Nehézkes volt továbbá annak határokon átnyúló összehasonlítása is, hogyan haladtak e téren a tagállamok. Ez a nemzeti és regionális megközelítések sokféleségének, valamint az alkalmazott paraméterek és módszerek különbségeinek tudható be. Ezért az uniós jogalkotók úgy döntöttek, hogy az energiahatékonyságra vonatkozó követelmények költségoptimalizált szintjének kiszámításához a lakó- (különálló családi házak és lakások), és a nem lakáscélú (irodák, oktatási épületek, kórházak stb.), meglévő és új épületeket egyaránt lefedő teljesítményértékelési mechanizmust hoznak létre. Ez a teljesítményértékelési mechanizmus jelzi, hogy a tagállamok mely pontokon határoznak meg a költségoptimalizáltnál alacsonyabb szintű hatékonysági követelményeket, amelyek azt jelentik, hogy a nemzeti épületállományokban kihasználatlan költséghatékony energiamegtakarítási potenciál marad.

A teljesítményértékelési mechanizmus kidolgozása olyan általános módszertani kereten alapul, amely lehetővé teszi a különféle hatékonysági intézkedések, a megújuló energiaforrásokat magukba foglaló intézkedések, valamint az ezen intézkedésekből álló kombinációk összehasonlítását. A módszer a primerenergia-hatékonyságon és a költségeken alapul, az épületek becsült élettartam figyelembevétele mellett.

A módszer lehetővé teszi a Bizottság számára a tagállamok által a hatékonyságra vonatkozó minimumkövetelmények költségoptimalizált szintjeinek elérése terén elért haladás mérését. A tagállamok által az irányelv költségoptimalizálásra és minimális energiahatékonysági követelményekre vonatkozó rendelkezéseinek végrehajtása terén elért haladást figyelembe vették az infrastruktúrák, a köz- és lakóépületek energiahatékonyságára elkülönített európai strukturális és beruházási alapok hatálya alatti előfeltételek kiértékelésekor is. Az Európai Beruházási Bank is a költségoptimalizált referenciamutatókat alkalmazza az épületfelújítási és -korszerűsítési projektekbe és programokba való befektetések várható hatékonyságának felmérésére.

Az itt következő szakaszok magyarázatot adnak a módszertani keretről, a jogi háttérről és a követelményekről, valamint a tagállamok által az energiahatékonyságra vonatkozó minimumkövetelmények költségoptimalizált szintjeinek elérése terén elért haladásról.

2.Mi az a költségoptimalizáltság?

A költségoptimalizált szint meghatározása az irányelv 2. cikkének 14. bekezdésében szerepel. A (kWh/m2 mértékegység szerinti primerenergia-mennyiségben kifejezett) energiahatékonyság azon szintje, amely egy épület becsült gazdasági élettartama (azaz lakóépületek esetében 30 év, nem lakáscélú épületek esetében 20 év) folyamán a legalacsonyabb költséget eredményezi. A (mindenkori nettó értékben kifejezett) költségszámítások magukba foglalják az energiahatékonysági és a megújuló energiával kapcsolatos intézkedésekbe való beruházások költségeit, a karbantartási és üzemeltetési költségeket az energiaköltségeket, az előállított energiából származó bevételeket, valamint az ártalmatlanítási költségeket (azaz az épület élettartamának végén bekövetkező bontás költségeit).

A költségoptimalizálási módszertani keret konvencionális költség-haszon elemzési kereten alapul. Nem veszi tekintetbe az összes olyan külső tényezőt, amely befolyásolhatja az épülethasználati életciklus költségszámításait. A költségoptimalizálási módszertani keret ugyancsak figyelmen kívül hagyja azt a pozitív hatást, amelyet az energiahatékonyságra és a megújuló energiaforrásoknak az épületekbe való integrálására áldozott befektetések a társadalomra gyakorolnak. Ilyen lehet például a munkahelyek és a javak megteremtése, a fokozott termelékenység, az épülethasználók jobb egészsége, valamint az épületek értéke. Mivel a módszertan az energiahatékonyság számos előnyét figyelmen kívül hagyja, a tagállamok dönthetnek úgy, hogy a költségoptimalizált szinteknél magasabb követelményeket határoznak meg.

A költségoptimalizálási módszertani keretre olyan eszközként kell tekinteni, amely az épületek tekintetében hozzásegíti a tagállamokat az energiahatékonyságra vonatkozó minimumkövetelmények meghatározásához, valamint azoknak a piaci változások és a műszaki haladás tekintetbe vételével való folyamatos felülvizsgálatához. Az energiahatékonysági intézkedések, a megújuló energiaforrásokat magukba foglaló intézkedések, valamint az ezen intézkedésekből álló kombinációk összehasonlításnak alapelveit fekteti le.

A költségoptimalizálási módszertan, amellett, hogy megteremti a számítások kereteit, a számítási paraméterek kiválasztásában (pl. referenciaépületek, energiahatékonyság-számítási módszer, energiahatékonysági és megújuló energiával kapcsolatos intézkedések, költségek, energiaárak és diszkontráták) jelentős fokú rugalmasságot biztosít a tagállamok számára. Ezért az egyes tagállamok költségoptimalizált szintjeit nem lehet egymással közvetlenül összehasonlítani. A költségoptimalizálási módszertan alkalmazható azonban az energiahatékonyságra vonatkozó nemzeti minimumkövetelmények nemzeti teljesítménymutatójának meghatározásában, valamint azoknak a viszonylagos célszinteknek a kiértékelésében és összehasonlításában, amelyekre vonatkozóan ezeket a követelményeket tagállami szinten meghatározták.

