EURÓPAI BIZOTTSÁG Brüsszel, 2019.12.17. COM(2019) 653 final JAVASLAT

A BIZOTTSÁG ÉS A TANÁCS EGYÜTTES FOGLALKOZTATÁSI JELENTÉSE amely a következőt kíséri:





































a Bizottság közleménye a 2020. évi éves fenntartható növekedési stratégiáról













































TARTALOMJEGYZÉK ELŐSZÓ FŐBB MEGÁLLAPÍTÁSOK 1. AZ EURÓPAI UNIÓ MUNKAERŐPIACI ÉS TÁRSADALMI TENDENCIÁINAK ÉS KIHÍVÁSAINAK ÁTTEKINTÉSE 1.1 Munkaerőpiaci trendek 1.2 Szociális trendek 2. A SZOCIÁLIS EREDMÉNYTÁBLA RÖVID ÁTTEKINTÉSE 2.1. Az eredménytábla ismertetése 2.2. Megállapítások a szociális eredménytábla alapján 3. FOGLALKOZTATÁSI ÉS SZOCIÁLIS REFORMOK – A TAGÁLLAMOK TELJESÍTMÉNYE ÉS INTÉZKEDÉSEI 3.1. 5. iránymutatás: A munkaerő-kereslet fellendítése 3.1.1. Fő mutatók 3.1.2. Szakpolitikai válasz 3.2. 6. iránymutatás: A munkaerő-kínálat növelése, valamint a munkavállalás, a készségek és a kompetenciák javítása 3.2.1 Fő mutatók 3.2.2. Szakpolitikai válasz 3.3. 7. iránymutatás: A munkaerőpiacok működésének és a szociális párbeszéd hatékonyságának a javítása 3.3.1. Fő mutatók 3.3.2. Szakpolitikai válasz

3.4. 8. iránymutatás: a mindenki számára biztosítandó esélyegyenlőség előmozdítása, a társadalmi befogadás elősegítése és a szegénység elleni küzdelem 3.4.1. Fő mutatók 3.4.2. Szakpolitikai válasz



ELŐSZÓ Az Európai Bizottság és a Tanács által készített együttes foglalkoztatási jelentésről az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 148. cikke rendelkezik. Az Európai Bizottság e jelentésre vonatkozó eredeti javaslata az őszi csomag része, amely magában foglalja az európai szemeszter ciklusát indító éves fenntartható növekedési stratégiát. Az együttes foglalkoztatási jelentés éves áttekintést nyújt az Európában bekövetkezett fő foglalkoztatási és szociális fejleményekről, valamint a tagállamok foglalkoztatáspolitikáira vonatkozó iránymutatásokkal összhangba hozott tagállami reformintézkedésekről. A reformok bemutatása az iránymutatások szerkezetét követi: a munkaerő-kereslet fellendítése (5. iránymutatás), a munkaerő-kínálat növelése, valamint a munkavállalás, a készségek és a kompetenciák javítása (6. iránymutatás), a munkaerőpiacok működésének és a szociális párbeszéd hatékonyságának a javítása (7. iránymutatás), valamint a mindenki számára biztosítandó esélyegyenlőség előmozdítása, a társadalmi befogadás elősegítése és a szegénység elleni küzdelem (8. iránymutatás). Az együttes foglalkoztatási jelentés ezenkívül figyelemmel követi a tagállamok teljesítményét a szociális jogok európai pillérével összefüggésben létrehozott szociális eredménytábla tekintetében. A pillért az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság közösen hirdette ki 2017. november 17-én. A pillér három területre vonatkozóan állapít meg elveket és jogokat: i. esélyegyenlőség és a munkaerőpiacra való belépés, ii. tisztességes munkakörülmények, valamint iii. szociális védelem és társadalmi befogadás. E területeken az előrelépések nyomon követését a pillérhez kapcsolódó szociális eredménytábla részletes elemzése támasztja alá. Az együttes foglalkoztatási jelentés felépítése a következő: a bevezető fejezet (1. fejezet) az Európai Unióban tapasztalható fő munkaerőpiaci és társadalmi trendekről számol be a helyzet általános ismertetése érdekében. A 2. fejezet a szociális jogok európai pilléréhez tartozó szociális eredménytábla elemzésének főbb eredményeit mutatja be. A 3. fejezet részletes és több országra kiterjedő tájékoztatást nyújt a fő mutatókról (ideértve a szociális eredménytáblán szereplő mutatókat is), valamint bemutatja a tagállamok foglalkoztatáspolitikai iránymutatások tekintetében megvalósított szakpolitikáit.



FŐBB MEGÁLLAPÍTÁSOK Európa előrehaladást ért el a szociális jogok európai pillérének vonatkozásában. A pillért kísérő szociális eredménytábla alapján a 14 elsődleges mutató közül 9 esetében az EU-ban továbbra is kedvező munkaerőpiaci és szociális trendek mutatkoznak. A másik 5 tagállamban a helyzet vagy stabil maradt, vagy átlagosan enyhe negatív tendenciát mutatott az előző évhez képest (oktatásból vagy képzésből lemorzsolódók, a nemek közötti foglalkoztatási szakadék, a szociális transzferek hatása a szegénység csökkentésére, a jövedelmi ötödök aránya és a saját bevallás szerinti kielégítetlen egészségügyi ellátás iránti igény). Az elsődleges mutatók több mint felének tekintetében különböző mértékű konvergencia figyelhető meg a tagállamok között. Hollandia kivételével valamennyi tagállam rendelkezik egy olyan mutatóval, amely jelentősen elmarad az átlagtól (vagy jelentős negatív tendenciát mutat). A szociális eredménytábla kedvező munkaerőpiaci és szociális trendeket mutat az EU-ban, de továbbra is vannak kihívások 14-ből 9 elsődleges mutató átlagban javulást mutatott az elmúlt évben 14 tagállam

szembesült legalább egy „kritikus helyzettel”, ami megegyezik a 2019-es együttes foglalkoztatási jelentés adataival Egyedülálló, átlagbért kereső munkavállaló nettó keresete

a legtöbb kihívást támasztó mutató A szociális eredménytábla elsődleges mutatóinak értékelése, 2019. november Forrás: A Bizottság Eurostat szolgálata és OECD adatok A foglalkoztatás tovább nő, de az előző évekhez képest lassabb ütemben. 2019 harmadik negyedévében 241,5 millió fő állt foglalkoztatásban az EU-ban, ami a valaha mért legmagasabb szint. Az idősebb és magas szintű képzettséggel rendelkező munkavállalók továbbra is a foglalkoztatás növekedésének fő hajtóerői. A gazdaság lassulása miatt 2019 hátralévő negyedévében és 2020-ban a foglalkoztatás mérsékeltebb növekedése várható. Ezért a jelenlegi becslések szerint 2020-ban a 20–64 évesek foglalkoztatási rátája meg fogja közelíteni az Európa 2020 stratégiában meghatározott 75 %-ot, de némileg el fog maradni tőle. A munkaerőpiac a valaha mért legjobb teljesítményt nyújtja 241,5 millió

foglalkoztatott 2019 harmadik negyedévében + 17 millióval

nőtt a foglalkoztatottak száma a 2013 közepén mért legalacsonyabb szinthez képest 73,9 %-os

foglalkoztatási ráta 2019 második negyedévében Foglalkoztatási és munkanélküliségi ráták az EU-ban és az euróövezetben *az első és második negyedév átlaga, szezonálisan kiigazítva. Forrás: Eurostat, LFS. Forrás: Eurostat, LFS A 2019 harmadik negyedévében mért 6,3 %-kal a munkanélküliség rekordalacsony szintre szorult vissza. Az alacsonyabb szintek felé irányuló konvergencia tovább folytatódik a tagállamok között. Az ifjúsági és tartós munkanélküliség szintén csökken, de egyes tagállamokban továbbra is magas szinten van. Főképp az alacsony munkanélküliségi ráta által jellemzett tagállamokban munkaerőhiány mutatkozik, a gazdasági lassulás miatt azonban a munkaerőhiányt tapasztaló vállalkozások aránya csökkenni kezdett. Alacsony munkanélküliség esetén munkaerőhiány lép fel 15,6 millió munkanélküli 2019 harmadik negyedévében (–11 millió a 2013-as csúcsértékhez képest) 6,3 %-os munkanélküliségi ráta 2019 harmadik negyedévében 2,5 %-os tartós munkanélküliségi ráta (> 12 hónap) 14,4 %-os ifjúsági munkanélküliségi ráta 2019 harmadik negyedévében Munkaerőhiány-mutató (bal tengely) és munkanélküliségi ráta (jobb tengely) – 2018 Forrás: Eurostat, LFS, valamint üzleti és fogyasztói felmérés. Az összetett mutató valamennyi ágazatot magában foglalja (lásd a munkaerőpiac és a bérek alakulásáról szóló 2019. évi jelentést).

A szegénység vagy társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek száma továbbra is stabilan csökkent, 2018-ban immár a hatodik egymást követő éve. Csak a szóban forgó évben körülbelül 2,7 millióval kevesebben voltak kitéve a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának mint egy évvel korábban. A munkaerőpiac jó teljesítményének köszönhetően különösen a súlyos anyagi nélkülözésben élők aránya további erőteljes csökkenést mutatott, míg kisebb mértékben javult a nagyon alacsony munkaintenzitású háztartásokban élők aránya is. A szegénység kockázatának kitettek aránya (relatív szegénységi mutató) ugyanakkor nagyjából stabil maradt 2017-hez viszonyítva. Ha az általános tendencia a jelenlegi ütemben folytatódik, akkor a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek száma az EU-ban 2020-ra megközelítőleg 13 millió fővel csökkenhet a 2008-as szinthez képest (az Európa 2020 stratégia keretében kitűzött 20 milliós célértékkel szemben). Egyes csoportok, konkrétan a gyermekek és a fogyatékossággal élő személyek körében jelentősen nagyobb a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázata. A szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek aránya csökken, a súlyos anyagi nélkülözés visszaszorulásának és a munkaerőpiaci feltételek javulásának köszönhetően 110 millióan vannak kitéve a szegénység vagy társadalmi kirekesztődés kockázatának, 7 millióval kevesebben, mint 2008-ban A gyermekek 24,3 %-a van kitéve a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának, ami meghaladja az átlagot 21 % az alsó 40 %-ba tartozó népesség teljes jövedelmének részaránya A szegénység vagy társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek aránya és annak alkomponensei az EU-ban Forrás: Eurostat, SILC A jövedelmi egyenlőtlenségek összességében enyhén növekedtek, és a válság előtti időszakhoz képest magas szinten maradnak, bár nemzetközi összehasonlításban viszonylag kedvező a kép. Uniós átlagban a háztartások leggazdagabb 20 %-ának jövedelme mintegy ötszöröse a legszegényebb 20 % jövedelmének. Miután az előző években nem számottevően emelkedett, 2018-ban ez az arány nem változott. Néhány kivétellel 2018-ban további növekedés volt megfigyelhető azokban az országokban, amelyekben a legnagyobb a jövedelmi egyenlőtlenség. A népesség alsó 40 %-ának jövedelmi részesedése 2018-ban nagyjából stabil maradt, miután 2017-ben helyreállt. A jövedelmi egyenlőtlenségek megszüntetéséhez tagállami intézkedésekre van szükség különböző területeken, mint az adó- és szociális ellátórendszerek kialakítása, a (minimál)bér meghatározása, az egyenlő esélyek elősegítése az oktatás és képzés terén már fiatal kortól, a megfizethető és magas színvonalú szolgáltatásokhoz való hozzáférés biztosítása, a nemek közötti egyenlőség előmozdítása és a regionális eltérések kezelése. A nemek közötti egyenlőség továbbra is kihívást jelent. A nemek között jelentős különbségek figyelhetők meg a foglalkoztatás (11,6 százalékpont 2018-ban) és a bérek (16,2 % 2017-ben) tekintetében, és e téren 2013 óta szinte semmi nem változott. A tagállamok között jelentős eltérések mutatkoznak. A nők alacsonyabb foglalkoztatási rátájának fő hajtóerői a gyermekgondozási és egyéb (gondozási) szolgáltatásokhoz való korlátozott hozzáféréssel nehezített anyasági és gondozási feladatok, valamint a munkaerőpiaci részvétel pénzügyi gátjai. A tagállamok többségében az anyaság negatív hatással van a nők foglalkoztatási rátájára, míg az apaság ezzel ellentétes hatást vált ki a férfiak körében. Bérkülönbségek figyelhetők meg annak ellenére, hogy a nők átlagban magasabban képzettek a férfiaknál. Az élet későbbi szakaszaiban ez gyakran egyenlőtlenségeket idéz elő a nyugdíjakban. Számos tagállam intézkedéseket hoz a megfizethető és magas színvonalú gondozási szolgáltatásokhoz való hozzáférés javításáért, azonban továbbra is kihívásokkal kell szembenézni. A nemek közötti bérkülönbség kezelésére csak az országok szűk körében születtek konkrét intézkedések, amelyek többsége a bérek átláthatóságával kapcsolatos. A foglalkoztatás és bérek terén továbbra is jelentős a nemek közötti eltérés 11,6 százalékpontos

nemek közötti foglalkoztatási különbség 2018-ban, ami lényegében nem változott 2013 óta

9,2 százalékpontos

anyasági hatás a foglalkoztatásra (a kisgyermekes nők foglalkoztatási rátája alacsonyabb a gyermektelen nők körében mutatkozó rátánál)

16,2 %

a nemek közötti bérszakadék (a férfiakénál alacsonyabb fizetés a nők esetében) 2017-ben

35,2 %-os

nemek közötti nyugdíjszint-különbség (a férfiakénál alacsonyabb női nyugdíjak) 2017-ben Nemek közötti foglalkoztatási különbség a 2003–2018 közötti időszakban uniós szinten és országokra lebontva (2018)

(százalékpont, 20–64 évesek)



