Azóta uniós és globális szinten is új kihívások jelentek meg, amelyek uniós és nemzeti szinten egyaránt rávilágítottak az adópolitika terén alkalmazott egyhangú döntéshozatal korlátaira. A mai nagyobb, modern, szorosabban integrált EU esetében már nem alkalmazható kizárólag nemzeti alapú megközelítés az adózás tekintetében, az egyhangú döntéshozatal pedig sem célszerűnek, sem hatékonynak nem tekinthető. A nemzeti és a közös érdekek összefonódnak. A vállalkozások és a polgárok megnövekedett mobilitása következtében az egyes tagállamok adózással kapcsolatos döntései jelentős hatással lehetnek a többi tagállam bevételeire és politikai döntéshozatali mozgásterére. A globalizáció és a digitalizáció olyan közös kihívásokat teremtett, amelyekre közös megoldásokat kell találni. Az Egyesült Államok közelmúltbeli adóreformja és a külső versenynyomás egyéb formái megkövetelik a tagállamoktól, hogy az uniós adórendszer versenyképességének erősítése révén együttesen lépjenek fel az Unió érdekeinek védelmében. Az összehangolt uniós adóügyi fellépés elengedhetetlen a tagállamok bevételeinek védelme, valamint a méltányos adózási környezet mindenki számára történő biztosítása szempontjából. Ahhoz, hogy az uniós adópolitika lépést tudjon tartani napjaink rohamosan változó adóügyi környezetével, képesnek kell lennie a gyors reagálásra és alkalmazkodásra. Ez azonban az egyhangú döntéshozatal szabályának alkalmazása esetén nem lehetséges. Napjainkban előfordulhat, hogy hónapokon belül le kell zárni olyan kérdéseket, amelyek megvitatása korábban évekig is elhúzódhatott. A tagállamok előtt napjainkban álló kihívások nagyságrendjére tekintettel nem szabad megengedni, hogy a fontos döntések meghozatala egyetlen tagállam miatt elakadhasson.

Az adózás társadalmunk működésének egyik alapfeltétele, és a kormányzás valamennyi szintjén kulcsfontosságú közpolitikai eszköz. Az adózás jelenti a kormányzatok elsődleges bevételi forrását, és központi szerepet játszik a gazdaság hatékonyságának, valamint stabilitásának egy méltányos és befogadó társadalom keretében történő biztosítása szempontjából. A nemzeti adóügyi jogszabályok összehangolására, közelítésére vagy harmonizálására irányuló intézkedések ezért – a Szerződésekben meghatározott kereteken belül és a szubszidiaritás elvével összhangban – az uniós szintű szakpolitika fontos eszközeinek tekinthetők. Ezért már az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó, 1957. évi szerződés is rendelkezett az ilyen intézkedések jogalapjáról mint az európai integráció szükséges eleméről. Az uniós adópolitika kezdetben főként az egységes piac létrejötte előtt álló akadályok felszámolására és a verseny torzulásának megelőzésére összpontosított. Ehhez több olyan sikertörténet is köthető, mint például a határokon átnyúló tevékenységet folytató vállalkozások kettős adóztatásának minimalizálására irányuló jogszabályok elfogadása, amelyek alapvető fontosságúak voltak a belső piac kiépítése szempontjából.

Az adóverseny önmagában nem káros. Egyes esetekben azonban korlátozhatja az összes tagállam szakpolitikai döntéshozatali lehetőségeit. Például ha valamely tagállam a mobil adóalapok – például a tőkejövedelem – magához vonzását szolgáló adóintézkedéseket vezet be, az általában az összes tagállamban az ilyen jellegű jövedelemre kivetett adók csökkenésével jár. E csökkentés ellensúlyozása érdekében az érintett tagállamoknak gyakran emelniük kell a kevésbé mobil adóalapokra, például a munkajövedelemre vagy a fogyasztásra kivetett adók mértékét. Ennek következtében nagyobb teher hárul a munkavállalókra, a fogyasztókra és a belföldi vállalkozásokra. Ez aláássa a tagállami adórendszerek méltányosságát, valamint általánosságban az EU növekedésbarát politikáját is. A minősített többségi szavazás tehát elősegítené az adóverseny határokon átnyúló hatásainak enyhítését.

