A jelentés elsősorban azokon az intézkedéseken alapul, amelyeket a tagállamok továbbítottak a Bizottságnak az irányelv 8. cikke szerint. Az irányelvet átültető nemzeti jogokra való hivatkozások az Eur-Lex honlapon találhatók. Ez a jelentés az irányelv alkalmazására vonatkozó, a tagállamok által az irányelv 9. cikke szerint közölt tájékoztatást használja. A Bizottság felhasználta továbbá a jogi szakértői hálózata által a munkavállalók szabad mozgásával és a szociális biztonsági koordinációval kapcsolatban gyűjtött információkat. A Bizottság részletes kérdőív (a továbbiakban: kérdőív) útján, majd ezt követően a jelentéstervezet megküldésével kikérte a munkavállalók szabad mozgásával foglalkozó tanácsadó bizottság tagjainak véleményét is. A Bizottság ezenkívül a munkavállalók szabad mozgásával foglalkozó szakmai bizottság tagjaitól is kért tájékoztatást az átültetési intézkedésekről.

A 98/49/EK irányelv végrehajtásáról szóló jelentés mindazonáltal megállapította, hogy az irányelv csak az első intézkedés volt, amely hozzájárul a munkavállalók szabad mozgása kiegészítő nyugdíjjal kapcsolatos akadályainak megszüntetéséhez, azonban az akadályok továbbra is fennállnak. A Bizottság ezért a „kiegészítő nyugdíjjogosultságok hordozhatóságának javításáról szóló irányelv elfogadására” irányuló javaslatot nyújtott be .

A munkavállalók szabad mozgása az Európai Unió polgárainak alapvető szabadsága, és a belső piac egyik pillére. E jogot az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 45. cikke rögzíti. Ezt a jogot továbbfejlesztette a másodlagos jog, különösen a munkavállalók Unión belüli szabad mozgásáról szóló, 2011. április 5-i 492/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet. Ezenfelül pedig a Bíróság ítélkezési gyakorlata is továbbfejlesztette.

A tagállamok fele döntött úgy, hogy kiterjeszti az irányelv szabályainak alkalmazását a tisztán belföldi helyzetekre. Ezen országok megközelítése eltérő: egyes országok meghatározták, hogy a jogszabályok alkalmazandók legyenek a tisztán belföldi helyzetekre is, más országok csak implicit módon tettek így, mivel a nemzeti jogszabályaik nem tesznek különbséget a nemzeti és a határokon átnyúló helyzetek között, megint mások pedig úgy döntöttek, hogy hasonló szabályokat alkalmaznak a belföldi helyzetek esetében.

Az irányelv 2. cikkének (5) bekezdése egyértelműsíti, hogy az irányelv rendelkezései nem alkalmazandók a kiegészítő nyugdíjjogosultságok megszerzésére és megtartására az egyazon tagállam területén mozgó munkavállalók esetében. Mindazonáltal az irányelv (6) preambulumbekezdése szerint a tagállamok mérlegelhetik, hogy nemzeti hatáskörükkel élve az ezen irányelv értelmében alkalmazandó szabályokat a nyugdíjrendszerek azon tagjaira is kiterjesztik-e, akik egyazon tagállamon belül munkaviszonyt változtatnak.

Mivel az irányelv csak minimumkövetelményeket határoz meg, a tagállamok szabadon eldönthetik, hogy kiterjesztik-e az irányelv által biztosított védelmet az önálló vállalkozókra is. Több mint a tagállamok fele döntött úgy, hogy kiterjesztik az irányelv által biztosított védelmet az önálló vállalkozókra is.

2018 júliusában a Bizottság kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indított 10 tagállammal szemben, amelyek addigra nem jelentették be az irányelv teljes körű átültetését. 2019 januárjában a Bizottság 4 tagállammal szemben folytatta a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást. Végezetül 2019 szeptemberére valamennyi tagállam bejelentette a teljes körű átültetést. A kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárások tehát lezárultak.

Mindazonáltal az átültetés határidejéig csak 10 tagállam jelentette be az átültetési intézkedéseket és nyilvánította az irányelv átültetését befejezettnek.

