BEVEZETÉS

A jelentés célja

A Bizottság a Bulgária és Románia 2005-ös csatlakozási okmánya VI. és VII. mellékletének (4) bekezdésével összhangban készítette el ezt a jelentést. Miután 2011. június 20-án Románia és Bulgária a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó átmeneti intézkedések további felülvizsgálatát kérte[1] a Tanácstól, e jelentés célja, hogy alapul szolgáljon a Tanács számára a felülvizsgálathoz, amelyet a kérelem kézhezvételétől számított hat hónapon belül el kell végeznie.

A munkavállalók szabad mozgása, mint alapvető szabadság

A személyek szabad mozgása az uniós jog által biztosított alapvető szabadságok egyike. Magában foglalja az uniós állampolgárok azon jogát, hogy munkavállalás céljából más uniós tagállamba szabadon belépjenek, és családtagjaikkal együtt ott tartózkodjanak. A munkavállalók szabad mozgására vonatkozó uniós jog alapján a tagállamok az uniós migráns munkavállalókat és családjaikat a munkavállalással kapcsolatos ügyekben állampolgárságuk alapján közvetlenül vagy közvetett módon nem különböztethetik meg. Az uniós migráns munkavállalók egyenlő elbánásra jogosultak az adókedvezmények és szociális juttatások, a szakszervezeti tagság, a szociális lakáshoz jutás területén, valamint abban, hogy gyermekeik a közoktatásban, gyakorlati képzésben és szakképzésben részesüljenek.

A munkavállalók szabad mozgására vonatkozó átmeneti intézkedések

A 2005-ös csatlakozási okmány lehetővé teszi az EU-25[2] tagállamai számára, hogy átmenetileg korlátozzák a Bulgáriából és Romániából érkező munkavállalók szabad hozzáférését munkaerőpiacaikhoz, amelyet nemzeti jogszabályaiktól tettek függővé. Ami a munkaerőpiachoz való elsődleges hozzáférést illeti, az átmeneti intézkedések által biztosított említett korlátozástól függetlenül, a tagállamoknak mindig előnyben kell részesíteniük a bolgár és román munkavállalókat a nem uniós országból származó munkavállalókkal szemben. Az EU-2 országok munkavállalóira az EU-2 tagállamokban nem vonatkozik korlátozás.

Az összesen hét évig tartó átmeneti időszak három különálló szakaszból áll („2+3+2” képlet). Az egyes szakaszok során különböző feltételek érvényesülnek:

- Az első két évben a Bulgáriából és Romániából érkező munkavállalók hozzáférését a többi tagállamok nemzeti joga szabályozza.

- A tagállamok kiterjeszthetik nemzeti intézkedéseiket egy második, további három éves szakaszra, úgy, hogy erről a Bizottságot az első szakasz végét megelőzően értesítik.

- Azok a tagállamok, amelyek a második szakasz végén fenntartják nemzeti intézkedéseiket, a munkaerő-piacaikat érintő súlyos zavarok vagy annak veszélye esetén, és miután a Bizottságot értesítették, folytathatják az említett intézkedések alkalmazását a csatlakozás időpontját követő hétéves időszak végéig.

Ezenkívül, azon tagállamok számára, amelyek a munkavállalók szabad mozgására vonatkozóan a teljes átmeneti időszak vége előtt felhagytak a nemzeti intézkedések alkalmazásával és az uniós jogot alkalmazzák, egy védzáradék lehetővé teszi, hogy újra korlátozásokat vezessenek be, ha munkaerő-piacaikon komoly zavarok keletkeznek, vagy annak veszélye fenyeget.

Az átmeneti intézkedések, amelyek 2013. december 31-én visszavonhatatlanul véget érnek, csak a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó uniós jog szerinti munkaerő-piaci hozzáférésre vonatkoznak. Amint egy tagállam munkaerőpiacán munkavállalóként jelen lehetnek, az EU-2 országok munkavállalói a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó uniós jog szerinti minden egyéb jog tekintetében teljes mértékben jogosulttá válnak.

Az átmeneti rendelkezések nem érintik az uniós állampolgárok alapvető jogát arra vonatkozóan, hogy az Európai Unió területén szabadon mozogjanak és éljenek, az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSz) 21. cikke alapján. A társadalombiztosítási rendszerek összehangolására vonatkozó uniós jog alkalmazására vonatkozóan nincsenek átmeneti intézkedések.

Az átmeneti intézkedések nem vonatkoznak azokra az önálló vállalkozókra, akik az Európai Unió területén belül indítanak, vagy nyújtanak szolgáltatást, bár Németországnak és Ausztriának jogában áll a határokon átnyúló szolgáltatásnyújtás esetében korlátozásokat alkalmazni bizonyos érzékeny ágazatokban, beleértve a munkavállalók átmeneti kiküldetését is, a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv szerint[3].

A munkaerő-piaci hozzáférésre vonatkozó nemzeti politikák áttekintése

A Bulgáriából érkező munkavállalók az EU-25 tagállamok közül jelenleg 15 országban vállalhatnak szabadon munkát.

