[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 15.7.2008

COM(2008)468 végleges

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

ÚTBAN A KÖZÖS KUTATÁSPROGRAMOZÁS FELÉ: Összefogással a mindenkit érintő kihívások hatékonyabb megválaszolásáért {SEC(2008) 2281} {SEC(2008) 2282}

(ELőTERJESZTő: A BIZOTTSÁG)

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

ÚTBAN A KÖZÖS KUTATÁSPROGRAMOZÁS FELÉ:Összefogással a mindenkit érintő kihívások hatékonyabb megválaszolásáért

Bevezetés |

A ma kutatási ráfordításai egy szebb holnap ígéretét hordozzák mind magunk, mind a jövő generációi számára. Európának nemcsak többet kell kutatásra fordítania, hanem okosabban is kell felhasználnia a rendelkezésre álló forrásokat, ha nyíltan vállalt célját teljesíteni akarja: olyan kiegyensúlyozott, fenntartható fejlődést felmutatni, amelyben a gazdasági növekedés és a verseny magas színvonalú életminőséggel és jó állapotú környezettel párosul, és olyan, hatékonyan működő Európai Uniót fenntartani, amelynek minden tagállam polgárai hasznát látják.

Ezt felismerve a lisszaboni stratégia legsürgetőbb célként a tudásalapú társadalommá való átalakulást jelöli meg, középpontban a tudománnyal, a technológiával és az innovációval, és arra sürget, hogy többet és okosabban költsünk kutatásra. Európának meg kell újítania erőfeszítéseit ahhoz, hogy sikerrel járjon. Mindenekelőtt készen kell állnunk annak bátor és innovatív végiggondolására, miként szervezzük meg a kutatást.

Ez a közlemény egy új, ambiciózus koncepciót vázol fel arra vonatkozóan, hogyan lehetne a K+F területén mozgósítható szűkös európai közforrásokat az együttműködés megerősítésével jobban és okosabban felhasználni. A javasolt új kezdeményezés, amelyet közös programozásnak nevezünk, jelentős változást jelent az európai kutatási együttműködésben. A közös programozás nem más, mint olyan, önkéntességen alapuló folyamat, amelyben a tagállamok egyértelműen meghatározott elvek alapján, átlátható, magas szintű irányítás mellett, újult erővel látnak hozzá az együttműködéshez. A kutatási programok kidolgozói és végrehajtói által folytatott együttműködés megerősítésének végső soron az a célja, hogy bizonyos stratégiai területeken a nemzeti szintű közfinanszírozási eszközök hatékonyabban és erőteljesebben fejthessék ki hatásukat. A közös programozás lehetőségével elsősorban és mindenekfelett a közfinanszírozású kutatási programok, azaz a közszektoron belüli együttműködés kapcsán érdemes élni. Ebben különbözik alapvetően ez a koncepció a köz- és a magánszektor közötti együttműködés különböző formáitól, köztük a közös technológiai kezdeményezésektől.[1] Kívánatos ugyanakkor, hogy az ipar – és más érdekeltek – részt vegyenek egy-egy közös programozási kezdeményezés előkészítő egyeztetéseiben és létrehozásában. Másrészről az ipar jelentős haszonélvezője is lesz a közös programozásnak.

A közös programozásban benne rejlik annak lehetősége, hogy legalább olyan fontos mechanizmussá váljon az európai kutatásügyön belül, mint a keretprogramok, és alapjaiban változtassa meg az európaiak kutatásról alkotott képét. Erre az új koncepcióra vonatkozó javaslatával a Bizottság kifejezetten azokra az ismételt felhívásokra kíván választ adni, amelyek az elmúlt években az Európai Tanácstól, a Tanácstól és az Európai Parlamenttől érkeztek[2] a közös programozás alkalmazásának kiterjesztésével és hatékonyságának javításával kapcsolatban. A közlemény egyúttal az érdekeltek azon óhajára is reagálni kíván, amely egy önkéntességen és alulról jövő kezdeményezéseken alapuló, európai szintű stratégiai iránymutatással kiegészülő rendszert sürget, miközben tagadja az „uniformizált” megközelítésmódok létjogosultságát.

Ebben az összefüggésben az európai stratégiai energiatechnológiai terv (SET-terv[3]) olyan kísérletnek is felfogható, amely tapasztalatokkal fog szolgálni a nagyobb léptékű európai társadalmi kihívásokkal való közös szembenézés terén. Az európai energiapolitika és éghajlat-változási politika fontos pilléreként a SET-terv több, egymáshoz jól illeszkedő eszköz mozgósításával – így egyebek mellett közös programozással – igyekszik felgyorsítani a kis szén-dioxid-kibocsátást eredményező technológiák fejlesztését és bevezetését.

