EURÓPAI BIZOTTSÁG Brüsszel, 2020.8.3. COM(2020) 349 final A BIZOTTSÁG ÉVES FELÜLVIZSGÁLATA az 1233/2011/EU rendelet értelmében a tagállamok exporthitelekre vonatkozó éves tevékenységi jelentéseinek tekintetében













1. Bevezetés: A hivatalosan támogatott exporthitelek terén bizonyos iránymutatások alkalmazásáról, valamint a 2001/76/EK és a 2001/77/EK tanácsi határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2011. november 16-i 1233/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet I. mellékletének előírása szerint az átláthatóság uniós szintű növelése érdekében a tagállamok éves tevékenységi jelentést nyújtanak be a Bizottságnak. A Bizottságnak ezen információ alapján éves felülvizsgálatot kell végeznie az Európai Parlament számára. Ez az éves felülvizsgálat a 2018. naptári évre vonatkozik. A felülvizsgálat körébe az 1233/2011/EU rendelet szerinti exporthitel-tevékenységek, vagyis a „közép- és hosszú távú” – legalább kétéves futamidejű – ügyletek tartoznak. Nem tartoznak ide a rövid távú exporthitelügyletek , sem bizonyos, az exporthitel-ügynökségek által az exporthitelezés mellett végzett tevékenységek (például a befektetéssel kombinált biztosítás). Meg kell jegyezni azt is, hogy egyes tagállamokban az exporthitel-ügynökség funkcióját közmegbízás alapján tevékenykedő biztosítótársaság vagy pénzügyi intézmény látja el. Ez a felülvizsgálat az ilyen vállalatoknak csak a közszektorbeli tevékenységeire terjed ki. A Bizottság tudomásul vette az Európai Parlament 2013. július 2-án elfogadott állásfoglalását az 1233/2011/EU rendelet szerinti első jelentéstételről , és nyomatékosan felhívta a tagállamok figyelmét az állásfoglalásban szereplő ajánlásokra, így például arra az ajánlásra, amely felszólítja a Tanács exporthitelekkel foglalkozó munkacsoportját és a Bizottságot, hogy konzultáljon az Európai Külügyi Szolgálattal a jelentéstételre vonatkozó módszertan továbbfejlesztéséről. A jelentés készítésekor a jelentéstételi módszertan aktualizálása a tagállamok felülvizsgálata alatt áll. 2. A 2018. naptári év vonatkozásában kapott éves tevékenységi jelentések: Éves tevékenységi jelentést a következő tagállamok nyújtottak be: Ausztria, Belgium, Bulgária, Cseh Köztársaság, Dánia, Egyesült Királyság, Finnország, Franciaország, Hollandia, Horvátország, Lengyelország, Luxemburg, Magyarország, Németország, Olaszország, Portugália, Románia, Spanyolország, Svédország, Szlovák Köztársaság és Szlovénia. A fennmaradó hét tagállam – Ciprus, Észtország, Görögország, Írország, Lettország, Litvánia és Málta – a jelentéstétel évében nem működtetett az 1233/2011/EU rendelet szerinti exporthitelprogramot.



3. Az éves tevékenységi jelentések elemzése: a) Általános és pénzügyi információk: Az alkalmazandó szabályozási keret (az 1233/2011/EU rendelet) meghatározza az exporthitelügyletekre és -programokra vonatkozó általános szabályokat. Habár a legtöbb uniós tagállam kormánya létrehozott egy exporthitel-ügynökséget, az exporthitelprogramok köre és típusa, valamint az ügynökség szervezeti felépítése tagállamonként eltérő. Az exporthitel-ügynökség szerepét egyes tagállamokban kormányzati hivatal vagy ügynökség tölti be, másokban viszont – a fentiek szerint – közmegbízással rendelkező és kormányzati felügyelet alatt álló biztosítótársaság vagy pénzügyi intézmény. Nem ritka, hogy a különböző típusú exporthitel-támogatást kínáló tagállamok egynél több exporthitel-ügynökséget működtetnek (egy ügynökség például garancia vagy kereskedelmi hitelek biztosítása formájában nyújt hivatalos támogatást, egy másik pedig például közvetlenül hitelez vagy kamatkiegyenlítési programot tart fenn). 2018-ban 21 uniós tagállam működtetett az 1233/2011/EU rendelet szerinti exporthitelprogramokat. Ezeket a programokat összesen 29 különböző ügynökség és kormányzati hivatal irányította. A legtöbb tagállam exporthitel-programok egyre szélesebb körét kínálja. Az uniós exporthitel-ügynökségek által kínált exporthitel-támogatások közül a legáltalánosabb forma továbbra is a „tiszta fedezet” (ahol a szóban forgó exportügyletet kereskedelmi bank finanszírozza, az exporthitel-ügynökség ehhez garancia- vagy biztosítási jellegű fedezetet nyújt). A jelentéstételi időszakban az 1233/2011/EU rendelet szerint exporthitelt nyújtó mind a 21 tagállam kínált ilyen típusú támogatást. A tagállamok túlnyomó többsége az 1233/2011/EU rendelet és a hivatalosan támogatott exporthitelekről szóló OECD-megállapodás hatálya alá tartozó egyéb támogatási formákat is kínált, például közvetlen hitelezést vagy finanszírozást (vagyis ahol a finanszírozást közvetlenül exporthitel-ügynökség, nem pedig kereskedelmi bank nyújtja) vagy refinanszírozást . Számos tagállam biztosít projektfinanszírozást és különböző feltételekhez kötött segélyeket is. Szinte minden tagállam kínál olyan programokat, amelyek a kkv-k sajátos igényeit hivatottak kielégíteni.

