[pic] | EURÓPAI BIZOTTSÁG |

Brüsszel, 14.1.2011

COM(2010) 639 végleges /3

CORRIGENDUMAnnule et remplace le document COM(2010) 639 final du 10.11.2010Concerne les versions BG, ES, CS, IT, LV, LT, HU, RO, SL et SKDans la version hongroise concerne les pages : 5, 8, 9, 11, 13, 14, 15, 17 et 19

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

Energia 2020:A versenyképes, fenntartható és biztonságos energiaellátás és -felhasználás stratégiája

SEC(2010) 1346

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

Energia 2020:A versenyképes, fenntartható és biztonságos energiaellátás és -felhasználás stratégiája

Bevezetés

Nagy ára lehet a kudarcnak

Az energia a társadalom éltető ereje: a biztonságos, biztos, fenntartható és megfizethető energia jólétünk, iparunk és gazdaságunk alapja. Az EU összes üvegházhatású gázkibocsátásának közel 80 %-a ugyanakkor az energiafelhasználással vagy -előállítással összefüggésben keletkezik. A kialakult energiahelyzet ezért rendkívüli próbatételt jelent Európa számára. Évtizedekig is eltarthat, míg sikerül energiarendszereinket biztosabb és fenntarthatóbb pályára állítani, ehhez azonban már most döntéseket kell hozni. Ha ugyanis nem sikerül kiépíteni egy jól működő európai energiapiacot, azzal csak nőnek a fogyasztókat terhelő költségek, és veszélybe kerül Európa versenyképessége.

A következő tíz évben ezermilliárd EUR nagyságrendű beruházásokra lesz szükség az energiaiparban a meglévő energiaforrások diverzifikációjához, a berendezések cseréjéhez, valamint a kihívásnak számító, folyamatosan változó energiakövetelmények teljesítéséhez. Az energiaellátás – részben a belső termelésben bekövetkezett változások hatására végbement – szerkezeti átalakulása arra készteti az európai gazdaságokat, hogy bizonyos választásokat tegyenek az egyes energiatermékek és -infrastruktúrák között. Ezek a választások a következő 30 évben, sőt azt követően is éreztetni fogják hatásaikat. E halaszthatatlan döntések ambiciózus politikai keretet kívánnak. Halogatásuk mind a hosszú távú költségek, mind a biztonság szempontjából beláthatatlan következményekkel járhat a társadalomra nézve.

A közös uniós energiapolitika azon közös kívánalom köré rendeződött, hogy a piacon folyamatosan, fizikailag rendelkezésre álljanak a szükséges energiatermékek és -szolgáltatások, mégpedig olyan áron, amely minden fogyasztó számára (legyen szó akár lakossági, akár üzleti ügyfélről) megfizethető, és az energiapolitika az Unió általánosabb társadalmi és az éghajlatváltozással kapcsolatos céljainak teljesülése irányába is hasson. Az energiapolitika három fő céljára (az ellátásbiztonságra, a versenyképességre és a fenntarthatóságra) már a Lisszaboni Szerződés is kitér[1]. Így egyértelművé vált, hogy az energiapolitika területén Európának milyen elvárásoknak kell megfelelnie. Noha némi előrelépés már történt e célok irányában, Európa energiarendszerei a kihívások hatványozódásának ellenére még mindig nem alkalmazkodnak kellő ütemben a helyzethez. Az EU küszöbön álló bővítései is tovább növelik e kihívások nagyságát, mivel elavult infrastruktúrával és kevésbé versenyképes energiagazdasággal rendelkező országok válnak taggá.

Az Európai Tanács 2007-ben ambiciózus energia- és éghajlat-politikai célkitűzéseket fogadott el: 2020-ig az üvegházhatású gázok kibocsátásának 20 %-os vagy – bizonyos feltételek teljesülése esetén[2] – 30 %-os csökkentését, a megújuló energiaforrások részarányának 20 %-ra való növelését, valamint az energiahatékonyság 20 %-os javítását. Az Európai Parlament mindig is e célok mögött állt. Az Európai Tanács emellett a szén-dioxid-mentesítéssel kapcsolatban hosszú távú elvárásként fogalmazta meg az EU és más iparosodott országok számára, hogy 2050-ig 80–95 %-kal csökkentsék kibocsátásaikat.

Mindezek ellenére a jelenlegi stratégia várhatóan nem fog minden szempontból eredményre vezetni 2020-ig, és egészében véve alkalmatlan a hosszú távú kihívások kezelésére is. Az uniós energia- és éghajlat-politikai célok beépültek az Európai Tanács által 2010 júniusában elfogadott, az intelligens, fenntartható és inkluzív növekedésre irányuló „Európa 2020” stratégiába[3], valamint annak „Erőforrás-hatékony Európa” elnevezésű kiemelt kezdeményezésébe. Az EU-nak most az az egyik legsürgetőbb feladata, hogy megállapodjon a kívánt változásokat eredményező eszközökről, és ezzel biztosítsa, hogy Európa gazdasága a fokozottabb versenyképesség, biztonság és fenntarthatóság pályájára lépve kijuthasson a válságból.

Az energiapolitikai célkitűzések fontossága ellenére a teljesítés súlyos hiányosságokat mutat

A belső energiapiac továbbra is fragmentált, és az átláthatóság, a hozzáférhetőség és a kínálat tekintetében is bőven hagy kívánnivalót. A vállalkozások már túlnőttek a tagállami határokon, de fejlődésüknek továbbra is útját állják a nemzeti szabályozásokban és gyakorlatban fennálló különbségek. A nyílt és tisztességes piaci versenyt még számos körülmény hátráltatja[4]. A villamos energia kiskereskedelmi piacain érvényes fogyasztói feltételekről nemrégiben készült tanulmány szintén megállapítja, hogy a fogyasztók számára hozzáférhető kínálat elmarad az optimálistól[5]. A belső piac teljes kiépítését célzó jogszabályok végrehajtása csalódást keltő: csak a 2003-as második belső energiapiaci jogszabálycsomaggal összefüggésben több mint 40 jogsértési eljárás van folyamatban.

A belső energiaellátás biztonságát aláássa a beruházások és a technológiai haladás késedelme[6]. Ma Európában a villamosenergia-termelés közel 45 %-a származik alacsony szén-dioxid-kibocsátású energiaforrásokból, főként atom- és vízenergiából. Az ilyen energiaforrásokra épülő létesítmények korlátozott élettartama miatt azonban az EU bizonyos területei 2020-ra termelőkapacitásuk több mint egyharmadát is elveszíthetik. Ennek megfelelően a meglévő termelőkapacitások újakkal való kiváltására és kiterjesztésére, biztos alternatív nem fosszilis tüzelőanyag-forrásokra, a hálózatok megújuló energiaforrásokra való átállítására, valamint teljesen integrált belső energiapiacra van szükség. Ezzel egy időben a tagállamokkal szemben továbbra is követelmény, hogy fokozatosan hagyjanak fel a környezeti szempontból káros tevékenységek támogatásával.

A tagállamok által 2008 óta kidolgozott nemzeti energiahatékonysági cselekvési tervek minősége kiábrándító, mivel számtalan lehetőséget hagynak kiaknázatlanul. A közlekedési ágazat túl lassan mozdul el a megújuló energiaforrások használatának és az energiahatékonyság fokozásának irányába. Bár a megújuló energiaforrások 20 %-os részarányával kapcsolatos célkitűzés teljesítése felé nagyjából jó úton haladunk, az energiahatékonysággal kapcsolatban kitűzött célok teljesítésétől még igencsak messze vagyunk.

Nemzetközi szinten tudomást sem veszünk arról, hogy az utóbbi időben többen figyelmeztettek az olajpiaci kínálat jövőbeli szűkösségére[7]. A súlyos földgázellátási zavarok világossá tették, milyen sérülékeny is Európa, de ez a figyelmeztetés sem volt elég ahhoz, hogy kialakuljon a partner-, szállító- és tranzitországokban gondolkodó, közös szemlélet. Mindamellett lehetőség van az EU belső fosszilis tüzelőanyag-forrásainak, ezen belül a nem hagyományos gáznak a további térnyerésére, de hogy a jövőben milyen szerepet szánunk nekik, azt teljesen objektívan kell felmérni.

A tagállamok energiaellátásbeli kölcsönös egymásrautaltsága minden eddiginél „európaibb” fellépést kíván

Az energiapolitika kidolgozásakor uniós szinten kell tervezni. A tagállami szinten hozott energiapolitikai döntések óhatatlanul más tagállamokra is kihatnak. Az optimális energiaszerkezet biztosításához, amely a megújuló energiaforrások hasznosításának gyors fejlődését is feltételezi, legalább kontinensnyi nagyságú piacot kell teremteni. Az energiaágazat az az ágazat, amelyben a páneurópai szintű piac a legtöbb előnnyel jár. A fragmentált piacok nemcsak az ellátásbiztonságot ássák alá, hanem az energiapiaci verseny potenciális előnyeit is korlátozzák. Itt az ideje, hogy az energiapolitika valóban európaivá váljon.

Ahogyan az energiaforrásokért folytatott verseny világszerte fokozódik, az Uniónak továbbra is vonzó célpontnak kell maradnia a vállalkozások számára. Az új európai energiaügyi stratégiának támogatnia kell az Európai Bizottság által a napokban az iparpolitika területén előterjesztett integrált megközelítést[8], különösen mivel az energia továbbra is jelentős költségtényező az ipar számára[9]. Az energiatechnológiai piacokon az EU-nak szintén meg kell szilárdítania versenyképességét. A teljes energiafogyasztásban a megújuló forrásból származó energia részaránya folyamatosan nő: 2008-ban a bruttó végfelhasználói összenergia-szükségletnek már mintegy 10 %-át fedezte. 2009-ben az újonnan üzembe állított villamosenergia-termelő kapacitás 62 %-a hasznosított megújuló energiaforrásokat, elsősorban szél- és napenergiát. Európa versenyelőnye azonban apadni látszik. A megújuló energiaforrások népszerűségét mutató 2010-es index[10] szerint a megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos befektetési lehetőségek szempontjából már az USA és Kína számít a legvonzóbb célpontnak. Új stimulusra van szükség; az említett kihívások kezeléséhez minden eddiginél nagyobb igény mutatkozik arra, hogy az EU vezető szerepet vállaljon.

Nemzetközi színtéren az EU növelhetné súlyát és befolyását, ha felvállalná a közös érdekek és ambíciók képviseletét. Az EU a világ összes energiafogyasztásának ötödét adja, a nemzetközi energiapiacokon mégis kevesebb befolyással rendelkezik, mint amely gazdasági súlyából adódna. A globális energiapiacokon egyre kisebb a mozgástér, a globális kereslet növekedésének hátterében pedig javarészt a fejlődő ázsiai országok és a közel-keleti országok állnak[11]. Az EU a világ legnagyobb energiaimportőreként jobban ki van téve az ellátásbiztonságot érintő kockázatoknak.