Miután Spanyolország a védzáradék alkalmazása mellett döntött, és a Bizottság 2011. augusztus 11-én elfogadta kérelmét, hogy a román munkavállalókkal szemben 2012. december 31-ig újra korlátozásokat vezethessen be[4], a Romániából érkező munkavállalók az EU-25 tagállamok közül jelenleg 14 országban vállalhatnak szabadon munkát.

A munkaerő-piaci hozzáférés tekintetében korlátozásokat fenntartó tagállamok különböző nemzeti intézkedéseket alkalmaznak, amelyek egymástól jogilag eltérő rendszerekhez vezetnek a munkaerő-piaci hozzáférésre vonatkozóan. Egyes tagállamok minden munkavállalást engedélyhez köt, mások egyszerűsített eljárásokat vagy könnyített feltételeket alkalmaznak, például úgy, hogy bizonyos ágazatokban betöltött foglalkozások esetében a munkavállalási engedély követelménye vagy a munkaerő-piaci vizsgálat alól mentesítést adnak[5].

1. táblázat: A munkaerő-piaci hozzáférésre vonatkozó tagállami szakpolitikák

[pic]

Forrás: Foglalkoztatási, Szociális és Esélyegyenlőségi Főigazgatóság (DG EMPL) Megjegyzés: * Bizonyos ágazatokban a kiküldött munkavállalókra is vonatkozó korlátozások

Az átmeneti intézkedések harmadik szakasza

A bolgár és román munkavállalók szabad mozgásának korlátozása elvileg 2011. december 31-én véget ér. A mai napig még korlátozásokat alkalmazó tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy e korlátozásokat 2011. december 31. után is fenntartsák, amennyiben a munkaerő-piacaikon komoly zavarok lépnek fel vagy annak veszélye fenyeget, és erről a Bizottságot 2012. január 1. előtt értesítik.

Amennyiben egy tagállam a határidőn belül értesítést küld, a korlátozások érvényessége meghosszabbodik anélkül, hogy a Bizottság hozzájárulását kellene kérnie. Azonban a munkavállalók szabad mozgásával szemben alkalmazott ideiglenes korlátozásokat lehetővé tévő ideiglenes intézkedések eltérnek az uniós jog egyik alapvető szabadságától. A Bíróság következetesen kitart amellett, hogy az alapvető szabadságoktól való eltéréseket szigorúan kell értelmezni. Szigorúan kell értelmezni azt is, hogy a tagállamok a harmadik szakaszba lépve milyen feltételek mellett korlátozhatják tovább a munkaerő-piaci hozzáférést. Ezért, elismerve ugyan, hogy a munkaerő-piacok igen eltérőek az Európai Unión belül, illetve azt, hogy a munkapiacaikat érintő vagy fenyegető komoly zavarokat az egyes tagállamok határozzák meg, a Bizottság elvárja a tagállamoktól, hogy adatokkal és meggyőző érvekkel támasszák alá a hivatkozott munkaerő-piaci zavarok meglétét vagy veszélyét, azon túl, hogy egyszerűen a munkanélküliségi rátára hivatkoznak.

AZ EU-2 ÁLLAMPOLGÁROK EU-N BELÜLI MUNKAVÁLLALÓI MOBILITÁSÁNAK KITERJEDÉSE

Más tagállamokban lakó bolgár és román állampolgárok

A rendelkezésre álló adatok hiányosságai miatt igen nehéz megállapítani a csatlakozás utáni mobilitási áramlások pontos mértékét. Azonban az Európai Unió munkaerő-felméréséből (LFS) származó népességi statisztikák és adatok azt mutatják, hogy 2010 végén, valamennyi korcsoportot beleértve – és munkaerő-piaci helyzetüktől függetlenül – mintegy 2,9 millió bolgár és román állampolgár él az EU-25 országokban[6] (A1. és A2. táblázat[7]), több mint kétszer annyi, mint nem sokkal a csatlakozás előtt (2006 végén 1,4 millió). Ez nettó átlagban számítva 360 000 fős növekedést jelent évente. A folyamat azonban már 2007 január 1. előtt megkezdődött, amikor 2003 és 2006 között nettó átlagban évi 220 000 fővel nőtt a migránsok száma

A két fő célország Olaszország és Spanyolország volt, amelyek együttesen a más tagállamban élő összes bolgár és román állampolgár 70 %-ának adnak otthont (2010 végén). Az összes, más tagállamban élő EU-2 állampolgárok több mint 80 %-át román állampolgárok teszik ki, akik elsősorban Olaszországban (40 %) és Spanyolországban (38 %), ezt követően pedig Németországban (5 %) élnek; míg bolgár állampolgárok elsősorban Spanyolországba (38 %), Németországba (15 %), Görögországba (12 %), Olaszországba (10 %) és az Egyesült Királyságba (7 %) költöznek.

Bár abszolút értelemben az utóbbi időben a beáramlás jelentősnek tűnik, a valamelyik EU-25 tagállamban élő EU-2 országok állampolgárai az EU-25 teljes népességéhez viszonyítva csak a lakosság 0,6 %-át teszik ki 2010 végén, a négy évvel ezelőtti 0,3 %-hoz képest. Ez az arány magasabb Cipruson (4,1 %), illetve Spanyolországban (2,2 %) és Olaszországban (1,8 %).

