[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 28.6.2006

COM(2006) 346 végleges

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK, A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK ÉS AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BÍRÓSÁGÁNAK

a hatékonyabb jogvédelem biztosítása céljából az Európai Közösséget létrehozó szerződés IV. címének a Bíróság hatáskörével kapcsolatos rendelkezései kiigazításáról

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK, A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK ÉS AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BÍRÓSÁGÁNAK

a hatékonyabb jogvédelem biztosítása céljából az Európai Közösséget létrehozó szerződés IV. címének a Bíróság hatáskörével kapcsolatos rendelkezései kiigazításáról

Bevezetés

A magánszemélyeknek részesülniük kell a számukra a közösségi jogból eredő hatékony jogvédelemben[1]. E célból a szerződés létrehozta a jogorvoslati lehetőségek és eljárások teljes rendszerét, amelyben lényeges elem az Európai Bíróság és a tagállamok bíróságai közötti, az előzetes döntéshozatali eljárás által szervezett szoros együttműködés (az Európai Közösséget létrehozó szerződés (a továbbiakban: EK-Szerződés) 234. cikke).

Az Amszterdami Szerződés célja a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség fokozatos létrehozása volt. E célból bizonyos tárgyköröket, amelyek korábban az EU-Szerződés VI. címéhez tartoztak (a „harmadik pillér”), bizonyos feltételek mellett az EK-Szerződésbe integráltak. Időközben e térség kiépítése az Unió egyik prioritásává vált a politikai impulzusoknak – különösen az Európai Tanács részéről 1999-ben (Tampere) és 2004-ben (hágai program) –, és az összes intézmény jó együttműködésének köszönhetően.

E szabadságon, biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség fejlesztésében az alapvető jogok tiszteletben tartásának, és különösen minden személy hatékony jogvédelmének elsőrendű helyet kell kapnia. Az EK-Szerződés 67. cikke (2) bekezdésének második francia bekezdése ebben a szellemben szabja meg a Tanács számára, hogy az Amszterdami Szerződés hatálybalépésétől számított ötéves átmeneti időszak után határozzon „a Bíróság hatáskörével kapcsolatos rendelkezések kiigazításáról” (vagyis az említett szerződés 68. cikkének rendelkezései).

A Bizottság azonban megállapítja, hogy az átmeneti időszak 2004. május 1-jén lejárt, és hogy a Tanács nem kezdte el az e jogi kötelezettség teljesítéséhez szükséges munkálatokat[2].

E közlemény célja, hogy hozzájáruljon az EK-Szerződés 68. cikkének a Bíróság IV. cím által fedett területeken való hatáskörével kapcsolatos különleges rendelkezései kiigazításához. A Bizottság véleménye szerint e kiigazítás az említett hatáskörnek a szerződés általános rendszerével való összehangolásából áll. E célból a mellékletben található a Tanács határozattervezete.

Az alábbiakban ismertetett okokból a Bizottság úgy véli, hogy a IV. cím Bírósággal kapcsolatos rendelkezései kiigazításának megfelelő módja az, hogy a IV. cím összes területén összehangolják őket a szerződés jogvédelmének közös rendszerével. Az EK-Szerződés 68. cikke különleges rendelkezéseinek alkalmazása tehát megszűnik. Ez először is megszabja e cikk (1) bekezdése számára, amely tiltja a végső fokútól eltérő nemzeti bíróságoknak, hogy előzetes döntéshozatalért a Bírósághoz forduljanak, míg ellenben a szerződésnek a tagállamok bíróságaival való együttműködési eljárást létrehozó 234. cikke minden nemzeti bíróság előtt megnyitja ezt a lehetőséget. Ugyanez érvényes a (3) bekezdésben előírt eljárásra[3] is, amely elveszti létjogosultságát, amint az általános előzetes döntéshozatali eljárás bevezetésre kerül. Végül, a (2) bekezdésben egyes intézkedésekre előírtak szerint[4] nem indokolt fenntartani a Bíróság minden hatáskörének kizárását.