Azzal, hogy az energiapolitika az Európai Unióról szóló szerződés részévé vált, teljesen más perspektívába került.

Építenünk kell az eddig elért eredményekre, és nagyban kell gondolkodnunk

Az EU nem engedheti meg magának, hogy energiapolitikai ambíciói derékba törjenek. A Bizottság ezért a 2020-ig tartó időszakra új energiapolitikai stratégiát terjeszt elő. A stratégia várhatóan megszilárdítja az eddigi intézkedéseket, és erőteljesebb fellépést biztosít az új kihívásokkal küszködő területeken. Tartalma kiterjedt intézményközi egyeztetés és széles körű nyilvános konzultációk eredménye.

A hangsúly nem a különböző energiaforrások összehasonlító elemzésére, hanem a középtávra szóló uniós szakpolitikai célkitűzések teljesítéséhez szükséges lépésekre esik. Az energiaszerkezetet érintően számos forgatókönyvet felvázol majd a közeljövőben megjelenő, a 2050-ig tartó időszakra szóló energiapolitikai útiterv, mely ismerteti többek között az európai hosszú távú szén-dioxid-mentesítés lehetséges módjait és azok energiapolitikai döntésekre gyakorolt hatásait. A stratégia meghatározza, milyen szakpolitikai döntésekre van szükség legelőször ahhoz, hogy a jelenlegi állás szerint a 2020-ra kitűzött energiapolitikai célok teljesíthetőek legyenek. A 2050-re megvalósítandó alacsony szén-dioxid-kibocsátású gazdaságra és az energiapolitikára vonatkozó útitervek – a bennük foglalt hosszú távú gondolatoknak köszönhetően – további tájékoztatásul és útmutatóul szolgálnak ezen cselekvési programhoz és végrehajtásához.

Gyökeres változásokra lenne égetően szükség az energiatermelésben, -felhasználásban és -ellátásban

A stratégiában mindenekelőtt az az igény kap hangsúlyt, hogy az energiapolitika területén megteendő lépéseket úgy kell egyensúlyba hozni, hogy a keresletközpontúság elve jusson érvényre, erősödjön a fogyasztók pozíciója, és a gazdasági növekedés függetlenedjen az energiafelhasználástól. Különösen a közlekedésben és az építőiparban lenne szükség az energiamegtakarítást eredményező aktív politikák folytatására és a kínálat nem szennyező energiaforrásokkal való fokozatos diverzifikálására. Az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszeren túl a stratégia olyan piaci feltételek megteremtéséhez járul hozzá, amelyek nagyobb energiamegtakarításra és az alacsony szén-dioxid-kibocsátású technológiákra irányuló beruházásokra ösztönöznek, egyben módot nyújtanak a központosított vagy elosztott megújuló energiaforrások széles skálájának, valamint az energiatárolás és az elektromobilitás (az elektromos személygépkocsik és tömegközlekedési eszközök) fő technológiáinak kiaknázására.

Az energiapolitika elengedhetetlen mind az intelligens, fenntartható és inkluzív növekedésre irányuló, új stratégia céljainak teljesítéséhez, mind pedig az erős, diverzifikált és versenyképes ipari bázis támogatásához. Ezen a téren Európának el kell ismernie, hogy ipari bázisára a teljes értéklánc mentén minden egyes ágazatban szükség van.

A közhivataloknak jó példával kell elöl járniuk. A hatóságok évente az EU GDP-jének 16 %-a, mintegy 1500 milliárd EUR felhasználása felett rendelkeznek. A közbeszerzési szabályokban energiahatékonysági feltételeket kell kikötni annak érdekében, hogy – különösen az épületek esetében és a közlekedésben – nőjön az energiamegtakarítás és közhasználatúvá váljanak az innovatív megoldások. Az energiahatékonyságot növelő piaci alapú és egyéb szakpolitikai eszközökben (köztük az adópolitikában) rejlő lehetőségeket szintén teljes mértékben ki kell használni.

A kínálati oldalon továbbra is a biztos és versenyképes energiaforrások kifejlesztése kezelendő prioritásként. A villamosenergia-termelés területén végrehajtott beruházásoknak azt kell eredményezniük, hogy 2020 elejére a megtermelt villamos energia közel kétharmada (a jelenlegi 45 %-kal szemben) alacsony szén-dioxid-kibocsátású energiaforrásokból származzon. Ebben a vonatkozásban elsőbbséget kell biztosítani a megújuló energiaforrások számára. A stratégiának uniós szinten olyan keretet kell biztosítania, amely a nemzeti különbségeket tiszteletben tartva egyrészt lehetőséget ad a tagállamoknak arra, hogy adott esetben túlteljesítsék vállalásaikat, másrészt gondoskodik róla, hogy a megújuló energiaforrások és technológiák 2020-ra gazdaságilag versenyképessé váljanak.

A jelenleg az összes uniós energiatermelés egyharmadát és a szén-dioxid-mentes villamosenergia-termelés kétharmadát adó atomenergia szerepét nyitottan és objektívan kell kezelni. Az Euratom-Szerződés összes rendelkezését szigorúan be kell tartani, különösen a biztonságot érintően. Mivel Európában és a világban megújult érdeklődés mutatkozik a villamosenergia-termelés e formája iránt, további kutatásnak kell összpontosulnia a radioaktívhulladék-kezelési technológiákra és azok biztonságos alkalmazására, továbbá mindezek mellett – a jövőre hosszabb távon készülve – az újgenerációs maghasadási rendszerek kifejlesztésére, a fenntarthatóság növelésére, valamint a kapcsolt hő- és villamosenergia-termelés és a magfúzió (ITER) további fejlesztésére.

Ami az olaj- és gázellátást illeti, a bővülő import és a feltörekvő és fejlődő országok növekvő energiaigénye olyan erősebb mechanizmusokat követel, amelyek új, diverzifikált és biztonságos ellátási útvonalakat garantálnak. A nyersolajhoz való hozzáférésen kívül a finomító infrastruktúra is létfontosságú eleme az ellátási láncnak. Az EU tekintélyes geopolitikai partnernek számít az energiapiacokon, és erejéhez mérten kell tudnia fellépni.

Az új energiaügyi stratégia öt kiemelt területre összpontosít:

1. az energiahatékony Európa megteremtése;

2. valóban páneurópai integrált energiapiac kiépítése;

3. a fogyasztói pozíciók erősítése, a biztonság lehető legmagasabb szintjének biztosítása;

4. Európa vezető szerepének kiterjesztése az energiatechnológiára és az innovációra;

5. az uniós energiapiac külső dimenziójának megerősítése.

1. Hatékony energiafelhasználás: 20%-os megtakarítás 2020-ig

Európa nem engedheti meg magának az energiapazarlást. Az energiahatékonyság a 2020-ra kitűzött fő célok közé tartozik, de a hosszú távú energiaügyi és éghajlat-politikai célok elérésének is kulcsa. Az EU-nak olyan új energiahatékonysági stratégiát kell kidolgoznia, amely a tagállamok számára lehetővé teszi, hogy energiafelhasználásukat még inkább függetlenítsék a gazdasági növekedéstől. Ez a stratégia figyelembe fogja venni a tagállamok energiaszükségletében fennálló különbségeket. Az energia hatékony felhasználása a leginkább költséghatékony módja a kibocsátáscsökkentésnek, az energiabiztonság és a versenyképesség növelésének, az energiafogyasztás megfizethetőbbé tételének és – az exportágazatokat is ideértve – a munkahelyteremtésnek. Mindezeken túlmenően kézzelfogható előnyöket biztosít az állampolgárok számára: egy nagyobb energiahatékonysággal működő háztartás évente átlagosan akár 1000 EUR-t is megtakaríthat[12].

Azzal az ellentmondással is foglalkozni kell, hogy az energiaintenzív és az újabb termékek iránti növekvő kereslet meghaladja az energiahatékonysági megtakarításokat. A szavak után eljött a tettek ideje. Ennek megfelelően az energiahatékonyság kívánalmának be kell kerülnie az összes érintett szakpolitika fősodrába, a meglévő viselkedésminták megváltoztatása érdekében még az oktatásba és a képzésbe is. Az energiahatékonysági kritériumokat minden területen érvényre kell juttatni, ideértve a közpénzek elosztását is.

Erőfeszítésekre a teljes energiaellátási lánc mentén szükség van: az energiatermeléstől kezdve az energiaszállításon és -elosztáson át a végfelhasználásig. A megfelelés hatékony monitoringja, a kellő piacfelügyelet, az energetikai szolgáltatások és auditok széles körű igénybevétele, valamint az anyagfelhasználás hatékonysága és az újrahasznosítás szintén mind-mind nélkülözhetetlen feltétel.

Messze vagyunk még a 20 %-os energiamegtakarítási célkitűzés teljesítésétől. Az új stratégia ezért rendíthetetlen politikai kötelezettségvállalásra szólít fel, a teljesítéshez vezető utat pedig a célok pontos definiálásában és a megfelelés gondos figyelemmel kísérésében látja. A tagállamokkal és a regionális vagy helyi hatóságokkal szemben azt az elvárást fogalmazza meg a stratégia, hogy átfogó nemzeti energiahatékonysági cselekvési tervek révén erősítsék meg a szükséges szakpolitikai lépések végrehajtását, és teljes mértékben hasznosítsanak minden rendelkezésre álló eszközt, célkitűzést és mutatót.

Külön figyelmet kell szentelni azoknak az ágazatoknak, amelyek az energiahatékonyság fokozása szempontjából a legtöbb potenciállal rendelkeznek, nevezetesen a meglévő épületállomány kezelésének és a közlekedési ágazatnak. A tagállamok jogilag kötelező erejű célkitűzésekről állapodtak meg ezeket az ágazatokat és a kibocsátáskereskedelmi rendszer hatálya alá nem tartozó többi ágazatot illetően, de a megfelelő intézkedések még hátravannak[13]. Az energiaadó-irányelv felülvizsgálata a helyes irányba terelheti az erőfeszítéseket, és az energiahatékonyságot érintően hosszú távú hozadékai is lehetnek. Intézkedéseket kell kidolgozni annak érdekében, hogy jelentősen felgyorsuljon az energiahatékony termékek és technológiák alkalmazásával végzett átalakítások üteme. A lakóépületek kapcsán az ingatlantulajdonosok és a bérlők közötti érdekkülönbségeket figyelembe vevő ösztönzők kérdésével szintén foglalkozni kell. A középületek tekintélyes állományát illetően a hatóságoknak az összes rendelkezésre álló lehetőséget, köztük az EU regionális politikája nyújtotta eszközöket is meg kell ragadniuk annak érdekében, hogy az épületek energiahatékonyságát fokozzák és azok külső energiaellátástól való mind nagyobb mértékű függetlenítését biztosítsák. A közlekedésben élni kell többek között a multimodális megoldások, valamint az energiahatékony gépjárművek és vezetési stílus nyújtotta jelentős megtakarítási lehetőségekkel.

