EURÓPAI BIZOTTSÁG Brüsszel, 2021.10.27. COM(2021) 663 final 2021/0341(COD) Javaslat AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS IRÁNYELVE a 2013/36/EU irányelvnek a felügyeleti hatáskörök, a szankciók, a harmadik országbeli fióktelepek, valamint a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatok tekintetében történő módosításáról és a 2014/59/EU irányelv módosításáról

(EGT-vonatkozású szöveg) {SEC(2021) 380 final} - {SWD(2021) 320 final} - {SWD(2021) 321 final}



INDOKOLÁS 1.A JAVASLAT HÁTTERE •A javaslat indokai és céljai A 2013/36/EU irányelv (tőkekövetelmény-irányelv vagy CRD) javasolt módosítása egy olyan jogalkotási csomag részét képezi, amely az 575/2013/EU rendelet (tőkekövetelmény-rendelet vagy CRR) módosításait is tartalmazza. A 2008–2009-es nagy pénzügyi válságra reagálva az Unió jelentős reformokat hajtott végre a bankokra alkalmazandó prudenciális keretrendszerben annak érdekében, hogy növelje a bankok rezilienciáját, és ezáltal segítsen megelőzni egy hasonló válság megismétlődését. Ezek a reformok nagyrészt a Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság (the Basel Committee on Banking Supervision, BCBS) által 2010 óta elfogadott nemzetközi előírásokon alapultak. Az előírások együttesen Bázel III-ként, a Bázel III. reformként vagy a Bázel III keretrendszerként ismertek. A Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság által kidolgozott globális előírások a bankszektor globálisabbá és összekapcsoltabbá válása miatt egyre fontosabbak lettek. Bár a globalizált bankszektor megkönnyíti a nemzetközi kereskedelmet és beruházásokat, ugyanakkor összetettebb pénzügyi kockázatokat is teremt. Egységes globális előírások nélkül a bankok úgy határozhatnának, hogy tevékenységüket a legkevésbé szigorú szabályozási és felügyeleti rendszerekkel rendelkező joghatóságokban végezzék. Ennek következtében a banki vállalkozások számára vonzó feltételek megteremtésére irányuló negatív szabályozási verseny alakulhatna ki, ugyanakkor növekedne a globális pénzügyi instabilitás kockázata. A globalizált világban a globális előírásokkal kapcsolatos nemzetközi koordináció nagymértékben korlátozza az ilyen kockázatos versenyt, és kulcsfontosságú a pénzügyi stabilitás fenntartásához. A globális előírások emellett egyszerűsítik a nemzetközi tevékenységet folytató bankok – köztük számos uniós bank – életét is, mivel garantálják, hogy a világ legfontosabb pénzügyi központjaiban nagyjából hasonló szabályokat alkalmaznak. Az EU a banki szabályozás területén folytatott nemzetközi együttműködés egyik fő támogatója volt. A Bázel III keretrendszer részét képező, válság utáni reformok első csomagját két lépésben hajtották végre: ·2013 júniusában a CRR és a CRD IV elfogadásával; ·2019 májusában a CRR II néven is ismert (EU) 2019/876 rendelet és a CRD V néven is ismert (EU) 2019/878 irányelv elfogadásával. Az eddig végrehajtott reformok a bankok által a potenciális veszteségek fedezésére biztosítandó szavatoló tőke minőségének és mennyiségének javítására összpontosítottak. Céljuk továbbá a bankok túlzott tőkeáttételének csökkentése, a bankok rövid távú likviditási sokkokkal szembeni rezilienciájának növelése, a rövid távú finanszírozástól való függésük és koncentrációs kockázataik csökkentése, valamint a méretük miatt csődbe nem jutható bankok problémájának kezelése. Ennek eredményeként az új szabályok megerősítették a figyelembe vehető szavatoló tőkére vonatkozó kritériumokat, megemelték a minimális tőkekövetelményeket, továbbá új követelményeket vezettek be a hitelértékelési korrekciós (CVA) kockázatra és a központi szerződő felekkel szembeni kitettségekre vonatkozóan. Ezenkívül számos új prudenciális intézkedést bevezetésére is sor került: a tőkeáttételi mutatóra vonatkozó minimumkövetelmény, a rövid távú likviditási ráta (más néven likviditásfedezeti mutató), a hosszabb távú stabil forrásellátottsági ráta (más néven nettó stabil forrásellátottsági ráta), a nagykockázat-vállalási határértékek és makroprudenciális tőkepufferek. Az Unióban végrehajtott reformok ezen első csoportjának köszönhetően az uniós bankszektor jelentősen reziliensebbé vált a gazdasági sokkokkal szemben, és a nagy pénzügyi válsághoz képest lényegesen stabilabb alapokon állt, amikor a Covid19-válság kialakult. Emellett a felügyeletek és a jogalkotók a Covid19-válság kezdetén ideiglenes enyhítő intézkedéseket is hoztak. A Bizottság a 2020. április 28-án kiadott, a számviteli és prudenciális kereteknek a vállalkozásokat és a háztartásokat a Covid19-helyzetben támogató uniós banki hitelezés megkönnyítése érdekében történő alkalmazásáról szóló értelmező közleményében megerősítette a prudenciális és számviteli szabályokba beépített rugalmasságot, amint azt az európai felügyeleti hatóságok és a nemzetközi szervek kiemelték. Ennek alapján 2020 júniusában a társjogalkotók a prudenciális keret egyes aspektusaira vonatkozóan célzott ideiglenes módosításokat fogadtak el (az úgynevezett „gyors megoldási” csomag). Ez az intézkedés – a határozott monetáris és fiskális politikai intézkedésekkel együtt – segítette a bankokat abban, hogy a világjárvány idején fenntartsák a háztartások és a vállalatok hitelezését. Ez pedig hozzájárult a világjárvány okozta gazdasági sokk enyhítéséhez. Bár az uniós bankrendszer általános tőkeszintje jelenleg átlagosan kielégítőnek tekinthető, a nagy pénzügyi válságot követően azonosított problémák egy része még mindig megoldásra vár. Az EBH és az EKB által végzett elemzések azt mutatták, hogy az uniós bankok által belső modellek alkalmazásával kiszámított tőkekövetelmények jelentős mértékű változékonyságot mutattak, amelyet nem indokoltak a mögöttes kockázatok különbségei, és amely végső soron aláássa tőkemegfelelési mutatóik megbízhatóságát és összehasonlíthatóságát. Emellett a sztenderd módszerek alkalmazásával kiszámított tőkekövetelmények kockázati érzékenységének hiánya egyes pénzügyi termékek vagy tevékenységek (és így az elsősorban az ezeken alapuló konkrét üzleti modellek) esetében elégtelen vagy indokolatlanul magas tőkekövetelményeket eredményez. E problémák kezelése érdekében a Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság 2017 decemberében megállapodott a nemzetközi előírások végleges reformcsomagjáról. 2018 márciusában a G20-ak pénzügyminiszterei és jegybankelnökei üdvözölték ezeket a reformokat, és ismételten megerősítették elkötelezettségüket a teljes körű, időben történő és következetes végrehajtás mellett. 2019-ben a Bizottság bejelentette, hogy e reformoknak az uniós prudenciális keretben történő végrehajtására érdekében jogalkotási javaslatot kíván benyújtani. A Covid19-világjárvány miatt a javaslat előkészítése késedelmet szenvedett. A késedelem a Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság 2020. március 26-i határozatával függött össze, amely szerint a Bázel III. reform végső elemeinek korábban megállapított végrehajtási határideje egy évvel későbbre tolódik. A fentiekre tekintettel a jelenlegi jogalkotási kezdeményezésnek két általános célkitűzése van: a Covid19-válság utáni helyreállítás összefüggésében hozzájárulás a pénzügyi stabilitáshoz és hozzájárulás a gazdaság folyamatos finanszírozásához. Ezek az általános célkitűzések négy konkrétabb célkitűzésre bonthatók: (1)a kockázatalapú tőkekövetelmény-keret megerősítése anélkül, hogy a tőkekövetelmények összességében jelentős mértékben megnövekednének; (1)a prudenciális keretben fokozottabb összpontosítás a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatokra; (2)a felügyeleti hatáskörök és eszközök további összehangolása; valamint

(3)a bankok nyilvános közzétételekkel kapcsolatos adminisztratív költségeinek csökkentése és a bankok prudenciális adataihoz való hozzáférés javítása. (1)A kockázatalapú tőkekövetelmény-keret megerősítése Az ideiglenesen kiemelt gazdasági feltételek nem változtatták meg e strukturális reform végrehajtásának szükségességét. A lezáratlan kérdések megoldásához, az uniós bankok pénzügyi stabilitásának további megerősítéséhez, és annak biztosításához, hogy e bankok jobban tudják támogatni a gazdasági növekedést és ellen tudjanak állni a potenciális jövőbeli válságoknak, valamint annak előmozdításához, hogy a tőkeszintek a bankok között összehasonlíthatóak legyenek, szükség van a reform befejezésére. A végleges Bázel III elemek végrehajtása azért is szükséges, hogy az intézmények számára a prudenciális keret évtizedes reformjának befejezésével garantált legyen a szükséges szabályozási biztonság. Végezetül, a reform befejezése összhangban van az EU nemzetközi szabályozási együttműködés iránti elkötelezettségével, valamint azokkal a konkrét lépésekkel, amelyeket az Unió egyes partnerei a reform időben és hűen történő végrehajtása érdekében bejelentettek vagy már megtettek. (2)A prudenciális keretben fokozottabb összpontosítás a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatokra Egy másik ugyanilyen fontos reformigény a Bizottságnak a fenntartható gazdaságra való átállással kapcsolatos, folyamatban lévő munkájából ered. Az európai zöld megállapodásról szóló bizottsági közlemény és az EU 2030-ra vonatkozó éghajlat-politikai célkitűzésének eléréséről szóló bizottsági közlemény (a továbbiakban: „Irány az 55 %!” célkitűzés) egyértelműen meghatározta a Bizottság azon kötelezettségvállalását, hogy az uniós gazdaságot fenntartható gazdasággá alakítja át, ugyanakkor foglalkozik az éghajlatváltozás elkerülhetetlen következményeivel is. Meghirdette továbbá a korábbi kezdeményezésekre és jelentésekre – például a fenntartható növekedés finanszírozásáról szóló cselekvési tervre és a fenntartható finanszírozással foglalkozó technikai szakértői csoport jelentéseire – épülő fenntartható finanszírozási stratégiát, ugyanakkor megerősítette a Bizottság arra irányuló erőfeszítéseit, hogy e területen biztosítja az európai zöld megállapodás ambiciózus céljaival való összhangot. A Bizottság fenntarthatósági céljaihoz kapcsolódó átállás példa nélküli finanszírozási erőfeszítéseket tesz szükségessé az éghajlatváltozás mérséklése és az ahhoz való alkalmazkodás, a természeti tőke helyreállítása, valamint a reziliencia és a szélesebb értelemben vett társadalmi tőke megerősítése érdekében. Az államháztartás ehhez önmagában nem lesz elegendő. A fenntartható, karbonsemleges, körforgásos és igazságos gazdaságra való átállásba irányuló magánberuházásoknak növekedniük kell ahhoz, hogy az e célok eléréséhez mozgósítandó források becsült mennyiség rendelkezésre állhasson. A Bizottság zöld finanszírozási stratégiájának célja, hogy a pénzügyi rendszer központi elemévé tegye a zöld és fenntartható finanszírozást. A banki alapú közvetítés ezért döntő szerepet fog játszani a fenntarthatóbb gazdaságra való átállás finanszírozásában. Ugyanakkor ez az átállás valószínűleg kockázatokkal jár a bankok számára, amelyeket a pénzügyi stabilitást fenyegető kockázatok minimalizálása érdekébe megfelelően kezelniük kell. Ez az a terület, ahol prudenciális szabályozásra van szükség, és ahol e szabályozás kulcsszerepet játszhat. Az uniós stratégia ezt elismerte, és kiemelte, hogy a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatokat jobban be kell építeni az uniós prudenciális keretbe. A jelenlegi jogi követelmények önmagukban nem elegendőek ahhoz, hogy ösztönözzék a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatok bankok általi rendszerszintű és következetes kezelését. (3)A felügyeleti hatáskörök és eszközök további összehangolása Egy másik kiemelt terület a prudenciális szabályok megfelelő érvényesítése. A felügyeleteknek rendelkezniük kell az ehhez szükséges eszközökkel és hatáskörökkel (pl. hatáskör a bankok és tevékenységeik engedélyezésére, vezetésük alkalmasságának értékelésére vagy a szabályok megszegésének szankcionálására). Bár az uniós jogszabályok biztosítják a harmonizáció minimális szintjét, a felügyeleti eszköztár és eljárások tagállamonként igen eltérőek. A felügyeleti hatóságok rendelkezésére álló egyes hatáskörök és eszközök meghatározásában és a tagállamokban történő alkalmazásában kialakult széttagolt szabályozási környezet aláássa az egyenlő versenyfeltételeket a belső piacon, és kétségeket vet fel az uniós bankok megbízható és prudens irányításával és felügyeletével kapcsolatban. Ez a probléma különösen súlyos a bankunió összefüggésében. A 21 különböző jogrendszer közötti különbségek megakadályozzák az egységes felügyeleti mechanizmus hatékony