[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 16.2.2007

COM(2007) 13 végleges/2

CORRIGENDUM: Ce document annule et remplace le COM(2007) 13 final du 19.1.2007.Concerne uniquement la version HU.

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

Javaslat a Szociális védelemről és a társadalmi összetartozásról szóló 2007. évi közös jelentésre

KULCSÜZENETEK

A tagállamok első alkalommal nyújtottak be integrált nemzeti stratégiai jelentést a társadalmi összetartozásról, a nyugdíjakról, az egészségügyi ellátásról, illetve a tartós ápolásról és gondozásról[1], a demográfiai idősödés és a fokozódó globalizáció körülményeinek megfelelően. Minden tagállam a kirekesztődés és az egyenlőtlenség, illetve a szociális védelmi rendszerek modernizálásának folyamatos kihívásával szembesül. Bár a kiinduló helyzet az egyes tagállamokban eltérő, a jelentések elemzése során az alábbi nyilvánvaló kulcsüzenetek rajzolódnak ki:

- A tagállamok reagáltak az Európai Tanács 2006. évi tavaszi ülésén megfogalmazott, a gyermekszegénység csökkentésével kapcsolatos kihívásra és egyértelmű kötelezettséget vállaltak a nélkülözés átörökítésének megszakítására. Ez hozzájárul az erősebb és fenntarthatóbb társadalmi kohézió megteremtéséhez. Alapvető jelentőségű a minőségi oktatáshoz és képzéshez való hozzáférés biztosítása, különösen az iskoláskort megelőzően, illetve a korai iskolaelhagyás jelensége elleni küzdelem. A bevándorlók és az etnikai kisebbségek helyzete különös figyelmet igényel.

- Az aktív befogadás hatékony eszköz a leghátrányosabb helyzetűek társadalmi és munkaerő-piaci integrációjának elősegítésére. Az ellátásokhoz való hozzájutás feltételekhez kötésének elterjedése fontos elem, de nem szabad, hogy ez a munkavállalásra nem képes emberek társadalmi kirekesztődésének fokozódásához vezessen. Bár a legtöbb tagállam a személyre szabott munkaerő-piaci támogatás és a hozzáférhető, magas színvonalú szociális szolgáltatások egyensúlyán alapuló megközelítésre törekszik, több figyelmet kell fordítani a minimum jövedelmek megfelelő szintjének biztosítására.

- Az egészségügyi ellátásra és a tartós ápolásra-gondozásra vonatkozó első európai terveikben a tagállamok az alábbi szükségleteket azonosították prioritásként: egyenlő hozzáférés biztosítása mindenki számára; a kimenetekben megjelenő egészségügyi egyenlőtlenségek csökkentése; biztonságos és magas színvonalú ellátás biztosítása; illetve az egészséget és az önálló életvitelt biztosító új technológiák bevezetéséről való gondoskodás. Az erőforrások ésszerűbb felhasználása alapvető tényező az egészségügyi rendszerek fenntarthatóvá tételében és magas színvonalon való fenntartásában. A teljes lakosságról való megfelelő gondoskodáshoz azonban néhány országnak bővítenie kell pénzügyi és humán erőforrásait. A koordináció javítása, az egészséges életvitel elősegítése és a megelőzés mindenki számára előnyös stratégia, amely az egészségi állapot javulásához és a kiadások növekedésének csökkentéséhez egyaránt hozzájárul.

- A tartós ápolást-gondozást a legtöbb tagállamban bővíteni szükséges és szilárd pénzügyi alapokra kell helyezni. Az egészségügyi és szociális szolgáltatások közötti fokozottabb koordináció, a nem hivatásos gondozók támogatása és az új technológiák kihasználása lehetővé teheti, hogy az emberek minél tovább otthonukban maradhassanak.

- Számos országban a várható élettartam növekedéséhez igazítják a nyugdíjrendszert, és világos kapcsolatot teremtenek a járulékok és az ellátások között. Az idősebbeket gyakorta jobban fenyegeti a szegénység, mint általában a lakosságot. A reformok célja a megfelelő és fenntartható nyugdíjrendszerek megteremtése. Az idősödés következtében a nyugdíjak megfelelősége egyre nagyobb mértékben azon múlik, hogy minél több ember minél tovább maradjon munkában. Emiatt létfontosságú tehát, hogy különösen az idősebb munkavállalóknak meglegyen erre a lehetőségük. A reformok megfelelőségre gyakorolt hatásait szorosan figyelemmel kell kísérni.

