Az irányelv célja, hogy az egyik tagállamban védelmi intézkedésben részesülő személyek akkor is változatlanul élvezhessék ezt a védelmet, ha másik tagállamba költöznek vagy utaznak.

2018-ban az Európai Parlament az irányelv végrehajtásáról szóló jelentést tett közzé egy 2017-ben készült tanulmány alapján. Az Európai Parlament emellett az Európai Unión belüli büntető eljárásjogról szóló, 2018-ban közzétett általános tanulmánnyal összefüggésben az európai védelmi határozat működését is megvizsgálta.

2015 márciusában a Bizottság az EUMSZ 258. cikk alapján kötelezettségszegési eljárást indított e tagállamok ellen, amiért nem jelentették be az átültető intézkedéseiket. A Bizottság indokolással ellátott véleményt küldött 2015 decemberében Görögországnak és Romániának, 2016 júliusában pedig Belgiumnak. 2017. október 4-ig az irányelv hatálya alá tartozó összes tagállam bejelentette a nemzeti átültető intézkedéseit a Bizottságnak. A bejelentett intézkedések prima facie elemzése nem mutatott ki hiányzó elemeket. A Bizottság lezárta a hiányos átültetés miatt indított kötelezettségszegési eljárásokat. Ez azonban nem zárja ki, hogy a Bizottság a további kötelezettségszegési eljárást indítson az irányelv helytelen átültetése miatt.

Az átültetési időszak 2015. január 11-i lejártáig (a 21. cikk (1) bekezdése) a következő tizennégy tagállam nem jelentette be a szükséges intézkedéseket a Bizottságnak: Belgium, Bulgária, Csehország, Görögország, Franciaország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Portugália, Románia, Szlovénia, Szlovákia, Finnország és Svédország.

A kibocsátó állam illetékes hatóságának le kell fordíttatnia az európai védelmi határozatot a végrehajtó állam hivatalos nyelvére vagy nyelveire (a 17. cikk (1) bekezdése). A tagállamok nyilatkozhatnak úgy, hogy az Unió más hivatalos nyelvén vagy nyelvein készült fordítást is elfogadják (a 17. cikk (3) bekezdése).

Mindössze néhány tagállam jelezte a Bizottságnak, hogy a saját hivatalos nyelvétől eltérő nyelveken is elfogad európai védelmi határozatot. Több tagállam is elfogadja angol nyelven. Kevés tagállam viszonossági alapon további nyelveken is elfogadja a beérkező európai védelmi határozatokat.

3.3.Európai védelmi határozat kibocsátása (5. és 6. cikk)

Az irányelv értelmében az európai védelmi határozat nem bocsátható ki automatikusan a védett személy kérésére. Az illetékes igazságügyi hatóságnak meg kell győződnie arról, hogy az európai védelmi határozat kibocsátásának az 5. cikkben rögzített feltételei teljesülnek, és figyelembe kell vennie a tervezett tartózkodás időtartamát és a védelem szükségességének mértékét.

A tagállamok egy része jogszabályba foglalta a feltételeket. Az egyik tagállam például előírja a másik tagállamba költözés okainak ismertetését. Egy másik tagállam azt írja elő, hogy a tartózkodás időtartama három hónapnál hosszabb legyen.

Az irányelv rögzíti, hogy az európai védelmi határozat kibocsátására irányuló kérelmet megfelelő gyorsasággal kell elintézni, figyelembe véve az adott eset egyedi körülményeit ((13) preambulumbekezdés). E tekintetben érdemes megemlíteni, hogy néhány tagállam az európai védelmi határozattal kapcsolatos döntéshozatalra vonatkozóan 3, 10 vagy 15 napos határidőt állapított meg. Az egyik tagállam úgy rendelkezett, hogy az európai védelmi határozat kibocsátható a nemzeti védelmi intézkedés meghozatalával egyidejűleg.