és eredményes működését. Emellett a határokon átnyúló módon működő bankcsoportoknak ugyanarra a prudenciális kérdésre vonatkozóan számos különböző eljárással kell foglalkozniuk, ami indokolatlanul növeli az adminisztratív költségeiket. (4)A bankok nyilvános közzétételekkel kapcsolatos adminisztratív költségeinek csökkentése és a bankok prudenciális adataihoz való hozzáférés javítása. Erre a javaslatra a piaci fegyelem további erősítése érdekében is szükség van. Egy másik fontos eszközről van szó, amelynek célja, hogy a befektetők nyomon követhessék a bankok magatartását. Ehhez hozzá kell férniük a szükséges információkhoz. A prudenciális információkhoz való hozzáféréssel kapcsolatos jelenlegi nehézségek megfosztják a piaci szereplőket a bankok prudenciális helyzetének megítéléséhez szükséges információktól. Ez végső soron csökkenti a bankokra vonatkozó prudenciális keret hatékonyságát, és kétségeket vethet fel a bankszektor rezilienciáját illetően, különösen stresszhelyzetben. Ezért a javaslat célja, hogy a prudenciális adatokhoz való hozzáférés és a bankszektoron belüli összehasonlíthatóság javítása érdekében a prudenciális információk nyilvánosságra hozatala központosításra kerüljön. Az EBH által létrehozott egyetlen hozzáférési ponton történő központi nyilvánosságra hozatal célja továbbá az intézmények – különösen az egyszerű szervezeti felépítésű, kis méretű intézmények – adminisztratív terheinek csökkentése. Egy másik ágazatközi célkitűzés, amely szilárd uniós keretet biztosít az EU-ban banki szolgáltatásokat nyújtó harmadik országbeli csoportok számára, a brexit után új dimenziót kapott. A harmadik országbeli fióktelepek létrehozása alapvetően csak a nemzeti jogszabályok hatálya alá tartozik, és a tőkekövetelmény-irányelv nagyon korlátozott mértékben harmonizálja azt. Az EBH által az intézmények számára készített legutóbbi jelentés szerint a jelenlegi hiányos szabályozási környezet egyrészt jelentős szabályozói és felügyeleti arbitrázs lehetőségeket kínál a harmadik országbeli fióktelepek számára a banki tevékenységek folytatása során, másrészt a felügyeleti ellenőrzés hiányához és az EU pénzügyi stabilitásával kapcsolatos kockázatok növekedéséhez vezet. A felügyeleti hatóságok gyakran nem rendelkeznek azokkal az információkkal és hatáskörökkel, amelyekre e kockázatok megfelelő kezeléséhez szükségük van. A közös prudenciális, irányítási és részletes felügyeleti adatszolgáltatási követelmények hiánya, valamint a harmadik országbeli csoportok különböző szervezeteinek/tevékenységeinek felügyeletéért felelős hatóságok közötti elégtelen információcsere fehér foltokat hagy. Az EU az egyetlen olyan jelentős joghatóság, ahol az összevont felügyeletet ellátó hatóságnak nincs teljes körű rálátása a leányvállalatok és fióktelepek útján működő harmadik országbeli csoportok tevékenységeire. Ezek a hiányosságok nemcsak kockázatot jelentenek az EU pénzügyi stabilitására és piaci integritására nézve, hanem hatással vannak a különböző tagállamokban működő harmadik országbeli csoportok, valamint az uniós székhelyű bankok közötti egyenlő versenyfeltételekre is. •Összhang a szabályozási terület jelenlegi rendelkezéseivel A tőkekövetelmény-irányelvre és a tőkekövetelmény-rendeletre vonatkozó javaslatok több eleme követi a nemzetközi szinten vagy az EBH által végzett munkát, míg a tőkekövetelmény-irányelv nemzeti átültetése és alkalmazása óta – többek között az egységes felügyeleti mechanizmus keretében – szerzett gyakorlati tapasztalatok miatt szükségessé vált a prudenciális keret egyéb kiigazítása. A javaslat módosítja a meglévő jogszabályokat, és teljes mértékben összhangba hozza azokat a prudenciális szabályozás és a bankok felügyelete terén meglévő előírásokkal. A tőkekövetelmény-rendelet és a tőkekövetelmény-irányelv felülvizsgálatának célja a Bázel III. reform EU-n belüli végrehajtásának véglegesítése a bankszektor rezilienciájának további megerősítéséhez szükséges intézkedések bevezetésével. •Összhang az Unió egyéb szakpolitikáival Közel tíz év telt el azóta, hogy az európai állam- és kormányfők megállapodtak a bankunió létrehozásáról; a bankunió két pillére – egységes felügyelet és szanálás – van érvényben, amelyek az összes uniós intézményre vonatkozó egységes szabályrendszer szilárd alapjain állnak. E javaslat célja, hogy továbbra is egységes szabályrendszert biztosítson valamennyi uniós intézmény számára, függetlenül attól, hogy a bankunión belül vagy kívül működik-e. E kezdeményezés fent ismertetett átfogó célkitűzései teljes mértékben következetesek és összhangban állnak a pénzügyi stabilitás előmozdítását célzó alapvető uniós célkitűzésekkel, ezzel csökkentve a valamely intézmény szanálása esetén szükséges adófizetői tehervállalás valószínűségét és mértékét, továbbá hozzájárul a gazdaság harmonikus és fenntartható finanszírozásához, ami elősegíti a magas szintű versenyképességet és fogyasztóvédelmet. Végezetül, a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatok elismerésével és e kockázati elemeknek a prudenciális keretbe történő beépítésével, a kezdeményezés kiegészíti a fenntarthatóbb és reziliensebb pénzügyi rendszerre irányuló átfogóbb uniós stratégiát.

2.JOGALAP, SZUBSZIDIARITÁS ÉS ARÁNYOSSÁG •Jogalap A javaslat olyan intézkedéseket irányoz elő, amelyek a belső piac stabilitásának biztosítása érdekében az Unióban meghatározzák a bankok tevékenységének megkezdését, folytatását és felügyeletét. A belső piacon jelenleg a finanszírozás legnagyobb részét az Unió pénzügyi rendszerének egyik alapvető elemét képező banki tevékenység biztosítja. Az Uniónak egyértelmű megbízatása van arra, hogy eljárjon a belső piacot érintő kérdésekben, és ehhez a megfelelő jogalapot a Szerződés vonatkozó cikkei jelentik, amelyek alátámasztják az Unió e területen meglévő hatásköreit. A javasolt módosítások jogalapja, amely megegyezik a módosításra kerülő jogalkotási aktusok jogalapjával, a tőkekövetelmény-rendelet módosításáról szóló rendeletjavaslat esetében az EUMSZ 114. cikke, a tőkekövetelmény-irányelv módosításáról szóló irányelvjavaslat esetében pedig az EUMSZ 53. cikkének (1) bekezdése. •Szubszidiaritás (nem kizárólagos hatáskör esetén) A jogalap a belső piac területéhez tartozik, amely az EUMSZ 4. cikke értelmében megosztott hatáskörnek minősül. A legtöbb mérlegelt intézkedés a meglévő uniós jog aktualizálását és módosítását jelenti, és mint ilyen, olyan területeket érint, amelyeken az Unió már gyakorolta hatáskörét, és nem áll szándékában megszüntetni e hatáskör gyakorlását. Néhány intézkedés (különösen a tőkekövetelmény-irányelvet módosító intézkedések) célja az irányelvben meghatározott célkitűzések következetes megvalósítása érdekében további harmonizáció bevezetése. Mivel a javasolt intézkedésekkel elérni kívánt célkitűzések célja a már meglévő uniós jogszabályok kiegészítése, ezért ezek jobban megvalósíthatók uniós szinten, mint különböző nemzeti kezdeményezések révén. Azok a nemzeti intézkedések, amelyek célja például olyan szabályok jogszabályba foglalás útján történő végrehajtása, amelyek jellegüknél fogva nemzetközi lábnyommal is rendelkeznek – mint például a Bázel III szerinti globális standard vagy a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatok jobb kezelése – nem lennének olyan hatékonyak a pénzügyi stabilitás biztosításában, mint az uniós szabályok. A felügyeleti intézkedések, a közzétételek és a harmadik országbeli fióktelepek tekintetében a kezdeményezés – ha kizárólag nemzeti szinten marad – csökkentheti az átláthatóságot és növelheti az arbitrázs költségeit, ami a verseny torzulásához vezethet, és hatással lehet a tőkeáramlásra. Emellett a nemzeti intézkedések elfogadása jogi szempontból kihívást jelentene, mivel a tőkekövetelmény-rendelet már szabályozza a banki ügyeket, ideértve a kockázati súlyokat, az adatszolgáltatást és a közzétételeket, valamint a tőkekövetelmény-rendelethez kapcsolódó egyéb követelményeket. Ezért a legjobb megoldásnak a tőkekövetelmény-rendelet és a tőkekövetelmény-irányelv módosítása tűnik. Ez szükség esetén megfelelő egyensúlyt teremt a szabályok harmonizálása és a nemzeti rugalmasság fenntartása között, méghozzá az egységes szabályrendszer veszélyeztetése nélkül. A módosítások még inkább előmozdítanák a prudenciális követelmények egységes alkalmazását, a felügyeleti gyakorlatok közelítését, és egyenlő versenyfeltételeket biztosítanának a banki szolgáltatások egységes piacán. Ez különösen fontos a bankszektorban, ahol az uniós egységes piacon számos hitelintézet működik. A hitelintézetek összevont alapú hatékony felügyeletéhez elengedhetetlen a teljes együttműködés és bizalom az egységes felügyeleti mechanizmuson belül, valamint a felügyeleti kollégiumok és az egységes felügyeleti mechanizmusban részt nem vevő illetékes hatóságok között. Nemzeti rendelkezésekkel nem érhetők el a fenti célkitűzések. •Arányosság Az arányosság kérdése a javaslatot kísérő hatásvizsgálat szerves részét képezte. A különböző szabályozási területeken javasolt módosításokat az arányossági célkitűzés szempontjából egyenként értékelték. Emellett számos területen értékelték a meglévő szabályok arányosságának hiányát, és elemezték a kisebb intézmények adminisztratív terheinek és megfelelési költségeinek csökkentésére irányuló konkrét lehetőségeket. Például a prudenciális vonatkozású események bankok általi előzetes bejelentésének kötelezettségét előíró módosításokra olyan lényegességi küszöbértékek vonatkoznak, amelyek alatt az eseményeket nem kell bejelenteni. A harmadik országbeli fióktelepekre vonatkozó új keretrendszer szerint a kis méretűnek és kevésbé kockázatosnak minősülő fióktelepekre (2. osztályú harmadik országbeli fióktelepek) kevésbé szigorú prudenciális és jelentéstételi követelmények vonatkoznak. Végül az előzetes megfelelőség- és alkalmasság-értékelésre vonatkozó új követelményeket kizárólag a nagy pénzügyi intézményekhez igazították. •A jogi aktus típusának megválasztása Az intézkedések végrehajtására a javaslat értelmében a tőkekövetelmény-rendelet és a tőkekövetelmény-irányelv rendelet, illetve irányelv útján történő módosításával kerül sor. A javasolt intézkedések valóban hivatkoznak az említett jogi eszközökbe beépített, már meglévő rendelkezésekre (vagyis a kockázatalapú tőkekövetelmények kiszámításának kereteire, valamint az Unió-szerte a felügyeletek számára biztosított hatáskörökre és eszközökre), illetve továbbfejlesztik azokat. A tőkekövetelmény-irányelvre vonatkozóan a szankcionálási hatásköröket érintő néhány javasolt módosítás bizonyos fokú rugalmasságot biztosítana abban a tekintetben, hogy a nemzeti jogba való átültetés során a tagállamok eltérő szabályokat állapítsanak meg. 3.AZ UTÓLAGOS ÉRTÉKELÉSEK, AZ ÉRDEKELT FELEKKEL FOLYTATOTT KONZULTÁCIÓK ÉS A HATÁSVIZSGÁLATOK EREDMÉNYEI •A jelenleg hatályban lévő jogszabályok utólagos értékelése/célravezetőségi vizsgálata A Bizottság számos lépést és különböző kezdeményezéseket tett annak értékelésére, hogy a bankokra vonatkozó jelenlegi uniós prudenciális keret és az érvényes nemzetközi előírások végrehajtása megfelelő-e annak biztosításához, hogy az uniós bankrendszer stabil és a gazdasági sokkhatásokkal szemben reziliens legyen, illetve továbbra is az uniós gazdaság folyamatos finanszírozásának fenntartható forrása maradjon. A Bizottság összegyűjtötte az érdekelt felek véleményét a hitelkockázat, a működési kockázat, a piaci kockázat, a hitelértékelési korrekciós kockázat, az értékpapír-finanszírozási ügyletek, valamint a tőkepadló témakörökben. A Bázel III végrehajtásával kapcsolatos ezen elemek mellett a Bizottság más témákban is konzultált azzal a céllal, hogy Unió-szerte konvergens és következetes felügyeleti gyakorlatokat biztosítson, valamint enyhítse az intézmények adminisztratív terheit. A 2019 októbere és 2020. január eleje között lefolytatott nyilvános konzultációt egy 2018 tavaszán tartott első feltáró konzultáció előzte meg, amelyben az érdekelt felek célzott csoportjának első véleményét kérték ki a nemzetközi megállapodásról. A két konzultáció eredményei beépültek a hatásvizsgálatot kísérő jogalkotási kezdeményezés előkészítésébe. A fent említett kezdeményezések mindegyike egyértelműen bizonyította, hogy naprakésszé kell tenni és ki kell egészíteni a jelenlegi szabályokat annak érdekében, hogy i. a bankszektor kockázatai tovább csökkenjenek és ii. javuljon az intézmények képessége a gazdaság megfelelő módon történő finanszírozására.