Általában véve a gyakorlatok és a hitelezési feltételek egyre inkább hasonlóvá válnak a tagállamok között, mivel a hivatalosan támogatott exporthitelekről szóló megállapodás egyre több kérdésre kiterjed. Ennek ellenére szem előtt kell tartani az alábbi eltéréseket, mivel megnehezítik a teljes értékű összehasonlítást. Egyrészt a tagállamok – az előző bekezdésben említett általános formátumú exporthitel-támogatásokon belül – exporthitelprogramok széles körét alakították ki. Ezenkívül több exporthitel-ügynökség is kínálhatja ugyanazt a konkrét terméket, ám a vonatkozó feltételek eltérőek lehetnek. Másrészt egy exporthitelprogram hatása nyilvánvalóan a nemzetgazdaság jellemzőitől és a privát pénzügyi piacok kapacitásaitól is függ. E fenntartások mellett az összesített névleges kockázati kitettség 2018. december 31-i adatait bemutató alábbi táblázat legalább egy általános képet nyújt a legnagyobb „tiszta fedezet” jellegű exporthitelprogramok nagyságrendjéről : „Tiszta fedezet” formájában nyújtott hivatalos támogatás 2018-ban (milliárd EUR) Az összesített névleges kockázati kitettség szerinti legmagasabb értékek az EU-ban Németország 86,5 Franciaország 65,1 Svédország 28,1 Olaszország 26,4 Hollandia 24,4 Az előzőekben említettek szerint az uniós exporthitel-ügynökségek számos, az 1233/2011/EU rendelet szerinti beszámolási kötelezettség alkalmazási körén kívüli területen is tevékenykednek. Ez utóbbi alapvetően a (hivatalosan támogatott exporthitelekről szóló megállapodás meghatározása szerinti) közép- és hosszú távú exporthitel-tevékenységeket fedi le. Sok uniós exporthitel-ügynökség azonban rövidtávú exporthiteleket, akkreditív garanciákat, gyártási kockázati garanciákat és befektetéssel kombinált biztosítást is kínál termékei között. Megjegyzendő, hogy több tagállam ágazatspecifikus exporthiteltermékeket is kifejlesztett például a légi járművek gyártása, a hajóépítés és a vasúti infrastruktúra tekintetében. Ez tükrözheti a hivatalosan támogatott exporthitelekről szóló megállapodásban szereplő különálló ágazati megállapodásokat, ahol egyes feltételeket – különösen a maximális futamidőt illetően – az egyes iparágak sajátos igényeihez igazítanak. Ezzel kapcsolatban az éves tevékenységi jelentésekhez használt jelentéstételi sablon II. és IV. szakaszában, valamint a több tagállam által kifejezetten hivatkozott általános éves jelentésekben található részletesebb információ. Összességében véve az éves tevékenységi jelentések releváns pénzügyi információkat nyújtanak az exporthitelprogramokról. Ki kell azonban emelni, hogy az 1233/2011/EU rendelet értelmében a jelentéstétel az adott tagállam nemzeti jogszabályi keretének megfelelően történik. Ez bizonyos különbségekhez vezet az adatok megjelenítésében. A Bizottságnak nincs konkrét észrevétele az éves tevékenységi jelentések pénzügyi vetületéről . b) Azoknak a környezeti kockázatoknak a kezelése, amelyek egyéb kapcsolódó kockázatokat is rejthetnek: Az 1233/2011/EU rendelet I. mellékletének 2. pontja szerint a tagállamok az éves tevékenységi jelentéseikben „részletezik, hogy exporthitel-ügynökségeik a hivatalosan támogatott exporthitel-tevékenységeik során mennyiben veszik figyelembe azokat a környezeti kockázatokat, melyek egyéb kapcsolódó kockázatokat is rejthetnek”. A tagállamok arról számolnak be, hogy folyamatosan finomítják belső eljárásaikat annak érdekében, hogy feltárják és értékeljék a fennálló környezeti kockázatokat. Amennyiben a kapcsolódó kockázatokat elfogadhatatlannak vagy aránytalannak ítélik, nem nyújtanak fedezetet. Amennyiben a kockázatokat elfogadhatónak ítélik, az exporthitel-támogatáshoz általában feltételeket szabnak, és azt kockázatcsökkentő intézkedésekhez és bizonyos normáknak való megfeleléshez kötik . Emellett a tagállami politikák a nemzetközi normákon és