Forrás: Eurostat, LFS A bérnövekedés felgyorsult 2018-ban, de összességében továbbra is mérsékelt. 2018-ban (és 2019-ben) a reálbérek felzárkóztak a termelékenység alakulásához. Az elmúlt négy évben a termelékenységnél némileg lassabb ütemben nőttek az euróövezeti tagállamok többségében. A közép- és kelet-európai országokban a bérek összességében gyorsabban (és a termelékenységnél nagyobb mértékben) növekedtek, hozzájárulva ezzel az EU-n belüli felfelé irányuló konvergenciához. Jelenleg a legtöbb közép- és kelet-európai tagállamban az átlagbért kereső munkavállalók (vásárlóerő-különbségekkel korrigált) nettó keresete a szociális eredménytábla szerint még mindig jóval az uniós átlag alatt van. A kiegyensúlyozott és fenntartható bérnövekedésnek követnie kell a munkaerőpiaci feltételeket és a középtávú termelékenységi fejleményeket, ugyanakkor figyelembe kell vennie a költségalapú versenyképességre gyakorolt lehetséges hatásokat, és tiszteletben kell tartania a szociális partnerek autonómiáját. Egyes tagállamokban továbbra is lehetőség nyílna a reálbérek növekedésére + 1,1 %-os reálbér-növekedés 2018-ban az EU-ban (+0,7 % az euróövezetben) 9,5 % szegénység kockázatának kitett munkavállaló az EU-ban 16,2 %-os dolgozói szegénység a határozott idejű munkaszerződéssel foglalkoztatott munkavállalók körében A reálbérek növekedése és a termelékenység növekedése közötti különbség (2013–2018, bal tengely), egy átlagbért kereső egyedülálló munkavállaló nettó keresete (2018, jobb tengely) * Az országok a reálbérek növekedése és a termelékenység reálértékének növekedése közötti különbség szerint vannak sorba rendezve. Írország esetében az adatok a 2015–2018 közötti időszakra vonatkoznak. Forrás: Eurostat, az Európai Bizottság AMECO-adatbázisa (egy munkavállalóra eső reálbér, GDP-deflátor; egy munkavállalóra eső termelékenység reálértékben). A dolgozói szegénység rátája összességében és számos tagállamban továbbra is magas. Jelentősen magasabb az olyan háztartások esetében, amelyekben részmunkaidőben vagy határozott idejű munkaszerződéssel foglalkoztatott személyek élnek. A jogszabályban meghatározott vagy kollektív keretek között kialkudott megfelelő minimálbérek elősegíthetik a dolgozói szegénység megelőzését, miközben csökkentik a jövedelmi egyenlőtlenséget és támogatják az aggregált keresletet. 2019-ben a minimálbérek majdnem mind a 22 olyan tagállamban nőttek, amelyben létezik jogszabályban meghatározott minimálbér. Az oktatás, a képzés és a készségek jelentősen befolyásolják a munkaerőpiaci kilátásokat. Az uniós foglalkoztatási ráta átlagban 56,1 % a felső középfokú végzettséggel nem rendelkezők, 73,4 % a középfokú végzettséget szerzett személyek, és 84,5 % a felsőfokú végzettségű személyek körében. A gazdasági és munkaerőpiaci átalakulásokhoz, valamint az ökológiai átálláshoz való alkalmazkodás folyamatos továbbképzést és átképzést tesz szükségessé. A kihívás egyre szélesebb körű felismerése és a tagállamokban meghozott számos intézkedés ellenére a felnőttek oktatási tevékenységekben való részvétele az elmúlt évtizedben csak korlátozott mértékben nőtt, és csak néhány tagállamnak sikerült jelentősebb javulást elérnie. Az arány továbbra is különösen alacsony (5 % alatti) az alacsony képzettségű felnőttek körében. Annak ellenére, hogy a készségek a foglalkoztathatóság szempontjából valamennyi uniós tagállamban alapvető fontosságúak, a felnőttképzésben való részvétel szintje továbbra is alacsony



Foglalkoztatási ráták képzettségi szint szerint 2018-ban (százalékpont, 20–64 évesek) 28,4 százalékpontos különbség az alacsony és magas szintű képzettséggel rendelkező munkavállalók foglalkoztatási rátája között





40,7 % a 30 és 34 év közöttiek ilyen arányban szereztek felsőfokú végzettséget (túlteljesítve az Európa 2020 stratégiában meghatározott célértéket)

11,1 % a 25 és 64 év közöttiek 2018-ban ilyen arányban vettek részt felnőttképzésben



4,3 % az alacsony képzettségű felnőttek 2018-ban mindössze ilyen arányban vettek részt felnőttképzésben az EU-ban Képzésben részt vevő felnőttek aránya 2018-ban, a teljes népesség és az alacsonyan képzettek körében

(százalékpont, 20–64 éves korosztály) Forrás: Eurostat. Az ideiglenes foglalkoztatás jelentős eltéréseket mutat a tagállamok között, annak ellenére, hogy átlagos értéke az utóbbi években viszonylag stabilan 14 % körül volt. Továbbra is kihívást jelent annak biztosítása, hogy a nem önként vállalt határozott idejű foglalkoztatás lépcsőfokként szolgáljon a határozatlan idejű foglalkoztatás felé, kiküszöbölve a munkanélküliség és a bizonytalan munkahelyek közötti „forgóajtó-jelenséget”. Egyes tagállamok reformokat vezetnek be a rugalmasság és a biztonság közötti egyensúly megteremtésének céljával. Ezek egyes esetekben magukban foglalják a határozott idejű munkaszerződések alkalmazására vonatkozó szigorúbb feltételeket, illetve a munkafeltételek és munkakörülmények fokozottabb átláthatóságát. A határozott idejű munkaszerződések gyakran nem szolgálnak „lépcsőfokként” 14,2 % a határozott idejű munkaszerződéssel foglalkoztatott munkavállalók aránya 2018-ban 53 % a nem önként vállalt szerződések aránya a határozott idejű munkaszerződéssel foglalkoztatottak körében 25,6 % azon határozott idejű munkaszerződéssel foglalkoztatottak aránya, akik egy éven belül állandó állást kaptak A nem önként vállalt határozott idejű munkaszerződéssel foglalkoztatottak aránya a munkavállalók teljes számához viszonyítva (bal tengely) és az állandó álláshelyhez jutók aránya (jobb tengely) Forrás: Eurostat, LFS. A platformalapú munkavégzés egy elterjedőben lévő foglalkoztatási forma az európai munkaerőpiacokon. Az Európai Bizottság Közös Kutatóközpontja által a COLLEEM II-felmérés alapján végzett, a tagállamok több mint felére kiterjedő elemzésből kitűnik, hogy ezekben az országokban 2018-ban a munkavállalók 1,4 %-a elsődleges álláshelyként platformokon nyújtott szolgáltatásokat. A becslések szerint az uniós platformalapú munkavégzés egyharmada határokon átnyúló jellegű. A platformalapú munkavégzést nyújtó személyek munkakörülményei jelentős mértékben eltérnek, például jogállásuktól (munkavállaló vagy önfoglalkoztató), az általuk végzett feladatok típusától és anyavállalatuk üzleti modelljétől függően. Miközben új munkalehetőségeket nyit meg és új üzleti modellek kialakulását teszi lehetővé, a platformalapú munkavégzés elterjedése a meglévő munkaerőpiaci gyakorlatokkal és a jogi keretekkel kapcsolatos kihívásokat teremt (például a munkakörülmények védelme, valamint a kollektív tárgyaláshoz és szociális védelmi rendszerekhez való hozzáférés tekintetében), amelyeket gyakran nem igazítanak hozzá az új fejleményekhez. Emellett új kérdéseket vet fel a személyes adatok felhasználásával és az algoritmikus irányítással kapcsolatban. Az állami foglalkoztatási szolgálatok központi szerepet játszanak a foglalkoztatási szakpolitikák végrehajtásában, valamint a munkaerőpiaci kereslet és kínálat összehangolásának elősegítésében, az általuk nyújtott tanácsadás és aktív támogatás révén. A tagállamok lépéseket tettek az egyénre szabott szolgáltatások nyújtásának megerősítése érdekében, és a szolgáltatások összehangolásának egyszerűsítését és fokozását célzó erőfeszítéseket tesznek. Ugyanakkor az állami foglalkoztatási szolgálatok közvetítői szerepe továbbra is eltérő a tagállamok között. Továbbra is kihívást jelent a munkaerőpiactól legmesszebbre sodródott személyek elérése. Ezzel egy időben az állami foglalkoztatási szolgálatok európai hálózatának keretében további erőfeszítéseket tesznek az együttműködés, valamint az információk és a legjobb gyakorlatok cseréjének fokozására. Számos tagállam tovább javíthat az állami foglalkoztatási szolgálatok által nyújtott közvetítési szolgáltatásokon 44,3 % az állami foglalkoztatási szolgálatokat álláskeresésre igénybe vevő munkanélküliek aránya 21,6 % a magán munkaközvetítő irodákat igénybe vevő munkanélküliek aránya Az állami foglalkoztatási szolgálatokat álláskeresésre igénybe vevő munkanélküliek aránya Forrás: Eurostat, LFS A lakásköltségek túl magasak a háztartások nagy (bár csökkenő) arányának esetében. Tízből egy európait túlterhelnek a lakásköltségek. Nem meglepő módon a leginkább a legalacsonyabb jövedelmű háztartások és a városlakók érintettek. A súlyosan elégtelen lakáskörülmények között élők aránya stabil, illetve csökken egyes olyan közép- és kelet-európai tagállamokban, ahol a lakásminőséggel kapcsolatos problémák szembeötlőbbek voltak. E javulás ellenére ezekben az országokban a háztartások jelentős aránya néz szembe rossz lakáskörülményekkel. A lakhatásból való kirekesztettség legsúlyosabb formája, a hajléktalanság a tagállamok többségében növekedést mutatott az elmúlt évtizedben. E kihívás kezelése érdekében számos tagállam stratégiát dolgozott ki, hogy integrált választ adjon a hajléktalanság és a lakhatásból való kirekesztettség problémájára. Egyre inkább felismerik a megelőzési szolgáltatások, valamint a politikai és szolgáltatásnyújtási szinten folytatott fokozott együttműködés fontosságát. A lakásköltségek-túlterheltség számos tagállamban kihívást jelent 10-ből 1 európait túlterhelnek a lakásköltségek 3,9 % a súlyosan elégtelen lakáskörülmények között élők aránya 1,9 % nem rendelkezik fürdőkáddal vagy zuhanyzóval a lakásban A háztartások rendelkezésére álló jövedelmének több mint 40 %-át kitevő lakásköltségek által jellemzett háztartásokban élők aránya, 2018 Forrás: Eurostat, SILC. A szociális védelmi rendszereket korszerűsítették, amelynek keretében számos tagállam kiterjesztette a védelmet, és javított annak megfelelőségén. Számos csoport (konkrétan az önfoglalkoztatók és a nem hagyományos munkaviszonyban dolgozók) azonban továbbra is nehézségekkel néz szembe, mivel fokozottabb gazdasági bizonytalanságnak vannak kitéve, és korlátozott hozzáférésük van a szociális védelemhez. Átlagban a (nyugdíjakon kívüli) szociális transzferek szegénység csökkentésére gyakorolt hatása csökkent 2018-ban. Emellett a szegénység kockázata és mélysége tovább nőtt a (gyakorlatilag) aktív kereső nélküli háztartásokban élők körében. Átlagban a rövid távon munkanélküliek csupán mintegy egyharmada részesül álláskeresési ellátásban. Miközben jelenleg a legtöbb tagállamban létezik minimáljövedelem-rendszer, azok megfelelőségében továbbra is jelentős eltérések mutatkoznak.

A lefedettség és a megfelelőség javítása kulcsfontosságú a szociális védelmi rendszerek korszerűsítésének szempontjából A (nyugdíjakon kívüli) szociális transzferek átlagban 33,2 %-kal csökkentik a szegénységet 32,9 % az álláskeresési ellátásban részesülő rövid távon munkanélküliek (<12 hónap) aránya 8 tagállamban az önfoglalkoztatók nem férnek hozzá a munkanélkülieknek szóló védelemhez 2 tagállamban a minimumjövedelemben részesülők nettó jövedelme meghaladja a nemzeti szegénységi küszöböt Az álláskeresési ellátásban részesülő rövid távon munkanélküliek (<12 hónap) A minimumjövedelemben részesülők nettó jövedelme (jövedelmi év: 2017) Megjegyzés: 2018 óta Olaszországban is létezik minimáljövedelem-rendszer. Az alacsony bérezésű személy az átlagbér 50 %-át keresi, és teljes munkaidőben dolgozik. Forrás: az Európai Bizottság elemzése az Eurostat adatai alapján. A demográfiai változások egyértelműen szükségessé teszik a nyugdíjak, az egészségügyi ellátás és a tartós ápolás-gondozás kiigazítását. A munkaképes korú népesség átlagban már most is csökken az EU-ban, és minden bizonnyal tovább fog csökkenni. 11 tagállamban több mint 3 %-kal fog visszaesni a következő 5 évben. Ezzel párhuzamosan az időskori függőségi ráta az előrejelzések szerint erőteljesen nőni fog, ami arra figyelmezteti a tagállamokat, hogy megfelelőségük és fenntarthatóságuk megőrzése érdekében a nyugdíj-, egészségügyi és tartós ápolási-gondozási rendszereik korszerűsítését célzó intézkedéseket kell tenniük, miközben biztosítják a jó minőségű szolgáltatásokhoz való hozzáférést. Miközben a nyugdíjak jövedelempótló és szegénységet megelőző képessége tagállamonként változó, a nyugdíjak megfelelőségének biztosítása egyre fontosabbá válik a szakpolitikai vitákban. Ezzel egy időben a tartós ápolási-gondozási rendszerekhez való hozzáférés és ezek fenntarthatóságának elősegítése különösen nagy kihívást jelent, mivel számos tagállam jelenleg az informális gondozásra hagyatkozik. Következésképpen egyes tagállamok a gondozók körének bővítését és a (főképp nőkből álló) házi gondozók helyzetének javítását célzó reformokba kezdtek. A népesség elöregedése szükségessé teszi a nyugdíj-, az egészségügyi és a tartós ápolási-gondozási rendszerek korszerűsítését 1,7 % az egészségügyi ellátás iránti ki nem elégített igényről beszámolók népességhez viszonyított aránya 10,2 egészségben eltöltött életév 65 éves korban a nők, és 9,8 a férfiak esetében A 2018-as 3-ról 2050-ben 2 dolgozó felnőtt fog jutni egy nyugdíjasra Időskorú eltartottak aránya (a 65 év felettiek és az 15–64 év közöttiek számának aránya) az EU-ban Megjegyzés: 100 munkaképes korú személyre vetítve (15–64 évesek). A világoskék terület mutatja az éves minimális és maximális kivetített értékeket. Forrás: Eurostat, alapprognózisok A szociális piacgazdaság megerősítése kéz a kézben jár a szociális párbeszéd minőségének javításával. A foglalkoztatási iránymutatások támogatják a szociális partnerek bevonását a foglalkoztatási és szociális politikák és reformok kialakításába és végrehajtásába. Összességében a tagállamok többségében állandó maradt a nemzeti és regionális szintű részvétel minősége, bár az országok között továbbra is fennállnak különbségek. Emellett, bár a szociális partnerek európai szemeszterbe való bevonása terén általánosságban lassú előrehaladás mutatkozott, van még tennivaló. Ehhez egyes tagállamokban kiszámíthatóbb és érdemibb eszmecserére lenne szükség a nemzeti reformprogramok előkészítése során, többek között az időkeretek tekintetében is.