Az adópolitikák uniós szintű összehangolása valójában megóvhatja a tagállamok cselekvési képességét, ezáltal pedig szuverén jogaikat is. A Szerződésekben foglalt szabadságjogok alapján a tagállamok már jelenleg is bizonyos mértékben közösen gyakorolják az adózással kapcsolatos szuverenitásukat. A minősített többségi döntéshozatalra való áttérés semmilyen módon nem korlátozná a tagállamok adózással kapcsolatos hatásköreit, és nem változtatná meg az unió hatáskörét e tekintetben. Ugyanakkor hatékonyabb döntéshozatalt tenne lehetővé a megosztott szuverenitás uniós szinten történő gyakorlásához, amelynek révén a tagállamok képesek lennének kezelni a közös kihívásokat, megvédeni bevételeiket, növekedésbarát adópolitikát megvalósítani, valamint elhárítani az adóalapokat fenyegető külső veszélyeket. A közös uniós fellépés jelenti például az egyetlen lehetőséget az évente 50 milliárd EUR állami bevétel kiesését okozó héacsalással, valamint a becslések szerint évente 50–70 milliárd EUR kiesést okozó adókijátszással és adókikerüléssel összefüggő, határokon átnyúló problémák kezelésére. Így az új nemzetközi környezetben a tagállamok abban megnyilvánuló szuverenitása, hogy uniós szintű intézkedéseket hozhatnak kulcsfontosságú adóügyi kérdésekben, gyakran hasznosabb, mint az e területen fennálló egyéni nemzeti szuverenitásuk.

Az egyhangú döntéshozatal ellenére az elmúlt években jelentős előrelépések is történtek az uniós adópolitika terén, ez azonban javarészt a nyilvánosság részéről történt nyomásgyakorlásnak volt köszönhető. 2015 óta számos új jogszabályt fogadtak el az adózás átláthatóságának fokozása, az adóvisszaélések felszámolása, a héacsalás elleni fellépés és az elektronikus kereskedelemre vonatkozó héaszabályok reformja érdekében. A tagállamok ezenkívül a Tanácson belül együttműködve kidolgozták a nem együttműködő adójogrendszerek közös feketelistáját is. Ez azt bizonyítja, hogy a tagállamok elismerik az uniós adóügyi fellépés által képviselt értéket, és – amennyiben mindez megfelelő politikai akarattal párosul – képesek konszenzust elérni.

Az adópolitika terén alkalmazott egyhangú döntéshozatal káros hatást gyakorolt az EU tágabb értelemben vett politikai prioritásaira is. Az adózás alapvető fontosságú számos, az EU legambiciózusabb projektjei közé tartozó kezdeményezés, így a gazdasági és monetáris unió, a tőkepiaci unió, a digitális egységes piac, a 2030-ig tartó időszakra vonatkozó éghajlat- és energiapolitikai keret, illetve a körforgásos gazdaság szempontjából. Az energiaadó-irányelv felülvizsgálatára irányuló bizottsági javaslat célja például az volt, hogy a CO2-kibocsátásnak a tüzelőanyagra kivetett adókulcs meghatározásakor való figyelembevételével támogassa az EU környezetvédelmi, éghajlat-politikai és energiaügyi célkitűzéseit. Maximalizálta volna az energiaadóztatásban rejlő azon lehetőségeket, amelyek támogatnák az éghajlatváltozással kapcsolatos kötelezettségvállalások teljesítését és a fenntartható növekedést. Emellett orvosolta volna azt a paradox helyzetet, miszerint Európában bizonyos esetekben a legszennyezőbb üzemanyagokat terhelik a legalacsonyabb adók. A tagállamok azonban nem jutottak egyhangú megállapodásra, így a Bizottság végül visszavonta a javaslatot, hogy elkerülje egy, a kitűzött célokkal ellentétes szöveg elfogadását. Az energiaadóztatásra vonatkozó uniós jogi keret ennek következtében a mai napig ellentétes az Unió környezetvédelmi és éghajlat-politikai céljaival, a Szerződésekben rögzített „a szennyező fizet” elvet pedig nem hajtják végre teljes körűen. Az uniós egységes piac negatív szociális és környezeti externáliáira – például a közlekedés és az energia területén – „a felhasználó fizet” és „a szennyező fizet” elv alapján kivetett harmonizált, célzott adók rendszere azt is lehetővé tenné az EU számára, hogy egy hatékonyabb és fenntarthatóbb gazdaság felé mozduljon el. Ez rávilágít az adózás terén alkalmazott egyhangú döntéshozatalnak a kívánttal ellentétes hatást kiváltó jellegére, és további bizonyítékként szolgál a változás szükségességére.