A közlemény az „Európai Kutatási Térség: új perspektívák” címmel kiadott zöld könyv nyomán 2008-ra tervezett öt politikai szintű bizottsági kezdeményezés[4] egyike. Ezen belül elsősorban „A kutatási programok és prioritások optimalizálása” elnevezésű dimenzióhoz kapcsolódik, és újabb lépést jelent az „ötödik szabadság” megvalósításában, a tudás szabad mozgását akadályozó tényezők felszámolásában.

1. Az új koncepció szükségessége a kutatás területén folytatott tagállami együttműködésben

A tudománynak és a technológiának nagyobb szerepet kell kapnia az Európa előtt álló fontosabb társadalmi kihívások[5] megválaszolásában

Európa nagyobb társadalmi kihívásokra adott válaszai több évtizedre előre meghatározzák jövőjének alakulását. Ilyen kihívást jelent fenntartani Európa jólétét a növekvő globális verseny ellenére, kielégíteni az idősödő népesség szükségleteit és kezelni a bevándorlásból fakadó gondokat, illetőleg ösztönözni a fenntartható fejlődést különösen az éghajlatváltozással, az energiaellátás biztonságával, az emberek egészségének és a környezet állapotának megőrzésével, az élelmiszerek minőségének és rendelkezésre állásának garantálásával és a polgárok biztonságának megóvásával összefüggésben.

Az európai polgárok ezekre a kihívásokra egyre nagyobb mértékben a tudománytól és a technológiától várják a megoldást.

Európán kívüli partnereink – a hagyományosak (USA, Japán) csakúgy, mint az újabbak (Kína, India stb.) – mindezt megértették. Egyre több nagy léptékű, célzott kutatási programot indítanak útjára, miközben együttműködnek egymással. Európának és a tagállamoknak markánsabb, összehangoltabb és egységesebb választ kell adniuk ezekre a kihívásokra, és ennek érdekében az alkalmasnak ítélt körben együtt kell működniük nemzetközi partnereikkel.

Legfontosabb partnereihez viszonyítva Európa még mindig túlságosan keveset költ kutatásra, az elmúlt évtizedben a K+F-re fordított összeg – a köz- és a magánszektort együtt tekintve – lényegében stagnált. Ha nem sikerül gyorsan és jelentősen növelnünk ilyen irányú kiadásainkat, Európának új, innovatív módszereket kell találnia szűkös K+F-forrásainak hatékonyabb és eredményesebb hasznosítására. A közfinanszírozású K+F társadalmi hasznainak és eredményeinek növelése érdekében Európának – elsősorban az európai ipar innovatív kapacitásának kihasználásával és a megszülető innovatív megoldások iránti kereslet serkentésével – meg kell erősítenie azt a képességét, hogy kutatási eredményeit társadalmi és gazdasági előnyökre váltsa.[6]

Elszalasztott lehetőségek a kutatás szétforgácsoltsága miatt

Az elmúlt években a tagállamok és a Bizottság számos kezdeményezést tett a közfinanszírozású kutatás hatásainak és eredményességének növelése érdekében. A K+F optimálistól elmaradó hatékonyságának egyik legnyilvánvalóbb okával mégsem foglalkoztunk eleget: azzal, hogy a nemzeti szintű közfinanszírozású K+F-programok nem működnek együtt egymással, nem hangolják össze tevékenységüket kellőképpen. Az érdekeltek már régen felismerték, hogy az Európai Unió K+F-rendszerének ez az egyik gyenge pontja. Annak ellenére, hogy az elmúlt néhány évben történtek ilyen irányú erőfeszítések, az európai kutatás továbbra is túlságosan szétforgácsolt.

A közfinanszírozású K+F-et ma 85%-ban nemzeti szinten tervezik, finanszírozzák, ellenőrzik és értékelik, és az egyes országok között túlságosan kis mértékű az együttműködés vagy a koordináció. Határokon átnyúló módon, együttműködéses alapon az összes K+F-nek csupán kevesebb mint 6%-át, a közforrásból megvalósuló összes európai polgári K+F-nek mindössze 15%-át finanszírozzák (ez utóbbiból 10%-ot kormányközi szervezetek és programok, 5%-ot a keretprogram ad).