1.AZ EURÓPAI UNIÓ MUNKAERŐPIACI ÉS TÁRSADALMI TENDENCIÁINAK ÉS KIHÍVÁSAINAK ÁTTEKINTÉSE Ez a szakasz az Európai Unióban érvényesülő munkaerőpiaci és társadalmi trendekről és kihívásokról nyújt áttekintést, a főbb foglalkoztatás- és szociálpolitikai területek részletes elemző bemutatásával. A tagállamokra jellemző részletes trendeket a jelentés következő szakaszai tartalmazzák.

1.1.Munkaerőpiaci trendek 2018-ban a foglalkoztatottak száma immáron öt egymást követő évben növekedést mutatott, bár a növekedés mértéke elmaradt a 2017-es eredménytől (1,3 % az 1,6 %-os növekedéssel szemben). A teljes foglalkoztatás 2019 első három negyedévében is mérsékelt növekedést mutatott, és 2019 harmadik negyedévében elérte a 241,5 millió főt – ez az egy évvel korábbi értékhez képest körülbelül 2,1 millió személlyel többet jelent, és az Unióban valaha mért legmagasabb szint. Éves szinten a teljes foglalkoztatás az előrejelzések szerint 2019-ben 1 %-kal, 2020-ban pedig 0,5 %-kal fog nőni. A 2013 első negyedévében mért legalacsonyabb szinthez képest több, mint 17 millió további személy helyezkedett el az Unióban, amelyből 11 millió az euróövezetben. A 20–64 évesek foglalkoztatási rátája tovább nőtt, egyre közelebb kerülve az Európa 2020 stratégia keretében kitűzött célértékhez. 2018-ban egy százalékponttal 73,2 %-os éves átlagra nőtt, és 2019 második negyedévében elérte a 73,9 %-os értéket, ami 0,8 százalékpontos növekedést jelent az előző év azonos negyedévéhez képest. A foglalkoztatási ráta az euróövezetben ugyanolyan ütemben, 0,8 százalékponttal növekedett az előző évhez képest, és ezzel 2019 második negyedévében 72,7 %-on állt. Az EU-ban és az euróövezetben egyaránt ezek a valaha elért legmagasabb szintek. Ha a pozitív tendencia a jelenlegi ütemben folytatódik, az EU jó úton halad afelé, hogy elérje a 75 %-os foglalkoztatási rátára vonatkozó célértéket. A gazdasági tevékenység jelenlegi lassulása és a munkaerőpiac egyes tagállamokban megfigyelhető szűkülése azonban arra utal, hogy 2019 következő negyedéveiben és 2020-ban a foglalkoztatási ráta lassabb ütemben növekedhet, ezért végül csak megközelítheti a 2020-as célértéket, anélkül hogy elérné azt. A munkaerőpiaci részvétel növekedése elősegítette a foglalkoztatási rátában megfigyelhető pozitív trendet. 2019 második negyedévében a 20–64 éves korosztály aktivitási rátája az Unióban 78,7 %-ot, az euróövezetben pedig 78,5 %-ot ért el (az előző évi 78,4 és 78,3 %-hoz képest). Az előző évekhez hasonlóan a munkaerőpiaci részvétel növekedése nagymértékben az idős (55–64 éves) munkavállalóknak, és kisebb mértében a nőknek volt köszönhető. 1. ábra: A foglalkoztatási és munkanélküliségi ráták minden idők legjobb teljesítményét érték el az EU-ban Foglalkoztatási és munkanélküliségi ráták az EU-ban és az euróövezetben *az első és második negyedév átlaga, szezonálisan kiigazítva. Forrás: Eurostat, LFS. A munkaórák teljes száma lassabban, de stabilan növekszik, és mostanra meghaladta a 2008-as csúcsértéket. A 2013-ban megkezdődött fellendülés óta a foglalkoztatott személyek száma jelentősen nagyobb ütemben nőtt a munkaórák számánál (2013 második negyedéve és 2019 második negyedéve között előbbi 7,7 %-kal, míg utóbbi 7,1 %-kal nőtt). Ez részben egy hosszú távú strukturális csökkenést tükröz, amit súlyosbít a (nem önként vállalt) részmunka válságot követő növekedése, valamint a foglalkoztatás kisebb munkaóra-intenzitású ágazatok felé való eltolódása. Mindemellett a munkaórák száma 2018-ban rekordértéket ért el, és első ízben lépte túl a 2008-as csúcsértéket 0,3 %-kal A munkanélküliségi ráta tovább csökkent 2018-ban és 2019 első három negyedévében. A fokozott munkahelyteremtés a mérsékelt növekedést mutató munkaerőpiaci részvétel mellett a munkanélküliség további csökkenését eredményezte. 2019 harmadik negyedévében a munkanélküliségi ráta (15–74) az EU-ban 6,3 %-ra, az euróövezetben pedig 7,5 %-ra csökkent az egy évvel korábbi 6,7 és 8 %-os értékekhez képest. Abszolút számokban kifejezve ez 15,6 millió munkanélküli személyt jelent az EU-ban, ami kb. 1 milliós csökkenést jelent az előző év azonos negyedévéhez képest, és szinte 11 millióval kevesebb a 2013 második negyedévében mért csúcsértéknél. Annak ellenére, hogy a munkanélküliségi ráta az utóbbi években valamennyi tagállamban csökkent, továbbra is jelentős mértékű eltérések figyelhetők meg (a 3.1.1. szakaszban foglaltak szerint). Míg egyes országokban nagyon alacsony szintek mutatkoznak (és kevés lehetőségük maradt a további javulásra), addig más államok még mindig nem közelítették meg a válság előtti minimumértékeiket. 2. ábra: Bár a vállalatok jelentős munkaerőhiányról számolnak be, a jelek a munkaerőpiaci kereslet és kínálat összehangolásának javulására utalnak Beveridge-görbe az EU-ban Forrás: Eurostat, LFS, valamint üzleti és fogyasztói felmérés. Megjegyzés: szezonálisan kiigazított adatok. A munkaerőhiány kismértékben csökkent az egy évvel ezelőtti szinthez képest, de továbbra is jelentős mértékű. A fellendülés kezdete óta az EU-ban folyamatosan nőtt azoknak a vállalatoknak az aránya, amelyek a munkaerő rendelkezésre állását termelést korlátozó tényezőként jelölték meg. Míg 2012 végén ez az arány kb. 5 % volt, addig 2018-ra kb. 20 %-ra nőtt. A Beveridge-görbéből (2. ábra) kitűnik, hogy ezt a növekedést a munkanélküliség folyamatos csökkenése kísérte, a görbe 2010 és 2013 közötti kifelé mozdulása azonban azt mutatja, hogy a válság utáni időszakban a kereslet és a kínálat összehangolásának hatékonysága elmaradt a válság előtti szinttől. A közelmúltbeli gazdasági lassulással a munkaerőhiányról beszámoló vállalatok száma enyhén csökkent 2019-ben, miközben a munkanélküliség a fent említettek szerint tovább csökkent. Bár még korai lenne annak megítélése, hogy a Beveridge-görbe a trend változását mutatja-e, az elmúlt néhány negyedév befelé mozdulásra utal, ami összhangban van a kereslet és a kínálat összehangolásának általános javulásával (bár a helyzet jelentősen eltér a tagállamok között). A tartós és az ifjúsági munkanélküliség szintén tovább csökken. A munkaerőpiaci feltételek további javulása a tartósan munkanélküli személyek (azaz az egy évnél hosszabb ideje munkanélküli személyek) körének szűkülését eredményezte. Az ilyen helyzetben lévő személyek száma 2019 második negyedévében 6,2 millió főt tett ki, ami 1,1 milliós (vagy 15 %-os) csökkentést jelent 2018 azonos negyedévéhez képest. A gazdaságilag aktív népesség 2,5 %-ával a tartós munkanélküliség elérte a 2008 harmadik negyedévében mért válság előtti minimumot (miközben az euróövezetben mért 3,3 % továbbra is meghaladja a 2,8 %-os legalacsonyabb szintet). A fiatal álláskeresők helyzetének vizsgálatakor szintén szembeötlő javulás figyelhető meg. Az ifjúsági munkanélküliségi ráta 1 százalékponttal csökkent az EU-ban, ezzel 14,4 %-ra mérséklődött 2019 harmadik negyedévében. Az euróövezetben 0,9 százalékpontos csökkenés volt megfigyelhető, amivel 15,8 %-ra esett vissza (Spanyolországban, Olaszországban és Görögországban azonban továbbra is 30 % feletti értékeket mértek). Az EU-ban összesen 3,2 millió 15 és 24 év közötti személy munkanélküli, és ez a szám 5,5 millióra növekszik a nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő (NEET) fiatalok közéjük sorolása esetén. A NEET-fiatalok aránya ugyanakkor javulást mutatott az elmúlt évben, és 2019 első negyedévében az EU-ban 10,2 %-ra, az euróövezetben pedig 10,3 %-ra esett vissza (az egy évvel korábbi 10,6, illetve 10,8 %-ról). Ezek a valaha mért legalacsonyabb arányok. A NEET-fiatalok arányának csökkenése ellenére a korai iskolaelhagyás stabilizálódott. Az elmúlt évtizedben megfigyelhető folyamatos csökkenés után a korai iskolaelhagyók aránya (18–24 éves korosztály) 2017-ben és 2018-ban 10,6 %-on stabilizálódott. Következésképpen tovább csökkenthető, annak ellenére, hogy nagyon közel van az Európa 2020 stratégia keretében kitűzött 10 %-os célértékhez. Ezzel szemben az Európa 2020 stratégia keretében a felsőfokú végzettség megszerzésére vonatkozóan kitűzött célérték (40 % a 30–34 éves korosztályban) a 2018-ban mért 40,7 %-os aránnyal teljesült (0,8 százalékpontos növekedés 2017-hez képest). 3. ábra: Az idősebb és magas szintű képzettséggel rendelkező munkavállalók a foglalkoztatás növekedésének fő hajtóerői A különböző csoportok foglalkoztatási rátája és foglalkoztatásának növekedése az EU-ban