A konzultáció összefoglalását a hatásvizsgálat 2. melléklete tartalmazza. •Szakértői vélemények beszerzése és felhasználása A Bizottság szakértői véleményként felhasználta a Bázel III. reform véglegesítésének végrehajtásáról az EBH által készített hatásvizsgálatot. Emellett a Bizottság szolgálatai figyelembe vették az EKB makrogazdasági elemzését is. Ez az elemzés, amely a hatásvizsgálatban szerepel, aktualizálja a 2019 decemberében közzétett korábbi makrogazdasági elemzést. •Hatásvizsgálat A hatásvizsgálat – azon az alaphelyzeten kívül, amikor nem kerül sor uniós fellépésre – számos szakpolitikai alternatívát vizsgált meg négy fő szakpolitikai dimenzió mentén. Amint azt a hatásvizsgálatban kidolgozott szimulációs elemzés és makrogazdasági modellezés mutatja, az előnyben részesített lehetőségek végrehajtásakor és a javaslatban szereplő valamennyi intézkedés figyelembevétele esetén az uniós bankok minimális tőkekövetelményének súlyozott átlaga a tervezett átmeneti időszakot követően, várhatóan hosszú távon (2030-ig) +6,4 %-ról +8,4 %-ra nő. Középtávon (2025-ben) a növekedés várhatóan +0,7 % és +2,7 % között mozog. Az EBH becslései szerint ez a hatás azt eredményezheti, hogy korlátozott számú nagy uniós banknak (a vizsgált mintában szereplő 99 bankból 10-nek) az előnyben részesített lehetőség szerinti új minimális tőkekövetelmények teljesítése érdekében együttesen további tőkeösszegeket kell bevonnia (a 10 bank esetében kevesebb mint 27 milliárd EUR-t). Ennek az összegnek a figyelembevétele érdekében a mintában szereplő 99 bank (amelyek az uniós banki eszközök 75 %-át képviseli) 2019 végén összesen 1 414 milliárd EUR összegű szavatoló tőkével rendelkezett, és 2019-ben összesen 99,8 milliárd EUR nyereséget könyvelt el. Míg a szabályok módosításának végrehajtása a bankoknál egyszeri adminisztratív és működési költségekkel járna, több előnyben részesített lehetőség (pl. a belső modellen alapuló megközelítések megszüntetése) esetében az előidézett egyszerűsítések a jelenlegihez képest várhatóan csökkenteni fogják a visszatérő költségeket. •Célravezető szabályozás és egyszerűsítés E kezdeményezés célja a bankokra vonatkozó, a Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság által 2017 és 2020 között elfogadott nemzetközi prudenciális előírások uniós végrehajtásának befejezése. A kezdeményezéssel teljessé válna a Bázel III. reform uniós végrehajtása, amelyet a Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság a nagy pénzügyi válság nyomán indított útjára. Ez a reform önmagában a nagy pénzügyi válság előtt és alatt érvényben lévő prudenciális keret, nevezetesen a Bázel II keretrendszer átfogó felülvizsgálata volt (az EU-ban ezt a keretrendszert a 2006/48/EK irányelv, azaz az eredeti tőkekövetelmény-irányelv hajtotta végre). A Bizottság a végrehajtásra irányuló munkája során felhasználta a prudenciális keretrendszer Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság általi átfogó felülvizsgálatának eredményeit, valamint az EBH, az EKB és más érdekelt felek által szolgáltatott információkat. Mivel a végleges Bázel III reformok uniós végrehajtására még nem került sor, célravezetőségi vizsgálatot vagy ismételt célravezetőségi vizsgálatot sem végeztek még. •Alapvető jogok Az EU elkötelezett az alapvető jogok magas szintű védelme iránt és számos emberi jogi egyezmény aláírója. Ebben az összefüggésben a javaslat valószínűleg nem gyakorol közvetlen hatást az említett jogokra, amelyeket az emberi jogokról szóló legfontosabb ENSZ-egyezmények, az uniós Szerződések elválaszthatatlan részét képező uniós Alapjogi Charta, és az emberi jogok európai egyezménye (EJEE) tartalmaz. 4.KÖLTSÉGVETÉSI VONZATOK A javaslatnak nincsenek az EU költségvetését érintő vonzatai. 5.EGYÉB ELEMEK •Végrehajtási tervek, valamint a nyomon követés, az értékelés és a jelentéstétel szabályai A javasolt módosítások hatálybalépése legkorábban 2023-ban várható. A módosítások szorosan kapcsolódnak a tőkekövetelmény-rendelet és a tőkekövetelmény-irányelv más, már hatályban lévő és 2014 óta – valamint a kockázatcsökkentési intézkedéscsomag által bevezetett intézkedések tekintetében 2019 óta – nyomon követett rendelkezéseivel. A Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság és az EBH továbbra is összegyűjti a fő mérőszámok (tőkemegfelelési, tőkeáttételi mutató, likviditási intézkedések) nyomon követéséhez szükséges adatokat. Ez lehetővé teszi az új szakpolitikai eszközök hatásának jövőbeli értékelését. A rendszeres felügyeleti felülvizsgálati és értékelési eljárás és a stressztesztelés is hozzájárul a javasolt új intézkedések érintett intézményekre gyakorolt hatásának nyomon követéséhez és a kisebb intézmények sajátosságainak figyelembevételével előírt rugalmasság és arányosság megfelelőségének értékeléséhez. Emellett az EBH az egységes felügyeleti mechanizmussal és az illetékes nemzeti hatóságokkal együtt integrált jelentéstételi eszközt (EUCLID) dolgoz ki, amely várhatóan hasznos eszköz lesz a reformok hatásának nyomon követésére és értékelésére. Végezetül a Bizottság továbbra is részt vesz a Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság munkacsoportjaiban és az Európai Központi Bank (EKB) és az EBH által alapított közös munkacsoportban, amelyek nyomon követik az intézmények szavatolótőkéjének és likviditási pozícióinak dinamikáját globálisan, illetve uniós szinten. •Magyarázó dokumentumok (irányelvek esetén) Nincs szükség magyarázó dokumentumokra.





•A javaslat egyes rendelkezéseinek részletes magyarázata Az illetékes hatóságok függetlensége A közelmúlt fejleményei megmutatták, hogy egyértelműbb és működőképesebb rendelkezésekre van szükség az illetékes hatóságok függetlenségének elvére vonatkozóan. A 4. cikk módosításának célja annak egyértelmű meghatározása, hogy a tagállamoknak miként kell biztosítaniuk az illetékes hatóságok – beleértve azok személyzetét és irányító szerveiket is – függetlenségének megőrzését. Minimumkövetelmények bevezetésére kerül sor annak érdekében, hogy megelőzhető legyen az összeférhetetlenség az illetékes hatóságok, azok alkalmazottai és irányító testületei felügyeletifeladat-ellátása során, és az EBH megbízást kap arra, hogy – figyelembe véve a nemzetközi bevált gyakorlatokat – e tekintetben iránymutatásokat dolgozzon ki. Felügyeleti hatáskörök A bankunió a hatékonyság érdekében, a felügyeleti gyakorlatok konvergenciájára, és végső soron a felügyeleti tevékenységet meghatározó különböző nemzeti szabályok megfelelő mértékű harmonizációjára támaszkodik. A tagállamok közötti bizonyos eltérések e tekintetben rendkívül károsnak tekinthetők a bankunió megfelelő működésére nézve. Ez különösen a felügyeleti hatáskörökre vonatkozik. Bár a tőkekövetelmény-irányelv felsorolja az illetékes hatóságok számára Unió-szerte biztosítandó felügyeleti hatáskörök minimális körét, ezek közül néhány számos tagállamban már létezik, míg másokban nem. Ez a helyzet egyenlőtlen versenyfeltételekhez és potenciálisan szabályozási arbitrázshoz vezet. Emellett egyes illetékes hatóságok számára lehetetlenné teszi, hogy beavatkozzanak a felügyelt szervezet által lebonyolított olyan ügyletekbe, amelyek komoly prudenciális és/vagy pénzmosási/terrorizmusfinanszírozási aggályokat vethetnek fel. E helyzet orvoslása érdekében a Bizottság javaslata a tőkekövetelmény-irányelvben meghatározott felügyeleti hatáskörök listáját kiterjeszti az illetékes hatóságokra, így e hatáskörök az olyan műveletekre is vonatkoznak, mint például a hitelintézet pénzügyi vagy nem pénzügyi szervezetben való jelentős részesedésszerzése (a jelenlegi III. cím új 3. fejezete), a jelentős vagyonátruházás (új 4. fejezet) és az egyesülés vagy szétválás (új 5. fejezet). Ezek a felügyeleti hatáskörök biztosítani fogják, hogy az illetékes hatóságokat előzetesen értesítsék (27a., 27f. és 27j. cikk), rendelkezzenek az e műveletek prudenciális értékeléséhez szükséges valamennyi információval, és végső soron ellenezhessék azoknak a műveleteknek a végrehajtását, amelyek károsak az érintett felügyelt szervezetek prudenciális profiljára (27b., 27g. és 27k. cikk). Ezeknek az új felügyeleti hatásköröknek a kialakítása biztosítja az arányos jellegüket, és különösen azt, hogy a felügyelt szervezetekre és az illetékes hatóságokra ne hárítsanak indokolatlan további adminisztratív terheket. Először is, a befolyásoló részesedés hitelintézetek általi megszerzéséhez, valamint az (aktív és passzív) vagyon átruházásához kapcsolódó hatáskörök csak a jelentősnek tekintett ügyletek esetében alkalmazandók. A hitelintézetekben való jelentős részesedésszerzés esetében alkalmazotthoz hasonló hallgatólagos jóváhagyási mechanizmusról van szó annak érdekében, hogy a felügyelt szervezetek számára garantált legyen a jogbiztonság és az illetékes hatóságoknak ne kelljen szükségtelenül részt venniük határozatok elfogadására irányuló szabványos eljárásban. Csak egyesülések és szétválások esetében írják elő az illetékes hatóságok előzetes jóváhagyását minden esetben (kivéve, ha a művelet csoporton belül történik), amennyiben ez nem vezet olyan helyzethez, amelyben a szétválással vagy az egyesüléssel létrejövő új jogalanynak hitelintézeti engedélyt vagy pénzügyi holdingtársaságként való jóváhagyást kellene kérnie. Ezen túlmenően, annak érdekében, hogy biztosítható legyen az egyetlen műveletre (lehetőség szerint több illetékes hatóság bevonásával) elvégzendő különböző értékelések közötti megfelelő összhang, szoros együttműködésre van szükség az érintett illetékes hatóságok között, amelynek kereteit a kölcsönös bejelentésekre és az információk megosztására vonatkozó követelmények határozzák meg (27c., 27h. és 27k. cikk). Az együttműködés megkönnyítése céljából – de a bejelentési és értékelési eljárások megfelelő észszerűsítése, valamint a felügyelt szervezetekre és az illetékes hatóságokra háruló indokolatlan adminisztratív terhek elkerülése érdekében is – a javaslat értelmében az EBH több felhatalmazást kap arra, hogy ezen új felügyeleti hatáskörök tekintetében kiegészítse a tőkekövetelmény-irányelvben előirányzott jogi keretet. Ezek a felhatalmazások olyan kérdésekre vonatkoznak, mint az illetékes hatóságok számára küldendő információk, az értékelési folyamat, a vonatkozó értékelési kritériumok további részletezése vagy az esetlegesen érintett különböző illetékes hatóságok közötti együttműködés. Ezekről a módosításokról külön megbeszéléseket folytattak a banki, fizetési és biztosítási szakértői csoportban. Megfelelőség & alkalmasság A megfelelőségi és alkalmassági keret az uniós bankfelügyeleti jog egyik legkevésbé harmonizált területe, ezért szükség van a tőkekövetelmény-irányelv módosítására ahhoz, hogy biztosítható legyen a vezető testület tagjai és a kiemelt funkciót betöltő személyek következetesebb, hatékonyabb és eredményesebb felügyelete. A szabályozó és felügyeleti szervek által a további felügyeleti konvergencia biztosítása érdekében tett erőfeszítések ellenére a felügyelet javítása érdekében jogszabályi módosításokra van szükség. Az igazgatósági tagokra vonatkozó jelenlegi keret, amely a tőkekövetelmény-irányelvet