Nem arról van szó, hogy a kutatási programok kidolgozását minden esetben együttműködéses alapon kellene végezni, hogy a tisztán nemzeti szintű programozásnak nincs létjogosultsága. A nemzeti szintű programozásnak megvan a maga helye az európai kutatás térképén, különösen ott, ahol országos igényt kell kielégíteni vagy kiemelt nemzeti feladatot kell megoldani, illetőleg ahol az európai szintű együttműködés – mennyiség és hatókör szempontjából – nem járna számottevő előnyökkel.

Sokkal inkább arról van szó, hogy az Európa teljes egésze vagy jelentős része szempontjából stratégiai fontosságú területeken a közfinanszírozású kutatási programok kidolgozásának szétforgácsoltsága következtében az eredmények elmaradnak az optimálistól, a kutatás jóval drágább a szükségesnél, és a társadalmi célkitűzések teljesítése is hátrányt szenved:

- előfordulhat, hogy a nemzeti kutatási programok páneurópai viszonylatban szükségtelenül tartalmaznak átfedéseket, és hatókörük, illetőleg mélységük elégtelen,

- a nemzeti eljárások sokfélesége bonyolulttá teszi a határokon átnyúló programok végrehajtását, eltántorítja a nemzetközi együttműködésre kész kutatási szereplőket a határ túloldalán kínálkozó források igénybevételétől,

- ha nincs a programok között határokon átnyúló együttműködés, akkor nehéz közös megoldást találni a közös problémákra, bonyolult egy adott cél érdekében mozgósítani az Európában szétszórtan fellelhető adatokat és hozzáértést, ellehetetlenül a kutatók határokon átnyúló mobilitása és képzése, lelassul a kutatási eredmények nemzetközi terjesztése,

- és ami nagyon fontos: sem páneurópai szintű stratégiai kutatási menetrendek kidolgozására, sem horizontális politikai koordinációra nincs lehetőség.

1. közbevetés: A közfinanszírozású kutatás szétforgácsoltsága az európai kutatási térségben

Az egyes szakterületek nagymértékben különböznek egymástól például a K+F-re fordított finanszírozás összegében, a koordináltság/szétforgácsoltság mértékében és teljesítményükben – és ezek között a tényezők között nincs egyértelmű, lineáris összefüggés. Az alábbi ábra néhány szakterület tekintetében bemutatja a közfinanszírozás összegét, az európai szintű koordináltság/szétforgácsoltság mértékét, illetve azt, hogy az európai közfinanszírozás összege hogyan viszonyul a hasonló USA-beli adathoz. Az ábra nem törekszik teljességre, csupán azt hivatott érzékeltetni, hogy minden szakterület sajátos jellemzőkkel rendelkezik, így a közös programozás keretében is egyedi elbírálást igényel. A közös programozásnak tényadatokon kell alapulnia, és az egyes területekre vonatkozó részletes információk stratégiai elemzéséből kell kiindulnia. Mindez a tagállamok teljes mértékű részvételét igényli. [pic] X tengely: A tagállami kutatási programok és kutatásfinanszírozás közötti koordináció mértéke, illetőleg az intézményi szétforgácsoltság foka, tudományos közlemények és stratégiai jelentések stb. kvalitatív elemzése alapján. Y tengely: A K+F-re Európában (tagállam+Európai Bizottság), illetőleg az USA-ban fordított közfinanszírozás mennyiségének aránya logaritmikus léptékben. A buborékok mérete: A buborékok átmérőjének hossza egyenesen arányos az európai közfinanszírozás (tagállamok+Európai Bizottság) mennyiségével. Forrás: New Cronos (pl. GBAORD), amerikai kormányzati adatok, tudományos közlemények. Egyes szakterületeket ideális esetben érdemes lett volna tovább bontani. A biotechnológiát például célszerű lett volna egészségügyi célú, ipari-környezetvédelmi célú és növénytermesztési, állattenyésztési és élelmiszer-ipari célú biotechnológiára felosztani. Ehhez sajnos nem állt rendelkezésünkre elegendő mennyiségben egymással összevethető adat. |

Miért van szükség új koncepcióra?

Ahhoz, hogy előreléphessen, Európának a határokon átnyúló közfinanszírozású kutatás terén elért sikereiből kell kiindulnia, de azt is fel kell ismernie, hogy a meglévő rendszerek lehetőségei behatároltak.

