HU Az Európai Unió Hivatalos Lapja C 44/57

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleménye – Fenntartható gazdaság létrehozása fogyasztási modellünk megváltoztatásával (saját kezdeményezésű vélemény)

2011/C 44/10

Előadó: Anna Maria DARMANIN

2009. július 16-án az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság úgy határozott, hogy eljárási szabályzata 29. cikkének (2) bekezdése alapján saját kezdeményezésű véleményt dolgoz ki a következő tárgyban:

Fenntartható gazdaság létrehozása fogyasztási modellünk megváltoztatásával.

A bizottsági munka előkészítésével megbízott „Egységes piac, termelés és fogyasztás” szekció 2010. június 15-én elfogadta véleményét.

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság 2010. július 14–15-én tartott 464. plenáris ülésén (a 2010. július 15-i ülésnapon) 98 szavazattal 7 ellenében, 8 tartózkodás mellett elfogadta az alábbi véleményt.

0. Preambulum

Ma, amikor még mindig tart a válság Európában, és sok európai számára az a realitás, hogy munkájuk megtartásáért vagy jövedelmük biztosításáért küzdenek, a kkv-knak pedig nagyobb erőfeszítéseket kell tenniük a túlélésükért, a fenntartható modellek luxusnak tűnhetnek. A fenntarthatóságra irányuló politikáknak azonban olyan tényezőkre is ki kell terjedniük, melyek kezelik a jelenlegi európai realitásokat. Ez a vélemény főként a fenntarthatóság egy kis szeletével, a fogyasztással foglalkozik. Az EGSZB hisz abban az alapelvben, hogy a fenntartható fogyasztás elérésének egyik hosszú távra szóló módja az, ha erősítjük az európaiak polgári öntudatát, nem csupán a Lisszaboni Szerződésben rögzített fogyasztói jogok biztosításával, hanem az uniós polgárság értékének fokozásával is, hogy a polgároknak ne csak jogaik legyenek, hanem erkölcsi kötelességükké is váljon a fenntartható életvitel.

1. Következtetések és ajánlások

1.1 Egy fenntartható gazdaságban mind a termelési, mind a fogyasztási módoknak támogatniuk kell az egyének, a közösségek és a természet folyamatos virágzását. A társadalom szereplőinek nagy részét közös elvek kell hogy vezessék. Az EGSZB a korábbi véleményeihez hasonlóan most is hangsúlyozza, hogy a kormányzati politikák eredményességének megítéléséhez a GDP mellett környezeti és társadalmi jellegű mutatókat is figyelembe kell venni.

1.2 A termelés és fogyasztás jelenlegi európai rendszere környezeti szempontból fenntarthatatlannak tekinthető, különösen energia-, alapanyag-, föld- és vízszükséglete, illetve a globális éghajlatra és a biológiai sokféleségre gyakorolt hatásai miatt. Ha a Földön mindenki az európai életmód szerint élne, több mint két és fél Földre lenne szükségünk.

1.3 Az Európai Unió Tanácsa egyetértett azzal, hogy az iparosodott országoknak 2050-re 80–95 %-kal csökkenteniük kell üvegházhatásúgáz-kibocsátásukat. Az EGSZB ezért azt javasolja, hogy az EU 2020 stratégia keretében irányozzanak elő intézkedéseket mind a fenntartható termelés, mind pedig a fenntartható fogyasztás érdekében. A kettő ugyanis szorosan összefügg egymással, és mindkettővel foglalkozni kell, ha minimálisra akarjuk csökkenteni a bolygónkra gyakorolt káros hatásokat.

1.4 Ha 40 év alatt 80–95 %-os kibocsátáscsökkentést akarunk elérni az évi 2–3 %-os gazdasági növekedés fenntartása mellett, az azt jelenti, hogy a gazdaság szén-dioxid-kibocsátásának évi 6–10 %-os csökkentésére van szükség. Ilyen mértékű – fenntartható és az egész gazdaságra kiterjedő – technológiai változásra eddig még nem volt példa. Ésszerű volna tehát komoly párbeszédet kezdeni a fogyasztási sémák, valamint a termelés és fogyasztás bővítésén alapuló általános gazdasági és társadalmi modell megváltoztatásának lehetőségeiről, és törekedni kell a termelési és ellátási láncok lehető leggyorsabb javítására.