Forrás: Eurostat, LFS. Az idősebb munkavállalók továbbra is a foglalkoztatás növekedésének fő hajtóerői. Az előző évekhez hasonlóan 2018-ban is az idősebb munkavállalók (55–64 éves korosztály) esetében volt megfigyelhető a foglalkoztatás legnagyobb mértékű növekedése a többi korosztállyal összehasonlításban (3. ábra): az ebbe a csoportba tartozó foglalkoztatott személyek száma 4,1 %-kal nőtt 2018-ban (a 2017-ben mért 4,3 %-hoz hasonló növekedési ráta). Az idősebb munkavállalók foglalkoztatási rátája következésképpen 1,6 százalékponttal 58,7 %-ra nőtt 2018-ban, ami a valaha mért legmagasabb szint (a 2008-as szintnél 13 százalékponttal magasabb). A foglalkoztatás lassabb ütemben ugyan, de a többi korosztályban is nőtt. Különösen a foglalkoztatott fiatalok (15–24 éves korosztály) száma nőtt a 2017-eshez hasonló mértékben (1,5 % az 1,6 %-kal szemben), aminek köszönhetően az ifjúsági foglalkoztatási ráta 0,8 százalékponttal 35,4 %-ra növekedett (ez a ráta ugyanakkor 1,9 százalékponttal elmarad a 2008-as szinttől). Az aktív keresőképes felnőttek (25–54 évesek) foglalkoztatásának 0,4 %-os növekedése 80,4 %-os foglalkoztatási rátát eredményezett 2018-ban. Az EU-n kívül születettek foglalkoztatási rátája tovább növekedett. A 20–64 éves korosztályban 64,5 %-ra emelkedett 2018-ban (2017-hez képest 1,5 százalékponttal magasabb arány). Ez azt jelenti, hogy abszolút értékben 17,4 millióról 18,3 millió főre nőtt. E csoport foglalkoztatási rátája a helyben születettek körében mért 73,9 %-os aránnyal áll szemben (0,9 százalékponttal több, mint 2017-ben). Megállapítható tehát, hogy az enyhe szűkülés mellett továbbra is jelentős különbség van a két érték között, miután a válság idején megnövekedett (2018-ban több, mint 9 százalékpont a 2008-ban mért 5 százalékpont alatti értékkel szemben). A foglalkoztatás némileg továbbra is gyorsabban nő a nők, mint a férfiak körében, a nemek közötti foglalkoztatási különbség azonban jelentős marad. 2018-ban a foglalkoztatás 0,2 százalékponttal gyorsabban nőtt a nők, mint a férfiak körében (ami megegyezik a 2017-es értékkel). Ez a kis különbség ugyanakkor nem volt elegendő a nemek közötti foglalkoztatási különbség (azaz a nemek szerinti foglalkoztatási rátában megfigyelhető különbség) csökkentéséhez, ami stabilan 11,5 százalékponton maradt. Miután jelentősen csökkent a válság ideje alatt (2008-ban 15 százalékponton állt) – tükrözve a válság nagyobb hatását a férfiak foglalkoztatására –, ennek a mutatónak az értéke 2014 óta szinte változatlan maradt. A 30–34 éves nők esetében (főképp a gyermekvállaláshoz kapcsolódó) 14,5 százalékpontos, az 55–64 évesek esetében 13,7 százalékpontos, az alacsony képzettségű nők esetében pedig 21,1 százalékpontos (a középszintű és magas képzettséggel rendelkező nők esetében tapasztalható 10,9, illetve 6,8 százalékponttal szemben) különbség figyelhető meg, ami különösen nagynak számít. A magasan képzett személyek a munkaerő egyre nagyobb arányát teszik ki. Ez egy hosszú távú trend része, mivel a magas képzettséget igénylő feladatokra alapuló foglalkoztatás növekvőben van, miközben a tagállamok munkaereje egyre képzettebbé válik, ami jól tükrözi a magas szintű képzettséggel rendelkező munkavállalók iránti növekvő igényt és ezek rendelkezésre bocsátását a gazdaság számára. A felsőfokú végzettséggel rendelkező foglalkoztatott személyek száma (25–64 éves korosztály) 3,1 %-kal nőtt 2018-ban, ami 85,8 %-os foglalkoztatási rátát eredményezett ebben a csoportban. A középszintű képzettségű (azaz felső középfokú végzettséggel rendelkező) munkavállalók esetében csupán 0,2 %-os enyhe növekedés volt tapasztalható, ami 76,4 %-os foglalkoztatási rátát eredményezett ezeknek a személyeknek a körében. Ezzel szemben az alacsony képzettségű (azaz alsó középfokú vagy alacsonyabb végzettséggel rendelkező) munkavállalók száma 0,8 %-kal tovább csökkent (a 2017-es 0,3 %-ot követően). Ugyanakkor, mivel – a népesség elöregedését és a fiatalabb nemzedékek körében a magasabb iskolai végzettséget tükröző tendencia részeként – a 25–64 éves alacsony képzettségű munkavállalók teljes száma folyamatosan csökkenőben van (számuk csak 2018-ban 1,7 millió fővel, azaz 2,7 %-kal csökkent), e csoport foglalkoztatási rátája a 2017-es 55,6 %-ról 2018-ban 56,8 %-ra nőtt. Az alacsony és magas képzettségű munkavállalók foglalkoztatási rátája közötti különbség tovább csökken (a 2013-as 31,4 százalékpontos csúcsértékről), de 29 százalékpontos értékével továbbra is rendkívül nagy, és azt jelzi, hogy intézkedéseket kell tenni az alacsony iskolai végzettségű személyek foglalkoztathatóságának növelésére továbbképzés és átképzés révén. A 2018-ban megteremtett új munkahelyek többsége állandó és teljes munkaidős, az ideiglenesen alkalmazottak aránya azonban továbbra is jelentős. A 2018-ban munkába álló 2,7 millió új alkalmazott (15–64 éves korosztály) közül szinte valamennyit határozatlan idejű munkaszerződéssel foglalkoztatják; a határozott idejű munkaszerződéssel foglalkoztatottak száma mintegy 55 ezerrel nőtt ugyanabban az időszakban (az egy évvel korábbi 0,8 millióval szemben). Mindazonáltal a határozatlan idejű munkaszerződések növekedésének mértéke nem volt elegendő ahhoz, hogy csökkentse az ideiglenes alkalmazottak arányát, ami 0,1 százalékponttal csupán 14,2 %-ra esett vissza 2018-ban. Az önfoglalkoztatók (15–64 éves korosztály) száma 160 ezerrel csökkent, ezzel folytatódott az előző években tapasztalt lassú visszaesés, ami 13,5 %-os arányt eredményezett az összes foglalkoztatott körében (a 2017-es 13,7 %-kal és a 2013-as 14,4 %-kal szemben). Végül, többségében teljes munkaidős új munkahelyeket teremtettek (+2,4 millió), a részmunkaidős foglalkoztatottak száma pedig nagyjából ugyanannyi maradt. Következésképpen a részmunkaidős foglalkoztatottak aránya (15–64 éves korosztály) a harmadik egymást követő évben enyhe csökkenést mutatott (0,2 százalékponttal 19,2 %-ra 2018-ban), de továbbra is kb. 2 százalékponttal a 2008-as szint felett marad. Másrészt, a nem önként részmunkaidőben foglalkoztatottak aránya tovább csökkent a részmunkaidős alkalmazottak teljes körén belül (a 2014-es 29,6 %-os csúcsértékről 24,6 %-ra 2018-ban), de továbbra is jelentős maradt. Az ágazati fejleményeket tekintve folytatódott a foglalkoztatás szolgáltatási ágazat felé történő eltolódása. Az elmúlt évek tendenciáját követve 2018-ban a legtöbb munkahely a szolgáltatási ágazatban jött létre (a nemzeti számlák alapján 2018-ban 2017-hez képest 2,6 millióval vagy +1,5 %-kal több személy állt foglalkoztatásban). Ez a növekedés tovább növelte a szolgáltatások teljes foglalkoztatáson belüli arányát, ami az elmúlt évtizedben folyamatosan nőtt, így a 2008-as 70,1 %-ról 2018-ban 74 %-ra emelkedett. Abszolút értékekben az ipar a második legnagyobb növekedést érte el 2018-ban (470 ezerrel), ami 1,3 %-os növekedést jelent az előző évhez képest (ami összhangban van a 2017-ben és 2016-ban mért teljesítménnyel). Az építőiparban foglalkoztatott személyek száma a második egymást követő évben nőtt 2 %-nál (vagy 337 ezek fővel) nagyobb mértékben, megszilárdítva ezzel a 2015-ben megkezdődött fellendülést. A foglalkoztatottak száma azonban még mindig csaknem 13 %-kal alacsonyabb, mint 2008-ban. Végül a 2017-es stabilizálódást követően a mezőgazdasági foglalkoztatás ismét csökkenni kezdett 2018-ban (2,5 %-kal), a hosszú távú trenddel összhangban. A mezőgazdaság teljes foglalkoztatáson belüli aránya a 2008-as 5,4 %-ról 2018-ban 4,3 %-ra csökkent. 1.2.Szociális trendek A szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek száma továbbra is stabilan csökkent. A csökkenő trend 2018-ban már az egymást követő hatodik évben folytatódott (4. ábra), és a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek száma 110 millió főre (vagy a teljes népesség 21,9 %-ára) esett vissza, ami szinte 2,7 millióval kevesebb a 2017-es értéknél (mintegy 2 százalékponttal alacsonyabb a 2008-as aránynál). Az általános trend a súlyos anyagi nélkülözésben élők számának, kisebb mértékben pedig a nagyon alacsony munkaintenzitású háztartások arányának csökkenését tükrözte, miközben a szegénység kockázatának kitettek aránya általában stabil maradt. Ez általában összhangban van a foglalkoztatás, illetve nőtt a rendelkezésre álló jövedelem fellendülésével. Ha a pozitív tendencia a jelenlegi ütemben folytatódik, akkor az EU jó úton halad afelé, hogy 2008-hoz képest 2020-ra mintegy 13 millióval csökkenjen a szegénység és a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek száma (az Európa 2020 stratégia keretében kitűzött 20 milliós célértékkel szemben). A gazdasági tevékenység jelenlegi lassulása azonban arra utal, hogy a tényleges csökkenés kevésbé szembetűnő lesz. A súlyos anyagi nélkülözésben élők számának erőteljes visszaesése folytatódik. A 2018-ban zárult évben több mint 3 millióan kerültek ki a súlyos anyagi nélkülözésből, 29,7 millióra vagy az EU népességének 5,9 %-ára csökkentve az érintett személyek teljes számát. E csökkenés már hatodik éve tartó jelentős javulást jelent, amely a háztartások javuló anyagi helyzetét tükrözi. Mivel ennek a mutatónak a csökkenését azoknak a tagállamoknak a jó teljesítménye ösztönzi, amelyekben a legnagyobb mértékű a súlyos anyagi nélkülözés (lásd a 3.4. szakaszt), az általános javulás folyamatos felfelé irányuló társadalmi konvergenciára utal. Az erőteljes munkaerőpiac hozzájárult a gyakorlatilag aktív kereső nélküli háztartásokban élők számának további csökkenéséhez. A nagyon alacsony munkaintenzitású háztartásokban élők száma tovább csökkent mintegy 3 millió fővel. E személyek a népesség 8,8 %-át teszik ki, ami a válság előtti helyzetnél jóval alacsonyabb szintet jelent. 4. ábra: A szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek aránya csökken, de a szegénység kockázatának kitettek aránya nagy mértékben változatlan maradt A szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitett (AROPE) népesség aránya és az AROPE alárendelt elemei (2005–2017) Forrás: Eurostat, SILC. A szegénység kockázatának kitett népesség aránya a fellendülés ellenére jelentős marad. A relatív szegénységi mutató nagy egészében stabil marad, az egy évvel korábbi 16,9 %-ról kis mértékben, 17,1 %-ra emelkedve. Az ekvivalens nemzeti mediánjövedelem 60 %-át el nem érő rendelkezésre álló jövedelemmel rendelkező háztartásokban élők száma valamivel 86 millió fölött van, ami az előző évhez képest egymillió fős növekedést jelent. Az Eurostat legutóbbi gyorsbecsléseiből származó adatok arra utalnak, hogy a szegénységi ráták csökkenése várható, a csökkenés azonban a 2017-es jelentős javulás után megtorpant. A dolgozói szegénységi ráta 2018-ban nagy egészében stabilan magas szinten maradt. 2018-ban a szegénység kockázatának kitett munkavállalók százalékos aránya 0,1 százalékponttal nőtt 2017-hez képest, és továbbra is közel van a 2016-ban mért csúcsértékhez. A foglalkoztatottak 9,5 %-a olyan háztartásban él, amelynek jövedelme nem éri el a mediánjövedelem 60 %-át (ez 1,2 százalékponttal magasabb a 2010-ben elért legalacsonyabb szintnél). A részmunkaidőben vagy ideiglenes szerződésekkel foglalkoztatott személyek jobban ki vannak téve ennek a kockázatnak, egyes tagállamokban azonban a teljes munkaidőben vagy állandó szerződéssel foglalkoztatottak körében is viszonylag magas ez a kockázat (lásd a 3.1.1. és a 3.4.1. szakaszt).

A szegénység mélységében megfigyelhető trend azt mutatja, hogy egyes országokban a gazdasági növekedés nem jelentett javulást mindenki számára. A relatív mediánjövedelmi szegénységi rés, ami azt méri, hogy a szegénység kockázatának kitettek milyen távolságra vannak a szegénységi küszöbtől (azaz mennyire szegények), 2018-ban fél százalékkal, 24,6 %-ra nőtt. Ez különböző tagállami trendeket tükröz, amelyek általánosságban arra utalnak, hogy a legszegényebbeket nem mindig érik el a gazdasági növekedés pozitív hatásai. A szegénység kockázata és mélysége tovább nőtt a (gyakorlatilag) aktív kereső nélküli háztartásokban élők körében. A nagyon alacsony (kapacitásuk 20 %-ánál alacsonyabb) munkaintenzitású háztartásokban élők körében magas (2018-ban 62,1 %) a szegénységi arány, és immáron az egymást követő ötödik évben mutatott növekedést. Ezt a szociális védelemmel foglalkozó bizottság figyelemmel kísérendő trendként azonosította . Emellett tovább nő az ilyen személyek mediánjövedelme és a szegénységi küszöb közötti különbség (lásd a 3.4.1. szakaszt), ami esetleges hiányosságokra utal az ellátások megfelelőségét és hatókörét illetően. A folyamatos javulás ellenére a gyermekek körében továbbra is magas a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázata. 2018-ban a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitett gyermekek aránya 0,6 százalékponttal 24,3 %-ra csökkent az EU28-ban. Ez az arány azonban továbbra is magasabb az általános népesség körében mért arányánál. Az alacsony képzettségű szülők gyermekei valamennyi tagállamban sokkal inkább ki vannak téve a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának, ami az esélyek tartós egyenlőtlenségére utal. A háztartások összesített jövedelme tovább nő. A háztartások rendelkezésre álló bruttó jövedelme az egymást követő ötödik évben nőtt 2018-ban. Az éves növekedés összhangban volt az egy főre jutó reál GDP általános javulásával (ami kb. 1,8 %-kal nőtt), ami arra utal, hogy az elmúlt időszakban tapasztalható növekedés előnyt jelentett a háztartások számára. A jövedelmi egyenlőtlenség továbbra is magas szinten van. Átlagosan a tagállami háztartások leggazdagabb 20 %-ának jövedelme kb. ötször nagyobb a háztartások legszegényebb 20 %-ának jövedelménél. Miután az elmúlt évben első ízben csökkent, 2018-ban ez az arány nőtt, és számos tagállamban magas szinten marad (lásd a 3.4. szakaszt). Az Eurostat legutóbbi gyorsbecslései ugyanakkor arra utalnak, hogy csökkenés várható . A jövedelem szempontjából az alsó 40 %-ba tartozó népesség jövedelemaránya (S40) a 2017-ben tapasztalt növekedés után stabil maradt. Számos országban ennek az alacsonyabb jövedelmű munkavállalókból és szociális ellátásban részesülőkből álló csoportnak a jövedelemaránya változatlan maradt, vagy akár a gazdasági válság előtti szint alá csökkent. Az előző évtized trendjének megfordítása érdekében ugyanakkor további javulásra van szükség az S40 csoportban.