Néhány igen sikeres európai tudományos kezdeményezés több ország K+F-forrásainak egyesítéséből jutott finanszírozáshoz. Az elmúlt ötven évben több különböző kormányközi kutatási szervezet is alakult, ilyen egyebek mellett az Európai Nukleáris Kutatási Szervezet (CERN), az Európai Molekuláris Biológiai Laboratórium (EMBL) vagy az Európai Űrügynökség (ESA). A hetvenes és a nyolcvanas években kormányközi programok indultak (COST, EUREKA), és kezdetét vette az első kutatási keretprogram. Az egyes tagállamok közötti kétoldalú megállapodások száma megsokszorozódott. A Közösség 2005-től újabb ígéretes koordinációs és együttműködési mechanizmusokat indított útjára (ERA-NET rendszer, kezdeményezések a 169. cikk alapján).[7]

Ezeknek a közösségi kezdeményezéseknek azonban sokkal nagyobb lehetett volna a hatásuk, ha átfogóbb stratégiai szemléletet követtek volna, a tagállamokban erőteljesebb magas szintű politikai elkötelezettség társult volna hozzájuk, és az érintett nemzeti kutatási rendszerek átláthatóbbak, a felhasznált mechanizmusok pedig kevésbé merevek lettek volna. Ha a tagállamok összefogásán alapuló, ma még hiányzó stratégiai szemléletű programozást nem pótoljuk, aligha van értelme mennyiségileg kibővíteni ezeket a kezdeményezéseket vagy megemelni a hetedik keretprogram költségvetését. A tagállamok közötti kétoldalú megállapodások és a kormányközi kutatási szervezetek és programok hatásai behatároltak. Bár a koordináció nyílt módszere gyümölcsöző ötletcserét tett lehetővé, nem hozott magával konkrét koordinációs kezdeményezéseket a tagállami nemzeti kutatáspolitikák között, sem közös kutatási menetrendek kidolgozását nem eredményezte a stratégiai fontosságú területeken.

Ezek a közelmúltbéli közösségi kezdeményezések ugyanakkor fontos tanulságokkal szolgálnak a programkoordináció és az együttműködés ösztönzése számára, és stabilan megalapozhatják a közös programozás sikerét.

Itt az egyszeri alkalom a páneurópai kutatási együttműködésben való óriási előrelépésre, melynek jelentősége talán csak a kutatási keretprogramok létrehozásáéval vetekszik. E közlemény révén a Bizottság olyan strukturált, stratégiai folyamatot kíván elindítani, amely nagyban elősegítheti a megoldás megtalálását.

2. közbevetés: Közös programozás az elöregedő társadalom szolgálatában

A társadalom elöregedésének talán az Alzheimer-kór és a demencia más formáinak egyre szaporodó előfordulása a legaggasztóbb tünete. Az Alzheimer-kór olyan, szellemi leépüléssel járó betegség, amely lassan és fokozatosan rombolja az agysejteket, és kihat a beteg emlékezetére, gondolkodására, ítélőképességére és személyiségére. Hosszú távon további problémákat is okoz: mentális zavarokat, beszédzavart, hirtelen kedélyváltozásokat, tájékozódási nehézségeket időben és térben. Körülbelül minden huszadik 65 évesnél idősebb ember demenciában szenved. A demens betegek ma mintegy 5,5 milliónyian vannak Európában, Alzheimer-kórban körülbelül 50-70%-uk szenved; számuk a 60 évesnél idősebbek körében az előrejelzések szerint 2040-ig 10,7 millióra fog nőni. Az Európai Unióban a demenciával összefüggő egészségügyi ellátási költségek már ma meghaladják a 80 milliárd EUR-t. Az Alzheimer-kórral kapcsolatban sem megelőző, sem gyógyító kezelést nem ismerünk. A kifejezetten a betegségre irányuló kutatásra előirányzott európai közfinanszírozás ennek ellenére eltörpül az USA hasonló célú költségvetése mellett. Az is probléma, hogy Európában nem áll intézményi hajtóerő az Alzheimer-kór kutatása mögött. A források számos különböző, az EU huszonhét tagállamában működő finanszírozó szerv között oszlanak meg. Emiatt nagy a kockázata annak, hogy – az EU szintjén – a kutatásra szánt források pazarló módon egymást átfedő tevékenységeket támogatnak. Ez a közös probléma közös megoldást, a közös megoldás pedig közös európai erőfeszítést igényel. Az USA-ban az Alzheimer-kórral kapcsolatos kutatások mögött a Nemzeti Egészségügyi Intézet (National Institute of Health) és a Nemzeti Gerontológiai Intézet (National Institute on Aging) erős intézményi háttere áll. A kérdés: mit fog Európa tenni e jelentős társadalmi kihívás megválaszolása érdekében? |