1.5 A felülről indított változtatási törekvések önmagukban nem valószínű, hogy sikerrel járnának. A társadalmi változások gyakran kis társadalmi csoportokból indulnak ki, és különféle kommunikációs csatornákon terjednek. Az uniós, nemzeti és regionális kormányzatok szerepe az lehet, hogy felkutassák, ösztönözzék és támogassák a fenntartható élet megvalósításán munkálkodó, már meglévő csoportokat.

1.6 Párbeszédre van szükség az uniós intézmények, a nemzeti és helyi kormányzatok és az összes szociális partner részvételével. Az egyik megoldás az lehetne, hogy az Európai Bizottság az EGSZB-vel együttműködésben fórumot hoz létre a fenntartható fogyasztásról az alábbi kérdések megvitatására:

— Melyek a fenntartható gazdaság kialakításának alapjául szolgáló értékek, és milyen ellentéteket kell feloldani, például a növekedés és az ökológiai fenntarthatóság, a társadalmi befogadás és a személyes szabadság, illetve a jelenlegi és a jövő nemzedékek életminősége között?

— Csökkentenünk kell-e fogyasztásunkat bizonyos területeken?

— Mi akadályozza meg a lakosságot abban, hogy fenntarthatóbb fogyasztási szokásokra térjen át, és hogyan segíthet ebben a helyi, a nemzeti és az uniós kormányzat?

— Milyen tapasztalatokat szereztek azok az egyének, illetve csoportok, akik alacsony környezeti hatású életmódra tértek át, és mennyiben követhető az ő példájuk?

— Milyen intézkedések szükségesek bizonyos csoportok, pl. az idősek, a fiatalok, a munkanélküliek, az újonnan érkezett bevándorlók, a kisgyermekes családok abban való támogatásához, hogy fenntarthatóbb fogyasztási szokásokat alakítsanak ki?

1.7 A párbeszédet tetteknek kell kísérniük, például támogatást kell nyújtani a fenntartható életforma kialakításán dolgozó csoportok kísérleteihez és tapasztalataik közzétételéhez, szükség esetén ki kell igazítani és meg kell erősíteni a vonatkozó politikákat, illetve magukon az intézményeken belül is gyakorlati intézkedéseket kell hozni annak érdekében, hogy azok jó példával járjanak elöl, és bemutassák a fenntarthatóbb gyakorlatok alkalmazásának lehetőségeit. Emellett a bevált gyakorlatokat közzé kell tenni, és meg kell mutatni, hogy a fogyasztási modelleken lehetséges változtatni.

1.8 A fenntartható fogyasztás nem tekinthető pusztán környezetpolitikai kérdésnek, számos egyéb szakpolitikai területen – pl. az egészségügy, az oktatás, a foglalkoztatás, a kereskedelem, a fogyasztói ügyek, a közlekedés, a mezőgazdaság és az energia területén – kezdeményezéseket igényel.

2. Más gazdasági és társadalmi modellre van szükség

2.1 A fenntartható gazdaság természete fél évszázada viták tárgyát képezi. (1) Egy ilyen gazdaságban mind a termelési, mind a fogyasztási módoknak támogatniuk kell az egyének, a közösségek és a természet folyamatos virágzását.

2.2 Ahhoz, hogy egy gazdasági modell önfenntartó legyen, a társadalmi szereplők nagy részének közös értékek mentén kell cselekednie, ahogy ez ma az uniós tagállamokban történik. A kormányok jelenleg a politikájukat vezérlő GDP-re és más mutatókra helyezett hangsúly révén gazdasági értékek egy csoportját hirdetik. A GDP-nek mint a humán, társadalmi és ökológiai értelemben vett prosperitás mércéjének hiányosságait széles körben elismerik. Az EGSZB azt javasolta, (2) hogy a fenntartható gazdaság irányába tett előrelépés mérésére a GDP mellett az ökológiai lábnyomot, továbbá egy életminőségi mutatót kellene alkalmazni. Az ökológiai lábnyom azt a termelőterületet jelenti, amely egy személy, embercsoport, intézmény vagy régió életmódjának fenntartásához szükséges. Az életminőségi mutatónak figyelembe kell vennie az egészséget, az anyagi jólétet, a közszolgáltatásokhoz való hozzáférést, a társadalmi részvételt és a bevándorlók integrációját, valamint a szabadidőt és a környezet minőségét.