Az információs és kommunikációs technológiák fontos szerepet játszanak a főbb kibocsátó ágazatok hatékonyságának javításában. E technológiák alkalmazása lehetőséget teremt a kisebb forrásigényű termékekre és szolgáltatásokra való szerkezeti váltásra, az épületek és a villamosenergia-hálózatok esetében energiamegtakarításra, valamint a hatékonyabb és kevesebb energiát fogyasztó, intelligens közlekedési rendszerek megvalósítására[14].

Az iparnak az energiahatékonyságra vonatkozó célkitűzéseket és az energiatechnológiai innovációt meg kell jelenítenie az üzleti modellekben. Nagyobb vállalkozások esetében ehhez a kibocsátáskereskedelmi rendszer jelentősen hozzájárul, de a kisebb vállalkozások körében is szükség lenne további eszközökre, például kiterjedtebb energiaauditra, energiagazdálkodási rendszerekre és a kkv-kat támogató mechanizmusokra. A hatékonysági teljesítménymutatókból a vállalkozások képet kaphatnának saját és versenytársaik energiahatékonysági helyzetéről. Az energiahatékonyságnak – a villamos energia felhasználását tekintve is – már önmagában nyereséges üzletté kell válnia, amely az energiatakarékos technikák és gyakorlati megoldások stabil belső piacához, nemzetközi szinten pedig új kereskedelmi lehetőségekhez vezet. Az előnyöket tovább növelné egy széles körű erőforrás-hatékonyságot biztosító keret.

A közszektornak jó példával kell elöl járnia. A közszektor energiafogyasztásával kapcsolatban ambiciózus célokat kell kitűzni. A közbeszerzésnek az energiahatékonyság irányába kell hatnia. Támogatni kell azokat a helyi szintű, innovatív, integrált energetikai megoldásokat, amelyek hozzájárulnak az úgynevezett „intelligens városok” kiépítéséhez. A helyhatóságok a szükséges változás fontos mozgatórugói, így a felőlük érkező kezdeményezéseket, például a Polgármesterek Szövetségét tovább kell erősíteni. Az összes energia 80 %-át elfogyasztó városok és városi térségek egyszerre részei az energiahatékonysági problémának és a megoldásnak.

Az erőforrások hatékony felhasználását szolgáló politikák, köztük az energiahatékonysági beruházások gyakran rövid távú indulóköltségekkel járnak, mielőtt közép- vagy hosszú távon éreztetni tudnák előnyeiket. Olyan eszközökre van szükség, amelyek ösztönzőleg hatnak az energiahatékony technológiákra és gyakorlati megoldásokra irányuló új beruházásokra. Az uniós támogatás a támogatás összegének többszörösét kitevő beruházást tud mozgósítani, és ezen a területen is innovatív megoldásokra van szükség. Az innovatív és körültekintően megválasztott[15] fiskális eszközök és árképzés szintén viselkedésbeli változásokat indukálhatnak vagy beruházások finanszírozási forrásául szolgálhatnak.

A 2011 elején közzéteendő energiahatékonysági tervet az év fennmaradó részében további konkrét jogalkotási javaslatok fogják követni. A terv finanszírozási kérdésekkel is foglalkozni fog, így kitér a pénzügyi eszközök hozzáférhetőségére, az innovatív finanszírozási termékek rendelkezésre állására, az energiahatékonysági beruházásokat elindító ösztönzőkre, valamint az uniós finanszírozás szerepére, különös tekintettel a strukturális alapokra. A dokumentum az eddigi sikeres példákból szintén meríteni fog.

1. kiemelt terület: Az energiahatékony Európa megteremtése 1. fellépés: A legnagyobb energiamegtakarítási potenciállal rendelkező ágazatoknak – az épületgazdálkodásnak és a közlekedésnek – az energiahatékonysági célok szolgálatába állítása Az energiahatékonyságot növelő felújítások ütemét beruházásösztönző eszközökkel, az energetikai szolgáltató vállalkozások fokozottabb igénybevételével, nagyfokú forrástöbbszörözést biztosító, innovatív pénzügyi eszközökkel, valamint európai, nemzeti és helyi szintű pénzügyi tervezéssel fel kell gyorsítani. Ebben a vonatkozásban a Bizottság jövőbeni javaslataiban szerepel majd a beruházásösztönző eszközök megosztása az ingatlantulajdonosok és a bérlők között, illetve az épületek energetikai jellemzőire utaló címkék bevezetése (az ingatlanpiacon alkalmazható tanúsítványok és az állami támogatási politikák). A közhivataloknak jó példával kell elöl járniuk. Energetikai kritériumokat kell alkalmazni (a hatékonysággal, a megújuló energiaforrásokkal és az intelligens hálózatok kiépítésével kapcsolatban) minden termék, szolgáltatás és építési beruházás közbeszerzésekor. Olyan programokra és technikai támogatásra van szükség, amelyek révén az energetikai szolgáltatási piac résztvevői egyaránt képessé válhatnak a köz- és a magánszektorra irányuló projektek végrehajtásához szükséges finanszírozási rendszerek kialakítására és strukturálására. Az uniós finanszírozási programok az energiamegtakarítási projektekre fognak koncentrálni, és a pénzügyi támogatás odaítélését szigorúan energiahatékonysági mutatókhoz fogják kötni. A közlekedéspolitika jövőjéről szóló, hamarosan megjelenő fehér könyv a közlekedés fenntarthatóságát javító és az olajfüggőséget csökkentő intézkedések tára lesz. Egyebek mellett olyan kezdeményezések kapnak benne helyet, mint a közlekedési rendszer energiahatékonyságát többek között a tiszta városi mobilitás vagy a multimodális közlekedési megoldások támogatásával növelő lépések, az intelligens közlekedésszervezés, az összes gépjárműre alkalmazandó energiahatékonysági normák, a megfelelő gazdasági visszajelzések és a fenntarthatóságot biztosító viselkedésminták népszerűsítése. Ehhez kapcsolódóan az energiahatékonyabb személygépkocsik címkézésének kérdését is érdemes körbejárni. 2. fellépés: Az ipar versenyképességének erősítése a hatékonyság növelésével A Bizottság az európai ipar versenyképességét a nagy energia- és erőforrás-igényű termékek környezetbarát tervezésére vonatkozó követelmények szélesítésével, illetőleg emellett, ahol lehetséges, rendszerszintű követelmények megállapításával kívánja energiahatékonyabbá, s ezáltal versenyképesebbé tenni. További megfontolást érdemel a nagy energia- és erőforrás-igényű iparágakkal köthető önkéntes megállapodások lehetséges hatása. Az energiahatékonyságot jelző címkézés szélesebb körű alkalmazásával módot kell adni a termékek átfogóbb összehasonlítására. Az iparban és a szolgáltatási ágazatban energiagazdálkodási rendszereket (pl. auditok, tervek, energiagazdálkodási felelősök) kell bevezetni. A kkv-k részére külön támogatási mechanizmusokat kell létrehozni, ezzel is kiemelve célcsoportjukat. 3. fellépés: Az energiaellátás hatékonyságának megerősítése Az energiahatékonyságnak úgy a termelés, mint az elosztás viszonylatában alapvető kívánalommá kell válnia a termelőkapacitások engedélyezésekor, és meg kell teremteni az alapot a nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelés, illetőleg a távfűtés és a távhűtés jelentős térnyeréséhez. A disztribútorokkal és a szolgáltatókkal (kiskereskedőkkel) szemben követelményként kell megfogalmazni, hogy például harmadik felek energetikai szolgáltatásai révén vagy célzott eszközökkel („fehér tanúsítványokkal”, közhasznú díjakkal vagy hasonló megoldásokkal) garantálni tudják a fogyasztók számára a dokumentált energiamegtakarítást, és gyorsítsák fel a fogyasztóközpontú, felhasználóbarát innovatív eszközök, például az intelligens fogyasztásmérők bevezetését, amelyek tényleges előnyökkel szolgálnak a fogyasztók számára. 4. fellépés: A nemzeti energiahatékonysági cselekvési tervek legteljesebb kiaknázása A nemzeti energiahatékonysági cselekvési tervek átfogó teljesítménymutatókkal szolgálnak az energiahatékonyságot illetően, a teljesítmény figyelemmel kísérése érdekében pedig olyan mérhető célokat és mutatókat határoznak meg, amelyek figyelembe veszik a relatív kiindulási helyzetet és a nemzeti körülményeket. Az éves értékelések mechanizmusának az Európa 2020 stratégia energiahatékonysági célkitűzéséinek irányába is hatnia kell. |

- 2. AZ ENERGIA SZABAD MOZGÁSÁNAK BIZTOSÍTÁSA

Európa energiapiacai meg lettek nyitva annak érdekében, hogy a polgárok megbízhatóbb módon és versenyképesebb áron fenntarthatóbb energiához juthassanak hozzá. Ennek maradéktalan megvalósulásához azonban még jelentős erőfeszítésekre lesz szükség, amelyek révén egységbe kapcsolt, a mainál integráltabb és versengőbb piac alakulhat ki.

A villamosenergia- és a gázpiacok még nem működnek egységes piacként: javarészt nemzeti piacokra tagozódnak, és így a nyílt és tisztességes verseny előtt még számos akadály tornyosul. A legtöbb energiapiac az adott ország határaihoz igazodik és erősen koncentrált, az inkumbens vállalkozások gyakran de facto monopolhelyzetben vannak. A versenyt számos tagállamban a szabályozott energiaárak is korlátozzák[16]. Az energiaágazatban még fennálló versenyellenes gyakorlattal[17] szemben a versenyszabályok proaktív betartatásával kell fellépni nemcsak a Bizottságnak, hanem a tagállamoknak is. Ha az energiapiacokon javul a versenyhelyzet, az megfelelő ösztönzést ad a kívánt beruházásokhoz, és azok költségeit a szükséges minimumra korlátozza.

Európa megtette az első lépést ez irányban azzal, hogy meghatározta a megújuló energiaforrások 2020-ra elérendő 20 %-os részarányát biztosítani hivatott jogi keretszabályozást. A szabályozás maradéktalan végrehajtásáról szintén gondoskodni kell, hogy a megújuló energiaforrások nagyarányú felhasználása 2020 után is biztosított legyen. A jogszabályokat megfelelően be is kell tartatni, befektetői bizalmat teremtve ezzel a megújuló energiaforrásokra épülő új termelési, szállítási és tárolási beruházásokhoz. A megújuló energiaforrásokról szóló irányelv hatásairól 2011-től indul felülvizsgálat annak érdekében, hogy az irányelv hatályát ki lehessen terjeszteni vagy megerősíteni ott és amikor a következtetések alapján arra szükség lesz.

A megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos további fejlesztésekhez még egy ideig támogatási programokra lesz szükség. A Bizottság feladata annak biztosítása, hogy a programok fenntarthatóak legyenek, lépést tartsanak a technikai haladással, és ne akadályozzák az innovációt vagy a versenyt. Ezen túlmenően a Bizottságnak a nemzeti rendszerek közötti megfelelő fokú konvergenciáról vagy harmonizációról is gondoskodnia kell azzal párhuzamosan, hogy a megújuló energiaforrásból előállított energia piaca túllép a helyi kereteken, és az ellátás határokon átnyúló jelleget ölt. Ebben az összefüggésben a megújuló energiaforrásokból előállított energia páneurópai kereskedelmét szabályozó követelményeket a legjobb gyakorlati megoldások alapján szükséges meghatározni. Nagyobb arányban kell kiegyensúlyozott, költséghatékony és kiszámítható betáplálási felárakat alkalmazni, és konkrét technológiákhoz kapcsolódó támogatást és pénzügyi eszközöket kell mobilizálni – mindenkor betartva az állami támogatásokra vonatkozó szabályokat, ha alkalmazandók. Különösen a támogatási programok visszamenőleges hatályú módosításától tanácsos tartózkodni, mert kedvezőtlen hatása megingatja a befektetők bizalmát.

Ahogyan azt a Monti-jelentés felvázolta, annak az alaphálózatnak a kiépítése jelenti 2020-ig az új kihívást, amely a villamos áramot és a gázt el tudja juttatni oda, ahol szükség van rájuk. Mindaddig esély sincs arra, hogy a piac beváltsa a hozzá fűzött reményeket, míg létre nem jön egy egész Európát behálózó, a távközlés vagy közlekedés stratégiai ágazatának átviteli, illetve szállítási rendszeréhez hasonlítható, megfelelő infrastruktúra. További erőfeszítésekre van szükség az energetikai infrastruktúra fejlesztése terén különösen a 2004-ben és később csatlakozott tagországok és a kevésbé fejlett régiók esetében.

Európa még ma sem rendelkezik olyan hálózati infrastruktúrával, amely biztosíthatná a megújuló energiaforrások hasznosításának fejlődését, valamint azt, hogy a megújulók a hagyományos energiaforrásokkal azonos feltételekkel szállhassanak versenybe. Az északi nagy kiterjedésű szélerőműparkok és a déli napenergia-termelő létesítmények megfelelő nagyfeszültségű távvezeték-hálózatot igényelnek, amely a megtermelt zöldenergiát el tudja juttatni a nagy energiaigényű területekre. A hálózat jelenlegi állapotában igen nehezen tudná befogadni a 2020-as célok szerinti mennyiségű (a bruttó villamosenergia-termelés 33 %-át kitevő) megújuló energiát.

A megújuló energiaforrásokban rejlő lehetőségek teljes kiaknázásához, az energiamegtakarításhoz és az energetikai szolgáltatások fejlesztéséhez nélkülözhetetlenek az intelligens fogyasztásmérők és villamosenergia-hálózatok. Már jóval 2020 előtt világos politikára és egységes szabványokra lesz szükség az intelligens fogyasztásméréssel és hálózatokkal[18] kapcsolatban, hogy a teljes hálózat műszakilag kölcsönösen átjárható legyen.

A tagállamok szolidaritási kötelezettsége mit sem ér, ha nincs meg hozzá a kellő belső infrastruktúra és a külső határokon és a tengeri területeken átívelő rendszerösszekötés. Jelentős energiaimportőrként az EU-t közvetlenül érintik a szomszédos országok hálózatfejlesztései. Az EU határain létesítendő rendszerösszekötők kiépítése éppolyan figyelmet és politikákat kíván, mint az unión belüli projektek. Ezek a csatlakozások nemcsak szomszédaink számára létfontosságúak, hanem ellátásbiztonságot és stabilitást jelentenek az EU-nak is. Kiemelt figyelmet fog kapni a Déli Gázfolyosó kezdeményezés, valamint az európai érdekű projektek, például a Nabucco és az ITGI tényleges beindítása.

2020-ig mintegy ezermilliárd EUR összegű beruházásra lesz szükség az elavult termelőlétesítmények cseréjéhez, az infrastruktúrák korszerűsítéséhez és átalakításához, valamint a kis szén-dioxid-kibocsátású energiaforrások iránti növekvő és változó kereslet kielégítéséhez. Míg a beruházási döntések elsősorban a piaci szereplőkön (energiaágazatbeli vállalkozások, rendszerüzemeltetők és fogyasztók) múlnak, a döntésekhez szükséges stabil és átlátható keretek megteremtésével a közpolitika is fontos szerepet játszik. A harmadik belső energiapiaci jogszabálycsomagon belül létrehozott új eszközökre, köztük az Energiaszabályozók Együttműködési Ügynökségére és a villamosenergia-piaci átvitelirendszer-üzemeltetők, illetve a gázpiaci szállításirendszer-üzemeltetők új hálózatára (ENTSO-E és ENTSO-G) az elkövetkezendő években teljes mértékben támaszkodni kell az energiapiacok integrációjának kiteljesítéséhez. A regionális kezdeményezések[19] előrelépést jelenthetnek az egységes európai piac megvalósulásához vezető úton.

Az infrastrukturális beruházások pénzügyi fedezete továbbra is leginkább a fogyasztók által fizetett díjakból származik majd. A beruházások nagyságrendje, jellege és stratégiai jelentősége miatt azonban nem szabad elvárni, hogy az összes szükséges beruházást kizárólag a piac hajtsa végre. Az energetikai infrastruktúra fejlesztésével kapcsolatban a Bizottság új stratégiát készül elfogadni, amely a villamosenergia-, a gáz-, a kőolaj- és más energiahordozókra épülő ágazatokban megfelelő hálózati beruházásokat indukál majd. Ha stabil az ellátás, a földgáz a következő években is kulcsszerepet fog betölteni az EU energiaszerkezetében, miközben a gáz – változó hozamú energiatermelés mellett kisegítő tüzelőanyagként – ugyancsak előtérbe kerülhet. Ehhez diverzifikált importra, vezetékes gázt és cseppfolyósított földgázt kezelni képes terminálokra, valamint egymással mindinkább összekapcsolt belföldi gázhálózatokra lesz szükség.

A finanszírozás mellett a bonyolult és hosszadalmas adminisztratív eljárások is akadályozhatják a folyamatokat. Az európai érdekű projektekhez kapcsolódó jelenlegi szabályokat és eljárásokat (például az ellátásbiztonságra, a szolidaritásra vagy a megújuló energiaforrások integrálására szolgáló szabályokat) jelentős mértékben tovább kell fejleszteni és ésszerűsíteni kell, mindvégig tiszteletben tartva ugyanakkor az általános elfogadottság és a meglévő környezetvédelmi szabályozás elveit. A helyi, a regionális és a nemzeti szintű közösségek akkor fognak konstruktívabb szerepet vállalni az európai érdekű projektek előmozdításában, ha ezek számukra egyúttal – például a közfinanszírozáshoz való kiváltságos hozzáférés révén – rövid távú, kézzelfogható előnyökkel is járnak.

