Ugyanakkor az emberi tevékenységek, például a halászat, a tengerfenék megzavarása, a szennyezés vagy a globális felmelegedés továbbra is többszörös nyomást és hatást gyakorolnak a tengeri környezetre és ökoszisztémáira. Az Európai Unió válaszképpen kidolgozta a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelvet, egy olyan holisztikus szakpolitikát, amelynek célja az európai tengeri környezet védelme a tengeri áruk és szolgáltatások fenntartható hasznosításának lehetővé tétele mellett.

A Föld felszínének 71 %-át óceánok borítják, amelyek kiterjedésüknek köszönhetően a Föld lakható részének 99 %-át adják. Élőhelyeikre gazdag (mégis gyakran ismeretlen) tengeri biológiai sokféleség jellemző, és a legnagyobb ismert élőlényeknek adnak otthont. Az óceánok emellett alapvető szolgáltatásokat (élelmiszer-ellátás, az éghajlat szabályozása, rekreáció stb.) biztosítanak az emberek számára. Az általunk belélegzett oxigén több mint felét tengeri organizmusok állítják elő, a légkörbe történő éves emberi eredetű szén-dioxid-kibocsátás negyedét a tengervizek nyelik el, és a szénkörforgásban aktívan részt vevő szén legnagyobb tározói az óceánok (ötvenszer nagyobbak, mint a légkör). A tengeri környezet védelme így nemcsak a biológiai sokféleség megőrzése miatt fontos, hanem az emberek és a bolygó jóléte miatt is. Gazdasági szempontból is alapvető szerepet játszik. Az uniós kék gazdaság például, amely a tengerek, óceánok és tengerpartok egészségétől közvetlenül vagy közvetve függő ágazatokon alapul, 2017-ben 658 milliárd EUR árbevételt generált.

A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv fontos szerepet játszott abban, hogy felhívja a figyelmet a tengeri ökoszisztémák egészségére, például arra, hogy a szárazföldi szennyezés, beleértve a műanyagokat, bruttó hatásait a tengeren kell megvizsgálni. A nyilvános konzultáció során az európai civil társadalom és érdekelt felek részt vettek a nemzeti tengervédelmi stratégiák kidolgozásában. Ezek a konzultációk és tevékenységek, valamint az előállított adatok továbbra is jelentős szerepet fognak játszani az európai nyilvánosság óceánokkal kapcsolatos ismereteinek bővítésében, valamint az óceánok által az emberek életére gyakorolt hatással, illetve az emberi tevékenységek és az egyéni magatartás által a tengeri ökoszisztémákra gyakorolt következményekkel kapcsolatos figyelemfelkeltésben.

A környezeti információkhoz való hozzáférés, a környezeti döntéshozatalban való nyilvános részvétel és az igazságszolgáltatáshoz való jog a környezeti kötelezettségvállalásokban nemzetközi szinten támogatott általános alapelv. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv konkrét követelményeket tartalmaz ezen kötelezettségvállalások végrehajtásának elősegítésére. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv átlátható mechanizmust dolgozott ki a nemzeti tengervédelmi stratégiák megtervezésére és végrehajtására, illetve a folyamat európai szintű követésére (például a végrehajtás az információk megosztása érdekében nyílt platformokon követhető). A tagállamoknak kifejezetten elő kell mozdítaniuk valamennyi érdekelt fél aktív részvételét. Emellett minden végrehajtási szakaszhoz kapcsolódik egy nyilvános, a 23 part menti tagállam által szervezett konzultációs folyamat (SWD(2020) 60). A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv sok intézkedési programja figyelemfelkeltő kampányokat is tartalmaz.

A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv értelmében vett értékelések, nyomonkövetési hálózatok és intézkedési programok nemcsak új kutatási területeket eredményeznek, hanem hozzájárulnak az irányítás és a szakpolitikai koherencia fejlesztéséhez. Az irányelv vonatkozásában már számos fontos jogszabály létezik, és az EU tekintetében mindenekelőtt a víz-keretirányelv , a madárvédelmi irányelv és az élőhelyvédelmi irányelv, valamint a közös halászati politika tartozik ide. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv egyes lépéseinek végrehajtása során az egyik legfontosabb eredmény az ismeretbeli hiányosságok azonosítása. Ennek segítségével a tagállamok, az uniós intézmények és az érdekelt felek rámutathattak a legfontosabb irányítási és kutatási igényekre. Az irányelv elsősorban az uniós tengeri vizek állapotával kapcsolatos ismereteket bővítette (SWD(2020) 61), ugyanakkor ezen ismeretek uniós szintű integrálása és harmonizálása továbbra is kihívást jelent.