Az egységes héabevallás egy másik olyan javasolt kezdeményezés, amely radikálisan javította volna az üzleti környezetet az egységes piacon. A héabevallások benyújtására szolgáló egyszerű, harmonizált rendszer bevezetése révén az erre vonatkozó javaslat évente 15 milliárd EUR-val tudta volna csökkenteni a határokon átnyúló tevékenységet folytató vállalkozások adminisztratív terheit. Az egyhangúság elérésére tett erőfeszítéseik során azonban a tagállamok olyan megoldás felé kezdtek elmozdulni, amely teljes mértékben aláásta volna az egyszerűsítés célját. Végül a Bizottságnak 2016-ben vissza kellett vonnia a javaslatot, így az uniós vállalkozások továbbra is 28 különböző űrlap valamelyikén nyújtják be héabevallásukat.

A közös összevont társaságiadó-alap (KÖTA) mint az EU egészében alkalmazandó korszerű, méltányos, vállalkozásbarát társaságiadó-rendszer bevezetését például 2011-ben javasolták először. A KÖTA – amely 2016-ban került ismét napirendre – példátlan egyszerűséget, könnyebb üzletvitelt és jogbiztonságot nyújtana a vállalatoknak, és egyúttal azt is biztosítaná, hogy a multinacionális vállalatok tisztességes arányban, a nyereségük keletkezésének helyével arányos mértékben vegyék ki a részüket az adófizetésből. A KÖTA-ról szóló tárgyalások azonban továbbra sem zárultak le a Tanácson belül, mivel a tagállamok továbbra is egyhangúlag próbálnak megállapodni a társasági adózás jövőjéről.

A Szerződések két olyan, célzott rendelkezéseket megállapító cikket is tartalmaznak, amelyek meghatározott körülmények között lehetővé teszik a minősített többségi szavazást. Az EUMSZ 116. cikke lehetőséget biztosít a rendes jogalkotási eljárás keretében történő minősített többségi szavazásra a verseny eltérő adózási szabályok miatti torzulásainak megszüntetése érdekében, amennyiben a torzulás a tagállamokkal egyeztetve nem szüntethető meg. Erre a rendelkezésre azonban a fent említett szigorú feltételek vonatkoznak, és az nem képes orvosolni az egyhangú szavazás kapcsán fennálló jelenlegi hiányosságok mindegyikét. Az EUMSZ 116. cikkében biztosított lehetőséggel eddig még nem éltek, ugyanakkor a Bizottság kész szükség esetén alkalmazni azt. A minősített többségi szavazás az Unió pénzügyi érdekeit sértő csalás leküzdésére irányuló intézkedések esetében is alkalmazható (az EUMSZ 325. cikke). Ez a lehetőség alkalmazható lenne a héacsalások elleni küzdelemre irányuló bizonyos intézkedések esetében, tekintettel arra, hogy a héa uniós saját forrás, ugyanakkor a kezdeményezés hatókörét nagyon pontosan meg kellene határozni.

Először is a megerősített együttműködési eljárás lehetővé teszi, hogy egy legalább kilenc tagállamból álló csoport közösen folytassa egy javasolt kezdeményezés megvitatását, amennyiben annak kapcsán lehetetlennek bizonyul a Tanácson belüli egyhangú megállapodás elérése. 2013-ben megerősített együttműködésre tettek javaslatot a pénzügyi tranzakciós adóval kapcsolatban, amelyről az összes tagállam körében 2011 óta zajlott a vita. E javaslatot a tíz érintett tagállam továbbra is tárgyalja annak érdekében, hogy egyhangú kompromisszumra jussanak. A megerősített együttműködés jó megoldás lehet bizonyos uniós kezdeményezéseknek kisebb országcsoportokon belül történő előmozdítására, ám nem jelent optimális megoldást az uniós adópolitika terén az egyhangú döntéshozatallal kapcsolatban fennálló szélesebb körű problémákra, sem pedig az előrehaladásnak és a következetességnek az egységes piac egésze tekintetében történő biztosítására.