2. Közös programozás: összefogással a közös kihívások hatékonyabb megválaszolásáért

A közös programozás fogalma

A közös programozás keretében a tagállamok önkéntes alapon, a „változó geometria” elvét követve, fontosabb társadalmi kihívások megválaszolására vonatkozóan közösen kialakított jövőképek alapján dolgoznak együtt közös stratégiai kutatási menetrendek meghatározásában, kidolgozásában és végrehajtásában. A közös programozás jelenthet stratégiai együttműködést a meglévő nemzeti programok között, illetve jelentheti teljesen új programok közös megtervezését és megvalósítását. Mindkét esetben fontos jellemzője a források összevonása, a legalkalmasabb eszköz vagy eszközök kiválasztása vagy kialakítása, a végrehajtás, valamint az előrehaladás folyamatos figyelése és ellenőrzése. Célja, hogy néhány stratégiai fontosságú területen növelje és javítsa a tagállamok közfinanszírozású kutatási programjai közötti határokon átnyúló együttműködést, koordinációt és integrációt, ezáltal segítse a kutatási célú európai közfinanszírozás hatékonyságának jelentős javítását, végső soron pedig a fontosabb társadalmi kihívások jobb megválaszolását.

Közös programozás: a kutatási rendszer szerkezetének nagyra törő átalakítása

- A közös programozás átalakítja az európai kutatási rendszer struktúráját. Átfogó, hosszú távú, stratégiai szemléletű folyamatról van szó, amelynek az a célja, hogy megerősítse Európa képességét azoknak a legnagyobb gazdasági és társadalmi kihívásoknak a megválaszolására, amelyek megoldásában a kutatás jelentős szerepet játszik. A közös programozás közös jövőképek kialakítását, stratégiai kutatási menetrendek kidolgozását és a legmegfelelőbb módon történő végrehajtását, valamint kézzelfogható társadalmi hatások elérését jelenti. Olyan világos és reális célok kitűzésével, elérendő eredmények meghatározásával jár, amelyek az adott területen jelentős áttörést tesznek lehetővé.

- A közös programozás nem csupán egy újabb címke, nem arról van szó, hogy az azonos témában folyamatban lévő nemzeti kutatási programokat egyszerűen újfajta csoportokba rendezzük, közös névvel illetjük, vagy akár lazán koordináljuk vagy egymáshoz igazítjuk. Arról sincs szó, hogy egy-egy konkrét terület kutatásában merev munkamegosztást szeretnénk elérni az egyes országok között, mint ahogy arról sincs, hogy a nemzeti szintű kutatási költségvetéseket Brüsszelbe szeretnénk telepíteni. A közös programozás olyan strukturáló hatásokról szól, amelyek javítják a közpénzekből végzett kutatás hatékonyságát és hatásosságát.

- Az érdekelteknek azonban tisztában kell lenniük a következményekkel. Ami a koncepció legambiciózusabb formáját illeti, a közös programozást vállaló tagállamoknak készen kell állniuk arra, hogy olyan közös kutatási menetrendek meghatározása és végrehajtása felé mozduljanak el, amelyek egyaránt tartalmaznak közösen meghatározott tevékenységeket (tervezés, beindítás, értékelés) és finanszírozási mechanizmusokat.

...egyben pragmatikus, rugalmas szemléletű rendszer

- A közös programozás újfajta gondolkodásmódot vár el a tagállamoktól. Mindenekelőtt azt igényli, hogy a tagállamok konkrét vállalásokat tegyenek, ténylegesen cselekedjenek, és oly módon gondolják újra és szervezzék át nemzeti kutatási programjaik meghatározásának és végrehajtásának módját, hogy azok egyúttal közös célkitűzések köré szerveződjenek.

- Ezért a közös programozásnak önkéntes folyamatnak kell lennie, a „változó geometria” és a nyílt hozzáférés elvéhez kell igazodnia. Nincs szükség arra, hogy egy-egy kezdeményezésben minden tagállam részt vegyen, de azoknak, akik részt vesznek, képeseknek kell lenniük az erőforrások kritikus tömegének mozgósítására.

- Ezért az is alapvető jellegzetessége a közös programozásnak, hogy reális és rugalmas, lépésről lépésre haladó (l. a 3. fejezetben), így érheti el ugyanis a legnagyobb strukturáló, illetőleg társadalmi hatást.