2. kiemelt terület: Valóban páneurópai integrált energiapiac kiépítése 1. fellépés: A belső piac megteremtését célzó jogszabályok késedelem nélküli és pontos végrehajtása A Bizottság a jövőben is erőteljes versenypolitikát folytat és gondoskodik a belső energiapiac megteremtését szolgáló meglévő intézkedések megfelelő és kellő időben történő végrehajtásáról. Az energiapiac további integrációja érdekében meg kell szilárdítani a szabályozás kereteit (például üzemi és kereskedelmi szabályzatok kidolgozásával), emellett további lépésként élni kell a piacok összekapcsolásának lehetőségével, a célmodellek kifejlesztésével[20] és a nagykereskedelmi piacok tényleges átláthatóságon és felügyeleten alapuló, erőteljes keretének megteremtésével. Amennyiben ezek az intézkedések nem bizonyulnak elégségesnek vagy az Energiaszabályozók Együttműködési Ügynökségének hatásköre szűknek bizonyul, további jogalkotási intézkedésekre kerülhet sor. 2. fellépés: Programterv készítése a 2020–2030. időszak európai infrastruktúrájáról Az infrastruktúráról szóló, most készülő bizottsági közlemény révén Európa meg tudja határozni a működő belső piac teljes kiépítéséhez telepítendő elsődleges infrastruktúrát, amely képes befogadni a megújuló energiaforrásokból termelt nagy mennyiségű energiát és garantálja az ellátásbiztonságot, összhangban a 2050-re megvalósítandó, fenntartható európai energiarendszerre vonatkozó hosszú távú elképzelésekkel. 2015-ben már egyetlen tagállam sem lehet kívül az európai belső piacon. A terv a határkeresztező folyosókkal is foglalkozni fog. Az ENTSO-E és az ENTSO-G tízéves hálózatfejlesztési terveit az Energiaszabályozók Együttműködési Ügynökségének közreműködésével és az összes érintett érdekelt részvételével tovább kell folytatni. Ez a folyamat építeni fog a bevált regionális (például a balti térségbeli) kezdeményezések eredményeire, felméri a szükséges tárolókapacitásokat, és az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodást szolgáló intézkedéseket is tartalmazni fog, az Unión belüli szén-dioxid-szállító infrastruktúra iránti esetleges jövőbeni igénnyel is számolva. A Bizottság javaslatának további célja, hogy felkészítse a hálózatot az energia- és a közlekedéspolitikából eredő, elkerülhetetlen keresletváltozásokra, például az elektromobilitásra, valamint a megújuló energiaforrásokból való decentralizált, egyben nagy volumenű energia-előállítás növekedésére. A Bizottság jövőre egy sor szakpolitikai eszközre tesz majd javaslatot, amelyek a következő két évtizedre előretekintve az infrastruktúrát érintő stratégiai prioritások érvényre juttatását célozzák. A javaslatban szerepelni fog az Európai Unió egészének versenyképes energiaellátása, a környezeti fenntarthatóság, a megújuló energiaforrásokhoz való hozzáférés, valamint az ellátásbiztonság szempontjából stratégiai fontosságú infrastruktúrák meghatározásának egy új módszere is. A Bizottság a feltérképezés során ezeket a létfontosságú elemeket „európai érdekűként” egyértelműen azonosítani fogja, ami lehetőséget ad arra, hogy a szóban forgó kezdeményezések élvezhessék egy átgondoltabb engedélyezési eljárás és – szükség esetén – a koncentrált finanszírozás előnyeit. A feltérképezés egyik alapköve a szelektivitás elve lesz, és a harmadik országokkal létesített hálózati csatlakozások is kellőképpen figyelembevételre kerülnek benne. Az Energiaszabályozók Együttműködési Ügynöksége, az ENTSO-E és az ENTSO-G megbízást fog kapni az európai villamosenergia- és gázhálózatok 2020–2030. időszakra szóló programtervének kidolgozására. Ezt követi majd a 2050-es energiapolitikai útiterv alapján kialakítandó, hosszabb távra szóló jövőkép felvázolása 2011-ben. 3. fellépés: Az infrastruktúra-fejlesztésekhez kapcsolódó engedélyezési eljárások és piaci szabályok ésszerűsítése A Bizottság olyan engedélyezési rendszer bevezetésére fog javaslatot tenni, amely az „európai érdekű” projektek tekintetében javítja a jelenlegi eljárást, egyebek mellett például azáltal, hogy nemzeti szinten egyetlen hatóságot jelöl ki a feladatra, miközben tiszteletben tartja a biztonsági és védelmi normákat, és biztosítja az uniós környezetvédelmi jogszabályok maradéktalan érvényre jutását. Az ésszerűbb és jobb eljárásnak köszönhetően nő az átláthatóság, valamint helyi, regionális és nemzeti szinten nyílt és átlátható vitákra nyílik mód, melyek révén javítható ezen létesítmények közmegítélése és elfogadottsága. Ezen túlmenően a Bizottság meg fogja vizsgálni, hogy milyen módokon tudna kedvezményeket biztosítani – például a közfinanszírozáshoz való hozzáférés megkönnyítése révén – azoknak a régióknak és tagállamoknak, amelyek konstruktívan elő tudják mozdítani az Európa érdekeit szolgáló projektek kellő időben történő megvalósítását. A piacok összekapcsolásának 2014-re kitűzött teljesítése érdekében az Energiaszabályozók Együttműködési Ügynöksége saját hatásköre erejéig gondoskodik a hálózatok határokon átívelő összekapcsolásával összefüggő összes műszaki (harmonizáció, szabványosítás stb.) és szabályozási feladat meghatározásáról és végrehajtásáról, a megújuló energiaforrásokhoz való hozzáférésről és az új technológiák integrálásáról. A tagállamok ezek alapján részletes cselekvési programot kapnak majd kézhez, amely támogatásul szolgál az intelligens fogyasztásmérők/hálózatok bevezetésekor (a fogyasztók számára megjelenítendő információk kérdését is beleértve), és ösztönzőleg hat az új energetikai szolgáltatásokra. 4. fellépés: Megfelelő pénzügyi keret biztosítása Elismerve azt, hogy az infrastruktúra-fejlesztések többségét üzleti célok vezérlik, a Bizottság módszertant fog kidolgozni a köz- és a magánfinanszírozás optimális egyensúlyának elemzéséhez (az Unió egészében alkalmazandó alábbi elvek alapján: „a felhasználó fizet”, „a kedvezményezett fizet” – a határokon átnyúló költség- és haszonallokáció viszonylatában, és „az adófizető fizet” – tehermegosztás a gazdaságilag nem életképes konstrukciókban és az „Uniós szinten előnyös” infrastruktúra esetében). A módszertan meghatározása az állami támogatásokkal kapcsolatos vonatkozó szabályokkal összhangban történik. A gazdasági szempontból nem vagy csak kevéssé életképes európai érdekű projektek esetében olyan innovatív finanszírozási mechanizmusok előterjesztésére fog sor kerülni, amelyek a közfinanszírozás hatásait megtöbbszörözve, a főbb kockázati tényezők közömbösítésével javítják a beruházási környezetet, illetve felgyorsítják a projektek végrehajtását. A megfelelő energetikai infrastruktúra kiépítése létfontosságú és sürgető feladat; ehhez a következő többéves pénzügyi keretben az új finanszírozási eszközökkel (mind a közfinanszírozásból, mind a magánforrásból származóakkal) és a kiegészítő források mozgósításával kapcsolatban tágabb megközelítésre lesz szükség. |

- 3. BIZTONSÁGOS, BIZTOS ÉS MEGFIZETHETő ENERGIA A LAKOSSÁG ÉS A VÁLLALKOZÁSOK SZÁMÁRA

Egy jól működő, integrált belső piacon a fogyasztók szélesebb kínálatból választhatnak és alacsonyabb árakon juthatnak hozzá a termékekhez, szolgáltatásokhoz. Ennek ellenére sokan nem látják, hogy a piacnyitás és a különböző szolgáltatók versenye a javukat szolgálja. A fogyasztóknak tudatában kell lenniük az uniós jogszabályok adta jogaiknak, és tudniuk kell élni velük. Ki kell tudniuk használni a piacnyitással járó előnyöket abban a biztos tudatban, hogy igényeiknek megfelelő minőségű és kibocsátási profilú energetikai szolgáltatásokhoz férhetnek hozzá. A piacok megnyitásával biztosíthatók a legjobb árak, a legnagyobb választék, az innováció és a fogyasztói szolgáltatások, amennyiben azt bizalomteremtő, fogyasztóvédelmi intézkedések is kísérik, és ezáltal támogatást nyer a liberalizációból adódó, tevékeny fogyasztói szerepvállalás.

A jelek szerint azonban a polgárok nem ismerik az uniós jogszabályok értelmében őket megillető jogokat, vagy vonakodnak élni velük. A fogyasztói jogok megismertetése és a fogyasztóknak a belső piac működésébe való bevonása terén az eddigieknél jóval nagyobb erőfeszítésekre lesz szükség. Ugyanígy világosan a fogyasztók értésére kell adni, hogy energiamegtakarítással kiadásaik is csökkenthetők. A londoni lakossági energiafórum és a fenntartható energiával foglalkozó bukaresti fórum azzal a céllal jött létre, hogy javítsa a háztartások energiahelyzetét. Érdemes feltérképezni, milyen további módokon lehetne fokozni e fórumok érzékenységét a fogyasztói igényekre.

Az európai gazdaság főbb ágazatainak versenyhelyzete annak is függvénye, hogy megbízhatóan rendelkezésükre áll-e megfizethető árú energia. Az energia, különösen a villamos energia költsége a kulcsfontosságú európai iparágakban tevékenykedő nagyvállalatok, illetve kis- és középvállalkozások termelési összköltségének jelentős hányadát alkotja.

A nemzetközi kőolajkínálat már 2020 előtt szűkössé válhat, ami ismét aláhúzza annak fontosságát, hogy az Unió fogyasztóinak fokozniuk kell az olajfüggőséget csökkentő erőfeszítéseiket. Jelenleg még nem ez a helyzet. A fogyasztókban tudatosítani kell, hogy fontos visszafogniuk a fosszilis tüzelőanyagok fogyasztását, és tájékoztatni kell őket arról, hogy az energiaárak emelkedése ellenére hogyan csökkenthetik számláikat. Ebben segítségükre lehet a felhasználóbarát intelligens energiahálózatok, fogyasztásmérők és számlázás alkalmazása. A fogyasztóktól ugyanakkor proaktívabb részvétel is elvárható. Ahhoz, hogy piaci szereplőként jelenjenek meg, intézkedéseket kell hozni a rendelkezésre álló lehetőségek megismertetésére, az árak összehasonlításának és a szolgáltatóváltásnak a megkönnyítésére, valamint a panaszrendezési eljárások javítására.

A fogyasztók megfizethető, de a költségeket hűen tükröző és megbízható energiaellátása elsősorban a belső piac feladata. A megfelelő kapacitású szállítási és tárolási infrastruktúrára épülő, működő belső piac a legjobb garancia az ellátásbiztonságra, mivel az energiaellátás követi a piaci mechanizmusokat, és mindig oda irányul, ahol szükség van rá. Biztonsági hálókról azonban szintén gondoskodni kell, például az arra rászoruló fogyasztók védelmében vagy ellátási válság idejére, amit a piaci mechanizmusok nem tudnak kellőképpen kezelni. A belső piac szempontjából az is akadályt jelent, ha a tagállamok hálózatai nincsenek teljesen összekapcsolva, mint például a balti államok esetében. A földgázellátás biztonságáról szóló irányelv fontos eszköz, mert gondoskodik arról, hogy a piacok teljesen felkészülten meg tudjanak küzdeni egy esetleges válsággal, és a belső fogyasztók védelmet élvezzenek. A tagállamok közötti rendszerösszekötők további kiépítése, valamint a versenyszabályok aktív bizottsági és tagállami érvényre juttatása hozzájárulhat az ellátási források további diverzifikációjához különösen azokban a tagállamokban, amelyek jelenleg egy vagy néhány ellátási forrásra vannak utalva.

Az energiapolitikának az is feladata, hogy Európa polgárai számára védelmet nyújtson az energiatermelés és -szállítás kockázataival szemben. Az Uniónak meg kell őriznie a biztonságos atomenergia-előállítást szolgáló rendszerek kifejlesztésében, valamint a radioaktív anyagok szállítása és a nukleáris hulladékok kezelése terén kivívott világelsőségét. A nukleáris biztosítéki intézkedésekkel kapcsolatos nemzetközi összefogás döntő szerepet játszik a nukleáris védelem garantálásában, valamint egy szilárd és hathatós nonproliferációs szabályozás kialakításában. A kőolaj- és a földgázkitermelés, valamint az átalakítás ágazatában az uniós jogszabályi keretnek az elérhető legmagasabb szintű biztonságot kell garantálnia, és definiálnia kell az olaj- és gázipari létesítmények egyértelmű felelősségi rendszerét.

3. kiemelt terület: A fogyasztói pozíciók erősítése, a biztonság lehető legmagasabb szintjének biztosítása

1. fellépés: Fogyasztóbarátabb energiapolitika

- A versenypolitika aktív uniós és tagállami érvényre juttatása továbbra is elengedhetetlen a verseny előmozdításához és annak garantálásához, hogy a fogyasztók megfizethető áron jussanak energiához.

- A Bizottság a harmadik energiapiai jogszabálycsomaggal összhangban olyan intézkedéseket fog előterjeszteni, amelyek javítják a fogyasztók energiapiaci részvételét. Ilyen intézkedés lesz például a szolgáltatóváltás területén alkalmazott bevált gyakorlati megoldásokat ismertető útmutatók kidolgozása, a számlázással és a panaszrendezéssel kapcsolatos ajánlások további végrehajtása és a végrehajtás figyelemmel kísérése, valamint az alternatív vitarendezési módok irányadó gyakorlati megoldásainak meghatározása. Az energiaügyi szabályozó és egyéb illetékes hatóságok által kidolgozandó módszertanon alapuló ár-összehasonlító eszközt az összes fogyasztó rendelkezésére kell bocsátani, és minden szolgáltatónak folyamatosan naprakész információkat kell biztosítania a díjakról és az ajánlatokról. Végezetül az energetikai szolgáltatások piacának kialakításával további célzott erőfeszítésekre van szükség ahhoz, hogy a hangsúly az energiaárakról az energiaköltségekre helyeződjön át.

