Nem jogszabályi kezdeményezések is kidolgozásra kerültek az önkéntes nyilatkozatokra vonatkozó iránymutatás érdekében. A fenntarthatóságot garantáló rendszerekre és a tisztességes kereskedelem tanúsítására vonatkozó uniós megközelítést 2009-ben mutatták be. Hangsúlyozták e rendszerek önkéntes és nem kormányzati jellegének fenntartását, valamint az átláthatóság és a megfelelő tájékoztatás fontosságát. Ezt a nem jogszabályi jellegű megközelítést megerősítették a mezőgazdasági termékekre vonatkozó minőségpolitikáról szóló bizottsági közleményben. Emellett a környezeti nyilatkozatokról folytatott többszereplős párbeszéd során végzett munka beépül a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv e területen történő végrehajtását támogató bizottsági útmutató dokumentumba. Ezzel párhuzamosan támogatják a teljes életciklus alatti környezeti teljesítmény mérésére szolgáló módszerek kidolgozását, valamint elfogadásra kerültek a mezőgazdasági termékek és az élelmiszerek önkéntes tanúsítási rendszereire vonatkozó bevált módszereket tartalmazó útmutatók. A vállalati társadalmi felelősségvállalásról folytatott párbeszéd is folytatódik az Európai Bizottság, a tagállamok, vállalkozások és egyéb érdekelt felek között.

Az ENSZ Élelmezési és Mezőgazdasági Szervezete (FAO) nemzetközileg elismert iránymutatásokat határozott meg a halászati és akvakultúra-termékek ökocímkézésére vonatkozóan, amelyek kidolgozásában az Európai Unió is jelentős szerepet játszott.

4.Az ökocímkével ellátott halászati és akvakultúra-termékek piaca

Jelenleg az EU az ökocímkével ellátott halászati és akvakultúra-termékek legnagyobb piaca. Az ökocímkével ellátott termékek piaci térnyerése azonban jelentős mértékben eltérő a különböző tagállamokban, és a fagyasztott, illetve feldolgozott termékekre koncentrálódik. A tengeri eredetű élelmiszerek fő fogyasztói (egy főre jutó fogyasztás) nem az ökocímkével ellátott termékek fő vásárlói. Például az olyan országokban, mint Franciaország, Olaszország, Portugália vagy Spanyolország, ahol a fogyasztók többnyire friss termékeket vásárolnak, az ökocímkék és a tanúsítványok szerepe elhanyagolható. Másrészről azonban egyes tagállamokban, például Németországban és az Egyesült Királyságban elterjedtek az ökocímkével ellátott termékek.

Egyéb fogyasztói tájékoztatási eszközökhöz képest viszonylag korlátozott az ökocímkék száma. A piaci részesedés növekedése csak néhány rendszert érint.

Jelenleg elsősorban a következő magánszervezetek bocsátanak ki saját ökocímkéket: a Tengergazdálkodási Tanács (MSC), amely 2014-re vonatkozóan 8,8 millió tonna kifogott vadon élő hal tanúsítását jelentette be (ami a globális kirakodások 10 %-a), a Friend of the Sea (FoS), amelyre vonatkozóan a FAO által rendelkezésre bocsátott adatok szerint 2011-ben nagyjából 10 millió tonnányi termék tanúsítása történt meg, a GLOBALG.A.P. Aquaculture Standards, amelyre vonatkozóan az adatok 2013-ban több mint 2 millió tonna termék tanúsítását mutatják, és az Akvakultúra-gazdálkodási Tanács (Aquaculture Stewardship Council, ASC), amely több mint 400 000 tonnányi termék tanúsítását jelentette be 2014-ben. A közelmúltban az Unió tagországaiból származó termelők is elindították a tanúsítási folyamatot a termékeikre vonatkozóan, főként halászatban, ami új piaci tendenciát jelez, mivel mindezidáig az Unióban értékesített, ökocímkével ellátott termékek nagy része importált termék volt.

Ezek a rendszerek bizonyos fajcsoportokra specializálódnak. Míg az MSC ökocímkéi főként a fehér húsú halakat (a globális fogások 45 %-át tanúsítva) és a kisméretű nyílt vízi fajokat érintik, addig az FoS a hallisztágazatot ellátó halászatra összpontosít, de tevékenysége a tonhal, a garnélarák és a fűrészes garnélarák, a kagylók és a lazac címkézésére is kiterjed. Az akvakultúra területén a GLOBALG.A.P tevékenysége főként a cápaharcsa, a tilápia, a lazac és garnélarák címkézéséhez kapcsolódott, az ASC ökocímkéi pedig ugyanezeket a fajokat, valamint a kagylókat és a pisztrángot érintették. Vannak arra utaló jelek, hogy együttműködés indul ezek között a rendszerek között a közös kritériumok és a kölcsönös elismerés tekintetében.