Az utóbbi időben érkezett[8] lakhelyét megváltoztató keresőképes állampolgárokat nézve (A1. ábra), az EU-2 országok állampolgárainak aránya csak Cipruson (4,3 %), Spanyolországban (1,4 %) és Olaszországban (1,1 %) mondható jelentősnek — bár még ezen országokra is igaz, hogy az EU-n kívüli országokból az utóbbi időben érkezett munkavállalók aránya sokkal magasabb.

Az európai munkaerő-felmérés (LFS) adatai is azt mutatják (A3. táblázat), hogy az utóbbi években Romániából érkezett keresőképes munkavállalók elsősorban Olaszországba és Spanyolországba mentek (mindkét esetben arányuk közel 40 %), kisebb részben az Egyesült Királyságba, Németországban és Franciaországba költöztek (összesen mintegy 12 %). Az utóbbi években lakhelyet változtató bolgár munkavállalók közel egyharmada Spanyolországba ment, ezt követi az Egyesült Királyság, Németország, Olaszország és Görögország (valamennyi esetben 10 % és 15 % között).

Mobilitási áramlás Bulgária és Románia szemszögéből

Az EU-n belül lakóhelyet váltók közül 2010-ben a románok alkotják a valamely másik tagállamban élő keresőképes állampolgárok legnagyobb csoportját (A2. ábra), őket a lengyel állampolgárok követik (20 %). A bolgároké a negyedik, arányát tekintve jóval kisebb (5 %) legnagyobb csoport.

A 2003 és 2010 közötti időszakban a más tagállamban élő EU-2 országokból származó állampolgárok száma 2,1 millió fővel nőtt, amely az EU-2 országok hazai népességének mintegy 7 %-ának felel meg (2003-as mérések alapján), és jóval magasabb, mint az EU-10[9] országokban ugyanezen időszakban mért adat (mintegy 2 %).

Kizárólag a keresőképes népességet nézve, a román állampolgárok kiáramlása más uniós tagállamok irányába a csatlakozás óta a román keresőképes lakosság mintegy 3,1 %-át tette ki (A3. ábra). Bulgáriában ugyanez a mobilitási ráta 2,1 % volt. Ezek a mobilitási arányszámok a 2004 óta eltelt időszakra kivetítve jóval magasabbak (Románia esetében 6,6 %, Bulgária esetében 3,7 %), amely jelzi, hogy az ezen országokból származó munkaerő-mobilitás már 2007 előtt is jelentős mértékű volt. Az LFS adatok alapján az is megállapítható, hogy a más tagállamokban élő EU-2 állampolgárok többsége már a csatlakozás előtt is ott élt (A4. ábra). Vannak továbbá olyan mutatók, amelyek arra utalnak (Holland et al , 2011[10]), hogy a 2007. évi jelentős hullám nem tényleges új beáramlást takar, hanem, legalábbis részben, a már az országban élő migránsok legalizálását tükrözi.

Irányzatok a mobilitási áramlásokban

Az EU-n belüli mobilitás a jelek szerint a gazdaság irányát követi. A 2004 és 2007 közötti időszakot jellemző erős gazdasági növekedés mellett volt a legmagasabb az EU-10 és EU-2 országokból származó beáramlás az EU-15 országok irányába, de ez a tendencia, a gazdasági és pénzügyi válsággal, 2008 után radikálisan megváltozott. Általánosságban elmondható, hogy a recesszió és ennek következtében a munkaerőigény csökkenése lefékezte az EU-10 és EU-2 állampolgárok beáramlását az EU-15 országokba, különösen 2009-ben. Ezzel együtt bizonyos mértékű visszaáramlás indult meg a származási országok irányába, de nagyarányú visszaáramlásra nincs bizonyíték[11], mivel az EU-10 és EU-2 országokból származó munkavállalók jelentős része úgy döntött, hogy a célországban marad (Koehler et al , 2010).

A Bulgáriából és Romániából származó mobilitási áramlás 2007-ben tetőzött, majd 2008-ban és különösen 2009-ben jelentősen visszaesett, végül 2010-ben, a gazdasági körülmények javulásával összhangban ismét emelkedni kezdett. Amíg Olaszország, az Egyesült Királyság, Franciaország és Németország irányába megnőtt az áramlás, a Spanyolországba történő beáramlás csökkent, amely nagyrészt a spanyol munkaerő-piac kedvezőtlen helyzetével magyarázható. 2007 és 2010 között a külföldön élő EU-2 állampolgárok földrajzi megoszlása terén eltolódás volt megfigyelhető: arányuk Olaszországban megnőtt (32 %-ról 37 %-ra), Spanyolországban csökkent (44 %-ról 35 %-ra).

A válság alatt megfigyelhető visszaesés az EU-n belüli mobilitás terén az EU-2 állampolgárok esetében, az EU-10 állampolgárokhoz képest kevésbé volt érezhető (A4. táblázat), mivel az EU-2 országok közelmúltban történt csatlakozása még mindig kihat a munkavállalók mobilitására. Másrészt Bulgáriát és Romániát súlyosan érintette a gazdasági recesszió, és az EU-15 országokhoz képesti bérkülönbség továbbra is erős húzótényezőnek számít (Holland et al , 2011). Azonban, az EU-2 országokból származó mobilitási áramlások a jelek szerint 2007-ben tetőztek, és 2010-ben, az erősödés ellenére, messze elmaradnak a 2006 és 2008 közötti időszakban mért szinttől.