végrehajtó nemzeti jogszabályokon alapul, nagyrészt elvekre épül, és ezért nem részletezi, hogy a felügyeleti szerveknek hogyan és mikor kell elvégezniük a megfelelőségi és alkalmassági értékeléseket. Ami a kiemelt funkciót betöltő személyeket illeti, a tőkekövetelmény-irányelvből hiányzó fogalommeghatározás és keret miatt egyes felügyeleti hatóságok nem azonosították őket megfelelően, és ezért nem értékelték a feladatuk ellátására való alkalmasságukat, míg más hatóságok többféle módon teszik ezt meg. Ez a széttagolt szabályozási környezet súlyos problémát jelent, különösen a bankunióban. Ezért a 91. cikkben foglalt megfelelési kritériumokon túl a 91a. és 91b. cikk bevezetése egyértelművé teszi, hogy a bankok és az illetékes hatóságok milyen szerepet töltenek be az igazgatósági tagok megfelelésének ellenőrzésében, beleértve az értékelés időzítését is. A rendelet kiegészül a 91c. és 91d. cikkel, amelyek minimumkövetelményeket határoznak meg a kiemelt funkciót betöltő személyek számára. A pénzügyi stabilitás biztosítása érdekében olyan sürgős helyzetekben, amikor korai beavatkozási intézkedések alkalmazásával vagy szanálási intézkedések illetékes hatóságok és szanálási hatóságok általi végrehajtásával összefüggésben eltávolítják vagy leváltják a vezető testület vagy a felső vezetés tagjait, a megfelelőségi és alkalmassági értékelést e személyek hivatalba lépését követően kell elvégezni. A fizetésképtelenné vagy valószínűleg fizetésképtelenné nyilvánítás (FOLTF) és az engedély visszavonása közötti kölcsönhatás tisztázása A módosuló 18. cikk egyértelművé teszi, hogy amennyiben az illetékes hatóság vagy a szanálási hatóság a hitelintézetet fizetésképtelenné vagy valószínűleg fizetésképtelenné nyilvánítja (FOLTF), úgy az illetékes hatóság jogosult visszavonni a banki engedélyt. Néhány közelmúltbeli eset rávilágított a prudenciális és a szanálási keretrendszer nem megfelelő összehangolására. Például, az uniós bankszanálási keret alapján nem csupán a tényleges fizetésképtelenség vagy a tényleges illikviditás, hanem a valószínű fizetésképtelenség és a valószínűsíthető illikviditás is alapul szolgál annak megállapításához, hogy egy hitelintézet FOLTF-nek minősül-e. Ehelyett a nemzeti fizetésképtelenségi jogszabályok általában tényleges fizetésképtelenséghez és/vagy tényleges illikviditáshoz kötik a fizetésképtelenségi eljárás megindítását. A fizetésképtelenségre vonatkozó nemzeti jogszabályi keret egyes elemei nem kezelhetők a tőkekövetelmény-irányelv módosításával. A javaslat azonban az 18. cikk g) pontjában egyértelművé kívánja tenni, hogy amennyiben egy hitelintézet FOLTF helyzetben van, és ezzel egyidejűleg nem felel meg a szanálás elindításához szükséges egyéb feltételeknek (közérdek fennállása, a válság megoldásának piacvezérelt alternatívájának hiánya), fel kell függesztenie a banki tevékenységét, és a nemzeti jogszabályok alapján felszámolásra kell kerülnie. Környezeti, társadalmi és irányítási (ESG) kockázatok A tőkekövetelmény-irányelv és a tőkekövetelmény-rendelet több cikke új rendelkezésekkel egészül ki, illetve kiigazításra kerül annak érdekében, hogy kezelni tudja azokat a jelentős kockázatokat, amelyekkel a hitelintézeteknek az éghajlatváltozás miatt, továbbá az éghajlatváltozás és egyéb más környezeti, társadalmi és irányítási kockázatok kezeléséhez szükséges mélyreható gazdasági változások következtében szembe kell nézniük. A rendszerkockázati tőkepuffer keretére vonatkozó, a 133. cikkben foglalt rendelkezések már felhasználhatók különféle rendszerkockázatok kezelésére, amelyek az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok is lehetnek. Az érintett illetékes vagy kijelölt hatóságok előírhatják, hogy a hitelintézetek rendszerkockázati tőkepuffert tartsanak fenn azon kockázatok kezelése érdekében, amelyek súlyos negatív következményekkel járhatnak a tagállamok pénzügyi rendszerére és reálgazdaságára nézve, amennyiben a rendszerkockázati tőkepufferráta előírása hatékonynak és arányosnak minősül a kockázat csökkentése szempontjából. A 133. cikk (5) bekezdése szerint az érintett illetékes vagy kijelölt hatóságok által az 133. cikk alapján hozott intézkedések alkalmazhatók bizonyos kitettségkategóriákra vagy azok alcsoportjaira, például az éghajlatváltozással kapcsolatos fizikai és átállási kockázatokkal összefüggő kitettségekre. A makroprudenciális keret e kockázatok kezelésére való alkalmassága a makroprudenciális keret 2022. évi felülvizsgálata során átfogó és strukturált módon értékelésre kerül. A tőkekövetelmény-irányelv módosításra kerülő 73. és 74. cikke értelmében a hitelintézeteknek a belső tőkeigények értékelésére szolgáló stratégiáikban és eljárásaikban, valamint a megfelelő belső irányítási rendszereikben figyelembe kell venniük a rövid, közép- és hosszú távú ESG-kockázatokat. A 76. cikk is hivatkozik az ESG-kockázatok jelenlegi és későbbi hatásaira, valamint előírja, hogy a vezető testület dolgozzon ki konkrét terveket e kockázatok kezelésére. A tőkekövetelmény-irányelv 87a. cikke fenntarthatósági dimenziót vezet be a prudenciális keretbe annak érdekében, hogy biztosítsa az ESG-kockázatok jobb kezelését, és ösztönözze a banki finanszírozás fenntartható projektek közötti jobb elosztását, így segítve a fenntarthatóbb gazdaságra való átállást. A 87a. cikk lehetővé teszi továbbá az illetékes hatóságok számára annak felülvizsgálatát, hogy a bankok tevékenysége mennyire igazodik a vonatkozó uniós szakpolitikai célkitűzésekhez, illetve az átállás azon tágabb tendenciáihoz, amelyek a környezeti, társadalmi és irányítási tényezőkkel, valamint az ezekhez kapcsolódó kockázatok bankok általi rövid, közép- és hosszú távú kezelésével függenek össze, és az illetékes hatóságok e felülvizsgálat során jobban megértsék e kockázatokat, valamint kezeljék azokat pénzügyi stabilitási aggályokat, amelyek abból adódhatnak, hogy a hitelintézetek továbbra sem kezelik megfelelő módon a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatokat. A környezeti, társadalmi és irányítási kockázatértékelések következetességének biztosítása érdekében a 87a. cikk felhatalmazza az EBH-t, hogy részletesebben meghatározza a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatok értékelésének kritériumait, beleértve azok azonosításának, mérésének, kezelésének és nyomon követésének módját, valamint azt, hogy a hitelintézeteknek milyen módon kell konkrét terveket készíteniük a reziliencia, valamint a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatok hosszú távú negatív hatásai kezelésére és belső stressztesztelésére.

A felügyeleti felülvizsgálati és értékelési eljárás (SREP) tekintetében az EBH a 98. cikkben felhatalmazást kap arra, hogy iránymutatásokat bocsásson ki a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatoknak a SREP-be történő egységes beépítéséről. A környezettel kapcsolatos és egyéb környezeti, társadalmi és irányítási kockázatoknak a 97. cikk szerinti felügyeleti felülvizsgálati és értékelési eljárás (SREP) keretében történő mérésére szolgáló, jövőbe tekintő stressztesztek relevanciájának fényében a 100. cikk módosítása lehetővé teszi, hogy az EBH a többi európai felügyeleti hatósággal együtt egységes módszertanokat dolgozhasson ki e kockázatok stressztesztjére, elsőbbséget biztosítva a környezettel kapcsolatos kockázatoknak, mivel a környezeti, társadalmi és irányítási kockázati adatok és módszertanok fejlődése következtében a többi tényező is figyelembe vehető. A hitelintézetek kitettségeire, a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatok irányítására és kezelésére vonatkozó felügyeleti felülvizsgálati és értékelési eljárás megkönnyítése érdekében a 98. cikk módosítása előírja, hogy az illetékes hatóságok a felülvizsgálati és értékelési tevékenységük során értékeljék az intézmények kitettségeinek megfelelőségét, valamint az e kockázatok kezelésére szolgáló rendszereket, stratégiákat, eljárásokat és mechanizmusokat. Annak érdekében, hogy az illetékes hatóságok könnyebben kezelhessék a bankok prudenciális helyzetére rövid, közép- és hosszú távon hatással levő környezeti, társadalmi és irányítási kockázatokat, valamint, hogy figyelembe vehessék e kockázati kategóriák sajátosságait, a 104. cikk a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatok kezelésére szolgáló konkrét felügyeleti hatáskörről is rendelkezik. Harmadik országbeli vállalkozások közvetlen banki szolgáltatásnyújtása az EU-ban A hitelintézetek prudenciális szabályozás és felügyelet hatálya alá tartoznak, amelynek az a célja, hogy a csőd kockázata minimalizálható legyen, illetve a bekövetkezett csőd kezelése megakadályozza a csőd más hitelintézetekre és piaci szereplőkre történő rendezetlen továbbterjedését, valamint a pénzügyi rendszer ebből következő összeomlását (átterjedési kockázat). Ezért a prudenciális szabályozás és felügyelet egyik fő célja az Unió és tagállamai pénzügyi stabilitásának védelme. E célkitűzést figyelembe véve alapvető fontosságú annak megakadályozása, hogy egyes piaci területek vagy szegmensek a prudenciális szabályozási és felügyeleti rendszer hatályán vagy hatókörén kívül maradjanak, mivel ebben a forgatókönyvben a kockázatok ellenőrizetlenül felhalmozódhatnak ezekben a szegmensekben, és átterjedhetnek a pénzügyi rendszer más részeire is, rendkívüli károkat okozva. Ez különösen fontos a hitelintézetek intenzív részvételével jellemezhető pénzügyi piaci szegmensekben. A 2008–2009-es pénzügyi válság a legújabb történelmi precedens, amely kiemeli, hogy a kis piaci szegmensek milyen jelentős fenyegetést jelenthetnek az Unió és tagállamai pénzügyi stabilitására nézve, ha nem tartoznak a prudenciális szabályozás és felügyelet hatálya alá. Ezért az Unióban nyújtott banki szolgáltatások feltétele a valamely tagállamban fióktelep vagy jogi személy útján megvalósuló fizikai jelenlét, mivel az Unióban a hitelintézetek csak e fizikai jelenlét révén tartozhatnak hatékony prudenciális szabályozás és felügyelet hatálya alá. A sensu contrario, vagyis az Unióban fióktelep vagy valamely tagállamban letelepedett jogi személy nélkül nyújtott banki szolgáltatások hozzájárulnak az ilyen típusú, az Unió prudenciális szabályozásának és felügyeletének hatályán és hatókörén kívül maradó piaci szegmensek létrehozásához, ahol a kockázatok ellenőrizetlenül felhalmozódhatnak, és esetleg veszélyeztethetik az Unió vagy annak tagállamai pénzügyi stabilitását. Ezért a harmadik országbeli vállalkozásoknak fióktelepet kell létesíteniük valamely tagállamban, és a banki tevékenység adott tagállamban történő megkezdésének feltétele a fióktelepnek a tőkekövetelmény-irányelv VI. címe szerinti engedélyeztetése. E követelmény kifejezett meghatározása érdekében a tőkekövetelmény-irányelv kiegészül a 21c. cikkel. Ez a követelmény azonban nem vonatkozik azokra az esetekre, amikor az ilyen harmadik országbeli vállalkozások a tagállambeli ügyfelekkel és partnerekkel fordított ajánlattétel útján nyújtanak banki szolgáltatásokat, mivel ilyen esetekben az érintett ügyfél vagy partner az, aki a harmadik országbeli vállalkozáshoz fordul, és kéri a szolgáltatás nyújtását.