A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv elfogadásakor egyértelmű volt, hogy az EU-nak a) a tengeri környezet holisztikus, ökoszisztéma-alapú irányítására, valamint b) arra van szüksége, hogy a korlátozott számú kiemelt élőhelyek és fajok védelme helyett áttérjen a teljes tengeri ökoszisztéma védelmére. Néhány témában és régióban azonban hiányosak voltak (és még most is hiányosak) a tengeri környezettel kapcsolatos adatok és ismeretek. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv ezért létrehozott egy harmonizált jogi keretet, hogy biztosítsa az adatgyűjtés folyamatos fejlesztését. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv mindenekelőtt elősegítette az átfogó tengeri nyomonkövetési programok kidolgozását a nemzeti tengeri stratégiákon belül. Ezeknek a nyomonkövetési programoknak mérniük kell a tengeri környezet állapotát, a környezeti célkitűzések elérését és az intézkedések hatékonyságát (SWD(2020) 60).

A közös halászati politika az élelmezésbiztonsághoz, az élelmiszer-ellátáshoz, a növekedéshez és a foglalkoztatáshoz való hozzájárulás érdekében a fenntartható akvakultúrát is előmozdítja. A fenntartható akvakultúrás tevékenységek fejlesztésére nem kötelező érvényű uniós stratégiai iránymutatásokat javasol, amelyek elfogadására 2013-ban került először sor. Ezek az iránymutatások képezik a többéves tagállami nemzeti tervek, valamint a 2014–2020-as időszakra vonatkozó Európai Tengerügyi és Halászati Alap által finanszírozott tagállami tevékenységek alapját. Jelenleg folyik a 2013. évi iránymutatás átdolgozása, amely aktualizált információkat fog tartalmazni a nemzeti tervekről az akvakultúra 2020 utáni finanszírozásának végrehajtása érdekében.

A közös halászati politika többek között azt a célt tűzte ki, hogy összhangban legyen a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelvvel és annak a jó környezeti állapot elérésére vonatkozó célkitűzésével. A közös halászati politika a lehalászási arányok megállapításával és a fenntartható halászati gyakorlatokat meghatározó technikai intézkedések kidolgozásával kezeli a gazdaságilag hasznosított hal-, kagyló- és rákállományokat érő halászati terhelést (a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv egyik mutatója). A szakpolitika azt is célul tűzte ki, hogy minimalizálja a halászati tevékenységek által a tengeri ökoszisztémákra gyakorolt káros hatásokat. Ez a tengeri élővilág bőségére és sokféleségére, a tengeri táplálékhálózatokra és ökoszisztémákra, valamint a tengerfenéki élőhelyekre gyakorolt hatásokhoz kapcsolódik (ezek különösen a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv három másik mutatója szempontjából lényegesek). Emellett a halászati eredetű hulladékok, például az eldobott vagy elvesztett halászati hálók és egyéb eszközök is megváltoztathatják az élőhelyeket. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv értelmében hozott intézkedések vonatkozásában a legtöbb tagállam a tengeri biológiai sokféleséggel, valamint a gazdaságilag hasznosított hal-, kagyló- és rákfajokkal kapcsolatos intézkedéseket a közös halászati politikához köti, de közülük csak kevesen tették meg ugyanezt a tengeri hulladék esetében. A Bizottság által a szakpolitika keretében javasolt irányítási intézkedések hatására az Atlanti-óceán észak-keleti térségében és a Balti-tengeren található gazdaságilag hasznosított hal-, kagyló- és rákállományokban csökkent a halászati mortalitás, de ez még nem elegendő a közös halászati politika kapcsolódó célkitűzéseinek eléréséhez. A helyzet még rosszabb a Földközi-tengeren és a Fekete-tengeren, ahol gyakran túlhalászásra kerül sor.