Átmeneti intézkedések és mobilitást befolyásoló tényezők

Az A5. táblázat adatai azt mutatják, hogy a munkaerő-piac korai megnyitása (Finnországban, Svédországban és a legtöbb EU-10 országban) csak nagyon kis mértékben hatott az EU-2 országokból származó beáramlásra. Azokban az országokban, amelyek 2009-ben, az első szakasz végén megnyitották munkaerő-piacaikat, a nettó beáramlás a nyitás után csak nagyon kis mértékű volt (Dánia, Magyarország) vagy a megelőző évekhez képest jelentősen visszaesett (Spanyolország, Görögország, Portugália), ami részben a gazdasági recesszióval magyarázható. Eközben a továbbra is átmeneti intézkedéseket alkalmazó országokba jelentős számú munkavállaló áramlott be 2007 óta. Olaszországban, a fontosabb ágazatokban 2007 óta nem kérnek munkavállalási engedélyt, ami megmagyarázza az EU-2 országaiból származó mobilitás határozott emelkedését.

E példák azt jelzik, hogy az átmeneti intézkedések csak kis mértékben befolyásolták az EU-n belüli mobilitás megoszlását, és hogy a mobilitási áramlásokat egyéb tényezők is befolyásolják; olyanok, mint az általános munkaerőigény, hálózati hatások a meglévő idegen lakosságon vagy nyelven keresztül.

A 2008. évi jelentésben[12] megállapítottak szerint, a munkaerő-piac hozzáférésének korlátozásai mellékhatásként például a be nem jelentett munkaviszony egyre gyakoribb előfordulását eredményezhetik. A korlátozások másik mellékhatásaként a korlátozásokat fenntartó országokban az EU-10 és EU-2 országokból származó és az utóbbi időben lakóhelyet változtató munkavállalók között viszonylag magas az önálló vállalkozók aránya[13]. Végül, a recesszió alatt, az EU-2 országokból származó munkavállalókat, a munkaerő-piaci hozzáférés elvesztésétől való félelem arra ösztönözte, hogy még akkor is inkább a célországban maradjanak, ha munkájukat elvesztették, mintsem hogy elhagyják az országot, és később, amikor a munkaerő-piac majd megerősödik, visszatérjenek.

AZ EU-N BELÜL LAKÓHELYET VÁLTOZTATÓ SZEMÉLYEK Fő TULAJDONSÁGAI

Életkor, nem és végzettség

A más tagállamban élő összes EU-2 állampolgár 85 %-a életkora alapján keresőképes (15–64 éves), szemben az EU-25 teljes népességének átlag 67 %-val. Az EU-2 országokból származó lakóhelyet váltó állampolgárok tehát a helyi lakosságnál nagyobb valószínűséggel életük gazdasági szempontból aktív időszakában vannak. Ezenkívül, az utóbbi években lakóhelyet váltó EU-2 munkavállalók fiatalabbak, mint a küldő és fogadó országok teljes lakossága. Az EU-2 országok lakóhelyet váltó aktív korú munkavállalóinak 62 %-a 35 évesnél fiatalabb, az EU-15 munkavállalói esetében ugyanez az arány 34 % (1. ábra). A nemek szerinti megoszlást illetően, az EU-2 országokból származó aktív korú EU-n belül lakóhelyet váltók között magasabb a nők aránya (50 %), mint a fogadó országok munkaerejénél mért átlag (45 %).

Az 1. ábra azt is jelzi, hogy az utóbbi években az EU-n belül lakóhelyet váltók egyharmada alacsony szakképesítéssel (az EU-10 országokból származó és az utóbbi időben lakóhelyet változtatók esetében ez csupán 18 %), és több mint fele középfokú szakképzettséggel rendelkező munkavállaló (lásd 1. ábra). A magasan képezettek aránya (14 %) jóval alacsonyabb, mint az EU-15 országok munkavállalói esetében (29 %).

1. ábra: Az EU-2/10 országokból származó és az utóbbi időben az EU-15 országokba átköltöző állampolgárok (15–64 éves korcsoport) társadalmi-gazdasági megoszlása, 2010 (változók és csoportok szerinti összes százalékában)

[pic]

Forrás: Eurostat, európai uniós munkaerő-felmérés, éves adatok.

Megjegyzés: Az utóbbi időben lakóhelyet változtatók közé azon személyek tartoznak, akik legfeljebb 7 éve élnek az EU-15 adott fogadó országában. A nemre, életkorra és a végzettség szintjére vonatkozó adatok a 15–64 év közötti aktív lakosságra vonatkoznak, a munkaerő-piaci helyzetre vonatkozó adatok pedig a 15–64 év közötti teljes lakosságra vonatkoznak.