Az alábbi szakaszok kifejtik azon érveket, amelyeken a Bizottság álláspontja alapul. Az Európai Bíróság IV. címben található hatásköreit érintő szabályoknak a közös joggal való összehangolása:

- biztosítani fogja a közösségi jog egységes alkalmazását és értelmezését ezen és valamennyi egyéb területen (alább, a. pont);

- lehetővé fogja tenni a jogvédelem megerősítését az alapvető jogokra nézve különösen érzékeny területeken (alább, b. pont);

- orvosolni fogja a jogvédelemnek az Amszterdami Szerződésből eredő paradox csökkenését az EK-Szerződés 65. cikke által fedett polgári ügyekben (alább, c. pont), és

- azt fogja jelenteni, hogy a közösségi igazságügyi rendszer normális módon fog működni anélkül, hogy tartani kellene az e területen való működési problémáktól (alább, d. pont).

a) A közösségi jog egységes alkalmazásának és értelmezésének biztosítása

Az Amszterdami Szerződés hatálybalépése óta az Unió nagyszabású jogalkotási programot folytat, amelyet a tamperei Európai Tanács indított el és a hágai programban újra meg lett erősítve a polgári ügyi, menekültügyi, bevándorlásügyi, vízumügyi és a személyek szabad mozgásával kapcsolatos együttműködés területein. Egy nagyszabású közösségi joganyag van kialakulóban, eleget téve Európa állampolgárai és lakosai elvárásainak, akik azt kívánják, hogy egy valódi, a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségben élhessenek.

Ez a joganyag, a közösségi jog minden egyéb részéhez hasonlóan, egységes értelmezést és alkalmazást kíván az egész Unióban, amelynek biztosítékát a Bíróság adja. Ahogy kifejlődik– nem csupán mennyiségileg, hanem főleg azon jogok fontosságát illetően, amelyekkel felruház –, létfontosságú lesz biztosítani homogén végrehajtását az egész Unióban

Azon eljárás pedig, amely lehetővé teszi a Bíróság számára a közösségi jog egységességének biztosítását, az EK-Szerződés 234. cikkében előírt előzetes döntéshozatali eljárás. Ez az eljárás, amely szoros együttműködést szervez a Bíróság és a nemzeti bíróságok között, a közösségi jogrend kiépítésének középpontját alkotja. Ezen eljárás alapvető eleme azon elv, miszerint minden nemzeti bíróság párbeszédet folytathat a Bírósággal.

Minden ezen elvtől való tartós eltérés akadályozza a Bíróság azon küldetését, hogy biztosítsa a közösségi jog egységességét minden bíróság előtt álló személy javára. A Bíróság ily módon figyelmeztetett 1995-től, hogy „ a Bírósághoz fordulás lehetőségének korlátozása veszélyeztetné a közösségi jog egységes alkalmazását és értelmezését az egész Unióban, esetleg megvonná a magánszemélyektől a hatékony jogvédelmet, valamint ártana a joggyakorlat egységességének…Az előzetes döntéshozatali rendszer a belső piac működésének valódi alapját jelenti, mivel lényeges szerepet játszik a szerződések által létrehozott jog közösségi jellegének megőrzésében azzal a céllal, hogy minden körülmények között biztosítsa, hogy e jog egyforma hatást érjen el a tagállamokban… A Bíróság egyik alapvető feladata éppen az, hogy ilyen egységes értelmezést biztosítson, és ennek úgy tesz eleget, hogy válaszol a nemzeti bíróságok által feltett kérdésekre[5] ”.

A Bíróság később megismételte ezt az érvelést, fájlalva „ az Unión belüli bírósági felülvizsgálat különbözőségeinek ” irányába mutató fejlődést az Európai Közösségek Európai Unióvá történő 1993-as alakulása óta, és ajánlva „ a közösségi modellen alapuló jogvédelmi rendszer egységesítését ” mint „ legjobb módot a jog tiszteletben tartásának biztosítására az Európai Unió egész területén[6] ”.

A Bizottság hangsúlyozza, hogy a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség egyik alapvető eleme a koherencia. Az időközben megszerkesztett joganyag egységes értelmezése nélkülözhetetlen e koherencia biztosítása céljából. Nyilvánvaló például, hogy a bevándorlás és a menekültügy területén az acquis homogén alkalmazása lényegesen hozzájárul a tagállamok közötti másodlagos mozgások korlátozásához, amely állandó gondot jelentett a térség megalkotása óta.

A polgári együttműködés területén szerzett tapasztalat szintén sokatmondó: míg a Bíróságnak 1971 óta sikerült a „Brüsszel I” megállapodásból rendkívül hatékony eszközt létrehozni a bíróság előtt álló személyek szolgálatára (lásd alább, c), fordítva, mivel a Bíróság nem tudta gyakorolni a fogalmak egységesítésére irányuló szerepét a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó törvényről szóló 1980-as Római Egyezmény[7] keretében, ez utóbbi megállapodás rendelkezései tagállamonként rendkívül eltérő értelmezések tárgyát képezik.