a szélesebb körű uniós vívmányokon alapulnak. Az uniós célkitűzésekre, normákra és iránymutatásokra történő hivatkozások a jelentésben azt bizonyítják, hogy a tagállamok egyaránt figyelembe veszik a puha és a kemény jogi eszközöket, és hogy a jogszabály szelleme és betűje egyformán fontos. Megfigyelhető a gyakorlatok konvergenciája, néhány tagállam például kifejezetten beszámolt arról, hogy az ügyletek típusától és kategóriájától függően eltérő értékelési eljárásokat alkalmaz . Az 1233/2011/EU rendelet I. mellékletének 2. pontja egyaránt említést tesz környezeti kockázatokról és „egyéb kapcsolódó kockázatokról”. A korábbi évekhez hasonlóan a tagállamok általában véve továbbra is tágan értelmezték a környezeti és kapcsolódó kockázatokat. Számos tagállam arról is beszámol, hogy – amennyiben indokoltnak ítéli – a konkrét iránymutatásoknak megfelelően nyomon követi a kockázatértékelést az ügylet élettartama alatt. Az ügyletek értékelését nemcsak környezeti, hanem más megfontolásokat is szem előtt tartva végzik. Több tagállam például kifejezetten hivatkozik társadalmi hatásokra , valamint az emberi jogokra . E kockázatok értékelését külső független szakértők vagy – egyre inkább – az egyes exporthitel-ügynökségeken belüli, a témában jártas szakértők végezhetik.

A tagállamok hivatkoznak továbbá különösen a hivatalosan támogatott exporthitelekre, valamint a környezeti és társadalmi átvilágításra vonatkozó közös megközelítésről szóló OECD-ajánlásban (a továbbiakban: közös megközelítés) felvázolt eljárásokat, amelyek az OECD-tagok körében elfogadott és jól bevált értékelési eszköznek számítanak, és az OECD-tagok körén kívül is normatív befolyással rendelkeznek. A jelentésből kiderül, hogy számos tagállam túllép a közös megközelítés alkalmazási körén annak érdekében, hogy az ügyletek még nagyobb hányadát fokozott ellenőrzésnek vesse alá. A tagállamok a közös megközelítés mellett más nemzetközi normákat is referenciaként használnak. E normák közé tartoznak többek között a Világbank védintézkedései , az üzleti vállalkozások emberi jogi felelősségére vonatkozó ENSZ-irányelvek , az ENSZ Globális Megállapodásának elvei , a Nemzetközi Munkaügyi Szervezetnek a munka világára vonatkozó alapvető elvekről és jogokról szóló nyilatkozata , az Egyenlítői Alapelvek , a Nemzetközi Pénzügyi Társaság környezeti és társadalmi teljesítményszabványai , valamint az OECD multinacionális vállalkozásokra vonatkozó irányelvei . Néhány tagállam az éghajlatváltozással kapcsolatos kezdeményezésekre is hivatkozik, így például az ENSZ Éghajlatváltozási Keretegyezményére . Végezetül, néhány tagállam említette a meglévő szabályozás javítására és továbbfejlesztésére vonatkozó kötelezettségvállalását is. c) Egyéb információk az éves tevékenységi jelentésekben A 3.a) és b) pontban már említett információkon kívül a 21 benyújtott éves tevékenységi jelentésből az is megállapítható, hogy a tagállamok exporthitel-politikái jellemzően a környezethez, a vesztegetés elleni intézkedésekhez, illetve az alacsony jövedelmű országokat érintő fenntartható hitelezési gyakorlatokhoz kapcsolódnak. A három OECD-ajánlás nagy, de nem kizárólagos szerepet játszik. A nem OECD-tag három tagállam, vagyis Bulgária, Horvátország és Románia is alkalmazza ezeket az eszközöket vagy törekszik alkalmazásukra. Románia és Horvátország alkalmazza a közös megközelítést és a vesztegetésről szóló OECD-ajánlást, Bulgária pedig végrehajtotta a vesztegetésről szóló OECD-ajánlást. Sok tagállam nyilatkozott úgy, hogy a „közös megközelítést” az OECD által meghatározott alkalmazási körön túl is alkalmazza . Általánosságban úgy tűnik, hogy a tagállamok fokozták a vesztegetés és a korrupció elleni küzdelemre irányuló ambícióikat azáltal, hogy új megfelelési intézkedéseket vezettek be a vesztegetés és a korrupció