- A Bizottság rendszeres jelleggel teljesítményfelmérő jelentést fog közzétenni, amelyben értékeli a fogyasztókkal kapcsolatos jogszabályi rendelkezések végrehajtásának és a belső piac védelmének általános szintjét. Ebben a vonatkozásban külön figyelmet kapnak a kiszolgáltatott helyzetben lévő fogyasztók és az energiafogyasztás csökkentését szolgáló fogyasztói eszközök.

- A szabályozó hatóságoknak a londoni lakossági energiafórum és a fenntartható energiával foglalkozó bukaresti fórum munkájára támaszkodva fokozniuk kell a kiskereskedelmi piac működését javító erőfeszítéseiket.

2. fellépés: A biztonság és a védelem folyamatos javítása

- A Deepwater Horizon balesetének tanulságai alapján a Bizottság jelenleg felülvizsgálja a tengeri olaj- és gázkitermelés biztonsági feltételeit annak érdekében, hogy a megelőzést, a vészhelyzeti intézkedéseket és a felelősség kérdését illetően olyan szigorú intézkedéseket vezessen be, amelyek az Európai Unióban és a világ többi részén a legmagasabb fokú védelmet fogják garantálni.

- A nukleáris biztonságot és védelmet szabályozó jogi keret továbbfejlesztését fogja eredményezni a nukleáris biztonságról szóló irányelv félidős felülvizsgálata, a nukleáris hulladékokról szóló irányelv végrehajtása, a lakosság és a munkavállalók egészségének védelmét szolgáló alapvető biztonsági előírások újradefiniálása, valamint a nukleáris felelősségi rendszerek európai megközelítésére irányuló javaslat. Emellett aktívan törekedni kell az erőművek tervezésének és tanúsításának nagyobb fokú nemzetközi szintű harmonizációjára is. Mindezen intézkedések végrehajtása révén az EU megőrizheti vezető szerepét a biztonságos atomenergia-előállításban, és világszerte hozzájárulhat az atomenergia felelős felhasználásához.

- Ugyanezeket a biztonsági és védelmi megfontolásokat az új energiatechnológiák kifejlesztése és alkalmazása vonatkozásában is érvényesíteni kell (hidrogéntechnológiák, CO2-szállító hálózat, CO2-tárolás stb. biztonságossága).

4. Technológiai váltás

Technológiai váltás nélkül az EU nem tudja teljesíteni a villamosenergia- és közlekedési ágazat szén-dioxid-mentesítésének 2050-re kitűzött ambiciózus célját. Tekintettel az új energiatechnológiák kifejlesztésére és elterjesztésére rendelkezésre álló idő rövidségére, egyre égetőbben jelentkezik annak szüksége, hogy az európai piacokra kevés szén-dioxidot kibocsátó, kiváló üzemi jellemzőkkel rendelkező technológiák lépjenek be. Az EU kibocsátáskereskedelmi rendszere fontos keresletoldali ösztönző, amely hozzájárul az innovatív, kevés szén-dioxidot kibocsátó technológiák térnyeréséhez. Az új technológiák ugyanakkor gyorsabban és kevesebb költséggel jutnak piaci forgalomba, amennyiben uniós szintű együttműködés eredményeképpen születnek.

A beruházási környezet stabilitása, a vállalkozói bizalom és a politikai összhang szempontjából rendkívül fontos az európai szintű tervezés és irányítás. Az európai stratégiai energiatechnológiai terv rögzíti az összes ágazatra érvényes, középtávú stratégiát. Fel kell gyorsítani ugyanakkor a fejlesztési és demonstrációs projekteket a főbb technológiák területén (második generációs bioüzemanyagok, intelligens hálózatok, intelligens városok és energiahálózatok, szén-dioxid-leválasztás és -tárolás, villamosenergia-tárolás és elektromobilitás, újgenerációs nukleáris energia, megújuló energiaforrásokon alapuló fűtés és hűtés). Az innováció nélkülözhetetlen voltára az Európa 2020 stratégia „Innovatív Unió” elnevezésű kiemelt kezdeményezése[21] is felhívta a figyelmet.

A következő két évtizedben jelentős forrásokra lesz szükség az említett technológiák kifejlesztéséhez, és ezt a terhet a jelenlegi gazdasági helyzetben még nagyobbnak érezzük. A legfőbb projektek, például az európai közműszolgáltatók, fejlesztők és kormányok által jelenleg tervezett, főképp északi-tengeri, legalább 140 GW nagyságú szélerőmű-kapacitás kiépítése, vagy a Desertec és a Medring kezdeményezés több tagállamot is érint. Az európai szintű koordinációnak és együttműködésnek a különböző finanszírozási források együttes mozgósításának lehetőségére is ki kell terjednie. A finanszírozáshoz minden érdekeltnek hozzá kell járulnia. A Bizottság az uniós költségvetés multiplikátorhatására kíván építeni, hogy a finanszírozás általános szintje tovább növekedjen.

Az EU-nak a nemzetközi technológiai piacokon kiélezett versenyre kell felkészülnie. Dél-Korea, Japán, Kína és az USA nagyszabású ipari stratégiát követ a napenergia, a szélenergia és az atomenergia piacain. Az uniós kutatóknak és vállalkozásoknak meg kell sokszorozniuk erőfeszítéseiket ahhoz, hogy az energiatechnológia virágzó nemzetközi piacának élvonalában maradjanak, és ahol ez kölcsönösen előnyös, konkrét technológiákat érintően szorosabb együttműködésre kell törekedniük harmadik országokkal.

4. kiemelt terület: Európa vezető szerepének kiterjesztése az energiatechnológiára és az innovációra 1. fellépés: Az európai stratégiai energiatechnológiai terv késedelem nélküli végrehajtása A Bizottság meg fogja erősíteni az európai stratégiai energiatechnológiai terv végrehajtását, mégpedig az Európai Energiakutatási Szövetség közös programjai és a hat európai ipari kezdeményezés (szél-, nap-, és bioenergia, intelligens hálózatok, maghasadási technológia és szén-dioxid-leválasztás és -tárolás) révén. A 2010–2020. időszakra szóló technológiai útitervekben szereplő tevékenységek finanszírozása, valamint a kapcsolódó nagyszabású demonstrációs programok (például az új kibocsátók részére fenntartott tartalékból finanszírozott ún. NER300 program[22]) eredményessége érdekében egyre intenzívebb munkára lesz szükség a tagállamokkal. A rendelkezésre álló közösségi pénzügyi eszközök[23] az európai stratégiai energiatechnológiai tervben megjelölt kezdeményezésekre fognak összpontosulni. A 2010–2020. időszakra szóló európai ipari kezdeményezések technológiai útiterveinek végrehajtása idén már megkezdődött, amit kiegészítő támogatás is segíteni fog. Az útitervek a következő pénzügyi keret előkészítése kapcsán súlyponti szerepet játszanak majd egy konszolidált, rendszeresen értékelt, hatékonyabb és célzottabb energetikai kutatási program létrehozásában. Ebben a vonatkozásban a Bizottság elő kívánja mozdítani a stratégiai energiakutatási infrastruktúrák fejlesztését Európában, mivel azok hathatósan hozzájárulnak a kutatás és a technológiafejlesztés közötti távolság csökkentéséhez. A Bizottság ezzel párhuzamosan más ígéretes megoldások irányába is elindul, például a tengeri megújuló energia és a megújuló energiaforrásokra alapuló hűtés és fűtés lehetőségének kiaknázására. 2. fellépés: A Bizottság négy új nagyszabású európai projektet indít útjára 1. A Bizottság felkarolja azt a fontos európai kezdeményezést, amely révén intelligens, hatékony és megbízható egységbe kapcsolódhat Európa teljes villamosenergia-hálózata az északi-tengeri szélerőművektől a déli napenergia-telepekig, a vízlépcsőktől a háztartásokig. 2. Európa vezető szerepének visszaállítása a villamosenergia-tárolás terén (mind az ipari alkalmazások, mind a gépjárművek esetében). Ambiciózus projektek fognak indulni a vízenergia-kapacitás, a sűrítettlevegő-tárolás, az akkumulátoros energiatárolás, valamint egyéb innovatív tárolási technológiák, például a hidrogéntárolás területén. A projektek nyomán a villamosenergia-hálózat valamennyi feszültségtartományban alkalmassá válik a megújuló forrásokból származó kis mennyiségű decentralizált, illetve nagy mennyiségű centralizált energia nagyarányú befogadására. 3. Fenntartható nagybani bioüzemanyag-termelés megvalósítása, a földhasználat közvetett megváltozásából eredő hatások folyamatban lévő felülvizsgálatára is figyelemmel. Hamarosan beindul a 9 milliárd EUR összértékű európai ipari kezdeményezés a bioenergia területén[24], amely a fenntartható második generációs bioüzemanyagok gyors piaci bevezetését szolgálja. 4. Az energiamegtakarítást növelő módszerek a városok, városi és vidéki területek számára. A 2011 elején induló „intelligens városok” elnevezésű innovációs partnerség egybegyűjti a technológiák legjavát a megújuló energiaforrások, az energiahatékonyság, az intelligens villamosenergia-hálózatok, a tiszta városi közlekedés (pl. elektromobilitás), valamint az intelligens fűtési és hűtési hálózatok terén, s azokat rendkívül innovatív, intelligens megoldásokkal és IKT-eszközökkel ötvözi. Az EU regionális politikája fontos szerepet játszhat a helyi potenciálok kibontakoztatásában. A vidéki területek különösen nagy lehetőségeket tartogatnak ebben a tekintetben, és az említett innovatív projektekhez akár az EMVA pénzeszközeit is igénybe vehetik. 3. fellépés: Az EU hosszú távú technológiai versenyképességének biztosítása Az erős nemzetközi versenyben jövőbeli versenyképességünk alapjait azzal kívánja lefektetni a Bizottság, hogy 1 milliárd EUR költségvetéssel egy új kezdeményezés megindítását tervezi[25] azon felderítő kutatások céljára, amelyek tudományos áttörést hozhatnak a kevés szén-dioxidot kibocsátó technológiák terén. Az EU-nak az ITER kapcsán világszintű összefogás keretében végzett kiemelt kutatási projektben is meg kell őriznie meghatározó szerepét. A Bizottság ehhez a hatékony irányítás biztosításával fog hozzájárulni (melynek a költségek féken tartása is része), valamint gondoskodik arról, hogy az ITER és az európai magfúziós program nyomán ipari érték keletkezzen. A Bizottság az energia-alapanyagokkal kapcsolatban uniós kutatási programot fog kidolgozni annak érdekében, hogy az EU energiaágazata a már ma is szűkös ásványkincsek folyamatosan csökkenő mennyisége ellenére versenyképes maradhasson. |

- 5. SZOROS NEMZETKÖZI PATNERKAPCSOLATOK, KÜLÖNÖSEN SZOMSZÉDAINKKAL

Európa energiapiaca – több mint 500 millió fogyasztójával – a világ legnagyobb regionális piacának és energiaimportőrének számít. Azonban ugyanaz az összefogás és közös cél, amely az EU kiemelt energia- és éghajlat-politikai célkitűzéseihez vezetett, nem jelenik meg egyértelműen az energiaügyi külpolitikában. Az EU számos olyan kihívással szembesül (éghajlatváltozás, olajhoz és gázhoz való hozzáférés, technológiafejlesztés, energiahatékonyság), amellyel más országok is éppúgy küzdenek, és amely nemzetközi együttműködést igényel. A tagállamok több alkalommal szorgalmazták, hogy az EU képviseljen egységes álláspontot a harmadik országokkal folytatott egyeztetéseken. A gyakorlatban a nemzeti kezdeményezések nem tudnak élni az uniós piac nagysága adta erővel, amely jobban kifejezésre tudná juttatni az uniós érdekeket.

