1.Bevezetés

Az EU körforgásos, erőforrás-hatékony és klímasemleges gazdaságra való átállása, valamint a szennyezőanyag-mentesség elérésére irányuló törekvés, továbbá a biológiai sokféleség védelmének és növelésének szükségessége elindította a műanyagok előállításának, felhasználásának és ártalmatlanításának általános újragondolását. A műanyagok fenntarthatóságának és körforgásos jellegének növelése érdekében tett erőfeszítések ellenére Európában 2020-ban a műanyaghulladéknak csupán 14 %-a került újrafeldolgozásra belföldön, a fennmaradó részt pedig energetikai hasznosítással elégették, hulladéklerakóban helyezték el, használat után eldobták vagy exportálták. Tekintettel erre a túlnyomórészt lineáris modellre és az arra utaló jelekre, hogy a termelés a következő 20 évben megduplázódik, sürgősen javítani kell a műanyagok általános környezeti fenntarthatóságát. Az üvegházhatást okozó gázok (ÜHG) kibocsátásának, a hulladékkeletkezésnek, a hulladékelhagyásnak és a műanyagszennyezésnek a jelentős csökkentése azonban összetett kihívásokat jelent.

Az e kihívásokra adandó válaszok keresése során a jelenleg domináns, hagyományos műanyagok alternatíváiként bioalapú, biológiailag lebomló és komposztálható műanyagok jelennek meg mindennapi életünkben. Ezeket olyan területeken használják, mint például a csomagolás, amely az ilyen műanyagok iránti kereslet közel felét teszi ki, ezt követik a fogyasztási cikkek és a textilipar, valamint az olyan ágazatok, mint a mezőgazdaság, a közlekedés és az építőipar. Globális szinten ezek a műanyagok a teljes műanyagtermelési kapacitás 1 %-át teszik ki, évente több mint 2 millió tonna mennyiségben. A termelési kapacitás negyede Európában, csaknem fele pedig Ázsiában található. Gyártásuk várhatóan gyorsabban fog növekedni, mint az előző években, és 2025-re megduplázódik a teljes műanyaggyártási kapacitáson belüli részarányuk.

A bioalapú, biológiailag lebomló és komposztálható műanyagokat Európában és nemzetközi szinten is széles körben környezetbarátabbnak tartják, mint a fosszilis alapú és biológiailag nem lebomló hagyományos műanyagokat. Ugyanakkor egyre több tudományos bizonyíték áll rendelkezésre arra vonatkozóan, és egyre szélesebb körben elismert tény, hogy számos feltételnek kell teljesülnie ahhoz, hogy e műanyagok gyártása és felhasználása összességében pozitív környezeti eredményekkel járjon, és ne súlyosbítsa a műanyagszennyezés, az éghajlatváltozás és a biológiai sokféleség csökkenése problémáját. Miközben a műanyagok biomasszából történő előállítása vagy annak biztosítása, hogy a műanyagtermékek egyes befogadó környezetekben biológiailag le tudjanak bomlani, számos előnnyel járhat a hagyományos műanyagokhoz képest, ezeknek a megoldásoknak is megvannak a maguk fenntarthatósági kihívásai és kompromisszumai, amelyeket alaposan meg kell ismerni és megfelelően figyelembe kell venni. Meg kell felelniük annak az igénynek is, hogy a műanyagok életciklusát össze kell hangolni a körforgásos gazdasággal, és mindenekelőtt biztosítaniuk kell, hogy elsősorban az erőforrás-felhasználás csökkenjen, hogy valamennyi alapanyag – köztük a bioalapú alapanyagok – a lehető leghosszabb ideig a körforgásban maradjanak, és hogy a másodlagos nyersanyagokat előnyben részesítsék az elsődleges nyersanyagokkal szemben.

Bár az uniós szakpolitikák és jogszabályok foglalkoznak a bioalapú, biológiailag lebomló és komposztálható műanyagok egyes vonatkozásaival és alkalmazásaival, jobb lenne rendszerszintűbb megközelítést alkalmazni mind a köz-, mind a magánszektor döntéseinek alátámasztására. Ennek a megközelítésnek az európai zöld megállapodáson, a körforgásos gazdaságra vonatkozó cselekvési terven és a műanyagokra vonatkozó uniós stratégián kell alapulnia. Továbbá a szennyezőanyag-mentességi cselekvési terv azt a célt fogalmazza meg, hogy 2030-ig 50 %-kal kell csökkenteni a tengeri műanyagszennyezést, a környezetbe jutó mikroműanyagokat pedig 30 %-kal. Az uniós talajvédelmi stratégia középpontjában a talajszennyezésnek a szennyezés forrásánál történő megelőzése áll.