A Bizottság ennélfogva úgy véli, hogy időszerű az EK-Szerződés 234. cikkének alkalmazását e terület egészére előírni, amely egy ilyen dinamikus jogalkotás tárgyát képezi. Minél jobban fejlődnek a közösségi vívmányok a IV. cím által fedett területeken, különösen a 2004 decemberében elhatározott minőségi többségi és együttdöntési eljárás kiterjesztésének köszönhetően, annál kevésbé tűnnek indokoltnak a Bíróság hatáskörének mindössze ötéves átmeneti időszakra való korlátozása. A Bizottság ezt a pontot 2004. decemberi nyilatkozatában[8] már ki is emelte.

b) A jogvédelem megerősítése

A hatékony jogvédelem elve a közösségi jog általános elveinek részét képezi. Mitöbb a jogállamiság fogalmát alkotó alapvető jogok egyike. Az ezen elvtől az EK-Szerződés 68. cikke által bevezetett eltérés azon politikákban jelenik meg, amelyek különösen érzékenyek az alapvető jogokat illetően és amelyek a különösen sebezhető személyek védelmét érintik.

Az EK-Szerződés 68. cikkének (1) bekezdésében meghatározott, a Bírósághoz való fordulás jogának korlátozása kétféle esetben vet fel jogvédelmi problémákat.

Egyrészt, a IV. cím értelmében elfogadott jogszabályok által létrehozott alanyi jogokat érintő nemzeti vitákban a nemzeti elsőfokú és fellebviteli bírók nem kérhetik a Bíróságot az alkalmazandó közösségi jog értelmezésére. Az érintett személyek tehát rá lehetnek kényszerítve arra, hogy a nemzeti jogorvoslati eljárásokat az utolsó bírósági szintig kimerítsék ahhoz, hogy egy előzetes döntéshozatal tisztázhassa a jogaikat.

Másrészt, azok a személyek, akik károsultaknak vélik magukat alapvető jogaikban egy a IV. cím alapján elfogadott közösségi jogi aktus által, semmiféle jogvédelemben nem részesülnek addig, amíg végig nem járják a nemzeti jogorvoslati eljárások minden szintjét. Egyedül a Bíróságnak van ugyanis hatásköre arra, hogy kimondja egy közösségi jogi aktus érvénytelenségét[9]. Következésképpen úgy tűnik, hogy egy nemzeti elsőfokú vagy fellebviteli bíró, akkor is, ha meg van győződve a szóban forgó jogi aktus törvénytelenségéről, az EK-Szerződés 68. cikkének (1) bekezdése által rá van kényszerítve annak alkalmazására anélkül, hogy a kérdéssel a Bírósághoz fordulhatna. Még súlyosabb az, hogy egy ilyen bíró, úgy tűnik, semmilyen ideiglenes jogvédelmet sem tud biztosítani, hiszen egy közösségi jogi aktus alkalmazásának ideiglenes felfüggesztését csak akkor engedélyezik, ha azt kíséri az aktus érvényességéről szóló előzetes döntéshozatal iránti kérelem[10].

Mindkét esetben a Bíróságnak az EK-Szerződés 68. cikke (1) bekezdése értelmében korlátozott hatásköre a gyakorlatban azzal a veszéllyel jár, hogy megfosztják az érintett személyeket a hatékony jogvédelemtől. Annál is inkább, hogy a szóban forgó területeken e személyeknek gyakran nincs elegendő pénzügyi forrásuk ahhoz, hogy minden nemzeti hatóságot kimerítsenek, és/vagy gyors bírósági beavatkozásra van szükségük. Ily módon a IV. cím joga által védett személyek közé tartoznak a menedéket vagy családegyesítést kérelmezők a 2003/86/EK, 2004/83/EK és a 2005/85/EK irányelvek értelmében, a kiutasítás vagy a megkülönböztető bánásmód ellen tiltakozó harmadik országok állampolgárai, de a szavatossági kötelezettségekről, vagy különösen a 2201/2003/EK rendelet[11] tágabb értelmében vett szülői felelősségről szóló viták által érintett kiskorú gyermekek is. Egyébként a 44/2001/EK, 1348/2000/EK, 1206/2001/EK és a 805/2004/EK rendeletek által fedett polgári és kereskedelmi téren a peres ügyek könnyen illuzórikussá és túl költségessé válhatnak a kis- és középvállalkozások számára, ha egészen a nemzeti legfelsőbb bíróságig kell eljutniuk, mielőtt a Bíróság határozni tudna jogaikról.