Összefoglalva, a költségoptimalizálási módszertani keret hozzájárul az új és a meglévő épületek, valamint az épületelemek (pl. falak, tető, ablakok stb.) hatékonyságára vonatkozó minimumkövetelményeknek a műszaki-gazdasági energiamegtakarítási potenciállal és az egyedi nemzeti és regionális körülményekkel összhangban való meghatározásához. Lehetővé teszi továbbá a háztartások és a befektetők számára költséghatékony hatékonysági szintek meghatározását. Ebből következően a tagállamok nem fognak túlságosan alacsony, így az energiamegtakarítások végrehajtását gátló követelményeket megállapítani. Ezenfelül az új és a meglévő épületeket, valamint az egyes épületelemek lecserélését érintő legköltséghatékonyabb energiahatékonysági és megújuló energiával kapcsolatos intézkedések és csomagok tekintetében a piac résztvevői is rendelkeznek információkkal.

3.Jogi háttér

A nemzeti és regionális szintű minimális energiahatékonysági követelményekre vonatkozó követelmények meghatározásának és felülvizsgálatának alapjául szolgáló költséghatékonysági szintek kiszámításáról szóló rendelkezések az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv kulcsfontosságú elemei. A 4. cikk (1) bekezdése megköveteli a tagállamoktól annak biztosítását, hogy a költségoptimalizált szintek szerinti minimumkövetelményeket határozzanak meg az épületek vagy önálló rendeltetési egységek energiahatékonyságára vonatkozóan. Az 5. cikk rögzíti a módszertani keretet, azt a kötelezettséget, amelynek értelmében a tagállamoknak a számításokat jelenteniük kell a Bizottság felé, valamint azt a kötelezettséget, amelynek értelmében a Bizottságnak a tagállamok által az energiahatékonyságra vonatkozó minimumkövetelmények költségoptimalizált szintjének elérése terén tett haladásról jelentést kell tennie az Európai Parlament és a Tanács felé.

A költségoptimalizált szintek elérésének érdekében meghatározandó minimumkövetelményekre vonatkozó részletes rendelkezéseket a Bizottság 244/2012/EU felhatalmazáson alapuló rendelete (a továbbiakban: „a rendelet”)fekteti le. A rendeletben szereplő módszertant az irányelv III. mellékletével összhangban határozták meg, és azt jogilag nem kötelező érvényű iránymutatások egészítik ki.

A rendelet III. melléklete tartalmaz egy mintát, amelyet a tagállamok alkalmazhatnak költségoptimalizálási számításaik elkészítésére és azoknak a Bizottság részére való jelentésére. A rendelet meghatározza azokat a főbb szempontokat is, amelyekre az irányelv I. mellékletének hatálya alatti nemzeti költséghatékonysági jelentésekben ki kell térni. A nemzeti jelentésekben szerepelnie kell valamennyi használt bemeneti adatnak és feltételezésnek, valamint a nemzeti energiahatékonysági minimumkövetelmények és a számított költségoptimalizált szintek közötti különbség kiszámításának. Ideális esetben az energiahatékonysági minimumkövetelményeket a számított költségoptimalizált szinteken állapítják meg, és a kettő között nincs különbség, azaz eltérés. Választhatók olyan magasabban megállapított követelmények is, amely tükrözik az energiahatékonyságnak a költséghatékonysági módszertanban nem kifejeződő előnyeit is.

Ha azonban eltérés áll fenn, és az energiahatékonysági minimumkövetelmények magasabbak, mint a számított költségoptimalizált szintek, akkor a tagállamoknak meg kell indokolniuk a különbséget, vagy szerepeltetniük kell egy olyan tervet, amely felvázolja annak a következő felülvizsgálatig történő csökkentését. Az irányelv 14. preambulumbekezdése arra utal, hogy jelentős eltérés fennállására lehet következtetni akkor, ha a költséghatékony szintek a hatályban lévő minimumkövetelményeknél 15 %-kal alacsonyabbak.

4.A nemzeti költséghatékonysági számítások áttekintése

2013 második fele és 2014 során a Bizottság 27 tagállamtól összesen 30 jelentést kapott. Az Egyesült Királyság egy jelentést nyújtott be Nagy-Britanniáról és Észak-Írországról, valamint egy külön jelentést Gibraltárról. Belgium a Vallónia, a Flandria és a Brüsszel régióról külön-külön jelentéseket nyújtott be. Görögország ezen jelentés keltéig nem nyújtott be költségoptimalizálási jelentést.

A legtöbb tagállam az irányelv és a rendelet követelményeinek megfelelően tartotta magát a költségoptimalizált szintek kiszámításának és jelentésének költségoptimalizálási módszertani keretéhez. A nemzeti költséghatékonysági számítások részleteinek műszaki kiértékelését külső szerződéses megbízott végezte el. A számítások az Interneten elérhetők. Az elmaradt és a hiányos benyújtások eseteinek megfelelő utókezelését a Bizottság el fogja végezni.

A költségoptimalizált szintek kiszámítása több lépésből áll, ezek a következők:

a referenciaépületek meghatározása;