- Az idősödés a jelenlegi reformok ellenére 2050-ig a GDP négy százalékpontjával növeli a nyugdíjakra, az egészségügyre, illetve a tartós ápolásra-gondozásra fordított költségeket. A közkiadások hosszú távú fenntarthatósága továbbra is veszélyben van. A Bizottság egyik jelentése[2] nemrégiben azt állapította meg, hogy ez a veszély hat tagállamot nagymértékben, tizet közepesen és kilencet kisebb mértékben fenyeget. Ennek leküzdése kiemelt politikai kihívás és három irányba mutató stratégiát igényel az államadósság csökkentése, a foglalkoztatás növelése és a szociális védelmi rendszerek megreformálása érdekében. A fenntarthatóságról szóló jelentés foglalkozik a nem megfelelő nyugdíjak kockázatával is, ami előre nem látható nyomást gyakorolhat a nyugdíjak eseti emelésére vagy az egyéb ellátások iránti igényekre. Ebből fakadóan a nyugdíjak megfelelőségének, fenntarthatóságának és korszerűsítésének kérdéseit együttesen kell vizsgálni.

- A tagállamok egyre inkább figyelembe veszik a nemzeti szintű szociálpolitika, illetve a gazdaság-és és foglalkoztatáspolitika közötti kapcsolatot, különösen a nyugdíjreformok korhatár előtti nyugdíjazási lehetőségekhez való hozzáférést csökkentő, és a munkában maradás fokozott ösztönzését célzó hatásai révén, ami együtt jár az idősebb dolgozók foglalkoztatottságának növekedésével. Erre a kölcsönhatásra építve a növekedésről és foglalkoztatásról szóló Nemzeti Reformprogramok[3] és a szociális védelmet és a társadalmi összetartozást szolgáló stratégiák megvalósítása eredményes lesz.

- Nemzeti, illetve EU szinten is javul a szociálpolitikákkal kapcsolatos döntéshozatali mechanizmus. Az érdekeltek – beleértve a közvetlenül érintett embereket is – egyre nagyobb mértékben vesznek részt a szociális reformok előkészítésében. A bevonás minőségén azonban még mindig van mit javítani. Az érdekeltek szerepét ki kell terjeszteni a megvalósításra és nyomon követésre is. Erősíteni kell az együttműködést a nemzeti és az európai uniós szakpolitika szintje, illetve a regionális és helyi szintek között, ahol a megvalósításra alapvetően sor kerül. Az európai együttműködés minden szegmensében sok még a teendő az egymástól való kölcsönös tanulás terén.

1. BEVEZETÉS

A 2006-ban bevezetett integrált nyitott koordinációs módszer (OMC)[4] erősíti az EU-t abban, hogy támogassa a tagállamok fokozottabb európai társadalmi kohézió érdekében tett erőfeszítéseit. Hatásai egyre erősebben érezhetők, ami az európai polgárok számára is sokkal láthatóbbá teszi az EU kötődését a szociális értékekhez. A nyitott koordinációs módszer segíti a kölcsönös tanulást és az érintettek fokozottabb bevonását nemzeti és európai szinten. A módszer növelte a kirekesztődés és a szegénység összetett természetének megértését és lehetővé tette a szociális védelem hozzáférhetőség, megfelelőség, minőség, modernizáció és fenntarthatóság elvein alapuló reformjának közös megközelítését. A nyitott koordinációs módszer első alkalommal foglalkozik az egészségügyi ellátórendszerrel, illetve a tartós ápolással és gondozással, ami azt mutatja, hogy e területek is alkalmasak a szakmapolitikai eszmecserére. A nemzeti jelentések bemutatják, hogy az összes célkitűzés együttes figyelembevétele miként növeli a szakmapolitikai hatékonyságot és a közkiadások eredményes felhasználását. A nyitott koordinációs módszer új munkamódszerei kezdik meghozni gyümölcseiket, bár még további erőfeszítésekre van szükség európai uniós és nemzeti szinten is a benne rejlő lehetőségek teljes kiaknázásához.

2. ÁTÍVELő TÉMÁK A SZOCIÁLIS VÉDELEM ÉS A TÁRSADALMI ÖSSZETARTOZÁS TERÉN

Nagyobb társadalmi kohézió

A legutóbbi fejlemények reménykeltők: szinte valamennyi tagállamban hajtottak végre reformokat, vagy vannak folyamatban lévő reformok a rendszerek pénzügyi és társadalmi fenntarthatósága érdekében, és hogy azok jobban reagáljanak a polgárok felmerülő szükségleteire. Erős hangsúlyeltolódás tapasztalható az aktív befogadás irányába, annak elismeréseképpen, hogy támogatni kell az emberek azon jogát, hogy a társadalom aktív szereplői legyenek. A nyugdíjreform terén a megfelelőség és a fenntarthatóság vonatkozásában egyaránt megvan a szándék az előrelépésre. A hozzáférhetőség, a minőség és a fenntarthatóság javítása az egészségügyi és a tartós ápolási-gondozási stratégiák központi célját képezik