Harmadik országbeli fióktelepek Az EU-ban működő harmadik országbeli fióktelepek áttekintése 2020. december 31-én az EU 17 tagállamában összesen 106 harmadik országbeli fióktelep működött. A birtokukban lévő teljes eszközállomány ebben az időpontban valamivel meghaladta az 510 milliárd EUR-t, amelynek 86 %-a csak négy tagállamban (Belgium, Franciaország, Luxemburg és Németország) összpontosult. Úgy tűnik, hogy a harmadik országbeli fióktelepek egyre nagyobb szerepet játszanak a tagállamok banki piacaihoz való hozzáférésben, mivel az ilyen fióktelepek teljes száma 14-gyel nőtt, az eszközállományuk összege pedig 2019-hez képest 2020-ban 120,5 milliárd EUR-val volt magasabb. Forrás: Az EBH jelentése a harmadik országbeli fióktelepekről (HOF) Míg a harmadik országbeli fióktelepek többsége (106-ból 70) 3 milliárd EUR-nál kisebb eszközállománnyal rendelkezett, addig az eszközállomány két fióktelep esetében meghaladta a 30 milliárd EUR-t, további 14 fióktelep esetében pedig 10 milliárd EUR és 30 milliárd EUR között volt (az előző év azonos napján ez utóbbi kategóriába 6 fióktelep tartozott). 2020. december 31-én az EU-ban letelepedett harmadik országbeli fióktelepek 23 országból származnak, a legtöbbjük Kínából (18), az Egyesült Királyságból (15), Iránból (10), az USA-ból (9) és Libanonból (9). Több harmadik országbeli (23) csoport egynél több tagállamban is rendelkezik fiókteleppel. Emellett e harmadik országbeli csoportok néhányan egy vagy több leányvállalattal is rendelkeznek az EU-ban. Például 14 harmadik országbeli csoport ugyanabban a tagállamban fiókteleppel és leányvállalattal is rendelkezik. Ezek közül 9 harmadik országbeli csoportnak van egy leányvállalata és kettő vagy több fióktelepe az EU-ban. Két harmadik országbeli csoport jelenléte kettős, mivel egynél több tagállamban van fióktelepók és leányvállalatuk. Az EU-ban működő 15 legnagyobb harmadik országbeli csoport az uniós eszközeik több mint ¾-ét fióktelepeken keresztül birtokolja. A harmadik országbeli fióktelepek uniós jelenlétének hatását a következő két mérőszámmal lehet mérni: (a)a harmadik országbeli fióktelepek tagállamonkénti összesített teljes eszközértékének a nemzeti bankrendszer méretéhez viszonyított aránya 2019. december 31-én. Ez az arány 7 tagállamban 1 % alatt van, 6 tagállamban 1–10 % közötti, 1 tagállamban pedig 25 % -ot meghaladó;

(b)a harmadik országbeli fióktelepek tagállamonkénti összesített teljes eszközértékének a nemzeti GDP-hez viszonyított aránya 2019. december 31-én. Ez az arány 7 tagállamban 1 % alatt van, 6 tagállamban 1–10 % közötti, 1 tagállamban pedig 25 % -ot meghaladó. Ami az üzleti modelleket illeti, és a rendelkezésre álló információk alapján 50 harmadik országbeli fióktelep univerzális bankként, 48 pedig csak vállalati bankként működik. Csak 4 harmadik országbeli fióktelep működik lakossági bankként. Jelenlegi kihívások Amint az előző szakaszból is kiderül, a harmadik országbeli fióktelepek hatása az EU-ban már most is rendkívül jelentős. A harmadik országbeli fióktelepek különböző esetekben együttesen nagyon jelentős vagyonnal rendelkeznek a letelepedésük helye szerinti tagállam GDP-jéhez és ugyanazon tagállam bankszektorának méretéhez viszonyítva. Egyes harmadik országbeli fióktelepek eszközállományának nagysága meghaladja azt a küszöbértéket, amely alapján e fióktelepek az egységes felügyeleti mechanizmus keretében az Európai Központi Bank (EKB) közvetlen felügyelete alá tartozó jelentős intézménynek minősülnek. A harmadik országbeli fióktelepek azonban nem tartoznak sem az egységes felügyeleti mechanizmus, sem a tőkekövetelmény-irányelvben meghatározott felügyeleti követelmények hatálya alá, mivel nem az említett irányelv III. címének 1. fejezete alapján engedélyezett hitelintézetek. Fentiekre tekintettel a harmadik országbeli fióktelepek uniós banki szolgáltatások nyújtása céljából történő létrehozása alapvetően a nemzeti jogszabályok hatálya alá tartozik, mivel a közelmúltban csak a rájuk vonatkozó magas szintű tájékoztatási kötelezettségeket harmonizálták a CRDV keretében. Ez vegyes szabályozási környezetet teremt, amely az egyes tagállamokban eltérő követelményeket támaszt a harmadik országbeli fióktelepekkel szemben, és jelentős kihívások elé állítja az illetékes hatóságokat az említett fióktelepek EU-ban folytatott tevékenységeiből eredő kockázatok megfelelő nyomon követése terén. Például: (a)tekintettel a harmadik országbeli fióktelepekre vonatkozó közös prudenciális vagy irányítási szabályozási keret teljes hiányára, egyes tagállamokban csak korlátozott követelmények vonatkoznak e fióktelepek egy részére; (b)a jelenlegi uniós szintű felügyeleti együttműködési mechanizmusok nem érintik a harmadik országbeli fióktelepeket, ami holttereket hoz létre, mivel az említett fióktelepek olyan kockázatokat idéznek elő, amelyek korlátozás nélkül átgyűrűzhetnek a csoporthoz tartozó többi vállalkozásra vagy a piacra. Mivel például az illetékes hatóságok nem kötelesek átfogó információkat cserélni a harmadik országbeli fióktelepekről, az egyik tagállam harmadik országbeli csoportot felügyelő hatóságai nem rendelkeznek elegendő információval az ugyanazon csoport másik tagállamban található fióktelepeiről, és ugyanígy nem rendelkeznek megfelelő eszközökkel az említett átgyűrűző kockázatok kezelésére; (c)több harmadik országbeli csoport a leányvállalatok és fióktelepek együttesén keresztül összetett jogi struktúrában működik, vagy a nyújtott szolgáltatásoktól függően az uniós tevékenységét határokon átnyúló műveletek keretében végzi. Az ilyen összetett struktúrák – tekintettel a rájuk vonatkozó eltérő és szerteágazó követelményekre – átláthatatlanok és az illetékes hatóságok által nagyon nehezen felügyelhetők. Például az igazgatósági tagok kettős tisztsége összeférhetetlenséghez vezethet, míg a rugalmas könyvelés és számvitel következtében a kockázatok egyik szervezetről a másikra helyeződhetnek át; (d)míg a harmadik országbeli fióktelepek csak a letelepedésük szerinti tagállamokban nyújthatnak szolgáltatásokat, az e követelménynek való megfelelés érvényesítése nemcsak nehéz, hanem a jelenlegi keretben – a pénzügyi szolgáltatások digitalizációjának terjedésével – szinte lehetetlenné is válik. A harmadik országbeli fióktelepekkel kapcsolatban szabályozási arbitrázzsal kapcsolatos aggályok is felmerülnek. Amennyiben a letelepedés helye szerinti tagállam kevésbé szigorú prudenciális normákat ír elő, a fióktelepek révén a harmadik országbeli csoportokra az uniós banki követelményeknél enyhébb követelmények vonatkozhatnak, amennyiben az adott harmadik országban lévő központi irodájuk kevésbé szigorú prudenciális vagy felügyeleti standardok hatálya alá tartozik. A harmadik országbeli fióktelepekre vonatkozó harmonizált keretrendszer Tekintettel a harmadik országbeli fióktelepek már most is jelentős uniós bankpiaci lábnyomára, valamint a jelenleg rájuk vonatkozó eltérő és szerteágazó prudenciális és felügyeleti követelményekre, egyértelműen fennáll az EU pénzügyi stabilitását és piaci integritását veszélyeztető kockázat, valamint a szabályozási arbitrázs lehetősége is, amely kockázatokat a harmadik országbeli fióktelepekre vonatkozó új, harmonizált keretrendszerben kell kezelni. Bár a jelenlegi helyzet fenntartása nem kívánatos megoldás, a harmadik országbeli fióktelepek tekintetében aránytalan lehet ugyanazoknak a teljes körű prudenciális és felügyeleti követelményeknek az előírása, amelyek a tőkekövetelmény-irányelv és a tőkekövetelmény-rendelet értelmében a hitelintézetekre alkalmazandók, mivel egy ilyen előírás nem venné megfelelően figyelembe az említett fióktelepeknek az Unióban központi irodával rendelkező hitelintézetekkel szembeni sajátosságait, és jelentős káros hatást gyakorolna rájuk. Ehelyett megfelelőbb megoldás lenne egy olyan minimális harmonizációs követelményrendszer létrehozása, amely a tagállamok jelenleg hatályos nemzeti kereteire épül, és az egész Unióban érvényes minimumszabályokat és konzisztens követelményeket garantál. Ez a keret biztosítaná a szükséges egyértelműséget, kiszámíthatóságot és átláthatóságot azon harmadik országbeli vállalkozások számára, amelyek egy vagy több tagállamban fióktelepeken keresztül kívánnak banki szolgáltatásokat nyújtani. Emellett összehangolná a harmadik országbeli fióktelepekre vonatkozó uniós követelményeket és az elterjedt nemzetközi gyakorlati megoldásokat, amennyiben számos harmadik ország hasonló vagy egyenértékű követelményeket alkalmaz a külföldi bankok területükön működő fióktelepeire. Ezért a tőkekövetelmény-irányelv módosított VI. címe a következőkre vonatkozóan is rendelkezik: (a)engedély: A harmadik országbeli fióktelepek létrehozására külön engedélyezési eljárás és minimumkövetelmények vonatkoznak. E követelmények olyan együttműködési és tájékoztatási szabályokat határoznak meg, amelyek révén a harmadik országbeli fióktelepek tekintetében illetékes hatóságok i. elegendő információ birtokába jutnak a harmadik országban található azon vállalkozásról, amely a fióktelep központi irodájának minősül (a harmadik országbeli fióktelep „központi vállalkozása”), és ii. képesek együttműködni a központi vállalkozás felügyeleti hatóságaival, amennyiben az szükséges vagy releváns az említett fióktelep tagállambeli hatékony felügyelete szempontjából; (b)szabályozási minimumkövetelmények: ezek a követelmények a harmadik országbeli fióktelepek alábbi kötelezettségeit írják elő: i.minimális tőkeellátottság fenntartása, amelynek meghatározása a nagyobb és kockázatosabb fióktelepek (1. osztály) esetében a fióktelep kötelezettségeinek százalékában, kisebb fióktelepek (2. osztály) esetében pedig fix összegben történik; ii.az 1. osztályú fióktelepek esetében az (EU) 2015/61 felhatalmazáson alapuló bizottsági rendeletben a hitelintézetekre vonatkozóan előírt likviditásfedezeti követelménnyel azonos likviditási követelmény teljesítése; iii.belső irányítási és kockázatkezelési követelmények teljesítése, valamint a harmadik országbeli fióktelep által a tagállamban folytatott üzleti tevékenységhez kapcsolódó eszközök és kötelezettségek nyomon követésére szolgáló elszámolási rendszer kialakítása;

(c)beszámolási kötelezettségek: A harmadik országbeli fióktelepek kötelesek rendszeresen jelenteni az illetékes hatóságaiknak i. a tőkekövetelmény-irányelvben és a nemzeti jogban meghatározott követelményeknek való megfelelésükre vonatkozó információkat, valamint ii. a könyveikben szereplő eszközökkel és kötelezettségekkel kapcsolatos pénzügyi információkat; (d)felügyelet: az illetékes hatóságoknak rendszeresen felül kell vizsgálniuk, hogy a harmadik országbeli fióktelepek megfelelnek-e a szabályozási követelményeknek, többek között a pénzmosás elleni küzdelemre vonatkozó előírásoknak, és felügyeleti intézkedéseket kell hozniuk az említett követelményeknek való megfelelés biztosítása vagy helyreállítása érdekében. Az 1. osztályú harmadik országbeli fióktelepek illetékes hatóságainak ki kell terjeszteniük a fióktelepekre az érintett csoport felügyeleti kollégiumának tevékenységét, amennyiben már van ilyen kollégium, vagy eseti kollégiumot kell létrehozniuk az ugyanazon csoport egynél több tagállamban működő 1. osztályú fióktelepei számára. Az arányosság és különösen a kisebb fióktelepek szükségtelen további adminisztratív terheinek elkerülése érdekében a prudenciális követelmények hatóköre és szintje úgy módosul, hogy megkülönböztetésre kerülnek az 1. és 2. osztályú fióktelepek. Az 1. osztályba a nagyobb (vagyis az 5 milliárd EUR vagy azt meghaladó eszközállománnyal rendelkező) fióktelepek, valamint (mérettől függetlenül) a lakossági ügyfelektől betétgyűjtésre jogosult fióktelepek és a „nem minősített” fióktelepek tartoznak. A 2. osztályba tartozik az 1. osztályba nem sorolt összes harmadik országbeli fióktelep. A harmadik országbeli fióktelep akkor tekintendő „minősítettnek”, ha a központi irodája olyan országban található, i) amelyben a bankokra vonatkozó felügyeleti és szabályozási keret, valamint a titoktartási követelmények az Unióban érvényes szabályokkal egyenértékűek, és ii) és amely nem minősül olyan kiemelt kockázatot jelentő harmadik országnak, amelyben a pénzmosás és a terrorizmus finanszírozása elleni küzdelmet szolgáló rendszert stratégiai hiányosságok jellemzik. A tagállamoknak hatáskört kell biztosítaniuk az illetékes hatóságaik számára ahhoz, hogy e hatóságok adott esetben a területükön letelepedett harmadik országbeli fióktelepeket arra kötelezzék, hogy a tőkekövetelmény-irányelvben meghatározott leányintézményi formában történő működés iránti engedélyért folyamodjanak (leányintézményi működéi forma előírása). Ennek a hatáskörnek alkalmazhatónak kell lennie például azokra a fióktelepekre, amelyek a belső piaci szabályokat megsértve kötnek ügyleteket vagy folytatnak üzleti tevékenységet más tagállamokbeli partnerekkel. Emellett ugyanezt a hatáskört kell alkalmazni azokban az esetekben is, amikor egy harmadik országbeli fióktelep kockázatot jelent az érintett tagállam vagy az EU pénzügyi stabilitására nézve, figyelembe véve a tőkekövetelmény-irányelvben meghatározott és a szabályozástechnikai standardokban részletesebben kifejtett bizonyos rendszerszintű kockázati mutatókat. Amennyiben valamely harmadik országbeli fióktelep könyveiben a nyilvántartott eszközök értéke legalább 30 milliárd EUR, az illetékes hatóságoknak rendszeresen értékelniük kell, hogy az adott fióktelep az adott tagállam és az EU