2.A SZOCIÁLIS EREDMÉNYTÁBLA RÖVID ÁTTEKINTÉSE A szociális jogok európai pillérét az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság közösen hirdette ki 2017. november 17-én. Számos kulcsfontosságú elvet és jogot rögzít a méltányos és jól működő munkaerőpiacok és jóléti rendszerek támogatása érdekében. A pillér iránytűként hivatott szolgálni a tagállamok közötti, megújított konvergenciafolyamat számára, amelynek célja a társadalmi-gazdasági körülmények javítása. A Tanács 2019–2024-es időszakra szóló új uniós stratégiai menetrendje kiemeli, hogy a szociális jogok európai pillérét uniós és tagállami szinten kell végrehajtani, kellő figyelmet fordítva az egyes hatáskörökre. A Bizottság 2020 elején közleményt terjeszt elő, amelyben kötelezettséget vállal a szociális jogok európai pillérének végrehajtására vonatkozó cselekvési terv kidolgozására. A szociális jogok európai pilléréhez egy szociális eredménytábla tartozik, amely az egyes tagállamok teljesítményének figyelemmel kísérésére és a trendek követésére szolgál. Az eredménytáblán több (elsődleges és másodlagos) mutató található a tagállamok foglalkoztatási és szociális teljesítményének kiválasztott mutatók révén történő vizsgálatára a pillér keretében azonosított három fő dimenzió mentén: i. esélyegyenlőség és a munkaerőpiacra való belépés, ii. dinamikus munkaerőpiacok és tisztességes munkakörülmények, valamint iii. állami támogatás/szociális védelem és társadalmi befogadás. A 2018-as kiadás óta az együttes foglalkoztatási jelentés megában foglalja a szociális eredménytáblát, amelynek eredményeit ez a fejezet foglalja össze az elsődleges mutatók tekintetében. Ezt az elemzést az általánosabb reformok kontextusába helyezve a 3. fejezet mutatja be. 2.1.Az eredménytábla ismertetése Az eredménytábla kulcsfontosságú eszköz a foglalkoztatási és szociális területen nyújtott teljesítmény, valamint a jobb életkörülmények és munkafeltételek irányában megmutatkozó konvergencia monitorozására. Segít különösen figyelemmel kísérni a tagállamok helyzetét a pillér mérhető dimenzióin, kiegészítve a meglévő monitorozási eszközöket, különösen a foglalkoztatási teljesítményfigyelőt és a szociális védelmi teljesítményfigyelőt. Külön kiemelendő, hogy az eredménytábla 14, a foglalkoztatási és szociális trendeket széles körben értékelő elsődleges mutatót foglal magában: -Esélyegyenlőség és a munkaerőpiacra való belépés: §A korai iskolaelhagyók aránya, 18–24 év közöttiek §A foglalkoztatási rátában megmutatkozó nemek közötti különbség, 20–64 év közöttiek §Jövedelmi egyenlőtlenség a jövedelmi ötödök aránya alapján mérve – S80/S20 §A szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek aránya (AROPE) §A nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő fiatalok aránya (NEET-fiatalok aránya), 15–24 év közöttiek -Dinamikus munkaerőpiacok és tisztességes munkakörülmények: §Foglalkoztatási ráta, 20–64 év közöttiek

§Munkanélküliségi ráta, 15–74 év közöttiek §Tartós munkanélküliségi ráta, 15–74 év közöttiek §A háztartások rendelkezésére álló, reálértékben mért, egy főre eső bruttó jövedelem §Egy teljes munkaidőben foglalkoztatott, egyedülálló, gyermektelen, átlagbért kereső munkavállaló nettó keresete -Állami támogatás/szociális védelem és társadalmi befogadás: §A (nyugdíjaktól eltérő) szociális transzferek hatása a szegénység visszaszorítására §Intézményes gyermekgondozásban részesülő 3 év alatti gyermekek aránya §Egészségügyi ellátás iránti ki nem elégített igények, saját bevallás szerint §Az alapvető vagy annál fejlettebb általános digitális készségekkel rendelkező egyének népességhez viszonyított aránya. Az elsődleges mutatók elemzésére a Foglalkoztatási Bizottság és a szociális védelemmel foglalkozó bizottság által közösen megállapított általános módszertan használata útján kerül sor (a részleteket lásd a 3. mellékletben). E módszertan a tagállamokra jellemző helyzetet és a fejleményeket a szociális eredménytáblán szereplő elsődleges mutatók szintjének és éves változásainak a vizsgálatával elemzi. A szintek és változások besorolása a vonatkozó (súlyozatlan) uniós átlagoktól való távolságnak megfelelően történik. Ezt követően a tagállamoknak a szinteket és változásokat illető teljesítményét (egy előre meghatározott mátrix segítségével) összesítik, és így minden egyes tagállam a hét kategória (a „legjobban teljesítők”, „az átlagosnál jobb”, „jó, de figyelemmel kísérendő”, „átlagos/semleges”, „gyenge, de javuló”, „figyelemmel kísérendő” és „kritikus helyzet”) egyikébe kerül. Erre alapozva az 1. táblázat összegzi az eredménytáblán megállapított eredményeket az egyes mutatók tekintetében elérhető legfrissebb értékek szerint. A táblázat figyelmes, nem gépies értelmezése szavatolt. E célból a 14 mutató, ideértve a hosszú távú trendeket és a kiegészítő mutatókat is, részletes elemzését – relevanciájuktól függően – a 3. fejezet mutatja be. Emellett a soron következő országjelentések részletesen fogják elemezni az összes „kritikus helyzetet”, valamint a további társadalmi-gazdasági és szakpolitikai hátteret, és így jobban lehet majd jellemezni az országspecifikus kihívásokat az európai szemeszter keretében. A foglalkoztatási teljesítményfigyelőben és a szociális védelmi teljesítményfigyelőben foglalt további elemzéssel együtt ez szükség szerint megteremti az elemzési alapot a Bizottságnak az országspecifikus ajánlásokat érintő javaslatok későbbi megtételére. A 2020-as együttes foglalkoztatási jelentés első ízben foglalja magában a regionális dimenziót a szociális eredménytábla tekintetében. Az utóbbi években a szociális eredménytáblát az országok nemzeti szinten elért teljesítményének mérésére használták. A mutatók nemzeti szinten való alakulása azonban elkendőzheti a regionális szinten jelentkező jelentős különbségeket (miközben sok tagállamban számos szakpolitikáról és finanszírozásról ezen a szinten születik döntés). Ezért a szociális helyzet és a konvergencia regionális dimenziója jelentőséget kapott, különösen az európai szemeszter keretében. Ennek tükrében a jelentés e kiadása a szociális eredménytábla alapján a regionális helyzetre vonatkozó bizonyítékokat tartalmaz. Nevezetesen a 3. mellékletben található térképek a szociális eredménytábla egyes elsődleges mutatóit a tagállamok szerint, regionális bontásban mutatják be. Emellett a 3. fejezetben található elemzés adott esetben ismerteti a regionális szintű megállapításokat azoknak a tagállamoknak az esetében, amelyekben nagy eltérések mutatkoznak a NUTS II régiók között. Az adatok és a megállapítások lehetővé teszik annak megértését, hogy egy ország különböző régiói milyen eredményeket érnek el a pillér egyes fő dimenzióinak tekintetében, és segítenek az országokon belüli konvergencia ellenőrzésében, a regionális szakpolitikák hatásának értékelésében és a regionális szakpolitikai döntéshozatalok alakításában. 2.2.Megállapítások a szociális eredménytábla alapján Az eredménytábla elemzése a pozitív munkaerőpiaci és szociális trendek folytatódását jelzi az EU-ban, bár nem minden mutató esetében figyelhető meg javulás. Az uniós átlagértékek vizsgálata alapján megállapítható, hogy a 14 elsődleges mutató közül 9 esetében javulás volt megfigyelhető az utolsó adatokkal alátámasztott évben (azaz 2018-ban vagy 2017-ben, az adatok rendelkezésre állásától függően). Összehasonlításban (általános és hosszú távú) a munkanélküliségi ráták javultak a legnagyobb mértékben, ami a munkaerőpiacok kedvező alakulását tükrözi. 2017-hez hasonlóan 2018-ban is valamennyi tagállamban csökkent a munkanélküliségi ráta. Néhány más mutató ugyanakkor változatlan maradt az előző évhez képest, sőt olykor némileg romlott (pl. az oktatásból vagy képzésből lemorzsolódók, a nemek közötti foglalkoztatási szakadék, a jövedelmi ötödök aránya, a szociális transzferek hatása a szegénység csökkentésére és saját bevallás szerinti ki nem elégített egészségügyi ellátási szükségletek). Ahogy arra a 3. fejezetben szereplő vonatkozó szórásdiagramok rámutatnak, az elsődleges mutatók több mint felének tekintetében különböző mértékű konvergencia figyelhető meg a tagállamok között a legutóbb vizsgált időszakban (a jövedelmi ötödök arányának, a saját bevallás szerinti ki nem elégített egészségügyi ellátási szükségleteknek és az alapszintű vagy magasabb szintű általános digitális készségekkel rendelkező népesség arányának kivételével). Csaknem minden tagállam kihívásokkal néz szembe legalább egy elsődleges mutató tekintetében. Összességében nézve a három legproblémásabb besorolást (vagyis a „kritikus helyzet”, a „figyelemmel kísérendő” és a „gyenge, de javuló”), Hollandia kivételével valamennyi tagállam rendelkezik legalább egy jelzéssel. Csak a „kritikus helyzet” besorolást tekintve (azok a mutatók, amelyek az átlagnál sokkal alacsonyabb szinten állnak, és nem javulnak elegendő mértékben, esetleg tovább romlanak) 14 tagállamnál szerepel figyelmeztető jelzés, ami megegyezik a 2019-es együttes foglalkoztatási jelentésben szereplő számmal. Észtország és Málta bekerült (vagy az előző évi kikerülést követően ismét bekerült) az országok ezen csoportjába, míg Magyarország és Portugália elhagyta azt. A kihívások száma valamelyes romlást jelez az eredménytáblán. A 14 értékelt területen összesen 121 „kritikus helyzet”, „figyelemmel kísérendő” vagy „gyenge, de javuló” helyzet azonosítható, ami az összes értékelés körülbelül 31 %-ának felel meg (ez megfelel a 2019. évi együttes foglalkoztatási jelentésben szereplő aránynak). Ezek közül 40 „kritikus helyzet” (ami az összes értékelés 10,3 %-ának felel meg), a 2019. évi együttes foglalkoztatási jelentésben szereplő 41-gyel szemben (ami az összes értékelés 10,6 %-ának felelt meg). Az eredménytáblán megjelenő három fő dimenziót vizsgálva az előző évekhez hasonlóan a legtöbb kihívást az „állami támogatás/szociális védelem és társadalmi befogadás” területén jelezték: ez mutatónként átlagosan 9,8 esetet jelent (amelyből 3,5 „kritikus helyzet”). Az intézményes gyermekgondozásban részesülő 3 év alatti gyermekekre vonatkozó mutató esetében figyelhető meg a legtöbb, 13 tagállamnál megjelenő jelzés (ebből öt az alsó kategóriába esik). Ezt követik az „esélyegyenlőség és a munkaerőpiacra való belépés” és a „dinamikus munkaerőpiacok és tisztességes munkakörülmények”, ahol mutatónként és átlagosan 9,6, illetve 6,8 esetet jeleztek (az egyes dimenziókban 3, illetve 2,2 „kritikus helyzettel”). Az első területen a leggyakrabban megjelölt mutatók a korai iskolaelhagyók és a nemek közötti foglalkoztatási különbség, valamint a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek aránya (10 jelzés). A másik területen a gyermektelen, átlagbért kereső munkavállaló nettó keresete az a mutató, ahol a legtöbb kihívás áll fenn (14 jelzés). Az elmúlt évekhez hasonlóan nagy különbségek vannak a tagállamok helyzete és az előttük álló kihívások súlyossága között. Görögország, Olaszország, Románia és Spanyolország „kritikus”, „figyelemmel kísérendő” vagy „gyenge, de javuló” értékelést kapott tíz vagy több mutatót illetően (lásd az 1. táblázatot). Ezen országok közül Olaszország esetében a legnagyobb a „kritikus helyzetek” száma (nyolc), Románia (hét), Görögország (négy) és Spanyolország (kettő) előtt. Görögország, Románia és Spanyolország azonban néhány kedvező értékelésről is beszámolt: Görögország a „legjobban teljesítők” között van a korai iskolaelhagyás tekintetében, és „az átlagosnál jobb” eredmény ért el a jövedelmi egyenlőtlenség és a gyermekgondozásban való részvétel területén; Románia a „legjobban teljesítők” között szerepel a háztartások egy főre jutó, rendelkezésre álló jövedelmének növekedésében, illetve „az átlagosnál jobb” eredményt ért el a munkanélküliségi rátát illetően; Spanyolország a „legjobban teljesítők” között van a gyermekgondozásban való részvétel és „az átlagosnál jobb” a saját bevallás szerinti ki nem elégített egészségügyi ellátási szükségletek területén. A kihívások összmennyisége tekintetében Bulgária és Horvátország (nyolc kihívás) áll az első helyen Észtország és Horvátország (hat kihívás) előtt. Ezzel szemben Svédország a „legjobban teljesítők” között van vagy „az átlagosnál jobban” teljesít tizenegy elsődleges mutató esetében, megelőzve ezzel Csehországot (kilenc mutató), illetve Németországot, Dániát, Máltát és Hollandiát (egyenként nyolc mutató). Az esélyegyenlőséget és a munkaerőpiachoz való hozzáférést tekintve átlagban a legnagyobb javulás a NEET-fiatalok, valamint a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek aránya tekintetében mutatkozott. A korai iskolaelhagyók aránya esetében azonban megállt a hosszú távú csökkenő tendencia, és a mutató csak változatlan maradt az előző évhez képest, miközben a nemek közötti foglalkoztatási különbség és a jövedelmi ötödök aránya csekély mértékben nőtt. Mutatónként vizsgálva: ·Spanyolország, Olaszország és Málta „kritikus helyzetben” van a korai iskolaelhagyók terén, szemben a „legjobban teljesítő” Görögországgal, Horvátországgal, Írországgal, Litvániával, Lengyelországgal és Szlovéniával;