A nyitott koordinációs módszer célkitűzéseiben is tükröződik, hogy a férfiak és a nők közötti egyenlőség előmozdítása lényeges eleme e kérdések kezelésének. Mindent egybevéve, a tagállamok a társadalmi nemek egyenlőségével kapcsolatos megfontolásokat egyre hatékonyabban építik be és mindinkább nemek szerint is bontják az adatokat. Egyesek élen járnak a társadalmi nemek közötti egyenlőség szempontjainak szisztematikus figyelembevételében. Ennek ellenére még mindig bőven akad teendő annak érdekében, hogy az együttműködés mindhárom területén még jobban figyelembe vegyék a társadalmi nemek egyenlőségének szempontjait.

A foglalkoztatással és növekedéssel való kölcsönhatás

A tagállamok egyre inkább felismerik, hogy a gazdasági és a munkaerő-piaci reformoknak elő kell segíteniük a társadalmi kohézió erősítését, a szociálpolitikának pedig támogatnia kell a gazdaság és foglalkoztatás növekedését. Az aktív befogadási politikák növelhetik a munkaerő-kínálatot és erősíthetik a társadalom kohéziós erejét. A gyermekek jól-létének növelése egyre többeket segít ahhoz hozzá, hogy teljes mértékben kibontakoztathassák képességeiket és a társadalom, a gazdaság javát szolgálják. A folyamatban lévő nyugdíj- és egészségügyi reformok egyértelmű hatást gyakorolnak a közkiadások fenntarthatóságára és a munkaerő-piaci magatartásra egyaránt. Az egészségügyi intézkedések javítják az életminőséget és a termelékenységet, és segítik a pénzügyi fenntarthatóság megőrzését.

A tagállamok ugyanakkor azt is felismerik, hogy a gazdaság egészséges növekedése és a munkahelyteremtés nem vezet automatikusan a jövedelmi különbségek, a munkahellyel rendelkezők szegénységének vagy a regionális egyenlőtlenségek csökkenéséhez. Egyes nemzeti reformprogramok a társadalom leghátrányosabb helyzetű rétegei iránt is határozott elkötelezettséget tanúsítanak, pl. foglalkoznak a munkaerő-piaci szegmentációval és a foglalkoztatás bizonytalanságával, illetve segítik a szegény családokat abban, hogy nagyobb mértékben részesei lehessenek a foglalkoztatás növekedésének. A közkiadások fenntarthatóságát biztosító intézkedésekhez a legsérülékenyebb csoportok védelmét szolgáló rendelkezések is társulnak. Európai és nemzeti szinten egyaránt fokozott és láthatóbb együttműködésre van szükség.

Kormányzás

A civil társadalom és a szociális partnerek egyre növekvő mértékben vesznek részt a nemzeti stratégiák kidolgozásában és a szociális védelem modernizációjában. A nyugdíjreformok növelik az átláthatóságot és segítenek abban, hogy az egyének egyre inkább tisztában legyenek saját helyzetükkel. Ennek ellenére a részvétel minőségén lehetne javítani, nem utolsó sorban a végrehajtás és a nyomon követés szakaszaiban. Növelni kell az európai, nemzeti, regionális és helyi szintek közötti koordinációt. Mára általánosan elismerik a hatékony monitorozás és értékelés fontosságát, azonban még nem túl sok pontos részletet lehet tudni az e téren előirányzott intézkedésekről. Némileg növekedett az indikátorok és számszerű célok használata, a nemzeti stratégiák egyre több erőforrást és felelősséget rendelnek a számszerű célokhoz és a célkitűzésekhez szabott intézkedésekhez, ám ez még mindig nem rendszerszerűen történik. Jobb a koordináció a társadalmi összetartozási és az egészségügyi szakpolitikák megvalósítása és a Strukturális Alapok – főként az Európai Szociális Alap – felhasználása között, de ennek láthatóságán még van mit javítani.

3. A NYITOTT KOORDINÁCIÓS MÓDSZER KÜLÖNBÖZŐ TERÜLETEINEK KULCS KIHÍVÁSAI

3.1 A szegénység és a kirekesztődés elleni küzdelem

A tagállamok jelentéseiben erősödött a stratégiai szemlélet az előző évekhez képest, mivel kevesebb prioritásra összpontosítanak. A kirekesztődés összetett természetét azonban továbbra is elismerik és a prioritásként kezelt problémákat többféle megközelítésből próbálják megoldani.