16 tagállam alkalmazza az irányelv által előírt hároméves időtartamot (AT, CY, CZ, DK, EE, FR, EL, ES, FI, HU, LU, MT, PL, PT, RO, SE), és 6 tagállam csak sokkal rövidebb várakozási időszakot engedélyez: BG (6 hónap), IE (1 év), LT (egy év), SI (egy év), SK (egy év), UK (három hónap), 5 tagállam pedig nem engedélyez semmilyen várakozási időszakot (HR, BE, DE, IT, NL). Egy tagállam (AT) a munkavállalók speciális kategóriája tekintetében (kölcsönzött munkavállalók) négyéves várakozási időszakot ír elő. Egy másik tagállam (LV) nem ír elő semmilyen szabályt a várakozási időszakkal kapcsolatban, és a litván hatóságok által bejelentett jogszabály alapján nem lehet megállapítani, hogy ez az időszak nem engedélyezett. Valójában a jogszabályból úgy tűnik, hogy a várakozási időszakot az egyes nyugdíjrendszerek határozhatják meg, ezáltal az meghaladhatja a hároméves időtartamot. A fent említett osztrák és litván rendelkezések nem felelnek meg az irányelv rendelkezésének.

Az, hogy egyes kiegészítő nyugdíjrendszerekben a szerzett nyugdíjjogosultságokat el lehetett veszteni, amennyiben a munkavállaló munkaviszonya még azt megelőzően véget ért, hogy a rendszer minimális díjfizetési időszakát (a továbbiakban: a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges időszak) kitöltötte volna, illetve, hogy a minimális korhatárt (a továbbiakban: a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges életkor) elérte volna, megakadályozhatta a tagállamok között mozgó munkavállalókat abban, hogy adekvát nyugdíjjogosultságot szerezzenek. A nyugdíjrendszerek tagságához szükséges hosszú idő („várakozási időszak”) hasonló hatással bírhatott. Az uniós jogalkotók ezért úgy határoztak, hogy bizonyos korlátozásokat vezetnek be annak érdekében, hogy ezeket a munkavállalók szabad mozgásával kapcsolatos akadályokat megszüntessék.

16 tagállam alkalmazza az irányelv által meghatározott hároméves időtartamot (AT, CY, CZ, DE, DK, EL, ES, FI, FR, HU, IT, LU, MT, PT, RO, SE), három tagállam engedélyez a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges rövidebb időszakot: IE (két év), LT (két év), UK (két év), 8 tagállam pedig egyáltalán nem engedélyezi a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges időszakot (HR, BE, BG, EE, NL, PL, SI, SK). Egy tagállam (LV) nem ír elő semmilyen szabályt a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges időszakkal kapcsolatban sem. Mivel nem lehet megállapítani, hogy ez az időszak engedélyezett-e, nem biztos, hogy a jogszabály megfelel az irányelv rendelkezéseinek.

A nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges időszakot Németországban 2001-ben már tízről öt évre csökkentették, és a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges 30 éves korhatárt is lejjebb vitték. Az irányelv nemzeti jogba való átültetésének köszönhetően 2018 kezdete óta a munkavállalókat a munkaadónak csak három évig kell alkalmaznia, és csak a 21 éves életkort kell elérniük ahhoz, hogy megszerezzék a foglalkozási nyugdíjjogosultságukat. Ez pozitív fejlemény a kiegészítő nyugdíj megszerzéséhez való munkavállalói jogok tekintetében.

A várakozási időszak és a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges időszak együttes alkalmazása

Két tagállamot leszámítva valamennyi tagállam betartotta a várakozási időszak és a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges időszak együttes alkalmazására vonatkozó hároméves időtartamot. Azok a tagállamok, amelyek mind a várakozási időszak, mind pedig a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges időszak alkalmazását lehetővé teszik, és amennyiben ez az időszak együttesen meghaladhatja a legfeljebb három éves időtartamot, kifejezetten előírják jogszabályaikban, hogy a két időszak együttes alkalmazása nem haladhatja meg a három évet (pl. CY, CZ, DK, EL, ES, FI, FR, HU, LU, MT, PT, SE, SI, RO).

Más tagállamoknál e szabály betartása közvetetten állapítható meg, mivel az egyik feltétel engedélyezett, a másik pedig nem, vagy ha a két időszakot összeadjuk, nem tudják meghaladni a három évet (pl. BG, EE, IE, LT, SK, UK).

A nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges életkor

A tagállamok nagy csoportja (16 tagállam) engedélyezi a kiegészítő nyugdíjrendszer szolgáltatói számára, hogy a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges életkort állapítsanak meg: 21 évet (CY, CZ, DE, DK, EE, EL, ES, FI, FR, LT, LU, MT NL, PT, RO és SE). Egy tagállam (BG) a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges jóval alacsonyabb életkort, 16 évet engedélyez. Számos ország (9) nem engedélyezi a nyugdíjjogosultságok megszerzéséhez szükséges minimális életkor meghatározását (IE, IT, PL, SI, SK, UK, HR, HU és BE). 2 másik ország nem ír elő semmit a jogszabályaiban a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges életkorral kapcsolatban (AT, LV), ami kérdéseket vet fel a tekintetben, hogy a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges életkor megállapítása engedélyezett-e, és ha igen, milyen életkort lehet meghatározni.