- A közös programozás nem feltétlenül kapcsolódik közösségi finanszírozáshoz. A legfontosabb eleme nem ez, hanem az, hogy a tagállamok közös stratégiákat határoznak meg, és együtt használják fel nemzeti erőforrásaikat. Ugyanakkor nem is zárja ki eleve a kiegészítő közösségi finanszírozás lehetőségét, ez ugyanis annak a függvénye, hogy az adott kezdeményezések milyen európai szintű hozzáadott értékkel, európai vetülettel és potenciális strukturáló hatással rendelkeznek.

Mit várhatunk a közös programozástól?

A közös programozás a tagállamoknak, az európai kutatási programok vezetőinek, az európai kutatóközösségnek és a vállalkozásoknak egyaránt hasznára válik:

- Megkönnyíti a közös kihívások együttes megválaszolását, közös megoldások kialakítását, valamint Európa egységes fellépését a nemzetközi küzdőtéren.

- Segít leküzdeni a kutatási „piacra” való belépés akadályait, így például azt a nehézséget, hogy egyes szakterületeken nagyok az indulási és a működési költségek.

- Segít európai szinten optimálissá tenni a kutatási programok érdeklődési körét, kiszűrni a felesleges és pazarló átfedéseket, növelni a programok mélységét.

- A közös finanszírozáson és szakmai értékelésen alapuló közös pályáztatással – a finanszírozásért folyó versengés megerősítésén és a kutatási pályázatok minőségének javításán keresztül – segíti a tudományos kiválóság érvényesülését.

- A projektek közötti, határokon átnyúló együttműködés támogatásával a közös programozás segíti a több országban vagy szerte Európában szétszórtan fellelhető adatok és hozzáértés együttes mozgósítását, lehetővé teszi a kutatási eredmények gyors terjesztését, ösztönzi a humánerőforrás határokon átnyúló mobilitását és képzését, növeli a közfinanszírozású kutatásra költött minden egyes fillér tudományos, műszaki és innovációs hatását.

- A programok láthatóbbá tételével segít megerősíteni a többi kapcsolódó szakpolitikával fennálló koordinációt, csökkenti a programigazgatás költségeit, lehetővé teszi politikai szinten a határokon átnyúló tanulást, javítja a közfinanszírozású kutatási programok elszámoltathatóságát és átláthatóságát.

Az előzőekben felsorolt előnyök azon régiók és országok számára is különösen értékesek lesznek, amelyek a kutatásra fordított összegek és a kutatás teljesítménye tekintetében még felzárkózóban vannak. A közös programozásból és strukturáló hatásából származó jelentős tudományos-technológiai előnyöknek köszönhetően az európai polgárok élvezhetik majd az erőteljesebb gazdasági növekedés, a nagyobb versenyképesség és a magasabb szintű foglalkoztatás előnyeit, miközben felgyorsul és javul a társadalmi és a környezeti problémák megoldása.

Ezeket az előnyöket egy példán keresztül illusztráljuk, amelyben bemutatjuk, hogyan segítheti a közös programozás a társadalom elöregedéséből fakadó kihívások megválaszolását (l. a 2. közbevetést). A példa csupán szemléltető jellegű és hipotetikus, egyedül az a célja, hogy kézzelfoghatóbbá és érzékelhetőbbé tegye a közös programozásban, a stratégiai területekre irányuló kutatási programok közötti, határokon átnyúló együttműködés e mechanizmusában rejlő erőt és hatóképességet. A közleményt kísérő bizottsági szolgálati munkadokumentum részletesebb elemzést is ad arról, hogy más társadalmi kihívások megválaszolása szempontjából, illetőleg más szakterületeken milyen lehetőségek rejlenek a közös programozásban.

3. A közös programozás működtetése |

Ebben a közleményben a Bizottság egy pragmatikus módszertant javasol a közös programozás korlátozott számú, közösen kijelölt területeken való alkalmazására. A következő fejezetben fogjuk ismertetni azt a folyamatot, amelynek révén ezek a területek kijelölhetők, míg ebben a 3. fejezetben azt a módszertant mutatjuk be, amely garantálja a közös programozás működését. Ez utóbbi az európai technológiai platformok kapcsán szerzett tapasztalatokon alapul, ugyanakkor azonban igazodik a közfinanszírozású kutatási programok sajátosságaihoz. A kutatási programok élettartamának megfelelően különböző lépésekből áll: a program definiálását, megvalósítását, figyelemmel kísérését és értékelését egyaránt tartalmazza.