Az uniós Szerződések egyértelműen rögzítik az adóügyi javaslatokkal kapcsolatos döntéshozatal módját. Általános szabályként a Tanácsnak különleges jogalkotási eljárás keretében egyhangúlag kell megállapodnia az adóügyi javaslatokról (az Európai Unió működéséről szóló szerződés [EUMSZ] 113. és 115. cikke). A Szerződések azonban egyéb rendelkezéseket is tartalmaznak, és az azok által biztosított rugalmasságnak köszönhetően a Szerződések felülvizsgálata nélkül is lehetséges az egyhangú döntéshozataltól eltérő eljárások alkalmazása.

Az Európai Parlament bevonása is javítaná a döntéshozatalt az adózás terén. Az elmúlt évek során, amikor a sajtó félévente számolt be újabb és újabb adóbotrányokról, az Európai Parlament jelentős hatást gyakorolt az uniós adópolitikára. Politikai súlyát arra használta fel, hogy – számos ad hoc bizottság keretében – ambiciózus menetrendet szorgalmazzon a méltányos adózás érdekében. Az Európai Parlamentnek azonban nincs szavazati joga az adózásra vonatkozó jelenlegi különleges jogalkotási eljárásban. Így a politikai nyomásgyakorlás az egyetlen olyan eszköz, amellyel képes befolyásolni az uniós adóügyi döntéshozatalt. A minősített többségi döntéshozatalra való áttérés révén az Európai Parlament – rendes jogalkotási eljárás keretében – képes lenne teljes mértékben hozzájárulni az uniós adópolitika alakításához. A nemzeti nyomástól és érdekektől függetlenedve így az Európai Parlament új meglátásokkal járulhatna hozzá az adópolitikai tárgyalásokhoz, amelyek így jobban tükrözhetnék az Unió egészének igényeit. Ha az Európai Parlament egyenlő súllyal vehetne részt az uniós adópolitikai kezdeményezések végső formájának meghatározásában, az segítene kialakítani egy olyan környezetet, amelyben a tagállamok komoly tárgyalásokat folytathatnak. Végső soron a rendes jogalkotási eljárás keretében történő minősített többségi szavazásra való áttérés hatékonyabb, relevánsabb és ambiciózusabb eredményekhez vezethet az uniós adópolitika terén.

Először is rendkívüli módon megnehezíti bármilyen kompromisszum elérését, mivel egyetlen tagállam is képes megakadályozni azt, hogy a tagállamok megállapodásra jussanak. E tekintetben a tagállamok gyakran tartózkodnak attól, hogy a Tanácson belül behatóbb tárgyalásokat folytassanak a lehetséges megoldásokról, mivel tudják, hogy a számukra kedvezőtlen eredményeket a tagállamok egyszerűen megvétózhatják. Az „egyhangúság kultúrája” bizonyos esetekben arra ösztönzi a tagállamokat, a minisztereket és a nemzeti közigazgatási szerveket, hogy belföldi rendszereik megőrzésére összpontosítsanak ahelyett, hogy az EU általános érdekeinek védelméhez szükséges kompromisszumra törekednének. Ez a magyarázata annak, hogy a tagállamoknak számos adójavaslatról évekig tart megállapodniuk, vagy azok elfogadását egyes szereplők egyszerűen akadályozzák a Tanácsban anélkül, hogy azokról bármilyen tárgyalásra kerülne sor.

Ahhoz, hogy az e területhez kapcsolódó adóügyi intézkedések tekintetében a rendes jogalkotási eljárást lehessen alkalmazni, a Tanácsnak erről – a Bizottság javaslata alapján, valamint az Európai Parlamenttel, a Gazdasági és Szociális Bizottsággal és a Régiók Bizottságával folytatott konzultációt követően – egyhangúlag meg kell állapodnia.

A szuverenitás kérdése kapcsán korábban már említetteknek megfelelően a minősített többségi szavazásra való áttérés nem érintené a tagállamoknak az adózás területén meglévő jelenlegi hatásköreit. A Lisszaboni Szerződés tartalmaz egy jegyzőkönyvet, amely kimondja, hogy a Szerződés semmilyen módon nem változtatja meg az EU hatásköreinek terjedelmét és gyakorlását az adózás területén. Az egyhangúról a minősített többségi szavazásra az adózás egyes területein történő fokozatos áttérés összhangban lenne ezzel az elvvel. A tagállamok és az Unió vonatkozó hatáskörei változatlanok maradnának. Csupán a jövőbeli döntéshozatali eljárás változna meg, amiről a tagállamok egyhangúlag állapodnának meg a szuverenitásuk gyakorlása keretében.