2.3 Ha a kormányzati politika eredményességének megítélésére a mutatók szélesebb körét alkalmazzuk, az várhatóan oda vezet, hogy a politika kialakításában kevesebb hangsúlyt kap a GDP-növekedés elősegítése, és többet a humán, a társadalmi és az ökológiai jólét egyéb dimenziói.

3. Az ökológiai kihívás

3.1 Az Európai Környezetvédelmi Ügynökség a környezet állapotáról és kilátásairól szóló 2010-es jelentésében két fő kérdéscsoportot emel ki: az éghajlat és az energia, valamint a biodiverzitás és az ökoszisztémák kérdését. (3) Az európai társadalom fenntarthatóságának legfontosabb kihívása a társadalom ellátásához szükséges ökoszisztémák károsodása és többek között az energia-, a talaj- és a vízkészletek csökkenése. 2003-ban az EU átlagos ökológiai lábnyoma személyenként csaknem 5 hektárra volt becsülhető és egyre növekedett, ugyanakkor világszerte személyenként mindössze 1,8 hektár terület áll rendelkezésre, ami egyre csökken. (4) Ha tehát a Földön mindenki az európai életmód szerint élne, több mint két és fél Földre lenne szükségünk.

3.2 Az éghajlatváltozás különösen jelentős kérdés, mivel az emberek életére gyakorolt közvetlen hatása mellett valószínűleg növeli a társadalomnak a biodiverzitásra, az ivóvízre és más rendszerekre gyakorolt hatását. Európa ökológiai lábnyomához leginkább a fosszilis tüzelőanyagok használata és az üvegházhatású gázok termelése járul hozzá. Más fontosabb tényezők közé tartozik a mezőgazdaság, a közlekedés és az épületek számára történő földfelhasználás. Az ökológiai lábnyom azonban nem ad elegendő információt az európai gazdaság más lényeges hatásairól, így a szűkös ásványianyag-készletekről és a víz (leginkább mezőgazdasági célú) felhasználásáról.

3.3 Az Európai Unió Tanácsa egyetértett azzal, hogy az iparosodott országoknak 2050-re 80–95 %-kal csökkenteniük kell üvegházhatásúgáz-kibocsátásukat – ez évi 4–7 %-os csökkentést jelent. A Tanács kötelezettséget vállalt arra, hogy az EU 2020-ig az 1990-es évek szintjéhez képest 20 %-kal, illetve ha más országok hasonló felajánlásokat tesznek, 30 %-kal csökkenti kibocsátásait. Az EGSZB pedig azt javasolta, (5) hogy a 30 %-os célkitűzést ne kössék feltételekhez.

3.4 Az EU az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentését a gazdasági növekedés fenntartása mellett elsősorban technológiai eszközökkel szeretné elérni. Az a technológia, amelynek segítségével ezek a célok 2020-ra elérhetőek lennének, létezik, a végrehajtás azonban igen lassan halad előre. 1997-ben az EU–15 a 2008–2012 közötti időszakra az 1990-es évek szintjéhez képest 8 %-os kibocsátáscsökkentést vállalt, 2006-ra azonban csak 2,2 %-os csökkenés valósult meg. Az EU–27-ben ebben az időszakban 7,7 %-kal csökkent a kibocsátás, 2000 óta viszont 1,5 %-kal nőtt. (6) Az 1990-es évek óta az EU energiahatékonysága mindössze évi 0,5 %-kal javult. (7)