A szegénység generációk közötti átörökítésének megtörése

A gyermekszegénység kockázata a legtöbb tagállamban meghaladja az átlagos szegénységi kockázatot. Egyes tagállamokban minden harmadik gyermeket érint a szegénység. Tovább növeli a kockázatot, ha a gyermek egyszülős vagy munkanélküli háztartásban él. Ez a helyzet veszélyezteti a társadalmi kohéziót és a fenntartható fejlődést. A szegénységben élő gyermekeknek osztálytársaikhoz képest kevesebb esélyük van a jó iskolai előmenetelre, a büntetőügyektől való távolmaradásra, a jó egészségre és a munkaerő-piaci és társadalmi integrációra.

2006 márciusában az Európai Tanács arra kérte a tagállamokat, hogy „tegyék meg a gyermekszegénység gyors és jelentős csökkentéséhez szükséges lépéseket, egyenlő esélyeket biztosítva valamennyi gyermek számára, szociális hátterüktől függetlenül”. A tagállamok túlnyomó többsége prioritásként jelölte meg egy integrált és hosszú távú megközelítés kidolgozását a gyermekszegénység- illetve kirekesztődés megelőzése és kezelése érdekében.

A tagállamok olyan intézkedéscsomagok segítségével kezelik a kérdést, melyek a problémát különböző szemszögből közelítik meg: a család jövedelmének növelésével; a szolgáltatásokhoz való hozzáférés javításával, beleértve a megfelelő lakhatást is; vagy a gyermekek jogainak védelmezésével. A tagállamok a leghátrányosabb helyzetű gyermekekkel és családjaikkal egy szélesebb, univerzális megközelítés keretében kívánnak foglalkozni.

Két szempontot emelnek ki: az egyenlő feltételek biztosítását az oktatásban, beleértve az iskoláskor előtti nevelést és a felnőttoktatást, illetve a szülők munkaerő-piaci részvételének előmozdítását. A munka és a családi élet összeegyeztetését a minőségi gyermekellátáshoz való jobb hozzáféréssel és a rugalmasabb munkafeltételekkel segítik. Ez felveti a házimunkában és a gondozási feladatokban való egyenlőbb részvétel ösztönzésének kérdését is.

Átlagosan a diákok 15%-a korai iskolaelhagyó, de egyes országokban a fiatalok több mint egyharmada érintett. A korai iskolaelhagyás elleni küzdelem és a fiatalok képzettségének növelése csökkenti a társadalmi kirekesztődés kockázatát és javítja a munkaerő-piaci kilátásokat. Egyes tagállamok specifikus számszerű célokat tűztek ki és megelőző (pl.: iskoláskor előtti nevelés, pályaválasztási tanácsadás, mentorálás, ösztöndíjak), illetve kompenzációs intézkedéseket (pl. „második esély iskolák”) vezetnek be. Ezek átfogó stratégiákká alakítása, jelentős eredményekre adhat lehetőséget.

Az ifjúsági munkanélküliség valamennyi tagállamban, különösen a bevándorlók gyermekei között. kétszer magasabb az átlagnál (az EU 25 tagállama esetében 18,7 % 2004-ben). A fiatalok gyakran kerülnek abba az ördögi körbe, hogy rosszul – vagy egyáltalán nem – fizetik meg őket. Sok tagállam bővíti a gyakornok-képzést, egyénre szabott támogatást vagy aktív alternatívákat nyújt a rövid ideig tartó munkanélküliséget követően, kiemelten a szociálisan hátrányos helyzetű térségekre összpontosít, vagy javítja az alapvető eszközökhöz való hozzáférést.

Az aktív befogadás előmozdítása

A minőségi munkahelyek a szegénységből és a társadalmi kirekesztődésből kivezető biztos utat jelentik, amely erősíti a jövőbeli foglalkoztatási lehetőségeket, illetve az emberi és a társadalmi tőkét. Az egészséges és biztonságos munkakörülmények több ember számára és hosszabb időre teszik lehetőséggé a munkát.

A tagállamok a társadalmi integráció erősítése érdekében egyre inkább az "aktív befogadásra"[5] összpontosítják figyelmüket. Egyre erősödik az a tendencia, hogy az ellátásokat szigorúbban kössék az aktív munkavállalási hajlandósághoz, az ösztönzőket pedig az adózás és az ellátások reformja révén javítsák. Egyes tagállamok példája mutatja, hogy a feltételekhez kötést miként lehet sikeresen összekapcsolni az ellátások munkaerő-piacra való visszatérést követő fokozatos leépítésével és az alacsonyan fizetett munka esetén nyújtott adókedvezményekkel, ami lehetővé teszi a hátrányos helyzetűek munkaerő-piaci részvételét. Az aktív munkaerő-piaci politikák megerősítése, a képzettség emelését szolgáló lehetőségek biztosítása, beleértve az információs technológiát is, a képzettségbeli hátrányok kezelése és a megfelelő tanácsadás mind fontos elemei az aktív befogadást célzó intézkedéscsomagnak,. Mivel fontos gondoskodni arról, hogy a fokozott feltételekhez kötöttség ne gyengítse a munkavállalásra nem képes embereknek járó támogatásokat, egyes tagállamok az ellátásokkal való lefedettség bővítése mellett döntöttek. Számos stratégiában azonban nem kap elég figyelmet a megfelelő minimumjövedelmek szavatolásának igénye.