elleni politika szigorítása érdekében. Sok tagállam vesztegetés elleni nyilatkozatot követel meg az érintett felektől a támogatás folyósítását megelőzően, amely kifejezetten rendelkezik a fedezet automatikus érvénytelenítéséről vesztegetés megállapítása esetén. Egyre több tagállam említi továbbá a bankokkal és pénzügyi intézményekkel a vesztegetés elleni intézkedésekkel kapcsolatos bevált gyakorlatokról folytatott párbeszéd és a nyomon követés fontosságát. A tagállamok ezenkívül egyre többször tesznek említést olyan további szakpolitikai célkitűzésekről vagy megfontolásokról, amelyek kiegészítik a közös megközelítésben foglaltakat. A példák között említhetjük a társadalmi fenntarthatóságot és az adócsalás megelőzését . A szóban forgó exporthitel-ügynökségek több esetben maguk fejlesztették ki a megfelelő eszközöket. Erre példa a vállalati társadalmi felelősségvállalásra vonatkozó politika , amely jellemzően nemcsak belső erőfeszítéseket, hanem az exporthitel-ügynökség ügyfeleivel folytatott szoros párbeszédet is magában foglal. Ami a környezetvédelmet illeti, az új tendenciák körébe tartozik a fenntarthatóság és a kibocsátáscsökkentés előtérbe helyezése. A korábbi jelentéstételekhez hasonlóan ezúttal is sok tagállam hangsúlyozza az emberi jogok kiemelt jelentőségét. Gyakorlatilag valamennyi jelentésből továbbra is az tűnik ki, hogy a tagállamok támogatják, hogy az új közös megközelítésen belül emberi jogi dimenziót is kialakítsanak. Sok tagállam a közös megközelítésnek való megfelelés mellett saját vesztegetés elleni és korrupcióellenes eszközöket is kidolgozott, így például a visszaélések bejelentésére szolgáló intézkedéseket . A pénzmosás elleni küzdelemre vonatkozó intézkedések továbbra is prioritásként jelennek meg a terrorizmus finanszírozásának megelőzése mellett. Úgy tűnik, a tagállamok szakpolitikái közelednek egymáshoz, amelyet bizonyít például a Világbank és a Nemzetközi Valutaalap követelményeinek szigorú betartása az alacsony jövedelmű országokat érintő fenntartható hitelezői gyakorlat kapcsán, amiről sok tagállam beszámolt. A tagállamok ezenkívül gondoskodnak annak biztosításáról, hogy az exporthitel-ügynökségek a lehető legátláthatóbb módon működjenek, a kereskedelmi ügyletekhez adott esetben szükséges titoktartás tiszteletben tartása mellett. A korábbi évekhez hasonlóan a tagállamok külön figyelmet szentelnek ennek a kérdésnek a 2018-re vonatkozó éves tevékenységi jelentéseikben . Jelentéseik alapján úgy tűnik, hogy a tagállamok az OECD közös megközelítését beépítették exporthitel-politikájukba. Úgy tűnik továbbá, hogy a tagállamok túllépnek a közös megközelítésen a bevált gyakorlatok és értékelési módszerek egymás közötti cseréje tekintetében. A közös megközelítést egyre inkább minimumkövetelménynek tekintik. Sok területen a tagállamok saját kiegészítő intézkedésekeiket alkalmazzák annak biztosítására, hogy exporthitel-támogatást csak olyan ügyletek kaphassanak, amelyek megfelelnek a környezeti szempontoktól a társadalmi megfontolásokra kiterjedő normák szigorú rendszerének. d) Az exporthitel-ügynökségek uniós célkitűzéseknek és kötelezettségeknek való megfelelése: Az átláthatóság uniós szintű javítása érdekében a tagállamoknak az 1233/2011/EU rendelet alapján éves tevékenységi jelentést kell benyújtaniuk a Bizottságnak, melyben nemzeti jogszabályi keretüknek megfelelően jelentést tesznek bizonyos exporthitelezési tevékenységeikhez kapcsolódó pénzügyi és műveleti információkról, beleértve a környezeti kockázatok kezelésének módjára vonatkozó információkat is. Az I. melléklet 3. pontja szerint: „[a] Bizottság ezen információ alapján éves felülvizsgálatot végez az Európai Parlament számára, beleértve az exporthitel-ügynökségek uniós célkitűzéseknek és kötelezettségeknek való megfeleléséről szóló értékelést.”