Mindhárom említett irányelv célkitűzései hasonlóak, de a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv hatálya szélesebb körű. Az élőhelyvédelmi irányelv fő célkitűzése – az érintett fajok és élőhelyek kedvező védettségi állapotának elérése, és a madárvédelmi irányelv hasonló, minden vadon élő madárra vonatkozó célkitűzése – nem pontosan felel meg a „jó környezeti állapotnak” a fogalommeghatározás, az intézkedések vagy a határidők tekintetében. Ugyanakkor a két fogalom kölcsönösen támogatja egymást. A tagállamok értékelik a madárvédelmi irányelv és az élőhelyvédelmi irányelv értelmében védett fajok és élőhelyek állapotát és az ezekkel kapcsolatos tendenciákat, és hatévente jelentést készítenek róla. A 2007–2012-es időszak vonatkozásában az élőhelyvédelmi irányelv értelmében jelentett, kedvező védettségi állapotban lévő fajok százalékos aránya az európai tengeri régiókban 0 % (Fekete-tenger) és 20 % (Balti-tenger) között mozgott. A 2017. évi határozat adott esetben előrevetíti a madárvédelmi irányelv és az élőhelyvédelmi irányelv értelmében elvégzett, a tengeri fajokkal és élőhelyekkel kapcsolatos értékelések újrafelhasználását, de az egyes tagállamok ezt eltérő módon tehetik meg . Emellett a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv és az élőhelyvédelmi irányelv is kijelöl olyan földrajzi régiókat, amelyeken belül a tagállamoknak várhatóan együtt kell működniük és közös megközelítéseket kell alkalmazniuk. A két irányelv értelmében vett regionális határok jelenleg már nagyrészt harmonizáltak.

Ahogy arról a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv intézkedési programjai tanúskodnak, a madárvédelmi irányelv és az élőhelyvédelmi irányelv különösen fontos szerepet játszik a tengeri biológiai sokféleség, a nem őshonos fajok, valamint a gazdaságilag hasznosított hal-, kagyló- és rákfajok tekintetében a jó környezeti állapot elérésében. Csak néhány intézkedési program kapcsolja a madárvédelmi irányelvet és az élőhelyvédelmi irányelvet a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv tengeri hulladékra és víz alatti zajra vonatkozó mutatóihoz, még akkor is, ha ezek veszélyt jelenthetnek például a tengeri madarakra, emlősökre és hüllőkre.

A települési szennyvíz kezeléséről szóló irányelv meghatározza főként a szerves anyagok és tápanyagok pontszerű forrásokon keresztül történő bevitelének csökkentésére vonatkozó célkitűzéseket és eszközöket. A települési szennyvíz kezeléséről szóló irányelv és az eutrofizáció közötti kapcsolatot a legtöbb tagállami intézkedési program megállapította, ugyanakkor általában nem tesznek kifejezetten említést a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv szempontjából közvetlenül lényeges egyéb kérdésekről (például a szennyező anyagokról és a tengeri hulladékokról). A települési szennyvíz kezeléséről szóló irányelv értékelése megerősítette, hogy az irányelv nagyon hatékonyan csökkenti a kezelt szennyvízben található szennyezést, és a végrehajtása továbbra is fontos a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv célkitűzéseinek eléréséhez. Az értékelés rámutatott a szennyvízkezelő létesítmények bizonyos korlátaira, amelyek fontosak lehetnek a tengeri környezet szempontjából, így például nem foglalkoznak az aggodalomra okot adó szennyező anyagokkal (például a gyógyszerekkel és a mikroműanyagokkal), és nem kezelik maradéktalanul az esővizet, a városi többletvizet vagy a kisebb agglomerációkat. Ugyanakkor a települési szennyvíz kezeléséről szóló irányelv az egyik leghatékonyabb eszköz a városi szennyezés korlátozására, beleértve a nitrogén és foszfor folyókba és tengerekbe történő kibocsátását.