Összefoglalva megállapítható, hogy a tagállamok jelentős többsége megfelelően ültette át az irányelv által létrehozott, kiegészítő nyugdíjjogosultságok megszerzésére vonatkozó minimumkövetelményeket.

Úgy tűnik, hogy egy tagállamban (LV) a nemzeti átültetési intézkedések nem írják elő expliciten a maximális várakozási időszakot és a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges időszakot, valamint a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges életkort, ami azt jelenti, hogy ezeket az egyes nyugdíjrendszerek vagy munkaszerződések határozhatják meg. Ez a gyakorlatban azt jelenti, hogy a kiegészítő nyugdíjrendszerek szolgáltatói meghatározhatnak olyan feltételeket, amelyek nem felelnek meg az irányelvnek. Egy másik tagállam (AT) látszólag lehetővé teszi a négyéves várakozási időszakot a munkavállalók egy konkrét kategóriája tekintetében.

A járulékok visszatérítéséhez való jog

A kilépő munkavállaló pénzügyi jogainak védelme érdekében, amennyiben a nyugdíjjogosultságok megszerzéséhez szükséges, megállapított időszaknak megfelelően még nem szerezte meg a nyugdíjjogosultságokat, az irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontja előírja, hogy a kilépő munkavállalónak joga van az általa vagy a nevében fizetett járulékok visszatérítéséhez. Ennek értelmében a munkavállalók által és a nevükben a munkaadó által fizetett járulékok nem veszhetnek el, ha a kilépő munkavállalók a jogaik megszerzése előtt kilépnek a nyugdíjrendszerből.

A legtöbb tagállam megfelelően átültette a visszatérítésre vonatkozó szabályt. Egyes tagállamok nem tartották szükségesnek, hogy ezt a szabályt átültessék a nemzeti jogszabályaikba, mivel a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges időszak hiányában a kilépő munkavállalók azonnal megkapták járulékaikat. Mindazonáltal egy tagállam nem ültette át a visszatérítésre vonatkozó szabályt, bár a járulékok azonnali megszerzése nem biztosított (LV).

A 4. cikk (2) bekezdésében előírt lehetőséggel kapcsolatban, amely szerint a szociális partnerek kollektív szerződésben a 4. cikkben foglaltaknál kedvezőbb szabályokat írhatnak elő a várakozási időszakkal, a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges időszakkal vagy a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges életkorral kapcsolatban, a tagállamok fele engedélyezte ezt a lehetőséget.

3.6 A nyugvó nyugdíjjogosultságok megtartása (5. cikk)

Az irányelv szerinti nyugvó nyugdíjjogosultságok megtartása eltér a 98/49/EK irányelv 4. cikkében előírt jogok megtartásától. Egyrészről a 98/49/EK irányelv előírja az elvet, amely szerint a rendszerből kilépő tagokat, akik más tagállamba mennek, ugyanúgy kell kezelni, mint azokat a rendszerből kilépő tagokat, akik ugyanabban a tagállamban maradnak. A 2014/50/EU irányelv másrészről előírja a rendszerből kilépő, más tagállamba költöző munkavállalók számára, hogy joguk van a rendszer aktív tagjaival azonos alapon megtartani a szerzett nyugvó jogaikat.

Az alapelv szerint a kilépő munkavállalókat, a rendszerből kilépőket a munkavállalók szabad mozgásának tekintetében nem lehet büntetni, és a szerzett jogaikkal kapcsolatban a rendszerek aktív tagjaihoz képest tisztességes módon kell kezelni őket. A kilépő munkavállalók jogosultak arra, hogy megtartsák a korábbi munkaadójuk nyugdíjrendszerében fennálló, nyugvó nyugdíjjogosultságaikat. A megtartás a nyugdíjrendszer jellegétől függően változhat, megvalósulhat például indexáláson vagy tőkemegtérülésen keresztül. Egyes szabályok az ellátásalapú rendszerek esetén megfelelőbbek, míg mások a járulékalapú rendszerek esetén azok. Ezenkívül az irányelv előírja, hogy e jogosultságok kezdeti értékét abban az időpontban kell kiszámítani, amikor a kilépő munkavállaló aktuális munkaviszonya megszűnik.

Valamennyi tagállam betartotta a nyugvó nyugdíjjogosultságok megtartására vonatkozó szabályt, mivel mindannyian olyan intézkedéseket vezettek be, amelyek biztosítják, hogy a kilépő munkavállaló szerzett nyugdíjjogosultságai annál a kiegészítő nyugdíjrendszernél maradjanak, amelynél szerezték őket.