Hozzá kell tenni, hogy annak kényszere, hogy egy vitát egészen a végső bírósági fokig kell elvinni, csak azért, hogy a Bírósághoz lehessen fordulni több hónapos vagy éves eljárás után, szintén ellentétes az eljárási gazdaságossággal. Ez a kényszer a nemzeti bíróságok forrásainak felesleges pazarlásához vezethet, amelyek egyéb területeken szabadon kiértékelhetik, hogy mely pillanatban a leghatékonyabb az előzetes döntéshozatal iránti kérelem. Különösen az alapvető jogok területén, az EK-Szerződés 234. cikke értelmében a Bíróság korai beavatkozása lehetővé teheti még időben a problémák megoldását és annak elkerülését, hogy a súlyos jogi kérdéseket több nemzeti bíróság vagy akár az Emberi Jogok Európai Bírósága előtt kelljen megvitatni.

Az EK-Szerződés 68. cikkének (2) bekezdése kizárja a Bíróság minden hatáskörét „a 62. cikk 1. pontja alapján a közrend fenntartásával és a belső biztonság megőrzésével kapcsolatosan hozott intézkedésekre vagy határozatokra vonatkozóan”[12].

E bekezdés megfogalmazása szerint, az úgy tűnik, kizár az EK-Szerződés 62. cikkének 1. pontja alapján a jogalkotó által elfogadott közösségi intézkedésekkel kapcsolatban mindennemű Bíróság általi ellenőrzést, amennyiben a közrend fenntartásáról és a belső biztonság megőrzéséről szólnak. Konkrétan az Unió határain belül lévő személyek mindennemű ellenőrzésének eltörlésére irányuló közösségi szabályokról van szó, beleértve ezen ellenőrzések ideiglenes visszaállításának rendkívüli lehetőségeit. Lévén, hogy meghatározás szerint a nemzeti bíróságok sem járhatnak el az ilyen közösségi szabályok érvényességével kapcsolatban[13], ez az ezeken való mindennemű jogi ellenőrzés teljes kizárását eredményezi, amely aligha tartható egy a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségben.

A Bíróság hatáskörének kizárása közrendi intézkedések terén szintén inkoherens a szerződés többi részéhez képest. Valójában a Közösség kezdete óta a Bíróság feladata az volt, hogy határozzon a meghozott nemzeti intézkedések közösségi joggal való megfelelőségéről a szerződések alkalmazási körében, a közrend és a belső biztonság fenntartása céljából. Különösen a nemzeti jogszabályok példáját, és azok közigazgatási alkalmazását idézzük, amelyek korlátozhatják az áruk és a tőke, de úgyszintén az Unió polgárainak szabad mozgását, és ez magában foglalhatja e polgároknak a „fogadó” tagállamból a származási tagállamba való kiutasításait is a közrend védelme céljából[14]. A Bíróság mindig is ellenőrizte az arányosságot és minden egyéb garanciát[15], amely a tagállamokat e hatáskörök gyakorlására kényszerítik, és az ellenőrzése teljes mértékben figyelembe vette a közrend igényeinek érzékenységét, a tagállamokra hagyva a megfelelő mérlegelési határt[16]. A IV. cím alkalmazási körében magában a tagállamok arra is rá vannak kényszerítve, hogy különböző egyéb intézkedéseket hozzanak a közrend érdekében, amelyek jól beleillenek a Bíróság hatáskörébe. Minden körülmények között egy jogközösségben a közrend megőrzését alapvető, jogalkotási és végrehajtási intézkedésekkel kell végezni, és nem a bíróhoz való jog kizárásaival.

Végül, a Bizottság szeretné tudni az esetleges következményeket az emberi jogokról szóló európai egyezményre nézve az EK-szerződés 68. cikke rendelkezései mindennemű kiigazításának teljes hiánya esetén. Egyrészt, az Emberi Jogok Európai Bírósága úgy határozott, hogy a tagállamok közösen felelnek ezen egyezmény mindennemű megsértéséért, ami közvetlenül az elsődleges közösségi jogból származna[17]. Másrészt, ez a Bíróság az intézmények jogi aktusait illetően természetesen úgy vélte, hogy a közösségi jog által nyújtott alapvető jogok védelme „egyenértékű” az egyezmény mechanizmusa által biztosított védelemmel; de Emberi Jogok Európai Bíróságának megállapítása szerint ez az egyenértékűség a Bíróság hatáskörével kapcsolatos szerződés közös jogrendszerére való tekintettel van jelen.[18].

Összefoglalásképpen, a Bizottság úgy véli, hogy a jogvédelem megerősítésének szüksége sürgőssé teszi, hogy a szerződés 68. cikkének (1) és (2) bekezdésének alkalmazása megszűnjön és bevezetésre kerüljön a szerződés közös rendszere.

c) A polgári együttműködést érintő jogvédelem csökkenésének orvoslása

1971 és 2002 között, mely utóbbi a 44/2001/EK rendelet hatályba lépésének dátuma, a Bíróság hatáskörébe tartozott az előzetes döntéshozatal az 1968-as úgynevezett „Brüsszel I” egyezmény [19] értelmezéséről, amit nem csak a tagállamok végső fokú bíróságai kértek, hanem a fellebbviteli bíróságok is [20]. 30 éven keresztül a Bíróság ily módon képes volt a nemzeti fellebbviteli bíróságoknak – és ezért a polgári és kereskedelmi téren tevékeny állampolgároknak és vállalkozásoknak – erről az egyezményről számos és értékes értelmezést szolgáltatni, ami rendkívüli lépése volt az európai integrációnak.

