VEZETŐI ÖSSZEFOGLALÓ

Az Európai Unió 1991-ben elfogadta a települési szennyvíz kezeléséről szóló irányelvet . Az irányelv célja a környezet védelme a települési forrásokból és egyes ipari szektorokból származó szennyvízkibocsátás káros hatásaitól. A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a 2 000-nél több lakossal rendelkező települések szennyvize az uniós minimumszabályoknak megfelelően kerüljön összegyűjtésre és kezelésre. A tagállamoknak az irányelvben foglalt kritériumok alapján „érzékeny területeket” is ki kell jelölniük, ahol szigorúbb előírások alkalmazandók.

A 2019. évi REFIT-értékelés megerősítette, hogy az irányelvnek köszönhetően jelentősen csökkent a háztartásokból a környezetbe jutó szennyező anyagok mennyisége. Az uniós tavak, folyók és tengerek minőségére gyakorolt hatások láthatók és kézzelfoghatók. Az irányelv hatékonyságának egyik kulcsa a követelményei egyszerűségében rejlik, ez ugyanis megkönnyíti a jogérvényesítést. Az irányelv végrehajtásának szintje magas: az Unióban a szennyvíz 98%-át megfelelően gyűjtik és 92%-át megfelelően kezelik, csupán néhány tagállamnak okoz még mindig nehézséget a teljes megfelelés elérése. Az európai alapok kulcsfontosságú szerepet játszottak a szükséges infrastrukturális beruházások támogatásában (évente mintegy 2 milliárd EUR jutott a vízügy számára).

A szennyvízkezelők állami vállalatok (60%), állami hatóságok által megbízott magánvállalkozások vagy vegyes vállalatok. Ezek úgynevezett „kötött” piacon működnek: a nyilvános hálózatot használó polgárok és vállalkozások nem választhatják meg szolgáltatóikat. A vízellátással és a szanitációval kapcsolatos költségek mintegy 30%-át az állami költségvetések, 70%-át pedig a vízdíjak fedezik, de ebben nagy különbségek mutatkoznak a tagállamok között. Az ágazat működését elsősorban a jogszabályi követelmények határozzák meg.

A PROBLÉMA MEGHATÁROZÁSA

A REFIT-értékelés a következő három fő problémacsoportot azonosította:

1. A települési forrásokból származó fennmaradó szennyezés. Az eredeti irányelv a központi létesítményekben gyűjtött és kezelt háztartási szennyvízre és az abban található szennyező anyagokra összpontosított, amelyek kapcsán egyértelmű és pontos követelményeket írt elő. Kevesebb figyelmet fordított a településekről származó szennyezés egyéb forrásaira (kistelepülések, nem központosított vízkezelő létesítmények vagy heves esőzések), amelyek esetében a követelmények általánosabbak maradtak. Ám az e forrásokból származó kibocsátások fokozatosan a településekről származó szennyezés fő fennmaradó forrásaivá váltak (lásd az 1. ábrát).

E szennyezés egy része elkerülhető, még akkor is, ha a jelenlegi kezelési technikák nem tökéletesek. Az előírásoknak nem megfelelő agglomerációk kibocsátásai a szennyező anyagtól függően még mindig a fennmaradó szennyezés 1,9–7,78%-át (nitrogén – N, illetve foszfor – P) teszik ki. A heves esőzések miatti szennyezés (a záporvíz-túlfolyások és a városi lefolyás) a környezetbe jutó további jelentős fennmaradó terhelést képvisel: részesedése 7,2% (N) és 29,77% (E. Coli) között mozog. Az irányelv értelmében engedélyezett nem központosított kezelési rendszerek (egyedi vagy más megfelelő rendszerek), amelyekkel szemben elvárás, hogy a környezet tekintetében azonos szintű védelmet nyújtsanak, a fennmaradó szennyezés 4,7–16,1%-áért (mikroszennyezők, illetve E. Coli) felelősek.

1. ábra: A települési forrásokból származó fennmaradó terhelések (LE/év) – Jelenlegi helyzet – Forrás: JRC

A 2 000 LE alatti kis agglomerációk további jelentős terhelést gyakorolnak az EU víztesteire: a fennmaradó szennyezés 9,7–26,2%-át okozzák (mikroszennyezők, illetve E. Coli). A hatályos irányelvnek köszönhetően elért kibocsátáscsökkenés ellenére a szennyvíztisztító telepekről továbbra is kijut nitrogén és foszfor a környezetbe, éves szinten 134, illetve 94 millió LE-ben. Az értékelés ezenfelül új szennyező anyagokat azonosított aggodalomra okot adóként, például a mikroműanyagokat és a mikroszennyező anyagokat. A szennyvízkezelő létesítmények a mikroműanyagokat viszonylag jól befogják, de a mikroszennyező anyagokat nem: ezekből évente mintegy 254 millió lakosegyenértéknyi jut az EU víztesteibe, ami aggodalomra ad okot a mind a környezet, mind a közegészségügy szempontjából. A szennyvízkezelő létesítmények nem megfelelően ellenőrzött nem háztartási vizeket is fogadnak, többek között ipari szennyvizet, főként az állami hálózathoz csatlakoztatott kkv-któl.