A területi lefedettség tekintetében mindkét irányelv a parti tengervizekre és parti tengerekre vonatkozik, de a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv kifejezetten csak a parti tengervizek víz-keretirányelv által nem érintett kérdéseivel (például víz alatti zaj és tengeri hulladék) foglalkozik, a víz-keretirányelv pedig csak a kémiai állapot tekintetében vonatkozik a parti tengerekre. A Bizottság 2017-ben frissítette a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelvre vonatkozó határozatot a jó környezeti állapot meghatározása céljából. A 2017. évi határozat értelmében a tagállamoknak a víz-keretirányelv szerinti értékeléseket kell újrafelhasználniuk a tengeri eutrofizáció, a szennyező anyagok és a hidrográfiai módosulások tekintetében. Ugyanakkor ahogy az a víz-keretirányelv célravezetőségi vizsgálatában is szerepel, a tagállamok nem mindig tesznek ennek eleget, mert a két irányelv értelmében vett nemzeti értékelések némiképp eltérőek lehetnek (például eltérőek a minőségi elemek vagy az értékelés hatálya), és a jó környezeti/kémiai állapot meghatározása a víz-keretirányelvben nem mindig ugyanazokon az elemeken alapul, mint a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv szerinti jó környezeti állapot. Ugyanakkor a célravezetőségi vizsgálat szerint a víz-keretirányelv és a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv koherens, és egymást kiegészítő célokkal rendelkezik. Az eredmények tekintetében a felszíni vizek (folyók, tavak, átmeneti és parti tengervizek) körülbelül 40 %-a jó ökológiai állapotban van vagy jó ökológiai potenciállal rendelkezik, illetve 38 %-a jó kémiai állapotban van. Ez közvetlen hatást gyakorol a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv értelmében vett előrehaladásra.

Egyéb uniós jogi eszközök is – nagymértékben – támogatják a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv keretét a biológiai sokféleség megőrzése és az uniós tengeri erőforrások fenntartható hasznosításának biztosítása érdekében. Ez a szakasz áttekinti egyrészt azt a kilenc uniós szakpolitikát, amely a tagállamok jelentése szerint a leggyakrabban hozzájárul a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv értelmében vett intézkedési programokhoz, másrészt a közelmúltban a műanyag szennyezés kezelése érdekében kidolgozott szakpolitikákat. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv általában véve i. az uniós tengervizekkel kapcsolatban elérhető valamennyi (hivatalos) információt integrálja a nemzeti tengeri stratégiákba, és ii. a tengeri környezet hatékony irányítása érdekében értékeli a helyzetet. A stratégiák gyakorlati megvalósítása és a más szakpolitikákhoz kapcsolódóan a meglévő küszöbértékek kiegészítése érdekében olyan új szakpolitikai fogalmak kidolgozása van folyamatban, mint a jó környezeti állapot meghatározására szolgáló küszöbértékek.

A tengeri területrendezésről szóló irányelv értelmében a tagállamoknak tengeri területrendezési terveket kell kidolgozniuk, hogy előmozdítsák a releváns tevékenységek és felhasználások együttes fennállását és fenntarthatóságát. Jogi szövegében kifejezetten hivatkozik a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelvre, és előírja, hogy a tengeri területrendezésnek ökoszisztéma-alapú megközelítést kell alkalmaznia, és hozzá kell járulnia a jó környezeti állapot eléréséhez, valamint a határidők és a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv lehető legnagyobb mértékű összehangolásához. Számos tanulmány meghatározta a tengeri területrendezés szempontjából az ökoszisztéma-alapú megközelítés vagy a szárazföld és tenger közötti interakciók fogalmát, illetve átültette ezeket a gyakorlatba, de továbbra sincs elfogadott európai módszertan.

A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv értelmében vett intézkedési programjaikban a tagállamok főként a tengeri biológiai sokféleséget (a védett területek révén) és a hidrográfiai változásokat (a tengeri területrendezési tervek által lefedett tevékenységek révén) kötik a tengeri területrendezésről szóló irányelvhez, míg három ország potenciálisan utal a víz alatti zajra. A tengeri területrendezésről szóló első jelentésekre 2021-ben kerül sor, így még nem tudni, hogy az irányelv nemzeti végrehajtása milyen mértékben veszi majd figyelembe a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv mint az ökoszisztéma-alapú megközelítés támogatására szolgáló eszköz célkitűzéseit. A tengeri területrendezésről szóló irányelv értelmében vett folyamat a kék gazdaság valamennyi ágazatát és tevékenységét integrálja, így érvényesítenie kell a jó környezeti állapot eléréséhez hozzájáruló irányítási intézkedéseket.