Munkaerő-piaci helyzet

2010-ben az EU-2 országokból származó és az utóbbi időben lakóhelyet változtató állampolgárok foglalkoztatottsági rátája kis mértékben elmarad (63 %) az EU-25 országaiban mért átlagtól (65 %)[14]. A fő célország szerinti bontás azonban azt mutatja, hogy a foglalkoztatottsági ráta jóval magasabb, mint az Olaszországban és az Egyesült Királyságban mért keresőképes lakosság átlaga, közelít a Spanyolországban mért átlaghoz és csak Németországban lényegesen alacsonyabb (A6. ábra). Ezenkívül, az EU-2 országokból származó lakóhelyet változtató állampolgárok inaktivitási aránya jóval alacsonyabb az átlagnál (1. és A6. ábra).

Az említett fő célországokban, foglalkoztatásuk aránya - az EU-10 országokból származó munkavállalók közötti átlaggal összehasonlítva - azt mutatja, hogy az általában kedvezőtlenebb helyzetük (az EU-10 országokból lakóhelyet változtató munkavállalókhoz képest) elsősorban annak köszönhető, hogy az EU-2 országokból érkezett munkavállalók többsége alacsonyabb foglalkoztatási rátával rendelkező országokban (Olaszország, Spanyolország) – lásd A13. ábra - koncentrálódik.

Az EU-2 országok lakóhelyet változtató munkavállalói alkották azt a csoportot, amelyet a gazdasági recesszió a leginkább sújtott (A7. ábra), és akiknél a munkanélküliség szintje nagyon magas. Ez főképp a két legkedveltebb célország egyikének számító Spanyolország általános munkaerő-piaci helyzetével[15], az ilyen munkavállalók jellemzően alacsony végzettségével (A9. ábra), és a válsággal leginkább sújtott ágazatokban, különösen az építőipari ágazatban való elhelyezkedésével magyarázható.

Az EU-2 országokból származó lakhelyet változtató munkavállalók foglalkoztatási aránya magasabb (63 %), mint a küldő országokban mért átlag (59 %), lásd az A5. ábrát.

Foglalkozások és ágazatok

A Bulgáriából és Romániából az utóbbi időben érkező munkavállalók főként (A6. táblázat) az építőiparban (21,2 %)[16], a háztartásokban (17,5 %), illetve szállodákban és éttermekben (14,2 %) dolgoznak. A közigazgatásban, oktatásban, “egészségügyi és szociális munkakörben”, valamint a “szakmai, tudományos és technikai munkakörben” részvételük messze elmarad az átlagtól.

Az EU-2 országokból származó lakóhelyet változtató munkavállalók főként alacsony (40 %) vagy középfokú (53 %) szakképzettséget igénylő munkakörökben dolgoznak, és pusztán 7 %-uk dolgozik magas szakképzettséget igénylő munkakörökben (A7. táblázat és A10. ábra). Leggyakrabban alacsony szakképzettséget igénylő állásokban és “mesteremberként” vagy hasonló munkakörben dolgoznak.

Az EU-2 országokból származó munkavállalók ágazatok és foglalkozások szerinti megoszlása nagyrészt megfelel képzettségi szintjüknek, amely túlnyomórészt az alacsony vagy középfokú szakképzettséget igénylő szegmensek dominanciáját mutatja. Gazdasági növekedés idején az EU-2 országokból érkezett munkavállalók beáramlása pozitív hatást gyakorolt a fogadó gazdaságok munkaerő-piacára, mivel olyan munkakörökben és ágazatokban helyezkedtek el, amelyek egyrészt munkaerőhiánnyal küszködtek, másrészt amelyekben a helyi munkavállalók aránya alacsony[17]. Az EU-2 országokból lakóhelyet változtató munkavállalók között a fiatalok és/vagy alacsony szakképesítéssel rendelkezők magas aránya azonban negatívan hatott foglalkoztatásuk teljesítményére a recesszió alatt (különösen Spanyolországban, lásd A11. ábrát), mivel jóval érzékenyebbek a munkahelyek elvesztésével szemben, kevésbé tudnak alkalmazkodni és nehézségekbe ütközik számukra, hogy a munkaerő-piacra visszajussanak.

GAZDASÁGI ÉS MUNKAERő-PIACI HATÁSOK

A mobilitás hatása a növekedésre és az egy főre jutó GDP-re

Egy nemrég készült modell-alapú tanulmányban[18] szereplő becslés szerint az EU-2 országok felől érkező mobilitás 2004 és 2009 között rövid távon 0,2 %-kal, hosszú távon 0,3 %-kal növelte az Európai Unió összesített GDP-jét (a munkaerő létszámának növekedése és a termelési kapacitás ahhoz való igazítása alapján). A fogadó EU-15 országok számára hosszú távon még erőteljesebb a hatás (0,4 %). Azonban a GDP-re gyakorolt legerőteljesebb hatás hosszú távon azokban az országokban jelentkezik, amelyekbe az EU-2 országokból jelentős beáramlás érkezett: +1,7 % Spanyolországban és +1,3 % Olaszországban. Az egy főre jutó GDP tekintetében úgy tűnik, hogy a fogadó országokban nem lép fel jelentősebb hosszú távú hatás. Más tanulmányok (például a 2008-as D’Auria, Mc Morrow és Pichelmann; a 2009-es Brücker et al. ; valamint a szintén 2009-es Baas, Brücker és Hauptmann) a teljes GDP-re nézve általában pozitív hatást, az egy főre jutó GDP tekintetében pedig mérsékelt hatásokat állapítanak meg.

