetésében előreütemezték a pénzügyi ciklus első felében esedékes kiadásokra. Ezenkívül a Bizottság 2015-ben megemelt, mintegy 1 milliárd euró összegű előfinanszírozást bocsátott az ifjúsági foglalkoztatási kezdeményezés rendelkezésére a helyben történő ifjúsági foglalkoztatás és képzés ügyének mielőbbi előmozdítására. Ez az emelés kedvezően hatott az ifjúsági foglalkoztatási kezdeményezés előnyeit élvező irányító hatóságok mintegy felére, hiszen így több ráfordítást tudtak eszközölni és/vagy több projektet tudtak indítani. Ugyanakkor összességében az 2014–2015-ös időszakot mind az ESZA, mind az ifjúsági foglalkoztatási kezdeményezés tekintetében a végrehajtás viszonylag akadozó beindulása jellemezte a tagállamokban, ahonnan kevés igazolt támogatható kiadást jelentettek, ami alacsony felhasználási arányra utal. Mindazonáltal ez nem a helyi intézkedések és végrehajtás hiányaként értelmezendő. A tagállamok késlekedtek az irányító hatóságok és az ellenőrző rendszerek kijelölésével, ami hátráltatta a költségtérítési kérelmeknek az Európai Bizottsághoz való továbbítását. Az adatok jól mutatják, hogy az operatív programok beindulása óta több mint 2 millió résztvevő részesült ESZA-támogatásban, és 1,4 millió NEET-fiatal élvezte az ifjúsági foglalkoztatási kezdeményezés által támogatott intézkedések előnyeit, különösen a munkaközvetítés, a tanulószerződéses gyakorlati képzés, a gyakornoki képzés, az önfoglalkoztatás, valamint az oktatás és továbbképzés terén. A tagállamok többségében az ifjúsági foglalkoztatási kezdeményezést kulcsfontosságú mechanizmusnak, húzóerőnek tekintik, amely révén a gyakorlatba is átültethető az ifjúsági garanciáról szóló 2013. évi tanácsi ajánlás. Noha a végrehajtás szintje az egyes tagállamokban különböző, bizonyos projektek már jelentős eredményeket hoztak a helyi közösségekben. A 2013 júliusában indult Tanulószerződéses Gyakorlati Képzés Európai Szövetségének szellemében csaknem valamennyi tagállam fellépett a tanulószerződéses gyakorlati képzés minőségének, elérhetőségének és vonzerejének növelése érdekében. A dániai gyakorlati képzés reformja nyomán, melyet 2013-ban fogadtak el, de csak 2015 közepétől kezdtek végrehajtani, a gyakornokok lehetőséget kapnak általános felső középfokú végzettség megszerzésére, ami megnyitja előttük a kaput a felsőoktatás felé. Franciaországban a tanulószerződés keretében immár 85 féle, a munkaügyi (és nem az oktatásügyi) minisztérium által jóváhagyott szakképzésre lehet beiratkozni, amennyiben az adott sz