A gazdaság és a foglalkoztatottság növekedése önmagában még nem fogja aktivizálni azokat az embereket, akik a legtávolabb vannak a munkaerőpiactól. Egyes tagállamok olyan intézkedéseket vezettek be, mint a munkahelyek megtartásához és az előmenetelhez nyújtott munkahelyi támogatás, vagy a munkahelyi továbbképzés és a minimálbérek növelése a munka jövedelmezőségének biztosítása érdekében. A szociális gazdaság a foglalkoztatás alapvető forrása az alacsony képzettségűek vagy a megváltozott munkaképességűek esetében, és olyan szociális szolgáltatásokat nyújt, amelyeket a piacgazdaság nem biztosít. Az anti-diszkriminációs intézkedések, a pénzügyi kirekesztődés és a túlzott eladósodás elleni fellépés, a vállalkozókészség és az alkalmazkodóképesség támogatása, a szociális párbeszédhez kapcsolódó munkajog és a munkaerő-piaci befogadás előnyeinek tudatosítása ugyancsak meghatározó jelentőségűek.

A munkaerő-piaci integrációt gyakran egyéb szolgáltatások egész sorával kell összekapcsolni. Egyes tagállamok egy sokkal strukturáltabb megközelítésre törekednek a lakhatásból való kirekesztődés és a hajléktalanság kezelésében, nem pusztán az utcai hajléktalanságot, hanem a megelőzést és a lakhatás minőségét is figyelembe véve. A minőségi szolgáltatásokhoz való univerzális hozzáférés biztosításának a költségkorlátokkal való összeegyeztetése kiemelt kihívásnak minősül.

Az Európai Tanács a fogyatékossággal élők et a munkaerő-piaci részvétel növelése tekintetében kiemelt csoportként kezeli. Egyes tagállamok a mozgássérültek munkaerőpiachoz való hozzáférését könnyítik meg, míg mások a befogadás kérdését jóval szélesebben értelmezik: az esélyegyenlőség általános érvényesítését beépítik a szakpolitikáikba, elősegítik az önálló életvitelt és a minőségi szociális szolgáltatásokhoz való jobb hozzáférést. A mentális problémákkal küzdőknek és értelmi fogyatékosságban szenvedőknek azonban kevesebb figyelmet szentelnek.

Néhány tagállam átfogóbb megközelítést alkalmaz a bevándorlók integrációját és az etnikai kisebbségek társadalmi befogadását illetően, amely csoportokkal szintén kiemelten foglalkozik. Ez kiterjed az oktatási hátrányok kezelésére és a nyelvi készségek fejlesztésére, illetve a megkülönböztetés elleni fellépésre és a civil életben való szélesebb körű részvételre.

A hátrányos helyzetűek társadalmi befogadásának erősítése a foglalkoztatásba való tartós integrációjuk céljából jelenleg kiemelt ESZA prioritás. A 2007-2013-as időszakban minden ESZA prioritás alatt támogathatók az ezt célzó intézkedések és a tervek fokozzák a Strukturális Alapok ismertségét. Az ERFA a társadalmi összetartozáshoz és a városi szegénység leküzdéséhez kapcsolódó infrastruktúra korszerűsítéséhez járul hozzá.

3.2 Egészségügy és tartós ápolás-gondozás

A koordináció ezen első évében a jelentések szembeötlő tagállamokon belüli és tagállamok közötti különbségeket rögzítettek. A várható élettartam a különböző tagállamokban a férfiak esetében 65,7-től 77,9 évig terjed, illetve a nők esetében 75,9-től 82,5 évig. Számos országban jelentős eltérések tapasztalhatók a társadalmi-gazdasági státusz szerint is. Ezen eredményekre számos tényező hat, beleértve az élet- és munkakörülményeket is. A tagállamok a megelőzés és az egészségnevelés, valamint az egészségügyi ellátáshoz való hozzáférés javításával igyekeznek csökkenteni ezeket a különbségeket.