Az EU-2 küldő országok számára a GDP tekintetében hosszú távon a hatások nagyrészt negatívak (-9,2 %), a 2004 és 2009 közötti jelentős mértékű kiáramlás miatt, de az egy főre jutó teljesítményre gyakorolt hatás jóval alacsonyabb (-2,5 %). Ezenkívül, az átutalások rövid és középtávon részben pótolhatják a negatív növekedési hatást (lásd a 4.4. pontban).

A mobilitás hatása a közfinanszírozásra, a jóléti rendszerekre és a közszolgáltatásokra

Számos tanulmány szerint (pl.: Barrett és Maitre, 2011) nem igazolható az, hogy utóbbi időben az EU-n belül lakóhelyet változtató állampolgárok aránytalan előnyben részesülnének. A mobilitási áramlások néhány esetben nyomást gyakoroltak az oktatási, a lakhatási és az egészségügyi szolgáltatások ellátására helyi szinten. A legtöbb tanulmány (pl.: D’Auria, Mc Morrow és Pichelmann, 2008) esetében azonban a becslések azt mutatták, hogy a legutóbbi mobilitási áramlások hatása a közfinanszírozásra nemzeti szinten elhanyagolható vagy pozitív lesz, és nincs olyan friss adat, ami az ellenkezőjére utalna.

Hosszabb távon az EU-n belüli mobilitás nyomást gyakorolhat a korösszetételre és – valószínű következményként – a küldő országok költségvetésére, mivel az EU-2 országokból jelentős számú fiatal munkaerő áramlott ki.

A mobilitás hatása a bérekre és a foglalkoztatásra

Az EU-2 országokból származó munkaerő mobilitásnak a helyi munkavállalók bérére és foglalkoztatására gyakorolt hatására vonatkozó tanulmányok a legtöbb esetben arra a következtetésre jutottak, hogy e hatások nem jelentősek. Például, egy nemrég készített tanulmány[19] megállapítja, hogy a bérek az EU-15 országokban rövid távon átlagosan csak 0,24 %-kal alacsonyabbak annál, mint amilyen szinten az EU-2 országokból érkező mobilitás nélkül lennének, és hosszú távon is hasonló hatások mutathatók ki (-0,28 %). A hatás erősebb azon országok esetében, amelyeket jelentős beáramlás érint az EU-2 országokból (-0,7 % körül Spanyolországban és Olaszországban).

Az EU-2 országokból származó munkavállalók beáramlásának a munkanélküliségre gyakorolt rövid távú hatása szintén elenyésző, az átlagos EU-15 országokra jellemző munkanélküliségi ráta csupán 0,02 százalékpontnyi becsült növekedésével rövid távon és hatás nélkül hosszú távon, még olyan országokban is, amelyeket az EU-2 országokból jelentős beáramlás ért.

A meghatározott szakképzettséggel rendelkező csoportok, ágazatok vagy foglalkozások szerinti bontás eredményei eltérhetnek az összesített eredményektől. Brücker et al (2009) rámutatott arra, hogy az alacsonyan képzett munkavállalók foglalkoztatására gyakorolt hatás az összesítettnél magasabb lehet. Még ha a munkavállalók képesítései közötti eltéréseket is figyelembe vesszük, a hatások mérsékeltnek tűnnek.

A gazdasági recesszió hatása

A fent leírt makrogazdasági és foglalkoztatási hatások a mobilitás elszigetelt hatásai, figyelmen kívül hagyva más, a béreket és a munkavállalást befolyásoló tényezőket. Meg kell jegyezni, hogy az említett hatások becslésére szolgáló időszakot (2004–2009) leginkább a gazdasági növekedés jellemezte. A növekedési időszak alatt (2004–2007) az EU-2 országokból származó állampolgárok a fogadó országokban hiányzó munkaerőt pótolták, de a recesszió óta munkaerő-piaci integrációjuk jóval nehezebbé vált, különösen Spanyolországban[20].

Azonban egyértelmű, hogy az EU-2 országokból az utóbbi időben lakóhelyet váltó munkavállalók nagyon kis szerepet játszottak az egyes országok munkaerő-piaci válságában. Például, 2010-ben az EU-15 országokban az összes munkanélküli (15–64 év között) csupán 1 %-át tették ki[21], szemben az utóbbi időben érkezett harmadik országbeli állampolgárok 4,1 %-os arányával.

Átutalások

A külföldön élő bolgár és román munkavállalók pénzátutalásai a GDP mintegy 3 %-át teszik ki mindkét országban (2004–2010 között átlagban[22]). Ezek a pénzátutalások a küldő ország jelentős bevételi forrását képezik, és elősegíthetik a gazdasági növekedést azáltal, hogy támogatják az összesített keresletet, az oktatást érintő beruházásokat vagy a tőkeigényes vállalkozások beindítását. Az átutalások tehát részben pótolni tudják a küldő országoknak a potenciális munkaerő kiáramlásából eredő veszteségeit. Emellett javíthatja a küldő ország fizetési mérlegét is.