A minősített többségi szavazásra való áttérés mindenképpen demokratikusan meghozott, teljes mértékben a tagállamok ellenőrzése alatt álló döntés alapján történne. A „passerelle” klauzula a tagállamok egyhangú döntése alapján került a Lisszaboni Szerződésbe. Tényleges alkalmazásához az Európai Tanács további egyhangú döntése szükséges. Ezenkívül bármelyik nemzeti parlament kifogást emelhet e módosítás ellen, és az Európai Parlamentnek validálnia kell azt.

4.Az előrevezető út: a fokozatos, célirányos átállás ütemterve

A Bizottság számára a kérdés már nem az, hogy szükség van-e az adópolitika terén alkalmazott egyhangú döntéshozatal felől való elmozdulásra, hanem az, hogy ezt hogyan és mikor kell megtenni. Az Európai Parlament, valamint számos tagállam és érdekelt fél is ugyanezt az álláspontot fogalmazta meg. A minősített többségi szavazás lehetővé tenné az uniós adópolitika potenciáljának teljes körű kiaknázását, a tagállamok számára pedig azt, hogy gyorsabban, hatékonyabban és demokratikusabb módon érjenek el kompromisszumokat. A rendes jogalkotási eljárásra való áttérés azt is biztosítaná, hogy az adózással kapcsolatos döntések az Európai Parlament konkrét javaslatainak figyelembevételével szülessenek meg, ami segítene érvényre juttatni a polgárok véleményét és növelni az elszámoltathatóságot.

E cél elérésének legjobb módja egy fokozatos, célirányos megközelítés lenne, amelynek keretében egyértelmű mérföldköveket határoznának meg. Ez lehetővé tenné a tagállamoknak, hogy közösen alkalmazkodjanak a folyamathoz és vegyenek részt abban, valamint hogy elkerüljék azokat az esetleges sokkhatásokat és konfliktusokat, amelyeket az azonnali változás idézne elő. A Bizottság ezért lépésről lépésre történő áttérést javasol az uniós adópolitika tekintetében a rendes jogalkotási eljárás keretében történő minősített többségi szavazásra.

Az első lépésben az olyan intézkedések esetében kell bevezetni a minősített többségi szavazást, amelyek nincsenek közvetlen hatással a tagállamok adóztatási jogaira, adóalapjaira vagy adókulcsaira, azonban döntő fontosságúak az adócsalás, az adókijátszás és az adókikerülés elleni küzdelem, valamint az adózási fegyelemnek az egységes piacon működő vállalkozások körében történő előmozdítása szempontjából. Mindez a tagállamok között az adócsalás, az adókijátszás és az adókikerülés elleni küzdelem terén folytatott igazgatási együttműködés és kölcsönös segítségnyújtás javítására irányuló intézkedéseket is magában foglalna. A minősített többségi szavazást emellett ki kell terjeszteni az e területen az EU és harmadik országok között kialakítandó nemzetközi megállapodások megkötésére is. Ebbe a kategóriába tartoznának az adóvisszaélések elleni küzdelemre irányuló olyan kezdeményezések is, amelyekről a tagállamok nemzetközi szinten már megállapodtak, mint például az OECD adóalap-erózióra és nyereségátcsoportosításra vonatkozó fellépéseinek összefüggésében megvitatott kezdeményezések. Az első lépésnek ezenkívül az elsősorban az adózási fegyelemnek az egységes piacon működő vállalkozások körében történő előmozdítását célzó kezdeményezésekre, például a harmonizált jelentéstételi kötelezettségek alkalmazására is ki kell terjednie. Ezek az adóügyi kérdések a tagállamok körében jellemzően kevésbé képezik vita tárgyát, és a tagállamok e téren egyértelműen elismerik az uniós fellépés szükségességét. E kérdésekben általában csak akkor jutott holtpontra az egyhangú döntéshozatal, ha egyéb érdekek vagy ügyek kapcsán hátráltatták azt. Ezeken a területeken a minősített többségi szavazásra való áttérés lehetővé tenné, hogy a tagállamok gyorsabban és hatékonyabban állapodjanak meg a nagyrészt konszenzust igénylő kérdésekről.