pénzügyi stabilitására nézve jelent-e a tőkekövetelmény-rendeletben és a tőkekövetelmény-irányelvben „rendszerszintűként” meghatározott intézményekhez hasonló szintű kockázatot (a rendszerszintű jelentőség értékelése). A 30 milliárd EUR küszöbértéket az ugyanazon harmadik országbeli csoporthoz tartozó összes fióktelep által az EU-ban (függetlenül attól, hogy egyetlen vagy több tagállamban) könyvelt eszközök figyelembevételével kell kiszámítani, és három egymást követő év átlagaként vagy 5 egymást követő év alatt legalább három évig elért abszolút minimális küszöbértékként kell mérni. A rendszerszintű jelentőség értékelése céljából az illetékes hatóságoknak figyelembe kell venniük az előző bekezdésben említett rendszerkockázati mutatókat. Amennyiben e mutatók alapján az illetékes hatóságok arra a következtetésre jutnak, hogy az érintett harmadik országbeli fióktelepek rendszerszintű jelentőségűek, úgy arra kötelezhetik az ilyen fióktelepeket, hogy a banki tevékenységük adott tagállamban és az EU-ban történő további folytatása feltételeként a tőkekövetelmény-irányelvben meghatározott leányintézményi formában történő működés iránti engedélyért folyamodjanak (a leányintézményi működési forma követelménye). Alternatív megoldásként az illetékes hatóságok dönthetnek úgy, hogy i. a harmadik országbeli fióktelepeket tevékenységeik vagy eszközeik oly módon történő átstrukturálására kötelezik, hogy e fióktelepek már ne feleljenek meg a rendszerszintű jelentőség kritériumainak vagy ne legyen rájuk érvényes a 30 milliárd EUR küszöbérték (átstrukturálás követelménye); vagy ii. további, a 2. pillérbe tartozó követelményeket írnak elő a harmadik országbeli csoport EU-ban működő fióktelepei és leányintézményei számára (pl. további tőke-, likviditási, jelentéstételi vagy közzétételi követelmények), amennyiben a 2. pillér szerinti követelmények megfelelőek és elégségesek a pénzügyi stabilitást fenyegető potenciális kockázatok csökkentésére (2. pillér szerinti követelmények). Az illetékes hatóságok csak akkor dönthetnek úgy, hogy a harmadik országbeli fióktelepek számára a fenti követelmények egyikét sem írják elő, ha igazolni tudják, hogy az ilyen fióktelepek által a pénzügyi stabilitásra és a piaci integritásra jelentett kockázatok e követelmények nélkül sem növekednek jelentősen (halasztásról szóló határozat). Az illetékes hatóságoknak a határozat meghozatalának időpontjától számított egy éven belül újra kell értékelniük a halasztásra vonatkozó döntésüket. Az EU-ban fióktelepekkel és leányvállalatokkal rendelkező harmadik országbeli csoporthoz tartozó fióktelepek rendszerszintű jelentőségének értékelésekor a vezető szerepet betöltő intézmény i. Unión belüli érintett csoport összevont felügyeletét ellátó hatóság, amennyiben a tőkekövetelmény-irányelv 111. cikke alkalmazandó; ii. az az illetékes hatóság, amely az említett cikkel összhangban az Unión belüli csoport összevont felügyeletét ellátó hatóság lenne, ha a fióktelepek leányintézménynek minősülnének; vagy iii. az EBH, amennyiben a vezető illetékes hatóság nem kezdte meg az értékelést, vagy az összevont felügyeletet valószínűleg ellátó hatóságot három hónapon belül nem határozták meg. A vezető illetékes hatóságnak és az ugyanazon harmadik országbeli csoport fióktelepeinek és leányvállalatainak felügyeletéért felelős illetékes hatóságoknak együttesen kell meghozniuk azt a döntést, hogy a fent említett követelmények bármelyikét előírják-e a rendszerszinten jelentősnek minősített fióktelepekkel szemben, vagy halasztják az ilyen követelmények előírását. Továbbá a harmadik országbeli fióktelepekre vonatkozó új keret nem törli el és nem akadályozza meg a tagállamok jelenlegi mérlegelési jogát annak általános érvényű előírására vonatkozóan, hogy az adott tagállam területén egyes harmadik országokban letelepedett vállalkozások csak a tőkekövetelmény-irányelv III. címének 1. fejezetével összhangban engedélyezett leányvállalatokon keresztül folytathatnak banki tevékenységet. Az új keret hatása A javasolt új keret értelmében a jelenleg az EU-ban működő harmadik országbeli fióktelepeket újra engedélyezni kell. Az engedélyezéssel és a folyamatban lévő művelettel kapcsolatos megfelelési és átmeneti költségeket azonban jelentősen csökkentenék a következő körülmények: (a)a harmadik országbeli fióktelepeknek az irányelv 18 hónapos átültetési időszakát követően 12 hónapos átmeneti időszak áll rendelkezésre az engedély megszerzésére, és ezért az átmeneti költségeket ezen időszakra eloszthatják; (b)az engedélyezési és prudenciális követelmények nagyrészt a különböző tagállamok hatályos nemzeti előírásain alapulnak, és mivel az új keret ezekhez nagyon hasonló követelményeket tartalmaz, a fióktelepeknek csak korlátozott alkalmazkodási költségekkel kell számolniuk; (c)a 2020. december 31-i adatok alapján a különböző tagállamokban működési engedéllyel rendelkező 106 harmadik országbeli fióktelep közül legfeljebb 40 minősült volna 2. osztályúnak, és így erre a 40 fióktelepre az új keret alapján viszonylag kevésbé szigorú prudenciális és jelentéstételi követelmények vonatkoznának; (d)ugyanezen adatok alapján és ugyanezen időpontban csak 3 fióktelep nyilvántartott eszközállományának értéke haladta meg a 30 milliárd EUR-t, és így csak ezekre vonatkozna a rendszerszintű jelentőség értékelése. Bár az új adatszolgáltatási követelményeknek való megfelelés érdekében a harmadik országbeli fióktelepekre többletköltségek hárulhatnak, ezek a pénzügyi stabilitás és a piaci integritás fokozottabb védelmére irányuló célkitűzés teljesítése érdekében indokoltak lennének. A közigazgatási szankciórendszer felülvizsgálata A kényszerítő bírság új végrehajtási eszközként kerül bevezetésre, amelynek célja annak biztosítása, hogy a hitelintézetek gyorsan megfeleljenek a prudenciális szabályoknak. Emellett egyértelmű különbséget tesznek a kényszerítő bírságok és a közigazgatási szankciók között. A közigazgatási szankciókkal és bírságokkal sújtandó jogsértések listája kiegészül a tőkekövetelmény-irányelv 67. cikke szerinti szankcionálható jogsértések listájából jelenleg hiányzó prudenciális követelményekkel. A tőkekövetelmény-irányelv módosuló 66. és 67. cikke pontosítja a „teljes éves nettó árbevétel” fogalmát, és azt a tőkekövetelmény-rendelet új 314. cikkében szereplő üzleti mutatóra való hivatkozással határozza meg. A szankcionálási hatáskörök terén az egyenlő feltételek biztosítása érdekében a tagállamoknak a tőkekövetelmény-irányelvet és a tőkekövetelmény-rendeletet átültető nemzeti rendelkezések megsértése esetén közigazgatási szankciókat, kényszerítő bírságokat és egyéb közigazgatási intézkedéseket kell előírniuk. Emellett eljárási biztosítékok garantálják a szankciók hatékony alkalmazását, különösen abban az esetben, ha ugyanazon jogsértésre közigazgatási és büntetőjogi szankciók is vonatkoznak. E célból a tőkekövetelmény-irányelv módosuló 70. cikke előírja, hogy amennyiben ugyanazon jogsértéssel kapcsolatban büntető- és közigazgatási eljárásokra, illetve szankciókra is sor kerül, úgy a tagállamok határozzák meg az illetékes hatóságok és az igazságügyi hatóságok közötti együttműködés szabályait. E szabályok célja, hogy a kétszeres eljárás alá vont természetes vagy jogi személyek számára megfelelő szintű védelmet biztosítsanak a „ne bis in idem elvével” összhangban. A 2. pillér követelményeinek felülvizsgálata A szabályozási keret belső koherenciájának fokozása érdekében a CRD V összehangolta a bankok által a 2. pillér szerinti tőkekövetelmény teljesítéséhez szükséges szavatoló tőke jellegét az 1. pillér szerinti tőkekövetelményben minimális szabályként előírt tőkeösszetétellel. A tőkekövetelmény-irányelv 104a. cikkének (4) bekezdésében meghatározott általános szabálytól eltérve a felügyeleti hatóságok eseti alapon dönthetnek úgy, hogy a 2. pillér szerinti tőkekövetelmények meghatározásakor az alapvető tőke vagy az elsődleges alapvető tőke arányának magasabb szintjét írják elő. Ezt az új eljárást csak a közelmúltban, a Covid19-válság során vezették be. Bár az említett közelmúltbeli összehangolásról még túl korai lenne átfogó következtetéseket levonni, az első felülvizsgálat megerősítette a minimum (1. pillér) és a kiegészítő (2. pillér) tőkekövetelmények konzisztens, standard összetételének hasznosságát.

A tőkepadló bevezetését kísérő kiigazítások A tőkepadlónak a tőkekövetelmény-rendelet 92. cikkében meghatározott teljes kockázati kitettségérték (TREA) kiszámítása során történő bevezetése hatással lesz a tőkekövetelmény-irányelvben meghatározott azon szavatolótőke-követelményekre, amelyek kiszámítása a TREA-tól függ. Ezek a követelmények a tőkefenntartási pufferre (CCB), az anticiklikus tőkepufferre, a globálisan rendszerszinten jelentős és egyéb rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozó tőkepufferre, a rendszerkockázati tőkepufferre (SyRB) és az intézményspecifikus 2. pillér szerinti követelményre (P2R) vonatkoznak, ez utóbbi esetben akkor, ha azt az illetékes hatóság által alkalmazott módszer alapján kezdettől fogva a TREA százalékában határozzák meg. E követelmények közül kettő, nevezetesen a P2R és az SyRB alkalmazható a tőkepadló által kezelt kockázatokhoz hasonló jellegű kockázatok kezelésére. Következésképpen fennáll annak a lehetősége, hogy a tőkepadló alkalmazásának megkezdésével bizonyos kockázatokat (pl. modellkockázat) kétszer is figyelembe lehetne venni. Ezt el kell kerülni. Az EBH-nak a Bázel III véglegesítésre vonatkozó tanácsa külön ajánlást tartalmaz erre a kérdésre vonatkozóan, és általában felszólítja az illetékes és kijelölt hatóságokat, hogy a tőkepadló alkalmazásának megkezdését követően vizsgálják felül a P2R, illetve az SyRB szintjének megfelelőségét. A fentiek fényében a javaslat úgy módosítja a tőkekövetelmény-irányelvnek a P2R-re, illetve az SyRB-re vonatkozó szabályokat meghatározó 104a. és 133. cikkét, hogy olyan biztosítékokat vezet be, amelyek célja a P2R és az SyRB követelmény indokolatlan növekedésének megakadályozása azt követően, hogy az intézményre nézve a tőkepadló alkalmazása kötelezővé válik: ·a P2R-re és az SyRB-re vonatkozó követelmény „befagyasztásra kerül” annak érdekében az e két követelmény alapján előírt szavatoló tőke összege ne növekedjen automatikusan (más néven aritmetikusan). Ezt a biztosítékot az indokolja, hogy a kockázattal súlyozott eszközérték kizárólag amiatti növekedése, hogy a tőkepadló alkalmazása az intézmény számára kötelezővé vált, pusztán számtani jellegű, és nem tükrözi a kockázatok olyan tényleges növekedését, amely indokolná, hogy az intézmény tőkét emeljen, ·az intézmény illetékes hatóságának a P2R kalibrálását, az illetékes, illetve adott esetben a kijelölt hatóságnak pedig az SyRB-követelmény kalibrálását kell felülvizsgálnia annak megállapítása érdekében, hogy a kockázat kétszeresen kerül-e figyelembevételre, és ha igen, úgy e kettősség elkerülése érdekében újra meg kell kalibrálnia ezeket a követelményeket, ·a két követelmény a vonatkozó felülvizsgálatok lezárásáig és a követelmények megfelelő kalibrálására vonatkozó határozatok meghozataláig befagyasztva marad. A tőkekövetelmény-irányelv módosuló 104a. és 133. cikke azt is egyértelművé teszi, hogy a P2R és az SyRB-követelmény nem használható fel a tőkepadló által már teljes mértékben fedezett kockázatok fedezésére. Végül a módosuló 131. cikk előírja, hogy az illetékes vagy adott esetben a kijelölt hatóságoknak azoknál az egyéb rendszerszinten jelentős intézményeknél, amelyek számára a tőkepadló alkalmazása kötelező, felül kell vizsgálniuk az egyéb rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozó tőkepuffer-követelmény kalibrálását, hogy a kalibrálás továbbra is megfelelő maradjon. Tájékoztatás A 106. cikk módosítása lehetővé teszi, hogy a tagállamok olyan hatáskört biztosítsanak a felügyeleti hatóságok számára, amelynek alapján e hatóságok előírhatják, hogy az intézmények meghatározott határidőn belül információkat nyújtsanak be az EBH számára. Ez a tőkekövetelmény-rendelet 433. és 434. cikkének módosításait követi, amelyek előírják, hogy az EBH központosítsa az intézmények által szolgáltatott információk közzétételét. Emellett a javaslat értelmében a felügyeleti hatóságok lehetővé tehetik, hogy az intézmények az információkat az EBH honlapján kívül más médiákban és kiadványokban is közzétegyék. Ez összhangban van a tőkekövetelmény-rendelet javasolt módosításával, amely szerint a központosított EBH-közzététel mellett az intézményeknek továbbra is lehetőségük van az egyéb módokon történő tájékoztatásra is. A szavatolótőke-követelmény kiszámításához alkalmazott módszerek felügyeleti összevetése A 78. cikk módosítása értelmében a felügyeleti összevetés hatálya alá tartozó módszerek a szavatolótőke-követelmények kiszámítására szolgáló módszerek két típusával egészülnek ki: (a)a várható hitelkockázati veszteségek kiszámításához használt modellezési módszerek mind az IFRS 9 nemzetközi pénzügyi beszámolási standard, mind pedig a nemzeti számviteli standardok alapján; valamint (b)a piaci kockázatra vonatkozóan a tőkekövetelmény-rendelet harmadik része IV. címének 1a. fejezetében meghatározott alternatív sztenderd módszer, mivel az intézmények e módszer alapján modellezhetnek bizonyos paramétereket. Mivel a várható hitelkockázati veszteségek kiszámításához használt módszereket a tőkekövetelmény-rendelet harmadik része II. címének 2. fejezetében meghatározott, hitelkockázatra vonatkozó sztenderd módszerrel dolgozó intézmények is alkalmazhatják, a felügyeleti összevetés hatálya az említett intézményekre is kiterjed. Az EBH-nak azonban az arányosság elvének figyelembevételével kell eldöntenie, hogy a felügyeleti összevetést ezen intézmények közül melyekre alkalmazza. A 78. cikk módosítása lehetővé teszi továbbá, hogy a felügyeleti összevetésre ne évente, hanem csak kétévente kerüljön sor, elismerve azt a tényt, hogy bizonyos számú vizsgálatot követően valószínűleg a ritkábban elvégzett vizsgálat is elegendő lesz az intézmények által alkalmazott módszerek eredményeinek nyomon követésére. Ez csökkenteni fogja a vizsgált módszereket alkalmazó intézmények adminisztratív terheit is. 2021/0341 (COD) Javaslat AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS IRÁNYELVE