Paradox tehát, hogy az Amszterdami Szerződés, amely e tárgyat „közösségesíti” és lehetővé teszi a jogalkotó számára a korábbi egyezmények rendeletekké való átformálását, ugyanakkor az EK-Szerződés 68. cikkének (1) bekezdése révén jelentősen korlátozza a Bíróság e rendeletek értelmezésére vonatkozó hatáskörét azáltal, hogy elválasztja a fellebbviteli bíróságokat és kizárólag a végső fokú bíróságoknak engedi az előzetes jogorvoslatért való folyamodást.

Ha az ellenőrzés nemzeti bíróságok által való ilyen korlátozása 1971 és 2002 között hatályos lett volna, kétségtelen, hogy polgári és kereskedelmi téren a Bíróság joggyakorlatának[21] nagy része sosem született volna meg, vagy a polgárok és a gazdasági szereplők csak további késéseket és költségeket követően részesülhettek volna bennük. Semmi sem igazolhatja azt, hogy e polgároknak és gazdasági szereplőknek el kelljen fogadniuk, hogy jogvédelmük immár korlátozottabb, mint amilyen 30 éven keresztül volt.

Az átmeneti időszak lejártával tehát időszerű, hogy a Tanács alkalmazza az EK-Szerződés 67. cikke (2) bekezdésének második francia bekezdését, hogy orvosolja ezt a védelmi csökkenést és bevezesse az említett szerződés 234. cikkének általános szabályait a polgári ügyekben való jogi együttműködést.

d) A Bíróság jó működésébe vetett bizalom

Az EK-Szerződés 68. cikke (1) bekezdése úgy tűnik részben a Bíróság IV. cím által lefedett területeket érintő előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tömeges áramlása általi túlterheltsége megelőzésének törekvésével magyarázható. Egy második félelem az lehetett, hogy bizonyos területeken, mint nevezetesen a menedékjog, az előzetes döntéshozatali eljárás lassíthatta volna a nemzeti bírósági eljárásokat.

A Bizottság úgy véli, hogy bízni kell a Bíróságban, a belső szervezési eszközök hatékonyságában, amelyek mostantól fogva annak rendelkezésére állnak, valamint az időközben a Nizzai Szerződés által létrehozott új lehetőségekben. A Bíróság jelenleg képes arra, hogy jelentősen csökkentse az előzetes döntéshozatali eljárások átlagos időtartamát[22]. Továbbá az új gyorsított eljárást használva, már bebizonyította, hogy szükség esetén képes a lehető leggyorsabban válaszolni az előzetes döntéshozatallal kapcsolatos kérdésekre. Szükség esetén, a különösen sürgős ügyek azonnali kezelését lehetővé tevő különleges szabályokat lehetne bevezetni a Bíróság alapokmányába − a Nizzai Szerződés 245. cikke második albekezdése által bevezetett új jogalapnak köszönhetően −, és eljárási szabályzatába.

Sőt, más területeken, amelyeken a nemzeti eljárások nem kevésbé sürgősek, beleértve a büntető ügyet, a szerződések nem korlátozták csupán a végső bírósági fokú nemzeti bíróságokra a Bírósághoz való fordulás lehetőségét. Ily módon, míg a jogvédelem teljesen elégtelen az EU-Szerződés VI. címében – mivel a 35. cikk (2) bekezdésében opt-in-t feltételez a tagállamok részéről, amelyek közül csak 14 tette ezt –, paradox annak megállapítása, hogy azon tagállamoknak, akik alkalmazták az opt-in -t, van szabadságuk arra, hogy megengedjék minden bíróságnak, hogy előzetes döntéshozatallal kapcsolatos kérdésekkel a Bírósághoz forduljanak (amelyet 11 tagállam megtett), míg ez a IV. címben nem lehetséges.

Minden esetre, a Bizottság úgy véli, hogy a bírók munkaterhével kapcsolatos megfontolások nem elegendőek a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség jelenlegi fejlődési szakaszában egy olyan rendelkezés fenntartásának indokolására, amely sértheti a hatékony jogvédelmet és a közösségi jog egységét.