3.5.A stratégiai környezeti vizsgálati irányelv és a környezeti hatásvizsgálatról szóló irányelv

Ez a két irányelv a környezetvédelem magas szintjének elérésére törekszik annak biztosításával, hogy egyes tervek/programok (stratégiai környezeti vizsgálat) és projektek (környezeti hatásvizsgálat) környezeti hatásainak elemzésére a döntéshozatali folyamat korai szakaszában kerüljön sor. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv értelmében vett intézkedési programokban a stratégiai környezeti vizsgálat és a környezeti hatásvizsgálat főként a hidrográfiai változásokhoz, a víz alatti zajhoz, a tengeri biológiai sokféleséghez, az eutrofizációhoz és a horizontális intézkedésekhez kapcsolódik. A környezeti hatásvizsgálat során nem mindig kerül sor a biológiai sokféleséggel kapcsolatos szempontok vizsgálatára, a tagállamok mintegy fele mégis hivatkozik a környezeti hatásvizsgálatról szóló irányelvre a biológiai sokféleséggel kapcsolatos intézkedések vonatkozásában. Ezzel szemben úgy tűnik, hogy kevés tagállam ismerte fel a környezeti hatásvizsgálatban rejlő lehetőségeket a szennyező anyagokkal kapcsolatos tevékenységek vizsgálatát illetően.

A stratégiai környezeti vizsgálati irányelv és a környezeti hatásvizsgálatról szóló irányelv értelmében előírt vizsgálatok a széles hatályukat és stratégiai jellegüket tekintve fontosak lehetnek a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv minden mutatója tekintetében, noha a mértékük és részletességük eltérő lehet. Például az engedélyezést megelőzően el kell végezni az olyan projektek környezeti hatásvizsgálatát, amelyek valószínűleg jelentős hatást gyakorolnak a környezetre. Ezek a vizsgálatok hozzájárulhatnak a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv értelmében vett állapotfelméréshez. Ez ugyanolyan fontos lehet a stratégiai környezeti vizsgálati irányelv esetében is, amely a nagyobb léptékű tervekre és programokra összpontosít. Továbbra is lehetőség van arra, hogy e három irányelv révén hatékonyabb visszajelzés érkezzen a jó környezeti állapot elérését befolyásoló terhelésekkel kapcsolatban, beleértve a tengeri és szárazföldi tevékenységeket.

3.6.A hulladékokról szóló keretirányelv, a műanyagokkal kapcsolatos uniós stratégia és az egyszer használatos műanyagokról szóló irányelv

A hulladékokról szóló keretirányelv a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv követelményeinek megfelelően fontos mechanizmusokat ír elő a hulladék eltávolításával és a vízminőség javításával kapcsolatban. Az irányelv a közelmúltban történt átdolgozását követően közvetlenül hivatkozik a tengeri környezetre gyakorolt hatásokra, és a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelvvel együtt azt a célt tűzi ki, hogy megakadályozza a tengeri hulladék keletkezését, és előírja a tagállamok számára, hogy gyakorlati lépéseket kell tenni a hulladékképződés – beleértve a tengeri hulladékot – megakadályozására. A hulladékokról szóló keretirányelv által meghatározott célkitűzések és intézkedések ezért közvetlenül kapcsolódnak a tengeri szennyező anyagok kérdéséhez is. Mivel a tagállamok még nem ültették át minden követelményét, nem lehet megmondani, hogy mennyire lesznek hatékonyak a gyakorlatban. Jelenleg az irányelv maradéktalan végrehajtása és a (gyakran nem kezelt) hulladék lerakásának (ami különösen a part menti területeken jelenthet problémát) megakadályozása jelenti a legnagyobb kihívást.

A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv alapján a tengeri hulladékkal, a mikrohulladékkal és a vadvilágra gyakorolt hatásokkal kapcsolatos ismeretek, noha korlátozottak, támogatták a műanyagokra vonatkozó uniós stratégia kidolgozását, és ezzel hozzájárultak a körkörös gazdaságra vonatkozó cselekvési tervhez. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv például azzal járult hozzá a műanyagokra vonatkozó stratégia nyomon követéséhez, hogy támogatta az egyszer használatos műanyagokról és a halászati eszközökről szóló új irányelvet. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv értelmében a tengerparti hulladék monitoringjával kapcsolatos tevékenységek révén a Bizottság elég adatot gyűjtött egy hatásvizsgálat és egy jogalkotási javaslat ismertetéséhez. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv emellett jelentősen hozzá fog járulni a műanyagokról szóló új irányelv hatékonyságának értékeléséhez és a stratégia egyéb intézkedéseinek nyomon követéséhez, például a hulladék és a mikroműanyagok számszerűsítése és feltérképezése tekintetében. Ez a támogatás várhatóan a körforgásos gazdaságra vonatkozó új cselekvési tervben is folytatódni fog.