Az egészségügyi ellátáshoz és a tartós ápoláshoz-gondozáshoz való (egyenlőtlen) hozzáférés

Minden ország erőteljesen elkötelezett a megfelelő egészségügyi ellátás és tartós ápolás-gondozás biztosításában. Ez azonban nem feltétlenül értelmezhető univerzális hozzáférésként és jelentős egyenlőtlenségek maradnak fenn. Folyamatosan nőttek a közvetlen kifizetések, mivel bizonyos ellátások kikerültek a biztosítási csomagból, míg a bevételek növelése és az ellátások túlzott mértékű igénybevételének csökkentése érdekében emelkedett az egyéni hozzájárulás. A tagállamok mentességek és előrefizetés bevezetésével, illetve a kiadások felső határának meghúzásával akadályozzák meg a hozzáférés akadályainak kialakulását a leghátrányosabb helyzetű csoportok esetében.

Az ellátás megoszlása sokszor egyenlőtlen. Az ellátások nyújtásában tapasztalható regionális egyenlőtlenségek nem pusztán földrajzi okokból, hanem intézményi jellegzetességekből is erednek. Bár a decentralizáció lehetővé teszi, hogy a szolgáltatások a helyi körülményekhez alkalmazkodjanak, ez a kezelések lefedettségében és gyakorlatában eltéréseket hozott létre. A régiók finanszírozási kapacitásai szintén különbözhetnek. Az EU strukturális alapjai e különbségek csökkentése érdekében támogatják az egészségügyi infrastruktúra korszerűsítését.

A növekvő igények kielégítéséhez a tartós ápolási-gondozási rendszerek fejlesztésére is szükség van . A jelenlegi szolgáltatások gyakran nem elegendők, amely magas személyi költségekhez és hosszú várakozási időhöz vezet. A családszerkezet változásai, az egyre erősödő földrajzi mobilitás és a nők munkaerő-piaci részvétele sokkal formálisabb gondozást igényel az idősek és a fogyatékossággal élők számára. Egyetértés van abban, hogy elsőbbséget kell biztosítani a házi gondozási szolgáltatásoknak és olyan új technológiák bevezetésének (pl. az önálló életviteli rendszereknek), amelyek lehetővé teszik, hogy a polgárok minél tovább élhessenek saját otthonukban. A tagállamok hangsúlyozzák a rehabilitáció jelentőségét is és segítenek az eltartottaknak az aktív élethez való visszatérésben. Egyre inkább elismerik azt az igényt, hogy szilárd alapokat kell teremteni a tartós ápolás, gondozás finanszírozásához és egyes tagállamok ebbe az irányba mozdultak el.

A minőség szabványokkal, bizonyítékokon alapuló orvoslással és integrált ellátással történő javítása

A tagállamok az eszközök széles tárházát alkalmazzák a magas színvonalú ellátás fenntartása érdekében, amely magába foglalja a minőségi szabványokat, így például a szolgáltatókra érvényes strukturális és eljárási minimumkövetelményeket, a szolgáltatók akkreditációját vagy tanúsítását, a jelentési gyakorlatokon és a vizsgálatokon alapuló minőségellenőrzési rendszereket. Az egészségügyi szakembereket arra ösztönzik, hogy használják a rendelkezésre álló legjobb gyakorlaton alapuló, központilag értékelt és hozzáférhető klinikai iránymutatásokat. Létrejöttek az egészségtechnológiai felmérést végző nemzeti ügynökségek, amelyek az EU keretein belül működnek együtt (EUnet-HTA), és hozzájárulnak annak szavatolásához, hogy az új beavatkozások hatékonyak, biztonságosak és költséghatékonyak legyenek.

A rendszer reagáló-képességének és a betegek megelégedettségének növelése érdekében dolgoznak a még inkább betegközpontú gondozási minta kifejlesztésén. Ez magában foglalja az igényekhez szabott szolgáltatásokat (különösen a tartós ápolásban-gondozásban) és a betegek jogainak, választásának, a döntéshozatalba való bevonásának és véleményük kikérésének biztosítását

A tagállamok jobb koordinációra törekednek az alap-, járóbeteg és fekvőbeteg másodlagos és a harmadlagos ellátás, illetve az orvosi, az ápolási, a szociális és palliatív kezelés között. Az e-egészség segíthet ebben. A várakozások szerint ez a betegek hatékonyabb áramlásához vezet a rendszerben, csökkenti a nem megfelelő beavatkozások számát, kedvez a független életvitelnek, valamint növeli a betegek elégedettségét és biztonságát.

Felvilágosító és megelőző programok végrehajtásával próbálnak szembeszállni a nem fertőző betegségekkel és az egészségi egyenlőtlenségekkel (pl.: rák, szív- és érrendszeri betegségek, oltási programok).