Az elmúlt évek során néhány ország már hatósági ökocímkéket hozott létre a halászati és akvakultúra-termékek vonatkozásában. Mindezidáig nem jelent meg nagyszabású közszférabeli rendszer a magánszervezetek által kibocsátott tanúsítás alternatívájaként. Az Unión belül 2014 végén Franciaország elindított egy hatósági ökocímkét a halászati és akvakultúra-termékek vonatkozásában. Korai még azonban megítélni ennek a potenciális piacát.

5.Az ökocímkékkel kapcsolatban felmerülő fő kérdések

Az elemzés és konzultáció során a halászati és akvakultúra-termékek tekintetében jelenleg létező ökocímkékhez kapcsolódóan az alábbi három fő kérdésre világítottak rá: a) a nyilatkozat hitelessége, b) az üzenetek sokféleségéből fakadó zavar, valamint c) a piacra lépés, ideértve a költségeket is.

a)A hitelesség kérdése a megtett nyilatkozat érvényességéhez kapcsolódik. Az ökocímke-rendszerek a fogyasztók környezeti kérdésekkel kapcsolatos tájékoztatásának legstrukturáltabb formáját jelentik. A hitelességet a rendszer felépítése alapozza meg, ideértve annak normáit, és a tanúsítási folyamat átláthatóságát.

A hitelesség biztosítása kulcsfontosságú a kiskereskedők számára, mivel az a márkakép lényeges eleme. Ennélfogva a nyilatkozat hitelessége kihat magának a kiskereskedőnek a hitelességére. Érdekes megfigyelni, hogy a tanúsított termékek nagy részét nem logóval értékesítik, és így a tanúsítás inkább a vállalkozások közötti kapcsolat részét képezi, és nem annyira a fogyasztók tájékoztatásának egy formáját jelenti.

b)A zavar gyakran az ökocímkék megfigyelt sokféleségéből ered, valamint abból a tendenciából, hogy nem különböztetik meg az ökocímkéket más, a vállalkozások és fogyasztók tájékoztatását szolgáló kezdeményezésektől, mint amilyenek a fogyasztóknak szánt útmutatók vagy a nem kormányzati szervezetek által szervezett kampányok.

A zavar másik forrása az ökocímkék tartalmában és céljában lévő különbség lehet. Ez a potenciális zavar áthatja az ellátási lánc minden szintjét. A termelők esetleg nem tudják, hogy melyik ökocímkére vonatkozóan szerezzenek tanúsítást, mivel ez a kiskereskedők választásától és az egyes piacok sajátos jellemzőitől függ. Ugyanakkor viszont a kiskereskedőknek olyan ökocímkéket kell választaniuk, amelyek a legjobb biztosítékot nyújtják a róluk alkotott kép szempontjából. Végezetül pedig a fogyasztók esetleg nincsenek tisztában azzal, hogy mit jelentenek az egyes ökocímkék.

Tekintettel arra a problémára, hogy el kell dönteni, melyik konkrét környezeti szempontra kell összpontosítani, és hogyan kell átvinni az üzenetet, ez többszörös tanúsítást és különböző üzeneteket eredményezhet. Ennek a hátránya, hogy zavar keletkezik, ami végső soron plusz költségeket eredményezhet a szereplők számára, valamint a nyilatkozatokkal szembeni bizalmatlansághoz vezethet.

c)A harmadik probléma a piacra lépéshez és a szereplők által viselt költségekhez kapcsolódik. Az ökocímke-rendszerek keretében történő tanúsítás ellenőrzésekkel, vizsgálatokkal és értékelésekkel jár. Ezenfelül egyéb költségek is felmerülhetnek, pl. az ökocímke logójának használatáért. Ez a folyamat olyan költségekkel és adminisztratív teherrel jár, amely nem feltétlenül jelenik meg a termelő értékesítési áraiban. A tanúsításhoz kapcsolódó költség különös jelentőséggel bír a kisüzemi termelők számára. Vannak rendszerek, amelyek saját forrásaikat felhasználva hoztak létre tájékoztató programokat, a nem kormányzati szervezetek pedig aktívan támogatják a kisüzemi termelők tanúsítását.

A tanúsítás emellett alapvető fontosságúvá vált a termelők és kereskedők számára olyan piacokra történő értékesítés tekintetében, amelyek egyébként zártak és alulértékeltek maradnak.

Ugyanakkor pedig lehetőséget biztosít a termelők számára arra, hogy megkülönböztessék termékeiket és új piacokat érjenek el.

6.A hatóságok lehetséges intézkedései

Az elmúlt évtizedben uniós és nemzetközi szintű kezdeményezések születtek a környezeti nyilatkozatok kezelése érdekében. A fenti 3. pontban leírtak szerint ezek között szerepel, hogy az Európai Unió számos jogalkotási és nem jogalkotási aktust fogadott el.

A megvalósíthatósági elemzés céljából három uniós fellépési alternatíva került meghatározásra: a rendelkezésre álló eszközök hatékony felhasználása, a minimális követelmények kidolgozása és lehetőség szerinti alkalmazása, valamint egy uniós szintű ökocímke létrehozása.