Az irányelv továbbá rögzíti, hogy a védett személy a kibocsátó állam vagy a végrehajtó állam illetékes hatóságához nyújthatja be az európai védelmi határozat kibocsátására vonatkozó kérelmét. A végrehajtó állam illetékes hatósága köteles a kérelmet a lehető legrövidebb időn belül továbbítani a kibocsátó állam illetékes hatóságának (a 6. cikk (3) bekezdése). A tagállamok jelentős része lehetővé teszi a kérelmek ilyen továbbítását.

Mindazonáltal a Bizottság néhány tagállamban nem talált ilyen, a kérelmek továbbítását lehetővé tevő rendelkezéseket.

3.3.1.Eljárási garanciák a veszélyeztető személy számára (a 6. cikk (4) bekezdése)

Az irányelv úgy rendelkezik, hogy az európai védelmi határozat kibocsátása előtt a veszélyeztető személyt megilleti a meghallgatáshoz és a nemzeti védelmi intézkedés vitatásához való jog, ha az említett személy a nemzeti védelmi intézkedés elfogadásához vezető eljárás során e jogokkal nem élhetett (a 6. cikk (4) bekezdése).

A tagállamok több mint fele átültette ezt a rendelkezést. Néhányan az irányelv 6. cikkének (4) bekezdésében foglalt minimumkövetelményen túlmutató előírásokat határoztak meg. Az egyik tagállamban például az európai védelmi határozat kibocsátására vonatkozó kérelem benyújtásától számított 72 órán belül meghallgatásra idézik a veszélyeztető személyt, akit nem hallgattak meg az eljárásban, amelyben a nemzeti védelmi intézkedést elfogadták. Egy másik tagállamban a kibocsátó hatóságnak meg kell győződnie arról, hogy a nemzeti védelmi intézkedést kontradiktórius eljárásban fogadták el. Ellenkező esetben értesíti a veszélyeztető személyt a nemzeti védelmi intézkedést tartalmazó határozatról. Egy másik tagállam előírja, hogy a védett személyt és a veszélyeztető személyt egyaránt meg kell hallgatni, kivéve, ha mindkét fél hozzájárul az írásbeli eljáráshoz.

3.3.2.A védett személy tájékoztatására vonatkozó kötelezettségek (a 6. cikk (5) és (7) bekezdése)

Az irányelv szerint a nemzeti védelmi intézkedés elfogadásakor az illetékes hatóságnak a nemzeti joga szerinti eljárásokkal összhangban tájékoztatnia kell a védett személyt az európai védelmi határozat kérelmezésének lehetőségéről (a 6. cikk (5) bekezdése).

Több tagállam úgy ültette át ezt a kötelezettséget, hogy kifejezetten kötelezte az illetékes hatóságokat a védett személy tájékoztatására a nemzeti védelmi intézkedés elfogadásakor.

Ezenkívül az irányelv azt is rögzíti, hogy az európai védelmi határozat kibocsátására irányuló kérelem elutasítása esetén a kibocsátó állam illetékes hatóságának tájékoztatnia kell a védett személyt a határozattal szemben adott esetben rendelkezésre álló, a kibocsátó hatóság nemzeti joga szerinti jogorvoslati lehetőségekről (a 6. cikk (7) bekezdése).

A tagállamok különböző módon ültették át védett személy tájékoztatásának kötelezettségét. Több tagállamban a nemzeti jog arra kötelezi az európai védelmi határozat kibocsátása iránti kérelmet elutasító hatóságot, hogy tájékoztassa a védett személyt a rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségekről. Kevés tagállam azt írja elő, hogy a védett személyt értesíteni kell az európai védelmi határozat kibocsátásának megtagadásáról szóló határozatról, vagy tájékoztatni kell a határozatról és annak indoklásáról. Az átültető jogszabályokból viszont nem derül ki egyértelműen, hogy a rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségekről is tájékoztatni kell a védett személyt.

Néhány tagállamban a Bizottság nem talált a védett személyek jogorvoslati lehetőségekről való tájékoztatására vonatkozó rendelkezést.