3.5 Ha 40 év alatt 80–95 %-os kibocsátáscsökkentést akarunk elérni az évi 2–3 %-os gazdasági növekedés fenntartása mellett, az azt jelenti, hogy a gazdaság szén-dioxid-intenzitásának évi 6–10 %-os csökkentésére van szükség. Ilyen mértékű – fenntartható és az egész gazdaságra kiterjedő – technológiai változásra eddig még nem volt példa. Ésszerű volna tehát komoly párbeszédet kezdeni a fogyasztási sémák és a termelés és fogyasztás bővítésén alapuló általános gazdasági és társadalmi modell megváltoztatásának lehetőségeiről, és törekedni kell a termelési és ellátási láncok lehető leggyorsabb javítására.

4. Fenntartható fogyasztás: a választás lehetővé tétele

4.1 Az 1992-ben, Rióban tartott „Föld” csúcstalálkozón az európai kormányok elkötelezték magukat amellett, hogy felszámolják a fenntarthatatlan fogyasztási és termelési mintákat. A marrakeshi folyamat keretében további kötelezettséget vállaltak arra, hogy 2010-ig cselekvési terveket dolgoznak ki a fenntartható fogyasztásra és termelésre irányulóan, amelyeket az ENSZ Fenntartható Fejlődés Bizottsága 2011-ben vitat majd meg.

4.2 A fenntartható fogyasztás és az annak eléréséhez szükséges eszközök egyre több kutatás tárgyát képezik. (8) A fogyasztók általában úgy érzik, hogy nem tudnak változtatni jelenlegi életmódjukon: például még ha csökkenteni akarják is autóhasználatukat, nem tudják, hogyan tegyék. A fogyasztást számos tényező alakítja és korlátozza, köztük a fiziológiai szükségletek, a személyiség, a társadalmi helyzet, kulturális tényezők, valamint az alternatív áruk és szolgáltatások elérhetősége és ára. A fogyasztói társadalomban a fogyasztással kapcsolatos döntések központi szerepet töltenek be a társadalmi és fiziológiai szükségletek – pl. a csoporthoz tartozás, az önbecsülés és a személyes identitás meghatározása – kielégítésében. Mindez az egyének számára megnehezíti, hogy bármilyen változást fontolóra vegyenek, a kormányok számára pedig azt, hogy a fogyasztás megváltoztatását célzó politikákat vezessenek be. Ahol bevezettek ilyen politikákat, azok hatása többnyire kiábrándítóan csekély vagy lassú volt, így nehéz volt fenntartani őket az erős érdekcsoportok ellenállásával szemben.

4.3 A motivációk, a fogyasztási szokások és az egyes politikákra adott esetleges válaszok ugyanakkor személyenként eltérőek, sőt az egyes személyek esetében helyzetenként is különbözőek lehetnek. Ezért nincs tehát egyszerű politikai megoldás a fenntartható fogyasztásra vonatkozóan. Inkább a széles körű, a mezőgazdaságtól és a foglalkoztatástól az oktatásig és az egészségügyig terjedő politikák fejthetnek ki valódi hatást. Meghatározott stratégiákra lehet szükség az olyan meghatározott csoportok, mint az idősek vagy a fiatalok fenntarthatóbb döntéseinek támogatása érdekében.

4.4 Háborús időkben és országos vészhelyzetek esetén az emberek tömegesen vállaltak magukra önkéntes korlátozásokat, de az ökológiai válságot általában nem tekintik ilyen mértékű vészhelyzetnek. Az utóbbi időben azonban egyre többen választanak egyszerűbb életstílust ökológiai hatásaik csökkentése érdekében. A fogyasztás megváltoztatására irányuló legsikeresebb erőfeszítések némelyike közösségi csoportokon alapult – ilyen pl. a Global Action Plan szervezet által számos országban alkalmazott Ecoteam-megközelítés, amelynek keretében az ugyanazon a környéken élő, ugyanazon a munkahelyen dolgozó vagy ugyanabba az iskolába járó emberek kis csoportjai együtt felügyelik hulladéktermelésüket, energia- és vízfelhasználásukat, és megállapítják, mit tehetnek annak érdekében, hogy fenntarthatóbb módon éljenek.