A pénzügyi és hosszú távú fenntarthatóság elérése

Az egészségügyi ellátás és a tartós ápolás-gondozás fenntartásának pénzügyi és emberi erőforrás aspektusai is vannak. Az erőforrások jelentősek, bár szembetűnőek a különbségek a kiadásokban (a GDP 5-11 %-ig terjedt 2003-ban) és a foglalkoztatottak számában (a munkaképes korú lakosság 3-10 %-a).

A GDP-nél lényegesen gyorsabban növekedő költségek kordában tartásának szükségessége egyértelműen kiderül a jelentésekből. A nyomás főként az új technológiákból, az ártendenciákból, a betegek növekvő elvárásaiból és majd a jövőben a népesség idősödéséből származik. Az egyik legfontosabb kihívás annak lehetővé tétele mindenki számára, hogy gyorsan és méltányosan részesülhessenek az orvostudomány előrehaladásából. A legtöbb tagállam az alábbiakon keresztül igyekszik előmozdítani az erőforrások ésszerűbb használatát: pl. általános költségplafonok megállapítása, egyéni hozzájárulás, generikus gyógyszerek használata, az alkalmazottak magatartásának szabályozása és az egészség-technológiai felmérések. A hatékonyság növelése érdekében egyes tagállamok különválasztják a szolgáltatási és a finanszírozási szerepeket és ösztönzik az egészségügyi szolgáltatók közötti versenyt. A költségek kordában tartását szolgáló politikák eredményeképpen és az egy főre jutó jövedelem növekedésének hatására jelenleg a magánkiadások az összes egészségügyi kiadások 26 %-át teszik ki. A tagállamok gyorsítják az egészségügyi ellátás átalakítását , és eközben a beutalási rendszerek, az alapellátás erősítése és annak területi kapcsolódásai, a kórházi ágyak számának csökkentése és a járóbeteg ellátásban nyújtott egynapos sebészeti beavatkozások számának növelése, valamint a szakellátás egyes kiválósági központokba történő koncentrációjával megvalósuló racionalizálása folytán gyakran ütköznek bele a megkövesedett érdekviszonyokba.

Az ellátások iránti igény várhatóan növekvő mértéke a foglalkoztatás növekedésének jelentős területét teszi ki. Ugyanakkor fölösleg mutatkozik szakorvosokból, míg általános orvosból és ápolóból hiány tapasztalható. Egyes országokban a személyzet iránti nagy kereslet elszívja más országok emberi erőforrásait, ami hangsúlyossá teszi a közös megközelítések fontosságát. Szükség van olyan intézkedésekre, amelyek hosszú távon növelik az egészségügyi dolgozók megtartását és utánpótlását . A tartós ápolásban-gondozásban ugyancsak munkaerőhiány tapasztalható. Az informális gondozóknak képzésre, szupervízióra, tanácsadásra és átmeneti gondozási szolgáltatásokra van szükségük, valamint a családi gondozás és a fizetett munkavégzés összehangolásának lehetőségére.

A meglehetősen eltérő tagállami helyzetekben az egyes tagállamok előtt álló konkrét kihívások is nagyban különböznek. Néhány tagállamnak több erőforrást szükséges fordítania az egészségügyre és a tartós ápolásra-gondozásra, hogy a hatékonyság növelésével együtt megfelelő lefedettséget biztosítsanak, másoknál viszont éppen a hatékonyság a kulcsa a fenntartható rendszerek megőrzésének.

A mindenki számára előnyös stratégiák keresése

A tagállamok tudatában vannak a hozzáférés, a minőség és a pénzügyi fenntarthatóság közötti kölcsönös kapcsolatnak: a hozzáférést kiterjesztő politikákat össze kell kapcsolni a jobb pénzügyi fenntarthatósággal, míg a hosszú távú fenntarthatóságnak teljesíteni kell a mindenki számára biztosított magas minőség iránti igényt. Az eltérő politikák közötti kompromisszumok és összhangok egyaránt jelen vannak. A kompromisszumok átláthatóvá tétele és az összhang fejlesztése elősegíti az egészségügyi ellátás és a tartós ápolás-gondozás kockázataival szembeni megfelelő szociális védelem biztosítását. Az egészséges és aktív életvitel, a munkahelyi egészség és biztonság, valamint a megelőző ellátás népszerűsítése és az egészségügyi szempontok figyelembevétele valamennyi szakpolitikában mindenki számára előnyös stratégiának tűnik. A különböző típusú ellátások és illetékességi szintek (nemzeti, regionális, helyi) közötti koordináció javítása, a bizonyítékon alapuló orvoslás és az egészség-technológiai felmérés erőteljesebb alkalmazása ugyancsak javíthatja az ellátás és a betegbiztonság minőségét és segíti a költségek kordában tartását.