Következtetés

Mint ahogy Európa általában, a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség szakaszokban épül. Az Amszterdami Szerződés hatályba lépése és a Tamperei Európai Tanács óta a IV. cím lehetővé tette egy nagyszabású jogalkotási korpusz megalkotását az Unió állapolágrai és az ott tartózkodók hasznára a napi élet számos vonatkozásában.

Mivel az átmeneti időszak lejárt, ezentúl sürgős a Tanács számára, hogy teljesítse az EK-Szerződés 67. cikkéből eredő kötelezettségét, és helyreállítsa a Bíróság teljes előzetes eljárási hatáskörét az elfogadott jogalkotással kapcsolatosan. Ez azért szükséges, hogy teljesen biztosítsák a hatékony jogvédelem alapvető jogát, valamint a közösségi jog egységességét, és ily módon töltsék be a rést, amely többé nem indokolható egy valódi „jog érvényesülésén alapuló térségben”.

MELLÉKLET

TERVEZET:TANÁCSI HATÁROZAT

az Európai Közösséget létrehozó szerződés harmadik részének IV. címe által fedett területeken a Bírósággal kapcsolatos rendelkezések kiigazításáról

AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,

tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre és különösen annak 67. cikke (2) bekezdése második francia bekezdésére,

tekintettel az Európai Parlament véleményére,

mivel:

1. A szerződés 68. cikkének (1) bekezdésével összhangban a szerződés 234. cikkét alkalmazni kell a szerződés harmadik részének IV. címére az e rendelkezésben meghatározott különleges körülmények között és feltételekkel. A 68. cikk (2) bekezdésével összhangban a Bíróság semmilyen körülmények között nem rendelkezik hatáskörrel a 62. cikk 1. pontja alapján a közrend fenntartásával és a belső biztonság megőrzésével kapcsolatosan hozott intézkedésekre vagy határozatokra vonatkozóan. Hasonlóképpen, a schengeni vívmányoknak az Európai Unió keretébe történő beillesztéséről szóló jegyzőkönyv 2. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése kizárja, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezzen a közrend fenntartásával és a belső biztonság megőrzésével kapcsolatosan a schengeni vívmányok keretében és a közrend fenntartásával és a belső biztonság megőrzésével kapcsolatosan hozott intézkedésekre vagy határozatokra vonatkozóan. A szerződés 68. cikkének (3) bekezdésével összhangban a Tanács, a Bizottság vagy valamely tagállam kérheti a Bíróságot, hogy döntsön az e címmel vagy valamely közösségi intézmény e cím alapján hozott jogi aktusával kapcsolatos értelmezési kérdésről. A Bíróságnak az ilyen kérelem alapján hozott döntése nem alkalmazható a tagállamok bíróságainak jogerős ítéleteire.

2. A szerződés 67. cikke (2) bekezdésének második francia bekezdésével összhangban a Tanács az Európai Parlamenttel folytatott konzultációt követően, az Amszterdami Szerződés hatályba lépését követő öt éves átmeneti időszak lejártakor egyhangúlag határoz a Bíróság hatáskörével kapcsolatos rendelkezések kiigazításáról.

3. A szerződés közös rendszeréről szóló IV. cím által fedett területeken meglévő különleges rendelkezések összehangolása által történő említett kiigazítást el kell végezni. E különleges rendelkezések alkalmazását meg kell szüntetni a szerződés általános szabályainak és különösen 234. cikkének alkalmazása javára.

4. Az Európai Unióról szóló szerződéshez és az Európai Közösséget létrehozó szerződéshez csatolt, Dánia álláspontjáról szóló jegyzőkönyv 1. és 2. cikkének megfelelően Dánia e határozat elfogadásában nem vesz részt, ezért ez Dániát nem kötelezi és rá nem alkalmazható.

A KÖVETKEZŐKÉPPEN HATÁROZOTT:

Egyetlen cikk

1. [2007. január 1]-jétől a szerződés 234. cikke egy nemzeti bíróságnak a Bírósághoz való minden olyan kérésére alkalmazandó, amely a szerződés IV. címe harmadik részének értelmezésével, vagy az említett cím alapján a közösségi intézmények által hozott jogi aktusok érvényességére és értelmezésére vonatkozó kérdés eldöntésével kapcsolatos, beleértve a [2007. január 1]-je előtti kéréseket, amelyekről a Bíróság addig még nem döntött.

2. [2007. január 1]-jétől a schengeni vívmányoknak az Európai Unió keretébe történő beillesztéséről szóló jegyzőkönyv 2. cikk (1) bekezdése harmadik albekezdésének a közösségi jog alkalmazási körében való alkalmazása megszűnik.