a 2013/36/EU irányelvnek a felügyeleti hatáskörök, a szankciók, a harmadik országbeli fióktelepek, valamint a környezeti, társadalmi és irányítási kockázatok tekintetében történő módosításáról és a 2014/59/EU irányelv módosításáról

(EGT-vonatkozású szöveg) AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA, tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 53. cikke (1) bekezdésére, tekintettel az Európai Bizottság javaslatára, a jogalkotási aktus tervezete nemzeti parlamenteknek való megküldését követően, tekintettel az Európai Központi Bank véleményére, tekintettel az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére, rendes jogalkotási eljárás keretében, mivel: (1)Az illetékes hatóságoknak, azok személyzetének és irányító testületeik tagjainak függetlennek kell lenniük a politikai és gazdasági befolyástól. Az összeférhetetlenség kockázata aláássa az uniós pénzügyi rendszer integritását, és veszélyezteti az integrált bank- és tőkepiaci unió célját. A 2013/36/EU irányelvnek részletesebb rendelkezéseket kell tartalmaznia a tagállamok számára annak biztosítása érdekében, hogy az illetékes hatóságok – beleértve személyzetüket és a vezetőiket – függetlenül és objektíven járjanak el. Ezzel összefüggésben az összeférhetetlenség megelőzése érdekében minimumkövetelményeket kell megállapítani. Az Európai Bankhatóságnak (EBH) a nemzetközi bevált gyakorlatok alapján az összeférhetetlenség megelőzéséről szóló iránymutatásokat kell kiadnia az illetékes hatóságok számára. (2)Az illetékes hatóságoknak rendelkezniük kell az ahhoz szükséges hatáskörrel, hogy visszavonják a hitelintézetnek adott engedélyt, ha a hitelintézetet fizetésképtelenné vagy valószínűleg fizetésképtelenné nyilvánították, és ezzel egyidejűleg nem felel meg a 2014/59/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvben vagy a 806/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletben meghatározott egyéb szanálási feltételeknek. Ilyen helyzetben a hitelintézetet az alkalmazandó nemzeti fizetésképtelenségi eljárásnak megfelelően vagy a nemzeti jog által ezen intézmények számára előírt más típusú eljárások keretében kell felszámolni, és ezért meg kell szüntetnie azokat a tevékenységeket, amelyekre az engedélyt megadták. (3)Az Unióban a banki szolgáltatások nyújtásának feltétele, hogy a hitelintézet már rendelkezzen banki tevékenységi engedéllyel, továbbá jogi személyen vagy fióktelepen keresztül fizikailag jelen legyen az Unió területén. A hitelintézetek csak ily módon vonhatók olyan hatékony prudenciális szabályozás és felügyelet hatálya alá, amely szükséges a csőd kockázatának minimalizálásához, és – ha a csőd bekövetkezik – a csőd kezeléséhez annak érdekében, hogy az ne terjedjen rendezetlenül tovább, és ne vezessen a pénzügyi rendszer összeomlásához (átterjedési kockázat pl. bankostrom vagy a felelőtlen hitelezés által kiváltott bankcsőd miatt). Ha az Unióban ilyen fizikai jelenlét nélkül nyújtanának banki szolgáltatásokat, akkor a hitelintézetek aktív részvételével jellemezhető pénzügyi piacokon nagyobb mértékben és gyakrabban fordulnának elő az Unió prudenciális szabályozásának és felügyeletének hatálya alá nem tartozó kockázati szegmensek, ami végső soron veszélyeztetheti az Unió vagy egyes tagállamai pénzügyi stabilitását. A 2008–2009-es pénzügyi válság a legújabb történelmi példa arra, hogy kis piaci szegmensek is milyen jelentős fenyegetést jelenthetnek az Unió és tagállamai pénzügyi stabilitására nézve, ha nem tartoznak a prudenciális szabályozás és felügyelet hatálya alá. Ezért az uniós jogban kifejezetten elő kell írni, hogy a harmadik országban letelepedett és az Unióban banki szolgáltatásokat nyújtani kívánó vállalkozásoknak legalább fióktelepet kell létrehozniuk valamely tagállamban, és az ilyen fióktelepet az uniós jogszabályokkal összhangban engedélyezni kell, kivéve, ha a vállalkozás leányvállalaton keresztül kíván banki szolgáltatásokat nyújtani az Unióban. A fióktelep létrehozására vonatkozó követelmény azonban nem alkalmazandó a fordított ajánlattételre, mivel ebben az esetben az ügyfél kéri a harmadik országbeli vállalkozástól a szolgáltatás nyújtását. (4)A hitelintézetek felügyeleti hatóságainak rendelkezniük kell a feladataik ellátását lehetővé tevő, és a felügyelt szervezetek által végzett különböző műveletekre kiterjedő hatáskörökkel. E célból és az egyenlő versenyfeltételek jobb érvényesítése érdekében a felügyeleti szervek felügyeleti hatáskörének ki kell terjednie a felügyelt szervezetek által végezhető jelentős műveletekre. Ezért az Európai Központi Bankot és az illetékes nemzeti hatóságokat értesíteni kell abban az esetben, ha egy felügyelt szervezet által végrehajtott jelentős művelet – ideértve a felügyelt szervezetek által pénzügyi vagy nem pénzügyi szervezetekben való jelentős részesedésszerzést, felügyelt szervezetektől vagy felügyelt szervezetek részére történő jelentős vagyonátruházást, valamint a felügyelt szervezeteket érintő egyesüléseket és szétválásokat – aggályokat vet fel a felügyelt szervezet prudenciális profilját vagy esetleges pénzmosási és terrorizmusfinanszírozási tevékenységeit illetően. Ezen túlmenően az EKB-nak és az illetékes nemzeti hatóságoknak ilyen esetekben beavatkozási hatáskörrel kell rendelkezniük. (5)Az egyesülések és szétválások tekintetében az (EU) 2017/1132 irányelv harmonizált szabályokat és eljárásokat állapít meg, különösen a tőkeegyesítő társaságok határokon átnyúló egyesülésére és szétválására vonatkozóan. Ezért az illetékes hatóságok által lefolytatott, az ezen irányelvben meghatározott értékelési eljárásnak ki kell egészítenie az (EU) 2017/1132 irányelv rendelkezéseit, és nem lehet azokkal ellentétes. Az (EU) 2017/1132 irányelv hatálya alá tartozó, határokon átnyúló egyesülések és szétválások esetében az illetékes felügyeleti hatóság indokolással ellátott véleménye részét kell, hogy képezze annak az értékelésnek, amely az összes vonatkozó feltételnek való megfelelést, valamint az egyesülést megelőző vagy a szétválást megelőző tanúsítványhoz szükséges valamennyi eljárás és alaki követelmény teljesítésének megfelelőségét vizsgálja. Az indokolással ellátott véleményt ezért továbbítani kell egyesülést megelőző vagy szétválást megelőző, az (EU) 2017/1132 irányelv szerinti tanúsítvány kiállításáért felelős kijelölt nemzeti hatóságnak. (6)Az illetékes hatóságok számára előzetes bejelentést kell tenni, hogy az említett jelentős műveletek megkezdése előtt beavatkozhassanak. A bejelentéshez mellékelni kell azokat az információkat, amelyek alapján az illetékes hatóságok a tervezett műveletet prudenciális szempontból, valamint a pénzmosás és a terrorizmus finanszírozása elleni küzdelem tekintetében értékelni tudják. Az illetékes hatóságoknak az összes kért információt tartalmazó bejelentés kézhezvételekor meg kell kezdeniük az értékelést, amelynek idejét – jelentős részesedésszerzés vagy jelentős vagyonátruházás esetén – korlátozni kell. (7)Befolyásoló részesedés megszerzése, illetve jelentős vagyonátruházás esetén az értékelés eredménye alapján az illetékes hatóság a művelet ellenzése mellett is dönthet. Amennyiben az illetékes hatóságok egy adott időszakon belül nem ellenzik a műveletet, azt jóváhagyottnak kell tekinteni. (8)Az arányosság biztosítása és az indokolatlan adminisztratív terhek elkerülése érdekében az illetékes hatóságok e további hatáskörei csak a jelentősnek ítélt műveletekre vonatkoznak. Csak az egyesülésre vagy szétválásra irányuló műveleteket kell automatikusan jelentős műveletként kezelni, mivel az újonnan létrehozott szervezet az egyesülésben vagy szétválásban eredetileg részt vevő szervezetekétől várhatóan jelentősen eltérő prudenciális profillal rendelkezik. Továbbá az egyesüléseket vagy a szétválásokat az érintett szervezetek az illetékes hatóságok előzetes kedvező véleményének kézhezvétele előtt nem hajthatják végre. Az egyéb műveleteket (ideértve a részesedésszerzést, valamint a vagyonátruházást), amennyiben azok jelentősnek minősülnek, az illetékes hatóságoknak hallgatólagos jóváhagyási eljárás keretében kell értékelniük. (9)Bizonyos helyzetekben (például, amikor különböző tagállamokban letelepedett szervezetek érintettek) a műveletekhez több bejelentésre és különböző illetékes hatóságok általi értékelésre lehet szükség, ami szükségessé teszi e hatóságok hatékony együttműködését. Ezért pontosan meg kell határozni az együttműködési kötelezettségeket, különösen az előzetes kölcsönös bejelentések, a zökkenőmentes információcsere és a koordinált értékelés tekintetében. (10)A hitelintézetben való befolyásoló részesedés megszerzésére vonatkozó rendelkezéseket össze kell hangolni a befolyásoló részesedés intézmény általi megszerzésére vonatkozó rendelkezésekkel abban az esetben, ha ugyanarra a műveletre mindkét értékelést el kell végezni. A helytelenül megfogalmazott rendelkezések miatt ugyanis az illetékes hatóságok által elvégzett értékelések – és végső soron az általuk hozott határozatok – inkonzisztensek lehetnek. Ezért összetett műveletek esetében hasonló mértékben több időt kell biztosítani az illetékes hatóságok számára a bejelentés kézhezvételének visszaigazolásához.

(11)Az EBH-t fel kell hatalmazni arra, hogy szabályozástechnikai standardokat és végrehajtás-technikai standardokat dolgozzon ki e további felügyeleti hatáskörök megfelelő alkalmazási keretének biztosítása érdekében. Az említett szabályozástechnikai és végrehajtás-technikai standardoknak különösen az illetékes hatóságok által beszerzendő információkat, az értékelendő elemeket és – amennyiben egynél több illetékes hatóság érintett – az együttműködés kérdéseit kell meghatározniuk. Ezek a különböző elemek elengedhetetlenek annak biztosításához, hogy egy kellően harmonizált felügyeleti módszertan segítségével a további hatáskörökre vonatkozó rendelkezések hatékonyan, a lehető legkisebb adminisztratív többletteher mellett legyenek végrehajthatók. (12)Alapvető fontosságú, hogy a hitelintézetek, a pénzügyi holding társaságok és a vegyes pénzügyi holding társaságok mind uniós szinten, mind pedig az egyes tagállamok szintjén megfeleljenek a prudenciális követelményeknek, így garantálva a biztonságos és megbízható működésüket, és megőrizve a pénzügyi rendszer stabilitását. Ezért az EKB-nak és az illetékes nemzeti hatóságoknak hatáskörrel kell rendelkezniük arra, hogy megfelelő időben, határozott intézkedéseket hozzanak, amennyiben ezek a hitelintézetek, pénzügyi holding társaságok és vegyes pénzügyi holding társaságok, valamint tényleges vezetőik nem tesznek eleget a prudenciális követelményeknek vagy a felügyeleti határozatoknak. (13)A szankcionálási hatáskörök terén az egyenlő feltételek biztosítása érdekében a tagállamok számára elő kell írni, hogy hatékony, arányos és visszatartó erejű közigazgatási szankciókkal, kényszerítő bírságokkal és egyéb közigazgatási intézkedésekkel szankcionálják az ezen irányelvet átültető nemzeti rendelkezések és az 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet megsértését. A tagállamok különösen akkor szabhatnak ki közigazgatási szankciókat, ha az adott jogsértés a nemzeti büntetőjog hatálya alá is tartozik. Ezeknek a közigazgatási szankcióknak, kényszerítő bírságoknak és egyéb közigazgatási intézkedéseknek meg kell felelniük bizonyos minimumkövetelményeknek, ideértve azokat a minimális hatásköröket, amelyekkel az illetékes hatóságoknak a szankciók kiszabhatóságához rendelkezniük kell, azokat a kritériumokat, amelyeket az illetékes hatóságoknak a szankciók alkalmazása során figyelembe kell venniük, a közzétételi követelményeket vagy a közigazgatási szankciók és a kényszerítő bírságok mértékét. A tagállamoknak konkrét szabályokat és hatékony mechanizmusokat kell meghatározniuk a kényszerítő bírságok alkalmazására vonatkozóan. (14)A közigazgatási bírságoknak alkalmasaknak kell lenniük arra, hogy a 2013/36/EU irányelvet átültető nemzeti rendelkezéseket vagy az 575/2013/EU rendeletet megsértő természetes vagy jogi személyeket visszatartsák a jövőbeni azonos vagy hasonló magatartástól. A tagállamoknak hatékony, arányos és visszatartó erejű közigazgatási szankciókat kell előírniuk. Az illetékes hatóságoknak továbbá a közigazgatási szankciók vagy egyéb közigazgatási intézkedések típusának és a közigazgatási bírságok mértékének meghatározásakor figyelembe kell venniük minden olyan korábbi esetleges büntetőjogi szankciót, amelyet az ugyanazon jogsértésért felelős ugyanazon természetes vagy jogi személyre kiszabtak. Így biztosítható, hogy a közigazgatási és büntetőeljárások halmozódása esetén a büntető célú szankciók és egyéb közigazgatási intézkedések súlyossága arra a szintre korlátozódjon, ami az adott jogsértés