3.3 Megfelelő és fenntartható nyugdíjak

A nyugdíjakkal kapcsolatos jelentéstételre már 2006-ban sor került. A megfelelő és fenntartható nyugdíjakkal foglalkozó szintézis jelentés[6] világossá teszi, hogy a reformstratégiáknak számolniuk kell a megfelelőség, a fenntarthatóság és a modernizálás átfogó célkitűzései közötti összhang (synergies) megteremtésével egyszersmint a szükségszerű kompromisszumok (trade-offs) megtételével. Az elmúlt évtizedben általános strukturális reformok zajlottak le a legtöbb tagállamban, amelyek egyes tagállamokban még 2006-ban is folyamatban voltak. Ezek a reformok életciklus megközelítésre épülnek a járulékok és az ellátások közötti kapcsolatok erősítésével és a hosszú távon növekvő élettartam megfelelő kezelésével, továbbá a korhatár előtti nyugdíjazás szűkítésére és a továbbdolgozás ösztönzésének erősítésére irányuló aktív idősödési stratégiákon alapulnak. A reformoknak együtt kell járniuk a munkaerőpiacoknak az idősebb munkavállalók számára történő fokozottabb megnyitásával. Annak érdekében, hogy a nyugdíjrendszerek megfelelőségét és fenntarthatóságát egyaránt szavatolni lehessen, több embernek kell, ráadásul hosszabb ideig, dolgoznia. Az idősebb munkavállalók foglalkoztatásának folyamatos növekedése reménykeltő, de ez nem adhat okot a megelégedésre.

Egyértelműen elfogadott, hogy a fenntarthatóság és a megfelelőség ügye elválaszthatatlan egymástól. A fenntarthatatlan nyugdíjrendszerek veszélyeztetik a nyugdíjak kifizetését és megfordítva: a nem megfelelő nyugdíjszínvonal beláthatatlan keresletet támaszt a nyugdíjas szegénység elkerülése érdekében. A teoretikus helyettesítési ráták, amelyek azt mutatják, hogy egy tipikus dolgozó nyugdíja miként alakul 2050-ig egy adott nyugdíjkorhatár mellett, a legtöbb országban visszaesést mutatnak, különösen azokban a tagállamokban, amelyek átfogó reformokat vezettek be (és javítottak a fenntarthatóságon). A tagállamok ezt a visszaesést az aktív életkor kitolásával vagy a kiegészítő nyugdíj-megtakarítások növelésével tervezik ellensúlyozni. Azon országok esetében, amelyek kiegészítő nyugdíjak meglétével számolnak, alapvető jelentőségű a magánnyugdíjak biztonságának garantálása és a fedezetvállalás kiterjesztése.

2006-ban a munka olyan konkrét ügyekre összpontosult, mint például az idősebb nőket fenyegető szegénység magasabb kockázata és a nyugdíjminimumok vagy a szociális segélyezési rendszerében megszerezhető minimum jövedelem. A meglévő ellátások rendkívüli mértékben különböznek egymástól: egyes országokban az elmúlt években jelentősen kiterjedt a jogosultak köre, míg másokban a jövedelemfüggő nyugdíjrendszerek beérése és a magasabb foglalkoztatottság eredményeképpen visszaszorul a minimumnyugdíjra való rászorultság. A tagállamoknak fel kell készülniük a jövőbeni kiigazításokra, beleértve az ellátások indexálását, egyebek között annak biztosítására, hogy a kedvezményezettek ne kerüljenek túlságosan az átlagos jövedelemszint alá, miközben továbbra is ösztönzik az aktív munkavállalási kor meghosszabbítását és a megtakarításokat.

Egy másik központi elem a szakmai pályafutás végén felajánlott rugalmas megállapodási konstrukció. A meghosszabbított munkavégzésre irányuló megfelelő pénzügyi ösztönzők alkalmazása alapvető fontosságú. Ezeknek az ösztönzőknek a hatása a különböző időszakokban a standard nyugdíjkorhatár és a különböző keresetszintek függvényében eltérő lehet. Ezek a rendszerek gyakran bonyolulttá válnak és emiatt fontos az átláthatóság fokozása és az egyének számára a könnyebb érthetőség megteremtése.

[1] http://ec.europa.eu/employment_social/social_inclusion/naps_en.htm

[2] COM(2006) 574 végleges.

[3] A legutolsó éves időközi jelentés: COM(2006) 816.

[4] Közös célkitűzések: http://ec.europa.eu/employment_social/social_inclusion/objectives_en.htm

[5] Az elképzelés részletesebb kifejtését lásd: COM(2006) 44 végleges.

[6] SEC(2006)304 (2006.02.27.)