·a nemek közötti foglalkoztatási szakadék tekintetében Görögország, Olaszország és Románia pontszámai kritikusak a „legjobban teljesítő” Finnországgal, Lettországgal és Svédországgal összevetve; ·Litvánia, Lettország és Románia a jövedelmi egyenlőtlenség terén néz szembe „kritikus helyzettel”, miközben e területen a „legjobban teljesítők” Csehország, Finnország, Szlovénia és Szlovákia; ·a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek aránya tekintetében „kritikus helyzetet” mutat Litvánia és Lettország, a „legjobban teljesítő” Csehországgal, Szlovéniával és Szlovákiával összehasonlításban; ·Bulgária, Görögország, Olaszország és Románia helyzete a NEET-fiatalokkal összefüggésben kritikus, míg Csehország, Németország és Luxemburg tartozik a „legjobban teljesítők” közé. Az Európai Unióban a dinamikus munkaerőpiacokat és tisztességes munkakörülményeket tekintve a helyzet az elmúlt évben minden mutató, nevezetesen a foglalkoztatási és munkanélküliségi ráták (mind összességében, mind hosszú távon), a háztartások egy főre eső, rendelkezésre álló bruttó jövedelme (GDHI) és a teljes munkaidőben foglalkoztatott, egyedülálló, gyermektelen, átlagbért kereső munkavállaló nettó keresete tekintetében átlagosan javult. Mutatónként vizsgálva: ·Horvátország, Görögország, Olaszország és Spanyolország „kritikus helyzettel” néz szembe a foglalkoztatási ráták terén, szemben a „legjobban teljesítő” Csehországgal, Észtországgal, Németországgal és Svédországgal; ·Olaszország pontszáma kritikus a munkanélküliségi ráta terén, míg ezen a területen Csehország jár elöl „legjobban teljesítőként”; ·Olaszország pontszáma kritikus a tartós munkanélküliségi rátát illetően (a módszertan itt nem azonosít „legjobban teljesítőket”, ugyanakkor 15 ország „az átlagosnál jobbnak” minősül); ·A GDHI egy főre eső bővülése „kritikus helyzetet” jelez Görögországban, Cipruson és Olaszországban, miközben itt Bulgária, Lengyelország és Románia teljesít a legjobban; ·A teljes munkaidőben foglalkoztatott, egyedülálló, gyermektelen, átlagbért kereső munkavállaló nettó keresetét illetően a helyzet kritikus szintet ért el Romániában és Szlovákiában, míg Ausztria, Németország, Írország, Luxemburg, Hollandia és az Egyesült Királyság a „legjobban teljesítők” közé tartozik. Az állami támogatás/szociális védelem és társadalmi befogadás terén a helyzet a rendelkezésre álló utolsó évben javult a gyermekgondozáshoz való hozzáférés és a digitális készségek tekintetében. Ugyanakkor enyhén romlott a szociális transzfereknek a szegénység visszaszorítására gyakorolt hatása tekintetében, valamint az egészségügyi ellátás iránti, saját bevallás szerint ki nem elégített igény terén. Mutatónként vizsgálva: ·Spanyolország, Olaszország, Litvánia, Lettország és Románia „kritikus helyzettel” néz szembe, amikor a szociális transzfereknek a szegénység kockázatának csökkentésére gyakorolt hatásáról van szó. Ezzel szemben a „legjobban teljesítő” országok Magyarország és Írország; ·Csehország, Lengyelország, Románia és Szlovákia pontszámai a formális gyermekgondozásban részesülő 3 év alatti gyermekek aránya terén kritikusak a „legjobban teljesítő” Belgiummal, Spanyolországgal és Luxemburggal összehasonlítva; ·Észtország és Lettország helyzete kritikus a saját bevallás szerinti ki nem elégített egészségügyi ellátás iránti igény terén (a módszertan itt nem azonosít „legjobban teljesítőket”, ugyanakkor kilenc ország „az átlagosnál jobbnak” minősül); ·Bulgária, Horvátország és Románia helyzete a digitális készségek szintjét vizsgálva kritikus, míg Finnország, Luxemburg, Hollandia és Svédország tartozik a „legjobban teljesítők” közé. 1. táblázat A szociális eredménytáblán szereplő elsődleges mutatók összegzése Megjegyzés: 2019. december 2-i frissítés. az egy főre eső GDHI bővülésére vonatkozó adat nem áll rendelkezésre Horvátország és Málta esetében. A teljes munkaidőben foglalkoztatott, egyedülálló, gyermektelen, átlagbért kereső munkavállaló nettó keresete tekintetében nem áll rendelkezésre adat Ciprus esetében. Az egyéni digitális készségek szintjét illetően nem áll rendelkezésre adat Olaszország esetében. Az idősorok töréseit és az egyéb statisztikai jelölőket az 1. és 2. melléklet ismerteti. 1. háttérmagyarázat. Összehasonlító teljesítményértékelés – a jelenlegi helyzet A szociális jogok európai pillérének létrehozásáról szóló 2017. április 26-i közlemény az összehasonlító teljesítményértékelést a strukturális reformok támogatásának és a felfelé irányuló konvergencia elősegítésének alapvető eszközeként azonosította a foglalkoztatási és szociális területen az európai szemeszter keretében. Azóta számos területen összehasonlító teljesítményértékelési kereteket vitattak meg és dolgoztak ki a tagállamokkal, a Foglalkoztatottsági Bizottság és a szociális védelemmel foglalkozó bizottság által jóváhagyott általános megközelítéssel összhangban, a szakpolitikai ösztönzők azonosítására összpontosítva, amelyeket politikai iránymutatás, és adott esetben konkrét mutatók kísérnek. Ebben a szakaszban a szakpolitikai ösztönzőket nem kísérik referenciaértékek, mivel a cél a tagállamok közötti összehasonlítás és a kölcsönös tanulás lehetővé tétele a szükséges reformok előmozdítása érdekében. Az álláskeresési ellátásra és aktív munkaerőpiaci intézkedésekre vonatkozó összehasonlító teljesítményértékelési keretet, többek között az álláskeresési ellátások mértékére és kiterjedésére és a kapcsolódó aktiválási szakpolitikákra vonatkozó mutatókat első ízben a 2018-as európai szemeszter keretében alkalmazták. A mutatók kidolgozására irányuló munka folyamatban van, az álláskeresőknek nyújtott korai támogatási szolgáltatások minőségével kapcsolatos keret véglegesítése érdekében. A minimumjövedelemre vonatkozó összehasonlító teljesítményértékelési keretet, amely a minimumjövedelmi rendszerek megfelelőségi, kiterjedési és aktiválási alkotóelemeire terjed ki, a 2019-es szemeszterben integrálták teljes körűen, a felnőttek készségeire és a felnőttképzésre vonatkozó összehasonlító teljesítményértékelési kerettel együtt, amelyről 2018 októberében állapodtak meg a Foglalkoztatási Bizottsággal. Jelenleg folyik az olyan további összehasonlító teljesítményértékelési keretekre irányuló munka, amelyek esetlegesen alkalmazhatók lesznek a jövőbeli szemeszter ciklusaiban, konkrétan a Foglalkoztatási Bizottságban a minimálbérek és a kollektív tárgyalás feltérképezésének vonatkozásában, illetve a szociális védelemmel foglalkozó bizottságban a nyugdíjak megfelelőségének, a gyermekgondozás és a gyermekek támogatásának tekintetében.





3. FOGLALKOZTATÁSI ÉS SZOCIÁLIS REFORMOK – A TAGÁLLAMOK TELJESÍTMÉNYE ÉS INTÉZKEDÉSEI Ez a szakasz a Tanács által 2019-ben elfogadott uniós foglalkoztatási iránymutatásokban meghatározott prioritási területekre jellemző legfrissebb fő foglalkoztatási és szociális mutatókról, illetve a tagállamok által e területeken hozott intézkedésekről nyújt áttekintést. Mindegyik iránymutatás vonatkozásában bemutatja egy sor fő mutató közelmúltbeli alakulását, valamint a tagállamok szakpolitikai intézkedéseit. Ezen utóbbi intézkedéseket illetően a szakasz a tagállamok 2019. évi nemzeti reformprogramjaira és az Európai Bizottság forrásaira támaszkodik. Amennyiben a szöveg ezt külön nem jelzi, a jelentés csak a 2018 júniusa után végrehajtott szakpolitikai intézkedéseket ismerteti. A munkaerőpiac közelmúltbeli alakulásának részletes elemzése a munkaerőpiac és a bérek alakulásáról szóló 2019. évi jelentésben és az európai foglalkoztatási és szociális fejleményekről szóló 2019. évi jelentésben található. 3.1.5. iránymutatás: A munkaerő-kereslet fellendítése Ez a szakasz az 5. számú foglalkoztatási iránymutatás végrehajtásáról nyújt áttekintést, amely azt javasolta a tagállamoknak, hogy teremtsék meg a munkaerő-kereslet és a munkahelyteremtés fellendítésének feltételeit. Elsőként tagállamonkénti áttekintést nyújt a munkanélküliségi és foglalkoztatási rátákról, az 1. fejezetben szereplő uniós szintű elemzést kiegészítve annak érdekében, hogy hangsúlyozza a munkahely-teremtési kihívások jelentőségét az egyes országokban. Ez után az önfoglalkoztatás dinamikáját és az önfoglalkoztatás változó jellegét, valamint a szakképzett munkaerő hiányát tárgyalja. Végül megvizsgálja a munkabér, a minimálbér és az adóék alakulását, valamint ezek jövedelemre és életszínvonalra, valamint munkahelyteremtésre és versenyképességre kifejtett hatását. A 3.1.2. szakasz mutatja be az e területeken a tagállamok által megvalósított szakpolitikai intézkedéseket. 3.1.1. Fő mutatók A gazdasági növekedés lassulása ellenére a munkanélküliség 2018-ban immár a második egymást követő évben csökkent valamennyi tagállamban. Ennek eredményeképp 2018-ban 5 % alatt volt 10 tagállamban. A magas munkanélküliségi ráta által sújtott legtöbb országban az átlagosnál gyorsabb csökkenést mértek, ami megerősíti az alacsonyabb szintű munkanélküliség irányába mutató konvergencia elmúlt években megfigyelt tendenciáját. Különösen Spanyolország, Görögország, Portugália, Horvátország és Ciprus esetében legalább 2 százalékpontos csökkenés ment végbe. Részleges kivételt jelent Franciaország és Olaszország, ahol a csökkenés stabil, de lassabb ütemű. Az általános javulás ellenére a munkanélküliségi ráták közötti eltérés továbbra is jelentős, a („legjobban teljesítő”) Csehországban mért 2,1 %-tól a Görögországban tapasztalt 19,2 %-ig terjedő értékekkel (lásd az 5. ábrát, amely a szociális eredménytábla elsődleges mutatóinak értékelése érdekében az elfogadott módszertan szerint együttesen vizsgálja a szinteket és a változásokat). Regionális szinten is jelentős eltérések mutatkoznak (lásd a 3. mellékletet), miután Görögország, Olaszország és Spanyolország egyes régióiban továbbra is 20 %-ot meghaladó munkanélküliségi rátákat mérnek. 2018-ra a munkanélküliség a tagállamok többségében a válság előtti szint alá süllyedt (lásd a 6. ábrát). Az említésre méltó kivételt Franciaország, Olaszország és Spanyolország jelenti. 2018-ban az EU-ban élő munkanélküli személyek több mint fele ebből a három országból került ki. 5. ábra: A munkanélküliség az alacsonyabb szintek felé konvergál Munkanélküliségi ráta (15–74 év közöttiek) és annak éves változása (elsődleges mutató a szociális eredménytáblán) Forrás: Eurostat, LFS. Időszak: 2018. évi szintek és éves változás 2017-hez képest. Megjegyzés: A tengelyek középpontja az EU súlyozatlan átlaga. A jelmagyarázat a mellékletben szerepel. 6. ábra: Az utóbbi öt évben valamennyi tagállamban csökkent a munkanélküliség Munkanélküliségi ráta (15–74 év közöttiek), többéves összehasonlítás Forrás: Eurostat, LFS. A foglalkoztatási ráta tovább nőtt, és tagállamok többségében új csúcsértéket ért el 2018-ban. 2017-hez képest valamennyi tagállamban legkevesebb 0,5 százalékpontos növekedést mértek. 2018-ra a tagállamok fele már elérte az Európa 2020 stratégia keretében kitűzött 75 %-os célértéket (tizenhárom pedig elérte a nemzeti foglalkoztatási célértéket). A 7. ábrán látható módon azonban a konvergencia továbbra is nagyon korlátozott. Több alacsony kezdő szintű országban, többek között Olaszországban és Franciaországban az átlagnál lassabb ütemben nő a foglalkoztatás. Ezzel egy időben a legnagyobb mértékű növekedéseket a viszonylag magas kezdő szintű országokban (Ciprus, Szlovénia, Málta, Finnország, Lettország) mérték. A munkahelyteremtés számos olyan országban is tovább folytatódott, amely már elérte a 75 %-os célértéket (Litvánia, Dánia, Hollandia, Csehország). Ennek eredményeképp a foglalkoztatási rátában (20–64 év közöttiek) továbbra is jelentős eltérések mutatkoznak, a Svédországban, Németországban, Csehországban és Észtországban (a „legjobban teljesítő” országok) mért 80 %-tól a Görögországban tapasztalható kb. 60 %-ig (lásd a 7. és a 8. ábrát). Számos tagállamban jelentős regionális eltérések mutatkoznak a foglalkoztatási rátákban (lásd a 3. mellékletet). 7. ábra: A foglalkoztatás valamennyi tagállamban nőtt, a konvergencia azonban továbbra is korlátozott Foglalkoztatási ráta (20–64 év közöttiek) és annak éves változása (elsődleges mutató a szociális eredménytáblán) Forrás: Eurostat, LFS. Időszak: 2018. évi szintek és éves változás 2017-hez képest. Megjegyzés: A tengelyek középpontja az EU súlyozatlan átlaga. A jelmagyarázat a mellékletben szerepel.