3. [2007. január 1]-jétől a szerződés 68. cikkének alkalmazása megszűnik.

Kelt Brüsszelben, […]-án/-én

Tanács a részéről

az elnök

[1] Lásd a Bíróság következő ügyekben hozott ítéleteit: 294/83. sz., Les Verts kontra Parlament rec. 1339. o., 23. pont; 222/84. sz., Johnston, rec. 1986, 1651. o., 18. pont; C-50/00 P, Unión de pequeńos agricultores, rec. 2002, I-6677, 38–40. pont.

[2] A Tanács az EK-Szerződés 67. cikkének (2) bekezdése második francia bekezdése alapján az együttdöntési eljárás alkalmazásának kiterjesztése mellett határozott; lásd 2004. december 22-i határozatát (2004/927/EK), HL L 396., 2004.12.31., 45. o. Ebből az alkalomból a Bizottság a következő nyilatkozatot tette a Tanács jegyzőkönyvében: „A Bizottság emlékeztet arra, hogy a 67. cikk (2) bekezdése előírja, hogy a Tanács nem csak abból a célból hoz döntést, hogy az együttdöntésre vonatkozó területeket meghatározza. A IV. cím által fedett területek többségének az együttdöntésre való átállása, amelyet az érintett határozat előír, nagy mértékben hozzájárul az említett cím értelmében elfogadott eszközök demokratikus törvényességének megerősítéséhez, és ebből a szempontból a Bizottság örül a határozatnak. Ily módon elfogadhatatlan, hogy a határozat nem írja elő a Bíróság hatáskörének kiigazítását, örökre fenntartva azt a helyzetet, hogy a Bírósághoz való hozzáférés korlátozott marad. A Bizottság határozottan meg van győződve arról, hogy ezen a területen, amely oly szorosan kötődik a személyek jogaihoz, az igazságszolgáltatáshoz való szélesebb hozzáférés ugyanannyira nélkülözhetetlen a törvényesség megerősítése céljából”. A Parlament ugyanezt az álláspontot fejezte ki a 2004. december 16-án elfogadott Bourlanges jelentésben.

[3] E bekezdésnek megfelelően „a Tanácsnak, a Bizottságnak vagy egy tagállamnak joga van azt kérni a Bíróságtól, hogy eljárjon e cím értelmezési kérdésével, vagy a cím alapján a Közösség intézményei által hozott jogi aktusokkal kapcsolatosan. (...)”

[4] E bekezdésnek megfelelően „(...) a Bíróságnak nincs hatásköre a közrend fenntartásáról és a belső biztonság megőrzéséről szóló 62. cikk 1. pontjának végrehajtásához hozott intézkedésekkel vagy határozatokkal kapcsolatosan eljárni.”

[5] Lásd a Bíróság jelentését a EU-Szerződés alkalmazásának egyes vonatkozásairól, 1995, 5-6. o.

[6] Lásd Rodríguez Iglesias elnök felszólalását az európai egyezmény munkálatai keretében, 2003. február 20-i CONV 572/03. Lásd ezen kívül a Bíróság 2000. évi „Az Európai Unió igazságügyi rendszerének jövője” című vitadokumentumának 31-33. oldalát, amelyben a Bíróság, észrevételezve az EK-Szerződés 68.cikkében előírt eltérést, megismételte az általános elvet annak hangsúlyozására, hogy „ szükségesnek tűnik, hogy a Bírósághoz fordulás lehetősége nyitott maradjon minden bíróság számára ” és hogy „ a közösségi jog egységes alkalmazása gyakran függ attól, hogy a bíróságok előtt felvetett értelmezési kérdésekre való válasz nincs függőben a fellebbezésig vagy a megsemmisítésig, hanem a Bíróság egyből megadja azt, lehetővé téve, hogy egy korai szakaszban rögzítsék a joggyakorlatot az Unió minden tagállamában.”

[7] A Bizottság nemrégiben javasolt egy rendeletet e megegyezés közösségiesítésére [az Európai Parlament és a Tanács rendeletjavaslata a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó törvényről (Róma I) – COM(2005)650].

[8] Lásd a 2. oldalon szereplő lábjegyzetet.

[9] 314/85. sz. Foto-Frost ügy, [1987], EBHT 04199. o.

[10] C-143/88 és C-92/89 egyesített ügyek, Zuckerfabrik Süderdithmarschen, [1991], EBHT I-415. o.; C-465/93, Atlanta, [1995], EBHT I-3761. Úgy tűnik, hogy a Foto-Frost, Zuckerfabrik és Atlanta joggyakorlatokat a IV. címre is alkalmazni kell. Egyesek azzal érveltek, hogy ezen a téren kivételesen el kellene térni, és felhatalmazni a nemzeti bírókat arra, hogy ne alkalmazzák azokat a közösségi jogi aktusokat, amelyekről úgy vélik, hogy ellentétesek a szerződéssel, az e közleményben említett jogvédelmi problémák elkerülése céljából. Ugyanakkor ez az álláspont súlyosan sértené a közösségi jog autonómiáját és egységessét.