A nemzetközi energiapolitikának az ellátásbiztonság, a versenyképesség és a fenntarthatóság közös céljaira kell összpontosítania. A termelő és a tranzitországokkal fenntartott jó viszonyon túl egyre nagyobb a jelentősége a nagy energiafogyasztó nemzetekkel, különösen pedig a feltörekvő és a fejlődő országokkal fenntartott kapcsolatnak. A szegénységből többek között az energiához való hozzáférés biztosításával lehet kiemelni az embereket. A hozzáférés jelentős mértékű javítása nélkül nem teljesülhet az abszolút szegénység felszámolásának 2015-re kitűzött célja sem. A fenntartható fejlesztésnek mind az energiapolitikában, mind a fejlesztési politikában központi szerephez kell jutnia mindaddig, amíg más szakpolitikai célok nem sérülnek, ahogyan azt a fejlesztési politikáról szóló zöld könyv[26] is javasolja.

A globális energiapiacokon megjelenő új kínálati és keresleti minták, valamint az energiaforrásokért folytatott egyre élesebb verseny miatt az EU-nak hatékonyan fel kell tudnia használnia összesített piaci súlyát a kiemelt energiapartnereknek számító harmadik országokkal szemben. Európának abban a helyzetben kell lennie 2020-ra, hogy jelentős további energiaforrásokra és ellátási útvonalakra tud már támaszkodni.

A nemzetközi megoldások szükségessége arra kötelez bennünket, hogy a szén-dioxid-mentesítéssel és az energiahatékonysággal kapcsolatos menetrendünket érvényre juttassuk a főbb partnereinkkel folytatott egyeztetések során, a nemzetközi tárgyalásokon és kereteken belül. A kibocsátáskereskedelmi rendszer meghatározó szerepet játszik a nemzetközi szén-dioxid-piacokon, és az eddigi lépések eredményeire építkezve további lépéseket kell tenni e piacok továbbfejlesztése érdekében. Az EU élen jár a politikaalakításban, ezért nagyobb befolyással rendelkezik a normateremtő környezeti kérdések felett, és hatékonyabban elő tudja mozdítani a piacok átláthatóságának és versenyalapú működésének tiszteletben tartását.

Az EU már rendelkezik egy sor kiegészítő és célzott kerettel: a harmadik országokkal kötött kétoldalú megállapodások (szabad kereskedelmi megállapodások, partnerségi és együttműködési megállapodások, társulási megállapodások stb.) konkrét energiaügyi rendelkezéseitől kezdve különböző energiaügyi együttműködésre vonatkozó egyetértési megállapodásokon át a többoldalú szerződésekig (ilyen például az Energiaközösségről szóló szerződés[27]); emellett az Energia Charta Egyezménynek is részes fele. Jelenleg több országgal is tárgyalásokat folytat fontos energiaügyi rendelkezéseket tartalmazó, új megállapodásokról.

Az Uniónak meg kell teremtenie a formális kereteket ahhoz, hogy a tagállamok a fő partnerekkel folytatott kétoldalú energiaügyi egyeztetések és a globális viták alkalmával az Unió egésze érdekében járhassanak el. A Lisszaboni Szerződés jogalapjából kiindulva, amely egyértelműsíti és megerősíti a külkapcsolati dimenziót, az EU energiaügyi külpolitikájának működő szolidaritást, felelősségvállalást és átláthatóságot kell biztosítania az összes tagállam között oly módon, hogy tükröződjenek benne az uniós érdekek, és megteremtődjék az EU belső energiapiacának biztonsága. Mind uniós, mind tagállami szinten hatékonyabb koordinációra van szükség.

Az atomenergia területén folytatott nemzetközi együttműködés eddig jó eredményekhez vezetett. Ennek a jelentőségét nem szabad lebecsülni, hiszen több szomszédos ország is üzemeltet vagy üzemeltetni készül nukleáris létesítményeket. Az EU-nak most arra kell ösztönöznie a partnerországokat, hogy tegyék jogilag kötelező erejűvé és világszerte hatékonyan tartassák be az összes létező nemzetközi nukleáris biztonsági és védelmi előírást és eljárást. Az EU ebben a tekintetben különösen előnyös pozícióban van, hiszen mind a biztonság, mind a védelem területén elsőként tett ilyen irányú lépéseket, és e célból konkrét együttműködési eszközökkel is rendelkezik.

Azon túlmenően, hogy az uniós energiapolitika külkapcsolati dimenziója létfontosságú az EU ellátásbiztonsága szempontjából, az Unió egyéb külpolitikai tevékenységeihez (fejlesztés, kereskedelem, éghajlat-politika és biodiverzitás, bővítés, közös kül- és biztonságpolitika stb.) is következetesen kell igazodnia, hogy azok egymást kölcsönösen erősíthessék. Szinergiákra van szükség az energiapolitikai célkitűzések és az egyéb politikák és eszközök között egyebek mellett a kereskedelemben, a kétoldalú megállapodásokban és a fejlesztési együttműködés eszközeiben.

Az energiabiztonság kérdése szervesen összefügg az EU kül- és biztonságpolitikai prioritásaival[28]. A tüzelőanyagok, az ellátási források és a tranzitútvonalak diverzifikációja nélkülözhetetlen az EU biztonságához, csakúgy mint a felelősségteljes irányítás, a jogállamiság tiszteletben tartása, valamint az uniós és a külföldi beruházások védelme az energiatermelő és a tranzitországokban. Az uniós politikának emellett az energiapolitika és a KKBP eszközeinek ötvözésével külön hangsúlyt kell fektetnie a kőolaj- és a földgázvezetékek, valamint a kapcsolódó termelő és szállító infrastruktúra biztonságára és védelmére.

2011-ben a Bizottság konkrét javaslatokat fog előterjeszteni az energiaügyi külpolitika általános következetességének és hatékonyságának megerősítése érdekében, amelyek a tagállamokat, az uniós külpolitika több más területét és a külső támogatási programokat egyaránt érintik.

5. kiemelt terület: Az uniós energiapiac külső dimenziójának megerősítése

1. fellépés: Az EU és a szomszédos országok energiapiacainak és szabályozási kereteinek integrációja

- Az Energiaközösségről szóló szerződés végrehajtását ki kell terjeszteni az Unióval szomszédos összes olyan országra, amely kész igazodni az uniós piaci modellhez. Ennek keretében uniós jogszabályokon alapuló, átfogó uniós megállapodások révén kell törekedni a piaci integrációra és a szabályozások közelítésére az európai szomszédságpolitika és a bővítési folyamat hatálya alá tartozó országokkal, különös tekintettel a földközi-tengeri térségre és a tranzitországokra, például Ukrajnára és Törökországra. Az Energiaközösségről szóló szerződés alkalmazási körét újabb uniós jogszabályoknak a szerződés aláíró feleire való kiterjesztésével mélyíteni kell. Ez a szemlélet várhatóan megerősíti a szomszédos országok belső piai részvételét, egyenlő versenyfeltételeket teremt, és védelmet biztosít az energiaágazatban előforduló CO2-kibocsátás-áthelyezés kockázatával szemben.

- A Bizottság különböző mechanizmusokra tesz majd javaslatot annak biztosítása érdekében, hogy a meglévő (jellemzően a gázszektorbeli) nemzetközi megállapodások illeszkedjenek a belső piaci szabályokhoz, és a tagállamok közötti együttműködés erősítése révén új megállapodások születhessenek. Szintén javaslatok vannak előkészületben, amelyek révén létrejöhet az EU és harmadik országok viszonylatában a stratégiai jelentőségű új beszerzési forrásoktól az EU-ba vezető – különösen a Déli Gázfolyosón és a Földközi-tenger térségének déli országai területén húzódó – szállítási útvonalak kiépítéséhez szükséges jogszabályi keret. A javaslatokban a beszerzést érintő kérdések is helyet kapnak, így többek között a hálózatfejlesztés, a lehetőség szerint csoportosított beszerzési konstrukciók, valamint bizonyos szabályozási szempontok, nevezetesen az áthaladás szabadsága és a beruházásvédelem.

- A belső piaci jogszabályok hatékony végrehajtásához és az energiaágazat korszerűsítéséhez a szomszédos országokban uniós technikai segítségnyújtás vehető majd igénybe, közben javul az EU, a tagállamok és a nemzetközi közösség által nyújtott támogatási programok koordinálása.

2. fellépés: Kiváltságokat biztosító partneri viszony kiépítése a főbb partnerekkel

- A behozatali források és útvonalak diverzifikációjára törekedve az EU megerősített partnerséget fog kialakítani a fő beszállítókkal és a tranzitországokkal. A partnerség keretén belül elő kívánja mozdítani a főbb energiapolitikai elvek, köztük az Energia Charta Egyezményben foglaltak érvényre jutását (például az áthaladás szabadságára, az átláthatóságra, a biztonságra, a beruházási lehetőségekre és a nemzetközi jog betartására vonatkozóan).

3. fellépés: Az EU globális szerepvállalásának támogatása a kis szén-dioxid-kibocsátással járó energiahasznosítás jövőjének megteremtésében

- Az energiahatékonyság, a tiszta technológiák és a biztonságos és fenntartható, kis szén-dioxid-kibocsátással járó energiahasznosítás ügyét integrálni kell az uniós és a kétoldalú együttműködésekkel kapcsolatos tevékenységekbe, különösen a főbb energiafogyasztó országok, a feltörekvő gazdaságok és a globális partnerségek viszonylatában.

- A Bizottság nagyszabású együttműködés beindítását tervezi Afrikával az energiaügyi kezdeményezések terén, melynek révén a fejlesztési politikáról szóló zöld könyvvel összhangban fokozatosan minden polgárt fenntartható energiával láthat el.