4.Az uniós tengeri környezet állapotának összefoglalása

Az uniós tengervizek kezdeti értékelése, amelyről a tagállamok a 2012–2015-ös időszak vonatkozásában készítettek jelentést a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv értelmében, nem vezetett egységes európai tudásalaphoz. Ez főként az egyes követelmények tekintetében bejelentett mutatókkal kapcsolatos következetlenségekre, a rendkívül eltérő módszertani megközelítésekre és a jelentésekben szereplő hiányos információkra vezethető vissza. A tagállami jelentések koherenciájának és következetességének javítása érdekében a Bizottság 2017-ben elfogadott egy átdolgozott határozatot a jó környezeti állapot meghatározására (lásd a 15. lábjegyzetet). A kezdeti értékelés aktualizált változatáról 2018 októberéig kellett jelentést készíteni. 2019 októberéig mégis mindössze 14 tagállam nyújtott be jelentést, és közülük 10 nyújtotta be a jelentést a meghatározott elektronikus formátumban (SWD(2020) 60). Ez az összefoglalás ezért a tagállami jelentésekben szereplő információkon túlmenően az Európai Környezetvédelmi Ügynökség és az Európai Bizottság Közös Kutatóközpontja által összeállított (az SWD(2020) 61 bizottsági szolgálati munkadokumentumban ismertetett) információkon is alapul.

4.1.Veszélyeztetett tengeri ökoszisztémák

A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv első ciklusa során nem sikerült feltartóztatni a biológiai sokféleség csökkenését az európai tengerekben. Az európai tengerekben továbbra is veszélyben van a tengeri ökoszisztémák biológiai sokfélesége, és nem biztosított az élőhelyek és fajok jó állapota. Néhány tengeri populáció és fajcsoport továbbra is veszélyeztetett, beleértve néhány tengeri madárfajt (például az Atlanti-óceán észak-keleti térségében felmért tengeri madárfajok több mint 25 %-ának egyedszáma jelentősen csökkent), a cápák és ráják alosztályát (például a földközi-tengeri fajok mintegy 40 %-ának egyedszáma csökken, és sokuk esetében hiányosak az adatok), illetve néhány cetfélét (például a Balti‑tenger középső részén a barna delfint, amelynek állománya néhány száz egyedből áll). A Földközi-tengeren és a Fekete-tengeren a gazdaságilag hasznosított hal-, kagyló- és rákfajok legalább 87 %-a túlhalászott. A cetfélék állományainak állapota általában vagy nem ismert vagy az állományok nincsenek jó állapotban. A lábasfejűek és a hüllők monitoringja nem megfelelő (például az élőhelyvédelmi irányelv szerinti jelentések alapján a tengeri teknősök 33 %-a kedvezőtlen védettségi helyzetű, 67 %-uk esetében pedig nem ismert a védettségi helyzet).

Másrészről az elmúlt évtizedekben a meglévő irányítási intézkedéseknek és a közös regionális programoknak köszönhetően sikerült csökkenteni egyes kiválasztott terheléseket és gyarapítani egyes fajok állományát (például a kúpos fóka egyes európai állományait, illetve egyes gazdaságilag hasznosított halak állományait az Atlanti-óceán észak-keleti térségében). Jelenleg az Atlanti-óceán észak-keleti térségében és a Balti-tengeren felmért hal-, kagyló- és rákállományok 41 %-a van a biológiailag biztonságos korlátok között; ez az arány jelentősen nő, ha csak a két követelmény (halászati mortalitás vagy szaporodóképesség) egyikének figyelembevételére kerül sor. Stabilizálódás, illetve helyreállás jelei figyelhetők meg továbbá például a Balti-tengeri rétisasok, illetve a Földközi-tenger egyes részein a mediterrán barátfókák esetében.