Ezek az eszközök a következő célokat mozdítják elő, fontossági sorrendben: a műanyagok használatának csökkentése, valamint újrafelhasználásuk és újrafeldolgozásuk az energia- és erőforrás-felhasználás minimalizálása, valamint az anyagoknak a lehető leghosszabb ideig a gazdaságban tartása érdekében, a toxikus anyagoktól mentes környezetre törekedve.

A rendszerszintűbb megközelítés arra fog törekedni, hogy megfelelő egyensúlyt teremtsen egyrészt a fosszilis erőforrásoktól való függőség – amelynek hatásai erősen érezhetők az Oroszország Ukrajna elleni brutális háborúja által okozott jelenlegi energiaválságban – csökkentésének szükségessége, másrészt az élelmezésbiztonság biztosítása között, ez utóbbit ugyanis érinti a földterületek biomassza-termelésre való felhasználása, amelyeknek ki kell elégíteniük az egymással versengő igényeket.

Ezen, a bioalapú, biológiailag lebomló és komposztálható műanyagokra vonatkozó szakpolitikai keret célja, hogy jobban megvilágítsa az ilyen műanyagok használatából eredő kihívásokat és előnyöket. Meghatározza továbbá azokat a feltételeket, amelyek biztosítják, hogy előállításuk és fogyasztásuk összességében pozitív környezeti hatással járjon. Célja, hogy pótolja a szakpolitikai hiányosságokat, iránymutatást nyújtson az ilyen kérdésekkel kapcsolatos jövőbeli uniós szakpolitikákhoz vagy jogszabályokhoz, és útmutatást nyújtson a piac számára a fenntarthatatlan fejlődés elkerülése érdekében. Az e műanyagok használatára vonatkozó, Unió-szerte egységes értelmezés az egységes piac működését is segíti majd, és megelőzi a nemzeti szintű különbségek kialakulását, melyek a piac szétaprózódását idézik elő.

2.A fogalmak: bioalapú, biológiailag lebomló vagy komposztálható műanyagok?

A műanyagok „bioalapúként” való említése az előállításukhoz felhasznált nyersanyagokra vagy alapanyagokra utal. Míg a hagyományos műanyagok fosszilis erőforrásokból (olajból és földgázból) készülnek, a bioalapú műanyagok alapanyaga a biomassza. A biomassza jelenleg főként olyan növényekből származik, amelyeket kifejezetten a fosszilis erőforrások helyettesítésére szolgáló alapanyagként termesztenek – ilyen például a cukornád, egyes gabonanövények, olajnövények vagy nem élelmezési célú források, például a fa. A biomassza egyéb forrásai a szerves hulladékok és melléktermékek, például a használt sütőolaj, a kipréselt cukornád és a tallolaj. A műanyagok készülhetnek észben vagy egészben bioalapú alapanyagokból. Amint azt az alábbi ábra mutatja, a bioalapú műanyagok biológiailag lebomlók és biológiailag nem lebomlók is lehetnek.

Míg a hagyományos műanyagok életciklusuk végén nem bomlanak le, a „biológiailag lebomlónak” nevezett műanyagokat úgy alakították ki, hogy életciklusuk végén lebomoljanak azáltal, hogy valamennyi szerves összetevőjük (polimerek és szerves adalékanyagok) főként szén-dioxiddá és vízzé, új mikrobiális biomasszává, ásványi sókká és oxigén hiányában metánná alakul át. Ehhez a műanyag jellemzőin túl a fogadó környezetben uralkodó megfelelő körülményekre és elegendő időre van szükség. Ezért a műanyag biológiai lebomlását nemcsak az anyag tulajdonságai, hanem mindenekelőtt „a rendszerben érvényesülő jellemzői” szempontjából kell vizsgálni, vagyis az anyaggal és a környezettel kapcsolatos tényezők egyaránt fontosak. Amint azt az alábbiakban bemutatjuk, a biológiailag lebomlóként tervezett műanyagok lehetnek bioalapúak és fosszilis alapúak is.

A „komposztálható műanyagok” a biológiailag lebomló műanyagok egy részhalmazát jelentik, amelyeket arra terveztek, hogy szabályozott körülmények között – jellemzően komposztálásra vagy anaerob biológiai lebontásra szolgáló különleges létesítményekben történő ipari komposztálás révén – biológiailag lebomoljanak. Az ipari komposztálásra szánt biológiailag lebomló műanyaghulladékot először össze kell gyűjteni. Az iparilag komposztálható csomagolásra létezik európai szabvány, a házi komposztálásra azonban nem, mivel ez utóbbi körülményei jelentősen eltérhetnek.

1. ábra: A hagyományos műanyagok alternatívái (Forrás: Európai Környezetvédelmi Ügynökség)