súlyosságának figyelembevételével indokolt. E célból az ugyanazon jogsértésért felelős ugyanazon személyekkel szembeni közigazgatási és büntetőeljárások halmozódása esetén elengedhetetlen az illetékes hatóságok és az igazságügyi hatóságok közötti fokozott együttműködés. A tagállamoknak az ilyen együttműködést megkönnyítő egyedi szabályokat és mechanizmusokat kell kidolgozniuk. (15)Az illetékes hatóságok számára lehetővé kell tenni, hogy ugyanazon cselekményért vagy mulasztásért felelős ugyanazon természetes vagy jogi személyre közigazgatási szankciókat szabjanak ki. Az ugyanazon jogsértésre vonatkozó eljárások és szankciók halmozását azonban csak különböző közérdekű célokkal összefüggésben szabad lehetővé tenni. A tagállamoknak a közigazgatási és a büntetőeljárások megfelelő koordinálását biztosító szabályokat kell megállapítaniuk. Ezeknek a szabályoknak a különböző célok eléréséhez feltétlenül szükséges mértékűre kell korlátozniuk az ugyanazon jogsértés miatt az érintett természetes vagy jogi személlyel szembeni halmozott szankciók kiszabását. A tagállamoknak továbbá olyan szabályokat kell megállapítaniuk, amelyekkel biztosítható, hogy egyidejűleg lefolytatott több eljárás esetén a kiszabott közigazgatási és büntetőjogi szankciók és egyéb intézkedések súlyossága az érintett jogsértés súlyosságához igazodjon. A tagállamoknak azt is biztosítaniuk kell, hogy az eljárások és az azt követő szankciók megkettőzése megfeleljen a ne bis in idem elvének, és hogy az érintett természetes vagy jogi személy jogai megfelelő védelemben részesüljenek. (16)A jogi személyekre kiszabott közigazgatási pénzbírságokat következetesen kell alkalmazni, különösen a közigazgatási szankciók maximális összegének meghatározása tekintetében, amelynek során figyelembe kell venni az érintett vállalkozás teljes éves nettó árbevételét. A teljes éves nettó árbevételnek a 2013/36/EU irányelvben szereplő jelenlegi meghatározása azonban nem elég kimerítő, továbbá nem kellően egyértelmű és teljes ahhoz, hogy egyenlő feltételeket biztosítson a közigazgatási bírságok alkalmazása során. Ezért a következetlen értelmezések elkerülése érdekében a teljes éves nettó árbevétel jelenlegi meghatározásának több elemét egyértelművé kell tenni. (17)A közigazgatási szankciók mellett az illetékes hatóságokat fel kell hatalmazni arra, hogy kényszerítő bírságot szabjanak ki a hitelintézetekre, a pénzügyi holding társaságokra, a vegyes pénzügyi holding társaságokra és azok tényleges vezetőire a 2013/36/EU irányelv, az 575/2013/EU rendelet vagy az illetékes hatóság által kibocsátott határozat szerinti kötelezettségeik teljesítésének elmulasztása esetén. Ezeket a végrehajtási intézkedéseket az illetékes hatóság valamely előírásának vagy felügyeleti határozatának folytatólagos megsértése esetén kell alkalmazni. Az illetékes hatóságok számára lehetővé kell tenni, hogy az említett végrehajtási intézkedéseket a jogsértő fél előzetes megkeresése, felszólítása vagy figyelmeztetése nélkül rendeljék el. Mivel a kényszerítő bírság célja, hogy a természetes vagy jogi személyeket a folyamatban lévő jogsértés megszüntetésére kényszerítse, a kényszerítő bírság alkalmazása nem lehet akadálya annak, hogy az illetékes hatóságok ugyanazon jogsértés miatt további közigazgatási szankciókat is kiszabjanak. (18)A jogsértésekkel szembeni lehető legszélesebb körű fellépés érdekében és a további jogsértések megelőzése céljából közigazgatási szankciókra, kényszerítő bírságokra és egyéb közigazgatási intézkedésekre van szükség, tekintet nélkül arra, hogy ezek a nemzeti jog szerint közigazgatási szankciónak vagy más közigazgatási intézkedésnek minősülnek-e. A tagállamok számára ezért lehetővé kell tenni, hogy további szankciókat és magasabb összegű közigazgatási bírságokat alkalmazzanak. (19)Az illetékes hatóságoknak arányos és hatékony kényszerítő bírságokat kell kiszabniuk. Ennek megfelelően az illetékes hatóságnak figyelembe kell vennie a kényszerítő bírságnak a jogsértő jogi vagy természetes személy pénzügyi helyzetére gyakorolt lehetséges hatását, és törekednie kell annak elkerülésére, hogy a szankció a jogsértést elkövető jogi vagy természetes személy fizetésképtelenné válásához vezessen, súlyos pénzügyi nehézségeket okozhasson számára, vagy a teljes éves árbevételének aránytalanul nagy százalékarányát képviselje. (20)Amennyiben a tagállam jogrendszere nem teszi lehetővé az ezen irányelvben előírt közigazgatási szankciók alkalmazását, a közigazgatási szankciókra vonatkozó szabályok oly módon alkalmazhatók, hogy a szankciót az illetékes hatóság kezdeményezze és igazságügyi hatóságok szabják ki. Ezért e tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a szabályok és szankciók alkalmazása az illetékes hatóságok által kiszabott közigazgatási szankciókkal azonos hatású legyen. Az ilyen szankciók kiszabásakor az igazságügyi hatóságoknak figyelembe kell venniük a szankciót kezdeményező illetékes hatóság ajánlását. A kiszabott szankcióknak hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük. (21)A 2013/36/EU irányelvet átültető nemzeti rendelkezések és az 575/2013/EU rendelet megsértése esetén alkalmazandó megfelelő szankciók meghatározása érdekében ki kell egészíteni a közigazgatási szankciók, kényszerítő bírságok és egyéb közigazgatási intézkedések hatálya alá tartozó jogsértések jegyzékét. Ezért a 2013/36/EU irányelv 67. cikke szerinti jogsértések jegyzékét módosítani kell. (22)A harmadik országbeli vállalkozások által valamely tagállamban banki szolgáltatások nyújtása céljából létrehozott fióktelepek szabályozása a nemzeti jog hatálya alá tartozik, és azt a 2013/36/EU irányelv csak nagyon korlátozott mértékben harmonizálja. Bár a harmadik országbeli fióktelepek jelentős mértékben jelen vannak az uniós bankpiacokon, jelenleg csak nagyon magas szintű tájékoztatási követelmények vonatkoznak rájuk, uniós szintű prudenciális standardok vagy felügyeleti együttműködési intézkedések azonban nem. A közös prudenciális keret teljes hiánya miatt a harmadik országbeli fióktelepekre különböző prudenciális és hatásköri szintet előíró, eltérő nemzeti követelmények vonatkoznak. Ezenkívül az illetékes hatóságok nem rendelkeznek átfogó információkkal és a szükséges felügyeleti eszközökkel ahhoz, hogy megfelelően nyomon követhessék az egy vagy több tagállamban fióktelepeken és leányvállalatokon keresztül működő harmadik országbeli csoportok által okozott egyedi kockázatokat. Jelenleg nincs rájuk vonatkozó integrált felügyeleti rendszer, és a harmadik országbeli csoport egyes fióktelepeinek felügyeletéért felelős illetékes hatóságok nem köteles információt cserélni az ugyanazon csoporthoz tartozó többi fióktelepet és leányvállalatot felügyelő illetékes hatóságokkal. Ez a széttagolt szabályozási környezet kockázatot jelent az Unió pénzügyi stabilitására és piaci integritására nézve, amit a harmadik országbeli fióktelepekre vonatkozó harmonizált keret létrehozásával kell megfelelően kezelni. Ennek a keretnek az engedélyezésre, a prudenciális előírásokra, a belső irányításra, a felügyeletre és a jelentéstételre vonatkozó közös minimumkövetelményeket kell tartalmaznia. A követelményeknek azokra az előírásokra kell épülniük, amelyeket a tagállamok a területükön működő harmadik országbeli fióktelepekre már alkalmaznak, és figyelembe kell venniük a harmadik országok által a külföldi fióktelepekre alkalmazott hasonló vagy egyenértékű követelményeket is annak érdekében, hogy biztosítsák a tagállamok közötti összhangot, és összehangolják a harmadik országbeli fióktelepekre vonatkozó uniós keretrendszert az e területen érvényesülő nemzetközi gyakorlatokkal. (23)Az arányosság érdekében a harmadik országbeli fióktelepekre vonatkozó követelményeket azokkal a kockázatokkal összefüggésben kell kezelni, amelyeket e fióktelepek az Unió és a tagállamok pénzügyi stabilitására és piaci integritására jelentenek. A harmadik országbeli fióktelepeket ezért vagy 1. osztályba kell sorolni, amennyiben kockázatosabbnak minősülnek, vagy egyéb esetben – amennyiben kis méretűek és nem összetettek, és nem jelentenek jelentős pénzügyi stabilitási kockázatot – a 2. osztályba (összhangban a „kis méretű és nem összetett intézmény”-nek az 575/2013/EU rendeletben szereplő meghatározásával). Ennek megfelelően azokat a harmadik országbeli fióktelepeket, amelyek könyvelt eszközállománya az adott tagállamban legalább 5 000 000 000 EUR, a nagyobb méretük és összetettségük miatt nagyobb kockázatot jelentőnek kell tekinteni, mivel csődjük jelentős zavart okozhat a tagállam bankszolgáltatási piacán vagy bankrendszerében. A lakossági betétek fogadására engedéllyel rendelkező harmadik országbeli fióktelepeket a méretüktől függetlenül szintén kockázatosabbnak kell tekinteni, mivel a csődjük rendkívül kiszolgáltatott betéteseket érintene, és megingathatja a polgárok megtakarításainak védelme terén a tagállami bankrendszer biztonságába és megbízhatóságába vetett bizalmat. Ezért a harmadik országbeli fióktelepek mindkét említett típusát az 1. osztályba kell sorolni. (24)A harmadik országbeli fióktelepeket akkor is az 1. osztályba kell sorolni, ha a központi irodájukként működő harmadik országbeli vállalkozás (a továbbiakban: központi vállalkozás) olyan szabályozás, felügyelet és végrehajtás hatálya alá tartozik, amelyről nem állapították meg, hogy legalább egyenértékű a 2013/36/EU irányelvben és az 575/2013/EU rendeletben előírt szabályokkal, vagy ha az érintett harmadik ország olyan kiemelt kockázatot jelentő harmadik országként van nyilvántartva, amelynek a pénzmosás és a terrorizmusfinanszírozás elleni küzdelmet célzó rendszereit az (EU) 2015/849 európai parlamenti és tanácsi irányelv értelmében stratégiai hiányosságok jellemzik. Az említett harmadik országbeli fióktelepek jelentős kockázatot jelentenek az Unió és a letelepedés helye szerinti tagállam pénzügyi stabilitására nézve, mivel a központi vállalkozásukra alkalmazandó banki szabályozási vagy pénzmosás elleni keretrendszer nem veszi megfelelően figyelembe a fióktelep által a tagállamban folytatott tevékenységekből eredő konkrét kockázatokat, illetve a harmadik országbeli csoportból eredő, a tagállami szerződő feleket érintő kockázatokat, illetve nem teszi lehetővé azok megfelelő nyomon követését. Annak megállapítása céljából, hogy a harmadik ország banki prudenciális és felügyeleti előírásai egyenértékűek-e az uniós előírásokkal, a Bizottság számára lehetővé kell tenni, hogy előírja az EBH számára az 575/2013/EU rendelet 33. cikke szerinti értékelés elvégzését. Az EBH-nak az értékelést szigorú és átlátható módon, megbízható módszertan szerint kell elvégeznie. Ezen túlmenően az EBH-nak konzultálnia kell és szorosan együtt kell működnie a harmadik országok bankszabályozásért felelős felügyeleti hatóságaival és kormányzati szerveivel, valamint adott esetben a magánszektor szereplőivel, törekedve arra, hogy e feleket tisztességes bánásmódban részesítse, és lehetőséget biztosítson számukra a dokumentumok és észrevételek észszerű időkereten belüli benyújtására. Az EBH-nak biztosítania kell továbbá, hogy az 575/2013/EU rendelet 33. cikke szerinti jelentés megfelelő indoklással ellátva, részletesen ismertesse az értékelt kérdéseket, és észszerű időkereten belül elkészüljön. (25)Az illetékes hatóságoknak kifejezett hatáskörrel kell rendelkezniük arra, hogy eseti alapon előírják a harmadik országbeli fióktelepek számára, hogy a 2013/36/EU irányelv III. címének 1. fejezete szerinti engedélyért folyamodjanak, legalább abban az esetben, ha ezek a fióktelepek más tagállamokbeli partnerekkel a belső piaci szabályokat megsértve folytatnak tevékenységet, vagy ha jelentős kockázatot jelentenek az Unió vagy a letelepedési helyük szerinti tagállam pénzügyi stabilitására nézve. Ezen túlmenően az illetékes hatóságok számára elő kell írni annak rendszeres értékelését, hogy a könyveikben legalább 30 000 000 000 EUR értékű eszközt nyilvántartó harmadik országbeli fióktelepek rendszerszintű jelentőséggel bírnak-e. Az ugyanazon harmadik országbeli csoporthoz tartozó harmadik országbeli fióktelepeket együttesen kell rendszeres értékelés alá vonni, akár egyetlen tagállamban, akár Unió-szerte vannak letelepedve. Ebben az értékelésben konkrét kritériumok alapján meg kell vizsgálni, hogy az említett fióktelepek a 2013/36/EU irányelv és az 575/2013/EU rendelet értelmében „rendszerszinten jelentősnek” minősülő intézményekéhez hasonló kockázatot jelentenek-e az Unió vagy annak tagállamai pénzügyi stabilitására nézve. Amennyiben az illetékes hatóságok arra a következtetésre jutnak, hogy a harmadik országbeli fióktelepek rendszerszintű jelentőséggel bírnak, úgy olyan követelményeket kell előírniuk számukra, amelyek alkalmasak a pénzügyi stabilitást fenyegető kockázatok csökkentésére. E célból az illetékes hatóságok számára hatáskört kell biztosítani ahhoz, hogy az ilyen fióktelepeket a banki tevékenységük adott tagállamban vagy az EU-ban történő további folytatása feltételeként arra kötelezzék, hogy a 2013/36/EU irányelvben meghatározott leányintézményi formában történő működés iránti engedélyért folyamodjanak. Ezen túlmenően az illetékes hatóságok számára lehetővé kell tenni, hogy egyéb követelményeket is előírhassanak, különösen azt, hogy a harmadik országbeli fióktelepek – annak érdekében, hogy ne legyenek rendszerszinten jelentősek – alakítsák át az Unión belül kezelt eszközeik vagy az Unióban folytatott tevékenységeik szerkezetét, illetve további tőke