Az európai tengerfenéki élőhelyek a tengerfenéki halászat, a part menti fejlesztések és egyéb tevékenységek kumulatív hatásai miatt nagy terhelésnek vannak kitéve. Egy, az SWD(2020) 61 bizottsági szolgálati munkadokumentumban ismertetett tanulmány előzetes eredményei szerint az európai selfek/lejtők körülbelül 43 %-án és a part menti tengerfenék 79 %-án fizikai zavarás jelei tapasztalhatók, amelyet elsősorban a fenékvonóhálós halászat okoz. Az uniós part menti területek negyede valószínűleg elvesztette tengerfenéki élőhelyeit. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv értelmében bejelentett, a tengerfenéki élőhelyek fizikai megszűnését okozó fő tevékenységek közé tartozik a szárazföld kiterjesztése, az árvízvédelem, a kikötőépítés, a szilárd hulladék ártalmatlanítása és a megújuló energia előállítása, továbbá a nem fenntartható akvakultúrás gyakorlatok hatásai. A tengerfenéki élőhelyek sérülése valószínűleg hatással lesz a közvetve vagy közvetlenül tőlük függő fajokra, többek között a gazdaságilag hasznosított fajok egyedszámára.

Az európai tengerek táplálékhálózatainak általános állapota még nem mérhető fel maradéktalanul, ugyanakkor sok táplálkozási közösség esetében romló tendencia figyelhető meg. Ez különösen számos csúcsragadozó – például madarak, cápák és tengeri emlősök – egyedszámának csökkenését érinti. Vannak olyan tengeri közösségek, amelyek egyedszáma nem teszi lehetővé a teljes szaporodóképesség fenntartását, ahogy az a Földközi-tenger és a Fekete-tenger számos gazdaságilag hasznosított hal-, kagyló- és rákállománya esetében megfigyelhető. Emellett egyes jelek a (táplálkozási szinteket jelző) közösségek méretének és eloszlásának változására utalnak, például a Balti-tengeri fitoplanktonok és az Atlanti-óceán észak-keleti térségében élő zooplanktonfajok (evezőlábú rákok) esetében.

Az adatok elérhetősége tekintetében az állapotfelméréséhez szükséges adatok a legtöbb vizsgált faj esetében nem elégségek. Számos információforrást kell használni, ami nem mindig eredményez egységes uniós képet. Sok fajcsoport esetében kevés mintavétel történik, és továbbra sem számszerűsíthető maradéktalanul a különböző emberi tevékenységek által a tengeri állományokra vagy a táplálékhálózat egészére gyakorolt hatás. Sürgősen fokozni kell az adatgyűjtés hatékonyságát, és lehetőség szerint ki kell egészíteni modellezési megközelítésekkel. Szélesebb körben és rendszeresebben kell felmérni a halállományokat, mindenekelőtt a Földközi-tengeren, a Fekete-tengeren és Makaronéziában.

4.2.A tengeri ökoszisztémákat érő fő terhelések

4.2.1.Nem őshonos fajok

Az európai tengerekben több mint 1200 nem őshonos tengeri faj él, és összesített egyedszámuk továbbra is nő, bár a megjelenésük üteme az utóbbi évtizedben csökkenni látszik. Az ilyen fajok nagy része a Földközi-tengerben fordul elő. A tengeri nem őshonos fajok nagyjából 7 %-a potenciálisan invazív, és tovább kell tanulmányozni az őshonos közösségekre, ökoszisztémákra és azok szolgáltatásaira gyakorolt hatásukat. Az ilyen fajok európai tengerekben való megjelenésének fő okai a hajózás (49 %), valamint az olyan tengeri és belvízi folyosók, mint a Szuezi-csatorna (33 %). A regionális sajátosságok figyelembevételével intézkedéseket kell hozni a fő okok hatékonyabb kezelése és az új fajok megjelenésének minimalizálása érdekében. Nehéz felmérni a nem őshonos fajok által károsan érintett őshonos tengeri fajok és élőhelyek arányát. A tengeri ökoszisztémák alkalmazkodóképességének fokozásával azonban elkerülhetők a főbb hatások, mert minimalizálhatók azok a körülmények, amelyek elősegíthetik a nem őshonos fajok invazívvá válását (például az őshonos fajok állományának visszaesése és „rések” létrejötte a táplálékhálózatban, illetve az éghajlatváltozás hatásai).

4.2.2.Halászat