A következő három szakaszt különböztetjük meg:

1. Közös jövőkép meghatározása az előzetesen már kijelölt területen. Ennek a jövőképnek tartalmaznia kell a hosszabb távú célkitűzést vagy célkitűzéseket, kialakításában a kérdéses terület elismert szakembereinek kell részt vennie, és politikai szinten is megerősítést kell kapnia. Meghatározásának hiteles tényadatokon (lehetőség szerint [közösen végzett] előrejelzési tevékenységeket is beleértve) és az érdekeltek, különösen pedig a kutatóközösség és az ipar részvételével széles körben szervezett (nyilvános) egyeztetéseken kell alapulnia. Meghatározása során figyelembe vehető a meglévő programok és kapacitások előzetes (közösen végzett) értékelése is.

2. A jövőkép kialakítását olyan stratégiai kutatási menetrend megfogalmazásának kell követnie, amely konkrét, mérhető, teljesíthető, reális és időalapú (az elvárások angol megfelelőiek kezdőbetűit összeolvasva: „SMART”, azaz „intelligens”) célkitűzéseket tartalmaz. A stratégiai kutatási menetrendnek működőképes formában kell újrafogalmaznia a jövőképet, és a jövőkép kapcsán kitűzött célokat hozzá kell rendelnie az Európában már meglévő, illetőleg később kialakítandó kapacitásokhoz. Ezzel összefüggésben alapvető jelentőségű az Európa-szerte (és Európán kívül) meglévő programok és kompetenciák kellő ismerete.

3. A stratégiai kutatási menetrend végrehajtása. Ennek során minden részt vevő közszervnek úgy kell megszabnia az általa felügyelt programok és az általa nyújtott finanszírozás irányát, hogy ezzel következetes módon hozzájáruljon a stratégiai kutatási menetrend végrehajtásához. A közös programozás keretében megvalósuló egyes kezdeményezések végrehajtásához át kell világítani a közfinanszírozású kutatás rendelkezésére álló eszköztárat (nemzeti és regionális kutatási programok, kormányközi kutatási szervezetek és együttműködésen alapuló kezdeményezések, kutatási infrastruktúra, mobilitás stb.), és annak teljes egészéből célszerű válogatni. A végrehajtás magában foglalhat, de nem feltétlenül foglal magában minden esetben európai uniós, a keretprogramhoz kapcsolódó finanszírozást és eszközöket. Rendszeres jelleggel gondoskodni kell a fenti „intelligens” célkitűzések teljesülésének ellenőrzéséről és értékeléséről, és az eredményekről be kell számolni a politikai szint felé.

A közös programozás végrehajtása megkönnyíthető azzal, ha a résztvevők előzetesen:

- megegyeznek a szakmai értékelés közös elveiről és eljárásairól („a tudományos játékszabályokról”),

- a konkrét szakterületeken közös módszertant alakítanak ki az előrejelzési tevékenységekre és a nemzeti vagy regionális programok vagy beruházások együttes értékelésére vonatkozóan,

- meghatározzák a nemzeti vagy regionális szervek által a határ túloldalán nyújtott kutatásfinanszírozás közös elveit („a pénzügyi játékszabályokat”),

- hatékony intézkedéseket tesznek a szellemi tulajdonhoz fűződő jogok védelme, valamint a kutatási eredmények terjesztése és optimális felhasználása érdekében.

4. Konkrét területek kijelölése a közös programozás céljára |

Mint a fentiekben láttuk, a közös programozás keretében a tagállamok konkrét társadalmi kihívások megválaszolása érdekében közös jövőképeket és stratégiai kutatási menetrendeket alakítanak ki.

Azt is láttuk, hogy olyan önkéntes folyamatról van szó, amely igazodik a „változó geometria” és a nyílt hozzáférés elvéhez. A szélesebb ljubljanai folyamat összefüggésében azonban indokolt, hogy irányításában az Európai Unió intézményei is részt vegyenek, annak hangsúlyozásával, hogy a döntési jogkörök és a felelősség mindvégig a tagállamoknál marad. A Bizottság közvetítői szerepet tölthet be, és a közös programozási kezdeményezésekben részt vevő tagállamok kérésére mindenkor készen fog állni a segítségnyújtásra. Emellett folyamatosan tájékoztatni fogja a Tanácsot a fejleményekről, így ez utóbbinak módjában áll majd gondoskodni a hatékony ellenőrzésről és végrehajtásról. Ez a folyamatos tájékoztatás egyben a nyílt hozzáférés elvének érvényesülését is segíteni fogja, hiszen a tagállamok ezáltal folyamatosan értesülhetnek a tervezett és a folyamatban lévő kezdeményezésekről, és bármely pillanatban csatlakozhatnak hozzájuk.