Agyelszívás és munkaerőhiány a küldő országokban

Bulgáriában és Romániában a főként fiatalok nagy számú kivándorlása aggodalomra adott okot az agyelszívást illetően. Mivel azonban a magasan képzett munkavállalók aránya az EU-2 országokból származó és az utóbbi időben lakóhelyet változtatók között alacsonyabb (14 %), mint a származási országokban élő aktív népesség között (19 %), nem valószínű, hogy az említett országokban ez jelentősebb hatásokkal járna az agyelszívás tekintetében (A8. ábra). Ezenkívül a felsőoktatásba beiratkozottak aránya az EU-2 országokban az utóbbi években jelentősen megnövekedett, ami pótolni tudja a kiáramlott szakképzett munkaerőt.

Noha általánosságban az agyelszívás nem számottevő mértékű, bizonyos ágazatokban vagy foglalkozások esetében, például az egészségügyben, érezni lehet annak hatásait.

KÖVETKEZTETÉSEK

A Bulgáriából és Romániából lakóhelyet változtató állampolgárok fő célországa Olaszország és Spanyolország volt, és a beáramlás a többi tagállam legtöbbjét csak kis mértékben érintette. A beáramlás mértéke a recesszió alatt hirtelen visszaesett, különösen a válságban leginkább érintett országokban (mint például Spanyolországban), és a csatlakozás óta, összességében, jelentősen alacsonyabb, mint a harmadik országokból érkező munkavállalók beáramlása. Nem bizonyítható, hogy közvetlen összefüggés lenne az EU-2 tagállamokból érkező munkaerő-áramlatok mértéke és a hatályos átmeneti intézkedések között. Az EU-2 állampolgárok legtöbbje már a csatlakozás előtt a célországokban élt, és a legnagyobb mértékű beáramlás nem azokba az országokba irányult, amelyekben a csatlakozás után a szabad mozgásra vonatkozóan az uniós jogot alkalmazták. Noha az EU-2 országok tekintetében a mobilitás jövőbeni alakulása számos, az esetek többségében bizonytalan tényezőtől (például a küldő és fogadó országok növekedésétől, a munkahelyteremtéstől és a bérektől) függ, bizonyos jelek azt mutatják, hogy az EU-2 állampolgárok közül sokan, akik lakóhelyet akartak változtatni, már megtették, és ezért a potenciális migráció várható mértéke alacsony.

A Bulgáriából és Romániából az utóbbi időben lakóhelyet változtató állampolgárok nagy többsége a lakosság átlagával azonos, vagy nagyobb mértékben van jelen a munkaerőpiacon. Általánosságban nézve jótékony hatással voltak a fogadó országok gazdaságára; hozzájárultak a szakértelem-kínálat bővüléséhez, és olyan ágazatokban és foglalkozásokban helyezkedtek el, amelyekben orvosolni kellett a munkaerőhiányt. Ez különösen a 2004 és 2007 közötti növekedési időszakra volt jellemző. A recesszió óta az EU-2 országokból származó állampolgárok, köztük sok fiatal és alacsony képzettségű munkavállaló munkaerő-piaci integrációja jóval nehezebbé vált.

Ökonometrikus modellre épülő becslések a fogadó országokban a GDP-re gyakorolt pozitív hatást (különösen azokban az országokban, amelyekbe jelentős számú EU-2 országból származó munkavállaló érkezett) és az egy főre eső GDP tekintetében semleges hatást mutatnak. A tanulmányok nem mutatták ki, hogy jelentősen befolyásolta volna a munkanélküliséget és a helyi munkavállalók bérét, még szakképesítés szintje szerint felbontott összehasonlítás esetében sem. A becslések azonban rámutattak a küldő országot, különösen hosszútávon érintő negatív hatásokra is. 2003 óta jelentős mértékű kiáramlás történt ezekből az országokból, amely negatív irányban befolyásolja a termelési kapacitást, és hozzájárul az idősödő munkaerő kialakulásához. Az átutalások azonban részben kiegyenlítik ezeket a negatív hatásokat és az agyelszívás is csak csekély mértékűnek tekinthető.

Következtetésképpen elmondható, hogy az EU-2 országokból származó munkavállalók mobilitása az országok többségében csak kis mértékben érezteti hatását, még kevésbé Olaszországban és Spanyolországban, és a rendelkezésre álló adatok azt mutatják, hogy az EU-n belüli mobilitás általában nem vezetett komoly munkapiaci zavarokhoz. A tagállamok egy részét érintő jelenlegi munkapiaci zavarok oka különböző tényezőkre vezethető vissza, elsősorban a pénzügyi és gazdasági válságra és a munkaerőpiac szerkezeti problémáira.