8. ábra: A foglalkoztatási ráta történelmi csúcsértéken áll szinte valamennyi tagállamban Foglalkoztatási ráta (20–64 év közöttiek), többéves összehasonlítás Forrás: Eurostat, LFS. Az önfoglalkoztatók száma nagyjából változatlan maradt 2018-ban, de az összes foglalkoztatotthoz viszonyított arányuk közép távú csökkenése folytatódott. Hosszú távon az önfoglalkoztatók teljes száma 2008 óta nagyjából változatlan, miközben az összes foglalkoztatotthoz viszonyított arányuk a 2008-as 14,3 %-ról lassan 13,5 %-ra csökkent 2018-ban. Ennek a viszonylagos stabilitásnak az ellenére azonban az önfoglalkoztatók összetétele a hagyományos tevékenységekről folyamatosan eltolódott a nagyobb hozzáadott értéket képviselő ágazatok irányába. Ez az eltolódás különösen szembetűnő az önálló dolgozók (alkalmazottak nélküli önfoglalkoztatók) esetében, akik az önfoglalkoztatók több, mint 70 %-át teszik ki. 2008 óta az önálló dolgozók száma a mezőgazdaságban 25 %-kal, a kereskedelemben 14 %-kal, a szállítmányozásban pedig 5 %-kal csökkent. Ugyanezen időszakban több, mint 30 %-kal nőtt az információ és kommunikáció, a szakmai, tudományos és műszaki tevékenységek területén, illetve 40 %-os növekedést mutatott az emberi egészséggel kapcsolatos tevékenységek és a szociális ellátás terén. A nem hagyományos ágazatok önálló dolgozókon belüli aránya a 2008-as 36 %-ról 2018-ban 45 %-ra nőtt, a tagállamok között azonban jelentős eltérések figyelhetők meg. A növekedés gyorsabb volt az Észtországhoz, Lettországhoz és Litvániához hasonló gyorsan növekvő gazdaságokban, és lassabb ütemű volt azokban az országokban (például Dániában, Németországban, Olaszországban), amelyekben a nem hagyományos ágazatokon belüli önfoglalkoztatás már eddig elterjedt volt. Az önfoglalkoztatás uniós szintű ágazati összetételében beálló változásokat a 9. ábra mutatja be. A nagyobb hozzáadott értéket képviselő ágazatok irányába történő eltolódást az önfoglalkoztatók általános iskolai végzettsége is tükrözi. A magas képzettségű személyek (felsőoktatási végzettséggel rendelkező) önfoglalkoztatókon belüli aránya 36,1 %-ra nőtt 2018-ban (a 2017-es 35,2 %-ról és a 2008-as 26,6 %-ról). Ez a növekedés magasabb volt a munkavállalók körében mért értéknél, akik esetében a magas képzettségű személyek aránya 35,3 % volt 2018-ban a 2008-as 27,2 %-kal szemben. Ez a tendencia különösen lenyűgöző volt az önfoglalkoztató nők körében, mivel esetükben a felsőoktatási végzettséggel rendelkező személyek aránya 2018-ba elérte a 44,5 %-ot a 2008-as 30,8 %-hoz képest. Ez arra utal, hogy a gyors technológiai változások és a munka változó világának összefüggésében a szakismeretekbe és a humán tőkébe való befektetés egyre fontosabbá fog válni. Az itt bemutatott tendenciákhoz kapcsolódó kihívásokra és lehetőségekre vonatkozó további részleteket a 3.3. szakasz tartalmaz. 9. ábra: Az önfoglalkoztatás összetétele a szolgáltatások és a nem hagyományos ágazatok irányába tolódik Az önálló dolgozók ágazatonkénti aránya Forrás: Eurostat AGRI: Mezőgazdaság, erdőgazdálkodás, halászat (A. NACE-kód) MANUF: Feldolgozóipar (C. NACE-kód). CONST: Építőipar (F. NACE-kód). TRADE: Kereskedelem; gépjárműjavítás (G. NACE-kód). TRACC: Szállítás, raktározás; szálláshely-szolgáltatás, vendéglátás (I. NACE-kód) Nem hagyományos ágazatok: az összes többi NACE-tevékenység, főképp szolgáltatások. A munkaerőpiacok szűkülésével a tagállamok többségében munkaerőhiány jelentkezik. Az elmúlt években a munkáltatók egyre nagyobb aránya hivatkozott a munkaerőre termelést korlátozó tényezőként. Az uniós átlagot nézve ez az arány a 2013-as 7,5 %-ról 2018-ban 21,8 %-ra nőtt (lásd még az 1. fejezetet). Ez az akadály általában hangsúlyosabb azokban a tagállamokban, ahol a munkanélküliségi ráta minden eddiginél alacsonyabb szinten van, mint Magyarországon, Máltán és Lengyelországban (lásd a 10. ábrát). Ezzel szemben a munkaerőhiányt kevésbé tekintik a termelést korlátozó tényezőnek a legmagasabb munkanélküliségi ráták által jellemzett országokban (Görögország, Spanyolország, Olaszország). Hasonlóképpen, azokban az országokban, amelyekben továbbra is a munkaerőpiac pangása tapasztalható (például Görögországban, Spanyolországban és Cipruson), a jelek szerint a dolgozók jelentős aránya túlképzett a munkájához, miközben ez a probléma általában ritkább az alacsony munkanélküliségi ráta által jellemzett országokban (lásd a 11. ábrát). Ez arra utal, hogy a továbbképzés és a szakismeretekbe való befektetés nem csak a hosszú távú növekedés motorja, hanem erőteljes eszköz lehet a foglalkoztatás rövid távú előmozdításában, különösen azokban az országokban, amelyeket már most is nehéz munkaerőpiaci feltételek jellemeznek. 10. ábra: A munkaerőhiány hangsúlyosabb ott, ahol alacsony a munkanélküliség A munkaerőhiány összetett mutatója (bal oldalon) és munkanélküliségi ráta (jobb oldalon) – 2018 Forrás: Eurostat, LFS, valamint üzleti és fogyasztói felmérés. Az összetett mutató valamennyi ágazatot magában foglalja (lásd a munkaerőpiac és a bérek alakulásáról szóló 2019. évi jelentést). 11. ábra: A túlképzettség a magas munkanélküliség által jellemzett országokban a legjelentősebb Túlképzettségi arány (bal oldalon) és munkanélküliségi ráta (jobb oldalon) – 2018

Forrás: Eurostat, LFS. Meghatározás szerint a túlképzettségi arány a felsőfokú végzettséggel rendelkező és a 4–9 ISCO szinteknek megfelelő szakmákban dolgozó 20–64 évesek aránya. A nominális bérek növekedése több tagállamban felgyorsult valamelyest, de összességében továbbra is mérsékelt. 2008 óta először az egy munkavállalóra eső nominális bér 2018-ban valamennyi tagállamban nőtt. A 2018-as növekedések a Cipruson mért 0,5 %-tól a romániai 16,3 %-ig terjedtek (12. ábra). Összehasonlításban 2018-ban a nominális bérek növekedése a legtöbb közép- és kelet-európai tagállamban nagyobb ütemű volt. A nominális bérek gyors (7 %-ot meghaladó) növekedése által jellemzett országok közé Románia, Csehország, Észtország, Lettország, Litvánia és Lengyelország tartozik. Ezzel szemben a bérnövekedés mérsékeltebb – azaz 2 % körüli vagy alacsonyabb – volt a dél-európai tagállamokban, amelyekben a munkanélküliségi szintek jellemzően viszonylag magasabbak. 2018-ban a legtöbb tagállamban a reálbérek pozitív irányú növekedése volt megfigyelhető. Az átlagos növekedés az EU szintjén mért 1,1 %-kal és az euróövezetben mért 0,7 %-kal mérsékelt maradt. A reálbérek különösen gyors ütemben növekedtek Romániában, amelyet Bulgária, Lengyelország, Észtország, Lettország és Csehország követett (mindegyikben 5 %-ot meghaladó növekedést mértek), ami hozzájárult a munkavállalók vásárlóerejének növekedéséhez, és elősegítette az életkörülmények felfelé irányuló konvergenciáját. A skála másik végén található Cipruson, Spanyolországban, Finnországban és Hollandiában csökkentek a reálbérek. A reálbérek növekedése Belgiumban, Franciaországban, Írországban és az Egyesült Királyságban szintén a nullához közelített. A reálbérek kismértékű növekedése által jellemzett országok heterogén csoportot alkotnak, mivel magas vagy relatív magas munkanélküliségi rátájú (például Spanyolország, Franciaország és Ciprus), illetve alacsony munkanélküliségi rátájú országok (például Hollandia, az Egyesült Királyság és Ausztria) egyaránt megtalálhatók benne. 12. ábra: Közép- és Kelet-Európa kivételével a bérnövekedés továbbra is mérsékelt A nominális és a reálbér alakulása – 2018 (éves változás százalékban) Forrás: Európai Bizottság, AMECO-adatbázis. 2018-ban a reálbérek a tagállamok többségében, különösen Közép- és Kelet-Európában a termelékenységnél nagyobb ütemben nőttek. 2019-ben hasonló trend várható. Közép távon (2013–2018) a termelékenység reálértéke és a reálbérek egyaránt lassú ütemben nőttek. Ennek keretében a reálbér lemaradást mutatott, különösen a fellendülés első éveiben. Ahogy az a 13. ábrán látható, ebben az időszakban az egy foglalkoztatottra eső termelékenység reálértéke 4,4 %-kal nőtt az EU-ban, némileg meghaladva ezzel a reálbérek növekedésének mértékét (+3,1 %). A hosszan tartó mérséklés eredményeképp 2018-ban a bérek 8 tagállamban (Olaszország, Spanyolország, Ciprus, Görögország, Finnország, Horvátország, Portugália, Belgium) továbbra is a 2013-as szintek alatt voltak. Egyes országokban, konkrétan a balti államokban, Romániában, Bulgáriában és Szlovákiában a bérnövekedés mértéke jelentősen meghaladta a termelékenység növekedését. Ez összhangban van az alacsony munkanélküliségi rátával, valamint a munkaerő- és készséghiánnyal, illetve hozzájárul a felzárkózási folyamathoz. Ugyanakkor negatív következményekkel járhat a költség-versenyképességre nézve, ha a termelékenység alakulásával való eltérés tartósan fennáll. 13. ábra: Az utóbbi öt évben a reálbérek növekedése némileg elmaradt a termelékenység növekedésétől A reálbérek és a termelékenység reálértékének alakulása (2013 és 2018 közötti változás százalékértékben) Forrás: Eurostat, az Európai Bizottság AMECO-adatbázisa (egy munkavállalóra eső reálbér, GDP-deflátor; egy munkavállalóra eső termelékenység reálértékben). Az országok a reálbérek növekedése és a termelékenység reálértékének növekedése közötti különbség szerint vannak rendezve (azaz az ábra bal oldalán a termelékenység reálértéke a reálbéreknél nagyobb mértékű növekedést mutatott). Írország esetében az adatok a 2015–2018 közötti időszakra vonatkoznak. Miközben az utóbbi öt évben a bérhányad enyhe csökkenése volt megfigyelhető az EU-ban, a konvergencia irányába mutató általános trend állapítható meg. A 2013-as évvel összehasonlításban a bérhányad az EU-ban 0,4, az euróövezetben pedig 0,7 százalékponttal csökkent. Ugyanakkor növekedést mutatott a közép- és kelet-európai országok többségében, amelyekben viszonylag alacsony szinten volt (idetartozik Lettország, Litvánia, Románia és Szlovákia). Ezzel egy időben a bérhányad csökkenése volt megfigyelhető azokban az országokban, amelyekben viszonylag magas szinten állt, például Belgiumban és Szlovéniában. A legnagyobb uniós tagállamokat tekintve a bérhányad enyhe csökkenést mutatott Franciaországban, Spanyolországban, Olaszországban és az Egyesült Királyságban, illetve némileg növekedett Németországban és Lengyelországban (lásd a 14. ábrát). 14. ábra: Az utóbbi öt évben bizonyos szintű konvergencia azonosítható a bérhányad szintjén. A bérhányad változása 2013–2018 között Forrás: az Európai Bizottság AMECO-adatbázisa; kiigazított bérhányad; teljes gazdaság; a folyó árban számított GDP százalékában. Statisztikai felülvizsgálatok miatt 2014 és 2015 között a bérhányad 9,4 százalékponttal csökkent Írországban. A nettó keresetek továbbra is gyorsabb ütemben nőnek Közép- és Kelet-Európában, hozzájárulva ezzel a munkából származó jövedelmek szintjének konvergenciájához. Ez a trend összhangban van a szociális jogok európai pillérének alapelveivel, amely egyik fő céljaként az életkörülmények felfelé irányuló konvergenciáját határozta meg. Ezzel egy időben a nettó kereset átlagnál nagyobb mértékű növekedése által jellemzett tagállamokban a fajlagos munkaköltség gyors növekedése figyelhető meg, aminek nyomon kell követni a versenyképességre gyakorolt hatásait. Dél- és Nyugat-Európa között eltérő trend figyelhető meg: az abszolút értékek viszonylag alacsonyabb szintjének ellenére a munkából származó jövedelem Spanyolországban, Görögországban és Olaszországban változatlan maradt vagy csökkent (amihez azonban magasabb munkanélküliségi ráták társulnak), miközben a magasabb kezdő szintű országokban dinamikusabb változás volt megfigyelhető. Ez a trend egyértelműen látszik az országok U-alakú eloszlásából a 15. ábrán, amely referenciának egy egyedülálló, gyermektelen, átlagbért kereső munkavállalót vesz egy három éves időszakra (2015–2018). A skála alsó végén a „gyenge, de javuló” besorolást kapó Bulgária, Litvánia és Magyarország található, miközben Lettország, Románia és Szlovákia, ahol a nettó keresetek lassabb ütemben nőttek, „kritikus helyzetben van”. A „legjobban teljesítők” között Luxemburg, Írország és az Egyesült Királyság található, ahol a vásárlóerő-egységekben kifejezett nettó keresetek meghaladják a 30 000 EUR-t. Ezekben a tagállamokban a nettó keresetek nagyobb ütemben nőttek, mint a többi országban.