4.5 A változásokat célzó, felülről lefelé irányuló erőfeszítések önmagukban nem valószínű, hogy működnek – különösen akkor, ha nagy fogyasztással járó életstílussal rendelkező politikusok próbálják befolyásolni a közvéleményt. A fenntartható fogyasztás a legtöbb ember számára nem elsőrendű fontosságú. A társadalmi változások azonban gyakran kis társadalmi csoportokból indulnak ki, és különböző kommunikációs csatornákon terjednek, beleértve a tömegtájékoztatási eszközöket, a művészeteket, az informális baráti hálózatokat és a vallási szervezeteket. A politikusok szerepének inkább abban kell állnia, hogy azonosítsák és bátorítsák a fenntartható életmód érdekében tevékenykedő meglévő csoportokat, nem pedig abban, hogy saját nézeteiket kényszerítsék a nagyközönségre arról, hogy mit kell tenni.

4.6 A fenntartható életmód választását nem szabad úgy tekinteni és beállítani, mint olyan emberek luxusát, akik rendelkeznek az ilyen életstílushoz szükséges pénzforrásokkal. Az EGSZB hangsúlyozta, hogy a fenntartható termelés nem kerülhet többe, (9) ellenkezőleg, mindenki számára elérhető kell, hogy legyen. El kell kerülni, hogy az alacsony hatással járó fogyasztás többe kerüljön az egyes emberek számára, mert ez csak a társadalom egy része számára tenné lehetővé a választást, és kirekesztené a szegényebbeket és az alacsony keresetűeket.

4.7 Az EGSZB hangsúlyozza, hogy az alacsony környezeti hatással járó fogyasztás választásának lehetővé tétele érdekében a jólét más kritikus területeivel is foglalkozni kell, amelyek közül egyesek, például a munkalehetőségek, az elvégzett munkának megfelelő bér, az emberhez méltó munkahelyek, valamint a kkv-k hitelhez való hozzáférése általában fontosabb kérdésnek számítanak.

5. Megvitatandó szakpolitikai kérdések

5.1 Az uniós intézmények az egyesült Európa építése során nagy tapasztalatot gyűjtöttek a radikális változások megtervezése és megvalósításának irányítása terén. Többnyire egy pluralista modell alapján dolgoztak, ami inkább a kormányok közti megegyezést segítette, ahelyett, hogy a változást bizonyos irányba terelte volna. Arra is van azonban példa, hogy az EU játszott vezető szerepet, például az egészségügyi és környezetvédelmi előírások területén. Ezek a tapasztalatok hasznosak lehetnek a fenntartható gazdaság kialakításában. A vezetés és az inspiráció ugyanolyan fontos lehet, mint a műszaki szakértelem vagy az adminisztratív gépezet ismerete.

5.2 Az EGSZB üdvözölte a fenntartható fogyasztásról és termelésről szóló európai bizottsági cselekvési tervet. (10) Emellett azonban számos egyéb meglévő uniós politika is fontos a fenntartható fogyasztás szempontjából, például a kibocsátáskereskedelmi rendszer (ETS), a gépkocsik tüzelőanyag-hatékonyságát jelző címkézésről szóló irányelv, a könnyű haszongépjárművek szén-dioxid-kibocsátásáról szóló rendelet, a bioüzemanyag-irányelv, az épületek energiateljesítményéről szóló irányelv, az energia-végfelhasználás hatékonyságáról és az energetikai szolgáltatásokról szóló irányelv, valamint a közös agrárpolitikában foglalt környezetvédelmi rendelkezések. Az uniós politika azonban a piaci eszközökre és a technológiai/termékelőírásokra koncentrál. Csak az ETS foglalkozik az üvegházhatású gázok kibocsátásának abszolút szintjével. Ellentmondások vannak más szakpolitikai célokkal, például a mobilitás növelésével. Nagyon kevés az olyan rendelkezés, amely közvetlenül a fogyasztást és az életmódot próbálná befolyásolni, az intézkedések pedig nyilvánvalóan nem megfelelőek az üvegházhatásúgáz-kibocsátás csökkentésére vonatkozó célok és a véges ásványianyag-készletektől való függetlenség eléréséhez.