Azonban, a bővítés utáni mobilitás a fogadó országokban és a küldő országokban egyaránt okozhatott bizonyos gazdasági és társadalmi problémákat. A Bizottság megítélése szerint ezek a problémák a munkavállalók mobilitásának korlátozásával nem fognak enyhülni, azt csak egyedi szakpolitikákon keresztül lehet kezelni. A 2004-es bővítés tapasztalatai rámutattak arra, hogy a munkavállalók szabad mozgásának korlátozása negatív mellékhatásokkal, például a be nem jelentett munkaviszony gyakoribb előfordulásával, járhat. Lényegében a munkavállalók szabad mozgásának korlátozása nem ad választ Európa magas munkanélküliségére.

A munkavállalók szabad mozgása az uniós jog alapvető szabadságainak egyike. Pozitívan járul hozzá az európai munkaerőpiacokhoz, és ezért kulcsfontosságú eleme az Európa 2020 stratégiának, amelyhez valamennyi tagállam csatlakozott. Kifejező és pozitív szimbóluma ez annak, amit Európa jelent az Európai Unió egyes állampolgárai számára.

A Bizottság bízik abban, hogy ez a jelentés és segédanyagai megadják a szükséges információkat a Tanács számára, hogy másodszor is felülvizsgálja Bulgária és Románia átmenti intézkedéseinek működését.

[1] Az EPSCO Tanács 2008. december 17-i első felülvizsgálata, a COM(2008) 765 (2008. november 18.) bizottsági jelentés alapján.

[2] Az „EU-25” kifejezés minden olyan tagállamra vonatkozik, amely 2007. január 1-je előtt az Európai Unió része volt; az „EU-2” kifejezés Bulgáriára és Romániára vonatkozik; az „EU-10” kifejezés minden olyan országra vonatkozik, amely 2004. május 1-jén csatlakozott az Európai Unióhoz; és az „EU-15” kifejezés azokra a tagállamokra vonatkozik, amelyek 2004. május 1-je előtt az Európai Unió részei voltak.

[3] 2011. február 10-én a Bíróság a C-307/09 (Vicoplus) ügyben hozott ítéletében kimondta, hogy a tagállamok az ideiglenes munkavállalók kiküldetését is korlátozhatják.

[4] A 2011. augusztus 11-i 2011/503/EU bizottsági határozat (HL L 207., 2011.8.12., 22. o.).

[5] Az egyes nemzeti intézkedésekről bővebben lásd: http://ec.europa.eu/eures.

[6] Mivel a más tagállamban élő EU-2 állampolgárok 95%-a az EU-15 országokba költözött, nincs nagy különbség, hogy fogadó országként az EU-15 vagy az EU-25 országokat említjük referenciaként. Az egyszerűség kedvéért vagy a rendelkezésre álló adatok alapján ez több alkalommal előfordul.

[7] Az „A” jelű táblázatokat és ábrákat a jelentéshez csatolt bizottsági belső munkadokumentum tartalmazza.

[8] Az utóbbi időben érkezett lakhelyüket elhagyó állampolgárok a valamely másik unós tagállamban 7 vagy annál kevesebb éve élő személyeket jelenti.

[9] Összehasonlítás céljából a jelentésben és mellékleteiben található néhány táblázat és grafikon az EU-10 országok állampolgárainak helyzetére vonatkozó adatokat is közli.

[10] A szövegben hivatkozott külső tanulmányokra vonatkozó teljes referenciát az e jelentéshez csatolt bizottsági belső munkadokumentum tartalmazza.

[11] Az Eurostat népességi statisztikái és a z európai munkaerő-felmérés (LFS) adatai alapján.

[12] COM(2008) 765, 2008. november 18.

[13] 2010-ben, az önfoglalkoztatók aránya az EU-2 állampolgárok között jóval magasabb azokban az országokban, ahol a munkavállalás a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó korlátozások hatálya alá tartozott, mint azokban, ahol ilyen korlátozásokat nem alkalmaztak (Spanyolország) vagy Olaszországban (ahol a legnagyobb ágazatokban nem írnak elő munkavállalási engedélyt). Ezt Kausar (2011), illetve Fellmer és Kolb (2009) is kiemelte.

[14] 2007-ben, a válság előtt, a két arányszám megegyezett (lásd A7. ábra).

[15] A más tagállamban élő munkanélküli EU-2 állampolgárok több mint 60 %-a Spanyolországban található (23 %-uk Olaszországban).

[16] Az EU-2 országokból származó munkavállalók koncentrációja az építőipari ágazatban a válság előtt még nagyobb arányú, 27 %-os volt 2007-ben.

[17] Amíg a fent említett három fő ágazatban foglalkoztatják az EU-2 országokból az utóbbi időben érkezett munkavállalók közel 53 %-át, az EU-15 országokra kivetítve csak kisebb szerepet játszanak (kevesebb mint 14 %).

[18] Holland et al, 2011.

[19] Holland et al, 2011.

[20] A kedvezőtlen munkaerő-piaci helyzet ellenére is csak kismértékű visszaáramlás is azt mutatja, hogy az EU-2 országokból az utóbbi időben érkezett munkavállalók jelentős csoportját kellett a munkaerő-piacra integrálni, egy olyan időszakban, amikor munkaerő-kereslet gyenge volt.

[21] A legnagyobb arányban Spanyolországban (2,4 %) és Olaszországban (2 %).

[22] Forrás: Eurostat és Világbank.