15. ábra: A nettó keresetek gyors ütemben nőttek Közép- és Kelet-Európában, elősegítve ezzel a felfelé irányuló konvergenciát Nettó keresetek és éves változásuk – hároméves átlag (elsődleges mutató a szociális eredménytáblán) Forrás: Adók és juttatások adatbázisa (saját számítások). Időszak: 2018. évi szintek (hároméves átlag) és átlagos éves változások 2015–2018 között. Megjegyzés: A tengelyek középpontja az EU súlyozatlan átlaga. A jelmagyarázat a mellékletben szerepel. A csillaggal jelzett tagállamokban a nominális fajlagos munkaköltségek (NULC) meghaladták a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás (MIP) keretében meghatározott küszöbértéket. A MIP-eredménytábla mutatója a NULC hároméves időszakban bekövetkezett százalékos változása. A küszöbérték 9 % az euróövezet országai és 12 % a nem euróövezeti országok esetében. Ciprusra vonatkozóan nem állnak rendelkezésre adatok. A bérek közötti különbségek középtávon nagyjából stabilak maradtak. A bérnövekedés, különösen a bérskála alján, fontos szerepet játszik a kereslet fenntartásában, a bérek közötti különbségek és a dolgozói szegénység kockázatának csökkentésében. A bruttó kereseteknek az ötödik és az első tized közötti arányként (D5/D1) mért szóródása 2017-ben a svédországi 1,33-tól az írországi 2,02-ig terjedt (az OECD-adatok alapján). A bérmegállapítási intézmények hatással lehetnek a bérszóródásra. Különösen az erőteljesebb kollektív tárgyalások jellemzően kisebb kereseti egyenlőtlenséggel járnak (Európai Bizottság, 2018). A kollektív tárgyalások elterjedtsége Európa-szerte nagymértékben eltér a különböző nemzeti hagyományokat és intézményeket tükrözve. 2016-ban a kollektív bérmegállapodások bármilyen formájának hatálya alá tartozó munkavállalók aránya az OECD számításai alapján az ausztriai 98 %-tól a litvániai 7,1 %-ig terjedt. A bérdinamika is hatással van a dolgozói szegénység kockázatára, ami a tagállamok többségében továbbra is eddig sosem tapasztalt magas szinten van. Azon személyek aránya, akik bár dolgoznak, háztartásuk rendelkezésre álló ekvivalens jövedelme a szegénységi küszöb alatt van, a 2010-es 8,3 %-ról 2016-ban 9,6 %-ra nőtt az EU-ban. Azóta nagy átlagban stabil maradt, és 2018-ban átlagosan 9,5 %-on állt. A legmagasabb szintet Romániában (15,3 %) mérték, melyet Luxemburg, Spanyolország, Olaszország, az Egyesült Királyság és Görögország követ (mindegyik esetben 11 % feletti értékkel). A spektrum másik végén a dolgozói szegénységi arány 4 % alatt van Finnországban és Csehországban. 2017-hez képest a leggyorsabb csökkenést Romániában, Görögországban és Magyarországon mérték (kb. 2 százalékpont). A dolgozói szegénységi arány jelentősen összefügg a szerződéstípussal: 2018-ban a határozott idejű munkaszerződéssel foglalkoztatott munkavállalók 16,2 %-a volt kitéve a szegénység kockázatának, míg a határozatlan idejű munkaszerződéssel foglalkoztatottak körében ez az arány 6,1 % volt. 16. ábra: A dolgozói szegénység a tagállamok többségében a 2010-es szintek felett van. Dolgozói szegénységi arány, többéves összehasonlítás Forrás: Eurostat, SILC. A tagállamok többségében a minimálbérek alsó határt szabtak a bérelosztásnak. Ezt általában a nemzeti jogszabályban meghatározott minimálbérek szabják meg (Ausztria, Ciprus, Dánia, Finnország, Olaszország és Svédország kivételével). A jogszabályban meghatározott vagy ágazati szinten kollektíven kialkudott megfelelő minimálbérek több célt szolgálnak: csökkentik a bérek közötti különbséget, ösztönzik a munkavállalást, segíthetnek a dolgozói szegénység csökkentésében, és támogatják az összesített keresletet az alacsony bérű, magasabb fogyasztási hajlandósággal rendelkező családok jövedelmének növelésével. Az átlátható és kiszámítható minimálbérek hozzájárulnak továbbá egy olyan üzleti környezet megteremtéséhez, amely támogatja a befektetéseket és a munkahelyteremtést, miközben megelőzi a tisztességtelen versenyt. A minimálbérek ugyanakkor növelik az alacsony bérű munkavállalók foglalkoztatásának költségeit, ami a gazdaság szerkezetétől és a makrogazdasági helyzettől függően hatással lehet egyes csoportok foglalkoztatási lehetőségeire. Mindezen tényezők figyelembevétele érdekében a minimálbér meghatározása a legtöbb tagállamban a szociális partnerek bevonásával történik. Egyes országokban szakértői bizottságokat is bevonnak az eljárásba. Ez a helyzet áll fenn például minden olyan országban (Németország, Írország és az Egyesült Királyság), amelyben nemrégiben vezettek be jogszabályban meghatározott minimálbért. A 17. ábra a minimálbérnek a medián- és átlagbérhez viszonyított 2018-as százalékos arányát mutatja be az EU-ban. A mediánhoz viszonyítva Franciaországban, Portugáliában, Szlovéniában és Romániában a legmagasabbak a minimálbérek, míg a legalacsonyabb szintek Spanyolországban, Csehországban és Észtországban figyelhetők meg. Mivel a minimálbér foglalkoztatásra és életkörülményekre gyakorolt potenciális hatása nagyobb, ha a munkaerő nagy hányadára vonatkozik, e mutatót szintén figyelembe kell venni. 2016-ban a jogszabályban meghatározott minimálbért vagy kevesebbet keresők aránya 7,2 %-on állt a medián uniós tagállamban (lásd a 18. ábrát), a különböző országok között azonban jelentős eltérések voltak megfigyelhetők (míg Csehországban és Máltán kb. 2 %-ot mértek, addig Lengyelországban és az Egyesült Királyságban ez az érték meghaladta a 12 %-ot). 17. ábra: Az európai minimálbérek az átlagbér egyharmada és fele között mozognak. A minimálbéreknek a teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállalók medián- és átlagkeresetéhez viszonyított aránya (2018) Forrás: OECD. Megjegyzések: Ausztria, Ciprus, Dánia, Finnország, Olaszország és Svédország nem rendelkezik jogszabályban meghatározott nemzeti minimálbérrel. Bulgária, Horvátország és Málta esetében az OECD nem bocsátott rendelkezésre információkat. 18. ábra: A minimálbért kereső munkavállalók aránya jelentősen elér a tagállamok között. A nemzeti minimálbér egy bizonyos hányadát kereső munkavállalók aránya Forrás: Eurofound, Minimum wages in 2019: Annual review (Minimálbérek 2019-ben: éves áttekintés). Közép- és Kelet-Európában a bérekre nehezedő egyre nagyobb nyomás a bérmegállapítás minden szintjére, többek között a minimálbérekre is kifejti hatását. 2019-ben a minimálbért keresőknek szinte valamennyi uniós tagállamban nőtt a keresetük. Közép- és Kelet-Európában, ahol az elmúlt években munkaerőhiány kezdett el fellépni, átlagban nagyobb növekedést mértek. Ugyanakkor nominális értékben a legnagyobb növekedés Spanyolországban (22,3 %) és Görögországban (10,9 %) volt megfigyelhető, még akkor is, ha utóbbiban a minimálbér még mindig jelentősen elmarad a válság előtti szinttől. A nők továbbra is jelentősen felülreprezentáltak a minimálbért keresők körében szinte valamennyi uniós tagállamban – Észtország és Bulgária kivételével, ahol viszonylagos egyensúly van a nemek között. 2017-ben a nők Máltán, Hollandiában, Csehországban, Szlovákiában, Horvátországban és Belgiumban voltak a leginkább felülreprezentálva a minimálbért keresők körében.

19. ábra: Az adóék általánosságban csökkent, különösen az alacsony az alacsony bérezésű személyek esetében. A munkát terhelő adóék szintje 2018-ban, valamint változása 2013 és 2018 között Forrás: Adók és juttatások adatbázisa, Európai Bizottság/OECD. Megjegyzés: Az adatok egyedülálló, gyermektelen munkavállalókra vonatkoznak. 2019. június 17-én frissített adatok. Az EU28 egy súlyozatlan átlag. A munkát terhelő adók tekintetében általánosságban folytatódik a fokozatosan csökkenő trend. 2018-ban a munkát terhelő adóék az átlagbért kereső egyedülálló munkavállalók esetében a legszámottevőbben Romániában (–4,7 százalékpont), Észtországban (–2,5 százalékpont) és Magyarországon (–1,1 százalékpont) csökkent. Az uniós tagállamok több mint felében nőtt az adóék, általában azonban csak nagyon korlátozott mértékben – a legnagyobb mértékű növekedést Bulgáriában (0,6 százalékpont) és Máltán (0,4 százalékpont) mérték. Összességében az országok közötti különbségek továbbra is jelentősek (lásd a 19. ábrát). Az adóék a Cipruson és Máltán mért kevesebb mint 30 % és a Belgiumban, Németországban, Olaszországban, Franciaországban és Ausztriában megfigyelt kb. 50 % között mozog. Hasonló szórás figyelhető meg az alacsony bevételű munkavállalók esetében (akik a meghatározás szerint az átlagbér 67 %-át keresik), bár az adókulcsok progresszivitása tekintetében a különböző országokban eltérő trendek mutatkoznak. Az adóék hosszú távú csökkenésének trendje különösen szembetűnő az alacsony jövedelmű munkavállalók esetében. 2013 és 2018 között a súlyozatlan átlagos adóék átlagban 1,7 százalékponttal csökkent az EU-ban (és 2,0 százalékponttal az alacsony bérezésű munkavállalók esetében), mindkét jövedelmi csoport esetén jelentős csökkenést mutatva Romániában, Magyarországon, Észtországban és Belgiumban. Az alacsony jövedelmű munkavállalók esetében jelentős csökkenés volt megfigyelhető Olaszországban és Franciaországban, valamint Litvániában és Lettországban. Az utóbbi két országban ez a progresszív személyes jövedelemadó bevezetését tükrözi. Hosszú távon némi konvergencia figyelhető meg az adókulcsok tekintetében, még akkor is, ha az adóék növekedést mutatott egyes olyan országokban, amelyekben viszonylag magas volt (például Németországban, Szlovéniában és Csehországban), miközben csökkent egyes olyan országokban, amelyekben viszonylag alacsony volt (például Írországban és az Egyesült Királyságban). 2015 szeptemberében az eurócsoport megállapodott az euróövezeti tagállamok munkára kivetett adóterheinek összehasonlító értékeléséről a GDP-vel súlyozott átlaghoz viszonyítva. A cél további információk biztosítása és a reformok támogatása a munkát terhelő adók területén. E gyakorlat részeként az eurócsoport az egyedülálló, átlagbért kereső munkavállaló és az egyedülálló, alacsony bérezésű munkavállaló munkájára kivetett adóéket vizsgálja. 3.1.2. Szakpolitikai válasz A munkaerőpiaci feltételek javulásával a foglalkoztatási támogatások jellemzően csökkennek. Mindazonáltal számos tagállamban továbbra is léteznek pénzügyi ösztönzők a különleges csoportok munkaerőpiaci integrációjának elősegítése érdekében. Belgiumban például bizonyos körülmények között a fiatal (21 évnél fiatalabb) munkavállalókat foglalkoztató munkáltatók csökkenthetik azok bruttó bérét, és ebben az esetben a kormány a munkavállalónak nyújtott juttatással kompenzálja a különbséget. A flamand régióban (Belgium) a kormány megerősítette az idősebb munkavállalókat, az alacsonyan képzett fiatalokat és a fogyatékossággal élő személyeket célzó intézkedéseket. Franciaországban a leghátrányosabb városi területek lakosait alkalmazó vállalkozásoknak nyújtott kísérleti támogatásokat fokozatosan kiterjesztették, többek között a legkülső régiókra is. Németországban a Teilhabechancengesetz program keretében tartós munkanélküliek alkalmazása esetén az első évben az állam fizeti a munkavállaló bérének 75 %-át, a második évben pedig az 50 %-át. Cipruson a friss diplomásoknak szóló gyakornoki program keretében a jogász-, építész- vagy mérnökgyakornokok havi 650 EUR képzési támogatásban részesülnek. Emellett a fogyatékossággal élő személyek alkalmazására is biztosítanak ösztönzőket. Portugáliában a foglalkoztatási bizonytalanság kezelésére és a kollektív tárgyalás előmozdítására irányuló cselekvési program részeként támogatást nyújtanak azoknak a vállalkozásoknak, amelyek egyidejűleg alkalmaznak egy munkanélküli (vagy az első munkahelyét kereső) fiatalt és egy idősebb tartós munkanélkülit határozatlan idejű munkaszerződéssel. A támogatás magában foglalja a társadalombiztosítási járulékok fizetése alóli részleges vagy teljes mentességet. Emellett azokra az esetekre is léteznek támogatások, ha fiatalok és tartós munkanélküliek esetében egy szakmai gyakorlaton részt vevő személyt határozatlan idejű munkaszerződéssel alkalmaznak (az alkalmazási eljárás leegyszerűsítése érdekében 2019-ben módosításokat vezettek be). Romániában a diplomásokat határozatlan idejű munkaszerződéssel alkalmazó munkáltatók minden munkavállaló után havi 2250 RON-t (kb. 475 EUR-t) kapnak 12 hónapon (fogyatékossággal élő diplomások esetében 18 hónapon) keresztül. Ugyanilyen összeggel támogatják a 45 évnél idősebb munkanélküliek, a munkanélküli egyedülálló szülők, a tartós munkanélküliek vagy a NEET-fiatalokat alkalmazását is. Végül (a munkanélküliségi biztosítási költségvetésből) ugyanilyen összegű támogatás nyújtható azoknak a munkáltatóknak, amelyek tanulószerződéses gyakorlati képzésre vagy szakmai gyakorlatra vonatkozó szerződést kötnek. Svédországban az újonnan érkezetteket és tartós munkanélkülieket célzó új intézkedés van megbeszélés alatt, amelynek értelmében az állam a bérköltségek felénél kissé nagyobb támogatást nyújtana. A különleges csoportokat célzó intézkedések részletesebb leírása a 3.2. szakaszban olvasható. Egyes tagállamok az adóék csökkentésével támogatta a foglalkoztatást és a munkából származó jövedelmet. Egyes esetekben a szakpolitikai intézkedések a társadalombiztosítási járulékok módosítását is magukban foglalhatják. Spanyolországban több adókedvezményt fogadtak el 2018-ban, többek között az anyasági és apasági juttatások teljes adómentességét, a kisgyermekkori nevelés és gondozás költségeinek csökkentését, valamint az eltartott társsal élő adózókat érintő kedvezményeket. Franciaországban a korábbi CICE adóelőnyt (foglalkoztatást és versenyképességet célzó adójóváírás) a társadalombiztosítási járulékok 6 százalékpontos közvetlen csökkentésére alakították át, amely a minimálbérnél legtöbb két és félszer nagyobb bérekre alkalmazandó. Emellett a munkáltatók által az alacsony bérek után fizetendő társadalombiztosítási járulékot 3,9 százalékponttal fogják csökkenteni. Olaszországban 15 %-os átalányadót vezettek be a maximum 65 000 EUR bevételt bevalló kisvállalkozások, szakemberek és kézművesek esetében. Litvániában a progresszív személyes jövedelemadót bevezető jelentős reform keretében az alacsony és közepes jövedelmű keresők adóékét hároméves távlatban csökkenteni fogják. Egyszerűsödik a munkát terhelő adók rendszere is, a társadalombiztosítási járulékok alóli mentességgel az alacsony keresetűek számára, a fő nyugdíjrendszerben is, ami ugyanakkor az általános tár