5.3 Párbeszédre van szükség, amelyben az uniós intézmények, a nemzeti és helyi kormányzatok és az összes szociális partner egyaránt részt vesznek. Az egyik megoldás az lehetne, hogy az Európai Bizottság az EGSZB-vel és más partnerekkel együttműködésben fórumot hozna létre a fenntartható fogyasztásról az alábbi kérdések megvitatására:

— Melyek a fenntartható gazdaság kialakításának alapjául szolgáló értékek, és milyen ellentéteket kell feloldani például a növekedés és az ökológiai fenntarthatóság, a társadalmi befogadás és a személyes szabadság, illetve a jelenlegi és a jövő nemzedékek életminősége között?

— Csökkentenünk kell-e fogyasztásunkat bizonyos területeken? Az üvegházhatásúgáz-kibocsátás jelentős része az élelmiszer- és energiafogyasztásra, illetve a közlekedésre vezethető vissza. Bár ellentétek feszülnek a fenntarthatósági és egyéb célok között, szinergialehetőségek is vannak (pl. a kerékpározás egészséges és környezetbarát is egyben).

— Mi akadályozza meg a lakosságot abban, hogy fenntarthatóbb fogyasztási szokásokra térjen át, és hogyan segíthet ebben a helyi, a nemzeti és az uniós kormányzat? Példaként említhetjük a meglévő politikák (pl. az épületek energiateljesítményéről szóló irányelv) teljes körű végrehajtásának biztosítását, valamint a fenntartható fogyasztásról és termelésről szóló cselekvési tervben szereplő intézkedések megerősítését azzal a céllal, hogy a fogyasztók fenntarthatóbb módon termelt élelmiszereket választhassanak.

— Milyen tapasztalatokat szereztek azok az egyének, illetve csoportok, akik vagy amelyek alacsony környezeti hatású életmódra tértek át, és mennyiben követhető a példájuk? Ezek között lehetnek olyan szervezetek, mint a Global Action Plan, melynek „ökocsapatai” általában 40-50 %-kal tudják csökkenteni a nem újrahasznosított hulladékok termelését; olyan hálózatok, mint a Transition Towns, amelyek olyan helyi közösségek kialakításán dolgoznak, amelyek ellenállóak az éghajlatváltozásnak és az erőforrások apadásának a hatásaival szemben; valamint olyan vallási közösségek, mint a kvékerek, akik régóta az alacsony környezeti hatású életmódot támogató értékeket vallanak. E csoportok és hálózatok némelyikének tagjai olyan, teljes értékű életmódot alakítottak ki, amely az uniós átlagnál 60-80 %-kal alacsonyabb anyag- és energiafelhasználással jár.

— Milyen intézkedések szükségesek a fenntarthatóbb fogyasztási szokások kialakításának időszakában bizonyos csoportok, pl. az idősek, a fiatalok, a munkanélküliek, az újonnan érkezett bevándorlók, a kisgyermekes családok alkalmazkodásának támogatásához?

— Hogyan lehet összeegyeztetni az alacsony környezeti hatású fogyasztásra és fenntartható termelésre való áttérést a belső piac versenyképességével?

5.4 A fogyasztási szokások megváltoztatására irányuló politikának azonnali és hosszú távú intézkedésekről is gondoskodnia kell. Sokat tanulhatunk az eddigi, például a dohányzással kapcsolatos tapasztalatokból, ahol az árképzési, szabályozási, címkézési és felvilágosító intézkedések kombinációja jelentős attitűd- és magatartásváltozást eredményezett.

5.4.1 Az árösztönzők az intézkedéscsomagok fontos elemei, azonban megjegyzendő, hogy ellentmondás feszül az Európai Bizottság energiaár-csökkentési céljai (11) és a fogyasztás csökkentésének szükségessége között. A szén-dioxid-kibocsátás megadóztatása vagy kereskedelme mellett más intézkedésekre is szükség van. Például a lakások szigeteléséhez vagy az alternatív energiaforrások használatához nyújtott jelentős támogatás nélkül a magas fűtőanyag- vagy szénárak növelhetik az energiaszegénységet.