2. Az irányelv nincsen kellően összhangban az uniós zöld megállapodás (szennyezéscsökkentéstől eltérő) szakpolitikai célkitűzéseivel: az ágazat energiafelhasználása az EU teljes energiafelhasználásának 0,8%-a, és 2018-ban a teljes uniós ÜHG-kibocsátás 0,86%-áért volt felelős. E kibocsátások közel egyharmada elkerülhető volna a kezelési folyamat javításával, a szennyvíziszap jobb felhasználásával, valamint az energiahatékonysági és a megújuló technológiák jelenleg alacsony szintű igénybevételének fokozásával. Az ágazatot jobban be kell vonni a körforgásos gazdaságba is: az iszapkezelés és a víz újrafelhasználása nem optimális, még mindig túl sok értékes erőforrás vész el. Ezenfelül a szennyvíz gyorsan igénybe vehető és megbízható közegészségügyi információforrást jelent. Ezt jól példázta a Covid19 és variánsainak nyomon követése a közelmúltbeli világjárvány kezelésének kontextusában. A közegészségügyi és a szennyvízkezelő hatóságok közötti koordináció hiánya azonban akadályozza az ilyen információk optimális felhasználását.

3. Elégtelen és egyenlőtlen az irányítás: az értékelés és a közelmúltbeli OECD-tanulmányok rávilágítottak arra, hogy a különböző üzemeltetők teljesítményének szintje jelentősen eltér. Ugyanez vonatkozik az átláthatóságra és a kulcsfontosságú információkhoz való hozzáférésre is. Amint azt egy közelmúltbeli számvevőszéki jelentés is említi, a „szennyező fizet” elv nem érvényesül megfelelően, ami ellentétes az EU-Szerződés elveivel. A nyomonkövetési és jelentéstételi módszerek pedig nem igazodnak a digitalizáció igényeihez és lehetőségeihez. A higiéniás létesítményekhez való hozzáférés elégtelensége továbbra is akadályozza az EU teljes megfelelését a 6. fenntartható fejlesztési célnak.

CÉLKITŰZÉSEK

Az uniós beavatkozásnak két fő általános célkitűzése van: 1. Az uniós polgárok és ökoszisztémák védelme a nem megfelelően kezelt szennyvíz fennmaradó forrásaitól; 2. Az ágazat átláthatóságának és irányításának javítása; és két kiegészítő célkitűzése: 3. Az ágazat jobb összehangolása a zöld megállapodás célkitűzéseivel – különös tekintettel a klímasemlegességhez való hozzájárulás jegyében az energiasemlegességre való törekvésre, valamint a körforgásos gazdaság és a szennyezőanyag-mentesség felé való elmozdulásnak és a biológiai sokféleség fokozott védelmének az elősegítésére; 4. A szennyvízparaméterek intelligensebb felhasználása a közegészségügyi intézkedések támogatásához. Mindehhez elengedhetetlen a hosszú távú jövőkép és a jogbiztonság, mivel ebben az ágazatban a beruházások időigényesek, és jóval előre megtervezendők.

AZ UNIÓS SZINTŰ FELLÉPÉS INDOKLÁSA

Az uniós fellépés továbbra is alapvető annak biztosításához, hogy valamennyi uniós polgár élvezhesse a folyók, tavak, felszín alatti vizek és tengerek jobb vízminőségét. Mivel az uniós víztestek 60%-a országhatáron átterjedő, ezért mindenhol azonos ütemben azonos szintű védelmet kell biztosítani ahhoz, hogy egyes tagállamok erőfeszítéseit ne ássa alá más tagállamok előrehaladásának hiánya. Az értékelés kimutatta, hogy a legtöbb tagállamban az irányelv volt az egyetlen mozgatórugó a szükséges infrastruktúrákba való beruházáshoz.

A SZAKPOLITIKAI ALTERNATÍVÁK

Minden problémára több megoldást is sikerült azonosítani a tagállamokban alkalmazott bevált gyakorlatok, valamint az érdekelt felekkel folytatott részletes konzultációk alapján. Az érdekelt felek által nem támogatott és a nehezen végrehajtható lehetőségeket már korai szakaszban elvetették. Különböző alternatívákat mérlegeltek az alacsony ambíciószintről indulva (csak a nagyobb létesítményekre vonatkozó intézkedések) a magas ambíciók felé (ugyanazok az intézkedések a kisebb létesítményekre is vonatkoznának). Bizonyos problémák orvoslási lehetőségei korlátozottak – ez a helyzet például a nem központosított létesítményekkel, az átláthatóság javításával vagy az egészségügyi paraméterek nyomon követésével. Más problémák (a heves esőzések hatásai, az egyedi vagy más megfelelő rendszerek vagy az energiafelhasználás) esetében a szubszidiaritás elvével összhangban elegendő rugalmasságot kell hagyni ahhoz, hogy a helyi szinten a legköltséghatékonyabb megoldásokat lehessen alkalmazni.