A Bizottság ezért:

- felkéri a Tanácsot, hogy 2008 végéig foglaljon állást a közös programozás koncepciója és célkitűzései mellett;

- felkéri a Tanácsot, hogy kérje fel a minisztereket azoknak a magas szintű képviselőknek a kijelölésére, akik 2009 nyaráig – egyértelmű kritériumok (l. a 3. közbevetést) és az érdekeltekkel folytatandó egyeztetések alapján – konkrét területeket jelölnek ki és készítenek elő a közös programozás céljára. A Bizottság készen áll a csoport működéséhez titkársági szolgáltatásokat biztosítani;

- 2009 végéig ajánlásokat terjeszt a Tanács elé a magas szintű képviselők által kijelölt konkrét területeken megvalósítandó közös programozási kezdeményezések elindításához. Ezek az ajánlások – a Tanács és az egyes kezdeményezésekben való részvételt vállaló tagállamok visszajelzéseinek figyelembevételével – részletesebb javaslatokat fognak tartalmazni a közös programozási kezdeményezések irányítását és végrehajtását illetően;

- a közös programozás keretfeltételeinek javítása érdekében kezdeményezni fogja az érdeklődő szervezetek és hatóságok együttműködését;

- felkéri a Tanácsot a közös programozási kezdeményezések munkájának figyelemmel kísérésére és rendszeres ellenőrzésére, valamint arra, hogy szükség szerint fontolja meg a kezdeményezések hatékony végrehajtásához esetleg szükségessé váló további lépések megtételét.

3. közbevetés: Kritériumok konkrét területeknek a közös programozás céljára való kijelöléséhez

- A terület páneurópai vagy globális társadalmi-gazdasági vagy környezeti kihívás megválaszolásával foglalkozik.

- A kihívás megválaszolásában a közfinanszírozás központi szerepet játszik.

- A területen a közös programozás kifejezetten hasznos, például olyan mennyiségű és hatókörű közfinanszírozású kutatásra van szükség, amely meghaladja az egyes tagállamok lehetőségeit.

- A terület kellőképpen célirányos, lehetőséget ad egyértelmű és reális célok kitűzésére.

Az adott területen a közös programozási kezdeményezésnek emellett:

- hozzá kell járulnia a közfinanszírozású kutatás szétforgácsoltságának és pazarló átfedéseinek megszüntetéséhez, valamint a közforrások hatékonyabb és eredményesebb felhasználásához,

- tartalmaznia kell a területre irányuló legfontosabb közszektorbeli kezdeményezéseket, és élveznie kell a részt vevő tagállamok maradéktalan támogatását és elkötelezettségét.

[1] Megjegyezzük, hogy az információs és kommunikációs technológiák területén működő közös technológiai kezdeményezések (az ENIAC a nanoelektronikában, az ARTEMIS a beágyazott számítástechnikai rendszerek területén) iparági forrásokat, illetőleg közösségi és nemzeti szintű közforrásokat vonnak össze.

[2] L. a közleményt kísérő hatásvizsgálatot.

[3] COM(2007) 723, 2007. november 22.

[4] E közlemény mellett a Bizottság idén elfogadta a következő dokumentumokat:– egy ajánlást „a szellemi tulajdon kezeléséről a tudásátadás során, valamint az egyetemeknek és más állami kutatószervezeteknek szóló gyakorlati útmutatóról”, C(2008) 1329, 2008. április 10.,– egy közleményt „Jobb szakmai előmeneteli lehetőségek és több mobilitás: európai kutatói partnerség” címmel, COM(2008) 317, 2008. május 23.– Ezek mellett folyamatban van egy tanácsi rendelet elfogadására irányuló javaslat előkészítése az európai kutatási infrastruktúra közösségi jogi keretének meghatározásáról, illetőleg egy közlemény kidolgozása a nemzetközi tudományos és műszaki együttműködés európai stratégiai keretéről.

[5] Ebbe a fogalomba a gazdasági, a szociális és a környezeti jellegű kihívások tartoznak.

[6] Creating an Innovative Europe („Az innovatív Európa létrehozása”), az Esko Aho elnökletével működő szakértői csoport jelentése az Európai Bizottság részére, 2006. január.

[7] Ebben az összefüggésben megemlítjük, hogy az európai tengerkutatási és tengerészeti kutatási stratégiáról hamarosan közreadandó bizottsági közlemény olyan, a jelenleginél stratégiaibb szemléletű megközelítésre fog javaslatot tenni, amely túlmutat a tengerkutatás területén jelenleg folyamatban lévő ERA-NET-cselekvések közötti puszta koordináción, és amely konkrét lehetőségeket teremt a közös programozás számára.