5.4.2 Az EGSZB már több alkalommal hangsúlyozta, hogy az oktatási programoknak nagy szerepük van a valóban fenntartható magatartásformák kialakításában. Az EGSZB megismétli, hogy az ilyen tanulási programoknak nemcsak az iskolákat és a fiatalokat kellene célozniuk (ami természetesen fontos), hanem valamennyi korosztályt: a szakképzést, az egész életen át tartó tanulást és az egyéb programokat az idősek számára is meg kell nyitni. A fenntartható gyakorlatoknak semmiképpen sem szabad fokozniuk az olyan csoportok marginalizálódását, mint a munkanélküliek.

5.5 A párbeszédet tetteknek kell kísérniük, például támogatást kell nyújtani a fenntartható életforma kialakításán dolgozó csoportok kísérleteihez és tapasztalataik közzétételéhez. Ez a párbeszéd csak akkor vezethet eredményre, ha az uniós intézmények komolyan veszik, így szükség esetén kiigazítják és megerősítik a vonatkozó politikákat, illetve magukon az intézményeken belül is gyakorlati intézkedéseket hoznak annak érdekében, hogy azok jó példával járjanak elöl, és bemutassák a fenntarthatóbb gyakorlatok alkalmazásának lehetőségeit.

5.6 A fenntartható fogyasztás nem tekinthető pusztán környezetpolitikai kérdésnek, számos egyéb szakpolitikai területen – pl. az egészségügy, az oktatás, a foglalkoztatás, a kereskedelem, a versenypolitika, a fogyasztói ügyek, a közlekedés, a mezőgazdaság és az energia területén – kezdeményezéseket tesz szükségessé.

5.7 Az EGSZB határozottan ösztönzi az Európai Bizottságot, hogy komolyan fontolja meg a fenntartható fogyasztással kapcsolatos fellépések beépítését az Ideje cselekednünk! című 2010. évi munkaprogramjába, (12) és egyúttal az EU 2020 stratégiába.

Kelt Brüsszelben, 2010. július 15-én. az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság elnöke Mario SEPI

(1) Boulding, K. „The economics of the coming spaceship earth”, in: Environmental Quality in a Growing Society, (Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1966), a 253. oldaltól.

(2) Vélemény: HL C 100., 2009.4.30., 53. o.

(3) Európai Környezetvédelmi Ügynökség: Jelzések 2010.

(4) Global Footprint Network és WWF Európa 2007: Gross Domestic Product and Ecological Footprint [Bruttó hazai termék és ökológiai lábnyom].

(5) HL C 77., 2009.3.31., 73. o.

(6) Európai Környezetvédelmi Ügynökség, Annual European Community greenhouse gas inventory 1990–2006 and inventory report 2008: Submission to the UNFCCC Secretariat, (Koppenhága, EEA, 2008).

(7) Tipping, P. et al., Impact Assessment on the Future Action Plan for Energy Efficiency [Hatáselemzés a jövőbeli energiahatékonysági cselekvési tervről], készítette az ECN (NL) és WS Atkins (UK) a DG TREN megbízásából.

(8) Jackson, T. Motivating Sustainable Consumption: A Review of Evidence on Consumer Behaviour and Behavioural Change [A fenntartható fogyasztás ösztönzése: A fogyasztói magatartás és magatartásmódosulás vizsgálata], jelentés a fenntartható fejlődéssel foglalkozó kutatási hálózat számára, 2005, elérhető a következő címen: http://www.sd-research.org.uk/.

(9) HL C 224., 2008.8.30., 1. o.

(10) HL C 218., 2009.9.11., 46. o.

(11) Monti, M., A New Strategy for the Single Market [Az egységes piac új stratégiája], jelentés az Európai Bizottság elnöke számára, 2010. május.

(12) COM(2010) 135 végleges, VOL. I.