[11] Figyelembe véve a kiskorúak állandó és hatékony védelme biztosításának szükségét, a 2201/2003/EK rendelet által meghatározott, a szülői felelősséggel kapcsolatos peres ügyeket gyakran rövid határidőkre kell bontani. Bár a 2201/2003/EK rendelet értelmében hozott határozatok gyakran képezik fellebbezés tárgyát, csak ritkán kerülnek végső fokú bíróságok elé.

[12] A schengeni vívmányoknak az Európai Unió keretébe történő beillesztéséről szóló jegyzőkönyv Bíróság hatáskörét kizáró rendelkezést tartalmazó 2. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése, amely a schengeni vívmányok közösségi jogba integrálódó részeit érinti, párhuzamos az EK-Szerződés 68. cikke (2) bekezdésének rendelkezésével, és ezért az utóbbival párhuzamosan kell „kiigazítani”.

[13] A Bizottság úgy véli, hogy ellentétben azzal, amivel már többször érveltek, ez a bekezdés nem alkalmazható a közrend fenntartásáról és a belső biztonság megőrzéséről szóló nemzeti intézkedésekre. Ez a második bekezdés megfogalmazásából fakad. Valójában a Bíróság sem az EK-Szerződés 226. cikke által előírt eljárásban, sem az említett szerződés 234. cikkében nem „jár el” soha nemzeti intézkedésekkel vagy határozatokkal kapcsolatosan., és ilyen intézkedéseket nem .hoznak az EK-Szerződés 62. cikkének 1) pontja értelmében.

[14] Ezek az intézkedések az EK-Szerződés 39. cikke (3) bekezdésén és 46. cikkén alapulnak, és be kell tartaniuk a a külföldiek mozgására és tartózkodására vonatkozó, a közérdek, közbiztonság vagy közegészség által indokolt különleges intézkedések összehangolásáról szóló, 64/221/EGK irányelv garanciáit (HL 56, 1964.4.4., 850.o.). Ezen irányelv helyébe 2006. április 30-i hatállyal a 2004. április 29-i 2004/38/EK irányelv lép.

[15] Lásd a már idézett 64/221/EGK irányelvet.

[16] Lásd a C-100/2001. sz. Olazábal, 2002, I-10981 ügyet.

[17] Lásd az 1999. február 18-i, Matthews kontra Egyesült Királyság ügyben hozott ítéletet (24833/94. sz. keresetlevél).

[18] Lásd a 2005. június 30-i Boszporusz kontra Írország ügyben hozott ítéletet (sz. keresetlevél),

[19] .Az 1968. szeptember 27-i a polgári és kereskedelmi ügyekben irányadó bírósági joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló egyezmény Bíróság általi értelmezéséről szóló, 1971 június 3-i jegyzőkönyv 2. cikke. A Brüsszeli egyezmény 37. cikkének alkalmazási eseteiben maguknak az első fokon eljáró bíróságoknak is volt joga a Bírósághoz fordulni.

[20] 1968. szeptember 27-i egyezmény a polgári és kereskedelmi ügyekben irányadó bírósági joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról.

[21] Különösen meglepő megállapítani, hogy a Brüsszeli megegyezés működésére, és ezért a 4/2001/EK rendeletre nézve nagy fontosságú ítéleteket fogadott el a Bíróság, fellebbviteli bíróságok előzetes döntéshozatalra vonatkozó kérelmére. Különösen érvényes ez a „Bier Mines de Potasse d’Alsace” (21-76. ügy) „De Bloos” (14-76 ügy), „Tessili” (12/76 ügy), „Denilauler” (125/79 ügy), „Mund-Fester” (C-398-92 ügy), „Reichert” (C-261-90 ügy) vagy még a „Group Josi” (C-412/98 ügy), amely világossá tette az egyezménynek a harmadik országokban lakos kérelmezőkre való alkalmazhatóságát. Ugyanez érvényes az „Owuzu-Jackson” (C-281-02 ügy) ügyre is, amelynek fontossága alapvető a Brüsszeli egyezmény alkalmazási területéhez.

[22] Lásd végül a Bíróság 2006. február 13-i 14/06 sz., „2005. évi igazságügyi statisztikák– a 2004. évben tapasztalt fejlődés állandósul és folytatódik” című sajtóközleményét.