—

a „Cornish Sardines” kirakodásának aktuális gyakorlata. A halállomány keletebbre húzódása miatt, valamint a halminőségi normák fenntartása érdekében szükségessé vált a földrajzi terület oly módon történő kiterjesztése, hogy az – kizárólag a kirakodás és a feldolgozás céljára – magában foglalja Plymouth kikötőjét. A halászati terület változatlan marad és alapját a közelmúltban megalakult Cornwall Inshore Fisheries and Conservation (CIFCA) joghatósága alá (körzetébe) tartozó tengeri területek képezik. Az ágazati gyakorlatok változására annak következtében került sor, hogy a szardíniarajok kelet felé vándoroltak. Ez a kelet felé történő elmozdulás valószínűleg az óceáni áramlatok éghajlatváltozás miatti változására vezethető vissza. Keletebbre a vízhőmérséklet átlagosan 2 Celsius-fokkal magasabb, amint az a Plymouthi Tengerkutató Laboratórium műholdas és bóják segítségével készített felvételeiből kiderül, amelyek a kifejlett szardínia táplálékául szolgáló zooplankton-állomány növekedését is mutatják. A minőség és a magas szintű normák fenntartása érdekében a halat sérülékeny szerkezete miatt gyorsan ki kell rakodni és fel kell dolgozni a parton. Mivel a szardíniarajok a meghatározott földrajzi területen belül keletebbre vándoroltak, szükségessé vált, hogy kirakodási és feldolgozási pontként a földrajzi területhez tartozzon Plymouth is, mint az egyetlen olyan nem árapálykikötő a fogási terület keleti végénél, ahol a fogást a meghatározott időkereten belül kezelni lehet, ki lehet rakodni és fel lehet dolgozni. Plymouth kikötőjében – a halászterülethez való közelsége miatt – hosszú idők óta horgonyoznak „Cornish Sardines”-t halászó hajók, és a kikötő sokáig központi szerepet játszott a kerítőhálós halászatban, amint azt „Plymouth – A New History” című könyvében Crispin Gill is megemlítette 1979-ben. Egészen a XVI. századig visszamenőleg vannak utalások arra, hogy kereskedők Plymouthban exportpiacot alakítottak ki a szardínia számára. A kereskedők a hal feldolgozása és tárolása céljából pincéket építettek Plymouth környékén. A horogsoros, a hering- és a szardíniahalászatra vonatkozó, 1889–90-es feljegyzések szerint „bizonyos időszakokban a délkeletről érkező szardínia összes vásárlója Plymouthban székelt”. Plymouth hagyományosan olyan, kirakodási és feldolgozási kapacitásokkal rendelkező piacot biztosított, ahol a halfogás és a kirakodás közötti időintervallum minimalizálása révén a minőség fenntartása mellett lehetett eladni, feldolgozni és forgalmazni a szardíniát. Plymouth továbbra is biztosítja mindezt, emellett rendelkezik olyan létesítménnyel, ahol a halászok a hagyományos hálókészítési technikák alkalmazásával tisztíthatják és javíthatják hálóikat. A biztonság kérdése és az, hogy rossz idő esetén a hajók biztonságos kikötőben találjanak védelmet, szintén kulcsfontosságú tényező a tekintetben, hogy Plymouth a „Cornish Sardines” halászatához használt kikötő legyen. Ha a Plymouth Sound környékén halászó hajók nem rakodnák ki fogásukat Plymouthban, a kikötéshez át kellene kelniük nyugatra, miközben nem lenne garantált, hogy érkezésükkor védelmet találnak a kikötőben, mivel az olyan kikötők, mint Looe és Polperro az árapálytól függenek. E kikötők esetében a hosszabb „befutási” idő biztonsági következményekkel járna a fogás kirakodása érdekében messzebbre hajózó, teljesen terhelt hajók stabilitása tekintetében. A hosszabb hajózási idő a fogás minőségére is károsan hat.