4. fellépés: Jogilag kötelező erejű nukleáris biztonsági, védelmi és nonproliferációs előírások a világ minden részén

- A Bizottság új kezdeményezésekkel – elsősorban a Nemzetközi Atomenergia-ügynökséggel való szorosabb együttműködés, valamint a legfontosabb nukleáris szolgáltatókkal és felhasználó országokkal kötendő Euratom-megállapodások révén – arra fogja ösztönözni a partnerországokat, hogy tegyék jogilag kötelező erejűvé és érvényesítsék hatékonyan világszerte a nemzetközi nukleáris biztonsági, védelmi és nonproliferációs előírásokat és eljárásokat.

Következtetések

Az EU az energiapolitika egy új, mindeddig precedens nélküli korszakának küszöbén áll. Az energiapiacokon a liberalizációnak, az ellátási és a termelőkapacitás bőségének, valamint a kielégítő importlehetőségeknek köszönhetően nagyjából sikerült letompítani a globális piacok közelmúltbeli viharainak hatásait. A közeli jövőben azonban drámai változásokra kell számítani. Az energiaárakra minden bizonnyal hatással lesz az energiaágazatbeli beruházások iránti óriási igény, a kibocsátásárak alakulása és a nemzetközi energiaárak növekedése. A versenyképesség, az ellátásbiztonság és az éghajlat-politikai célok teljesülése kerülhet veszélybe, ha nem fejlesztjük villamosenergia-hálózatainkat, az elavult erőműveket nem váltjuk fel versenyképes és tiszta alternatív megoldásokkal, és nem gondoskodunk az energia hatékonyabb felhasználásáról a teljes energiaellátási lánc mentén.

A tagállamok és az ipar már felismerték, milyen mértékű kihívásokkal állnak is szemben. A biztos energiaellátás, az energiaforrások hatékony felhasználása, a megfizethetőség és az innováció a hosszú távú fenntartható növekedés, munkahelyteremtés és jólét kulcsa. A tagállamok egyetértenek abban, hogy a kihívásokkal a leghatékonyabban az energiaügyet „európaivá téve”, uniós szintű politikákkal és fellépéssel lehet megküzdeni. Ennek részeként az uniós pénzügyi támogatást azokra a kiemelt közfeladatokra szükséges összpontosítani, amelyeket a piac önerőből nem tud ellátni, és amelyek Európa szempontjából a legnagyobb értéket hordozzák.

Az EU új energiaügyi stratégiája a technikai újítások és beruházások terén jelentős erőfeszítéseket kíván. A stratégia dinamizmust és versenyt visz a piacokba, és a fejlődést nyomon követő és irányító intézményi konstrukciók jelentős erősödéséhez vezet. Javítani fogja az energiarendszerek biztonságát és fenntarthatóságát, a hálózatkezelést és az energiapiaci szabályozást. Számos olyan elemet tartalmaz, amely a háztartási és az üzleti fogyasztók tájékoztatását és pozícióik erősítését szolgálja annak érdekében, hogy részt vállaljanak a fenntartható energia-előállításra és -felhasználásra épülő jövő megteremtésében például energiatakarékossággal, a hulladéktermelés visszafogásával, valamint a kevés szén-dioxid kibocsátását eredményező technológiákra és tüzelőanyagokra való váltással. A kis szén-dioxid-kibocsátással járó energiatermelést szolgáló beruházások további ösztönzést nyernek majd az olyan piaci alapú eszközök alkalmazásával, mint a kibocsátáskereskedelem és az adópolitika. Az új stratégia megteszi az első lépéseket abba az irányba, hogy felkészítse az EU-t azokra a rendkívüli kihívásokra, amelyekkel nem lehetetlen, hogy már 2020-ban szembe kell néznie. Mindenekelőtt arról fog gondoskodni, hogy európai szinten – mind az Unión belüli fellépést, mind a külső partnerekkel fenntartott kapcsolatokat illetően – jobb legyen az irányítás és a koordináció.

A globális energiarendszer a gyors átmenet szakaszába lép, aminek az akár a távolabbi jövőre is kiható következményei a következő évtizedekben fognak kibontakozni. Európának a tettek mezejére kell lépnie, amíg még megteheti. Nincs sok időnk. A Bizottság ezért a következő 18 hónapban előterjeszti a 2020-as célkitűzések teljesítéséhez vezető javaslatok nagy részét. A javaslatok nyomán gyors egyeztetésekre, jóváhagyásra és végrehajtásra lesz szükség. Ezzel az EU jobb helyzetben lesz ahhoz, hogy fellépéseinek köszönhetően a 2020-ra várt eredmények minden előfeltétele – szabványok, szabályok, jogszabályok, tervek, projektek, pénzeszközök és humánerőforrás, technológiapiacok, társadalmi elvárások stb. – a helyére kerüljön, és Európa polgárait felkészülten érjék a küszöbön álló kihívások.

Mivel az energiarendszer átállása hosszadalmas folyamat, nincs arra garancia, hogy a ma tett lépések nyomán 2020-ig, azaz a jelen stratégiában megszabott időkereten belül lezárul a kis szén-dioxid-kibocsátásra való átállást eredményező szerkezetváltás. Indokolt ezért a jelenlegi stratégia időkeretén túlra is tervezni annak érdekében, hogy az EU felkészülten tudja teljesíteni a biztonságos, versenyképes, kevés szén-dioxidot kibocsátó energiarendszer megteremtésének 2050-re kitűzött céljait. A Bizottság ennek megfelelően a stratégia mellé 2050-ig szóló teljes körű útitervet is készít, amely hosszabb távú perspektívába helyezi a fent ismertetett intézkedéseket, és fontolóra vesz további, illetve kiegészítő lépéseket is.

[1] Az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSz.) 194. cikke.

[2] Az Európai Tanács ezt a következőképpen határozta meg: „azzal a feltétellel, hogy más fejlett országok is hasonló mértékű kibocsátáscsökkentésre vállalnak kötelezettséget, illetve ahhoz a gazdaságilag magasabb fejlettségi szintű fejlődő országok is felelősségeik és képességeik szerint, megfelelő mértékben hozzájárulnak”.

[3] A Bizottság közleménye, COM(2010) 2020, 2010. március 5.

[4] Ahogyan azt az energiaágazatban a Bizottság által elvégzett vizsgálat is megállapítja, lásd a „Vizsgálat az 1/2003/EK rendelet 17. cikke értelmében az európai gáz- és villamosenergia-ágazatról (zárójelentés)” című, 2007. január 1-jei közleményben (COM(2006) 851). Szintén erre utal a versenyellenes magatartással kapcsolatban az ágazatban lefolytatott vizsgálatok magas száma (lásd pl. a 2010. május 4-i IP/10/494 dokumentumot).

[5] A kiskereskedelmi villamosenergia-piacok működésének vizsgálata az Európai Unió fogyasztói tekintetében, 2010. november.

[6] Az ENTSO-E becslései szerint az Európai Uniónak a következő tíz évben 30 000 kilométernyi hálózati kábelt kell rendszerbe helyeznie vagy felújítania.

[7] Például a Nemzetközi Energiaügynökség 2009. és 2010. évi „World Energy Outlook” prognózisa.

[8] Közlemény „Integrált iparpolitika a globalizáció korában” címmel (COM(2010) 619).

[9] Becslések szerint például az USA-hoz képest 21 %-kal, Kínához képest 197 %-kal fizetünk többet Európában a villamos energiáért.

[10] 26. szám, 2010. augusztus.

[11] A Nemzetközi Energiaügynökség 2010. évi „World Energy Outlook” prognózisa.

[12] COM(2008) 772.

[13] 406/2009/EK határozat.

[14] Az európai digitális menetrend ezzel kapcsolatban konkrét lépéseket határoz meg (COM(2010) 245).

[15] Különös tekintettel a piaci alapú intézkedések lehetséges kumulatív hatásainak vizsgálatára.

[16] Jelentés a belső gáz- és villamosenergia-piac létrehozása terén elért haladásról, COM(2010) 84.

[17] Miután az energiaágazat vizsgálata az energiaágazaton belüli versenyt érintően számtalan problémát tárt fel, ami kilenc nagy horderejű trösztellenes határozathoz is vezetett, a Bizottság folytatja az európai energiapiacok versenykörnyezetének értékelését.

[18] Az Európai Bizottság munkacsoportot állított fel az intelligens hálózatok európai szintű megvalósításának egyeztetése céljából: http://ec.europa.eu/energy/gas_electricity/smartgrids/taskforce_en.htm.

[19] Pl. a balti energiapiacok összekapcsolási terve, a földközi-tengeri energiagyűrű.

[20] A villamos energiával kapcsolatos célmodellt a firenzei fórum keretein belül egy eseti tanácsadó csoport dolgozta ki. Jelenleg folyamatban van a célmodell alkalmazását szolgáló útmutatók és szabályzatok elkészítése. A gázzal kapcsolatban a madridi fórum keretein belül készül ilyen célmodell.

[21] SEC(2010) 1161, 2010. október 6.

[22] A felülvizsgált ETS-irányelv (2009/29/EK) az új kibocsátók részére fenntartott tartalékból 300 millió kibocsátási egységet irányoz elő a szén-dioxid-leválasztással és -tárolással, valamint a megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos innovatív, kereskedelmi léptékű demonstrációs projektek támogatására az Unió területén.

[23] A jelenlegi pénzügyi tervben előirányzott pénzügyi eszközök.

[24] Lásd a 23. lábjegyzetet.

[25] Lásd a 23. lábjegyzetet.

[26] A CO2-kibocsátás növekedése 2030-ra várhatóan teljes mértékben az OECD-n kívüli országok számlájára lesz írható; a korszerű energetikai szolgáltatáshoz való egyetemes hozzáférés biztosításával azonban a CO2-kibocsátásnövekedés 0,8% lenne (lásd: a Nemzetközi Energiaügynökség 2009. évi összképe az energiahelyzetről [World Energy Outlook 2009], valamint a Nemzetközi Energiaügynökség 2010. évi prognózisának az Európai Tanács millenniumi fejlesztési célokkal foglalkozó csúcstalálkozójára előzetesen rendelkezésre bocsátott külön kivonata).

[27] Az Energiaközösségről szóló szerződés a piaci integráció előmozdításán túl abból a célból jött létre, hogy segítse az uniós joganyag átültetését és alkalmazását a nyugat-balkáni térségben, és az EU belső piacát kiterjessze Délkelet-Európára. Nem pusztán együttműködési keretet jelent, hanem az Unióhoz való csatlakozás előkészítésének jogilag kötelező erejű eszköze. Az Energiaközösségről szóló szerződés további felekkel bővül: Moldova már tag, Ukrajna és Törökország csatlakozása pedig folyamatban van.

[28] Az Európai Tanács által 2003 decemberében elfogadott európai biztonságpolitikai stratégia.