A második lépésben a minősített többségi szavazást ki kell terjeszteni a más szakpolitikai célokat támogató, elsődlegesen adózási természetű intézkedésekre. Ide tartozhat különösen az éghajlatváltozás elleni küzdelem, a környezetvédelem, illetve a közegészségügy vagy a közlekedéspolitika javítása. Amennyiben e területeken hatékonyabbá válna az adózással kapcsolatos döntéshozatal, az lehetővé tenné egy környezetbarát – például az Unió éghajlatváltozással kapcsolatos ambiciózus céljait támogató – energiapolitika végrehajtását. A Szerződésekben a környezetvédelem tekintetében megfogalmazott különös „passerelle” klauzula – amely főként az elsődlegesen adózási természetű rendelkezésekre vonatkozik – kézenfekvő lehetőséget kínál az egyhangú döntéshozatal felől e területen történő elmozdulásra. Bár ezzel a „passerelle” klauzulával eddig még egy esetben sem éltek, a Bizottság készen áll arra, hogy szükség esetén alkalmazza azt. Az összes többi szakpolitikai terület esetében az általános „passerelle” klauzula alkalmazására lenne szükség.

A harmadik lépésben az adózás olyan, nagyrészt már harmonizált területeire kell összpontosítani, ahol fejlődésre és az új körülményekhez való alkalmazkodásra van szükség. Ez különösen a héát és a jövedéki adót érintené. Az ezeken a területeken megvalósított gyorsabb uniós döntéshozatal lehetővé tenné a tagállami adóhatóságoknak és adórendszereknek, hogy lépést tartsanak a legújabb technológiai fejleményekkel és a piaci változásokkal. 25 évvel az egységes piac bevezetése után például az EU még mindig egy több mint 40 éve kidolgozott héarendszert alkalmaz, amely túlságosan nehézkes a vállalkozások és a közigazgatási szervek szempontjából, továbbá ki van téve a csalás kockázatának. Ez kizárólag akkor változtatható meg, ha a tagállamok megállapodnak egy fenntartható, csalásbiztos, vállalkozásbarát jövőbeli héarendszer létrehozására szolgáló végleges rendszerről. A dohány- és alkoholpiaci innováció szintén gyors válaszlépéseket tesz szükségessé annak biztosítása érdekében, hogy az új termékekre adózási szempontból megfelelő szabályozás vonatkozzon. A minősített többségi szavazás alkalmazása biztosítaná, hogy a harmonizált uniós szabályok korszerűsítése ne rekedhessen meg néhány blokkoló tagállam miatt. Az, hogy a héa uniós saját forrásnak minősül, még inkább szükségessé teszi a hatékonyabb döntéshozatalt ezen a területen.

A negyedik lépés a minősített többségi szavazás bevezetése egyéb, az adózás területén megvalósított, az egységes piac, valamint a méltányos és versenyképes európai adózás szempontjából szükséges kezdeményezések tekintetében. Az egységes piac adózási szempontból való kiteljesítése jelentős adóügyi projektek megvalósítását igényli. Ahogy fent már említettük, a KÖTA-ról szóló tárgyalások az egyhangúság követelménye miatt továbbra is igen lassan haladnak, holott ez az eszköz biztosítaná azt az időtálló, versenyképes, méltányos társaságiadó-rendszert, amelyre az EU-nak szüksége van ahhoz, hogy globális szinten versenyképes legyen. A minősített többségi szavazás segíthetne elmozdulni erről a holtpontról, ami Unió-szerte biztonságot és stabilitást teremtene a vállalkozások számára. A digitális gazdaság adóztatására vonatkozó átfogó megoldás igénye szintén sürgető kérdés. Jól működő uniós jogszabályokra van szükség annak biztosításához, hogy a digitális tevékenységeket folytató vállalkozások adóztatása méltányos és hatékony legyen. Az Unió nem engedheti meg magának, hogy késlekedjen ezen a területen azért, mert a tagállamok nehezen tudnak egyhangú megállapodásra jutni. A digitális gazdaság adóztatására vonatkozó átfogó megoldásról történő minősített többségi szavazásra való áttérés segítene fokozni az adórendszerek méltányosságát és fenntarthatóságát, és egyúttal növelné a digitális egységes piac stabilitását.

5.A következő lépések

Nyilvánvaló, hogy az uniós adópolitika területén hatékonyabb jogalkotásra van szükség. Az egységes piac és a gazdasági és monetáris unió olyan adópolitikát követel meg, amely mindenki számára lehetővé teszi, hogy részesüljön az EU egyre szorosabb gazdasági és pénzügyi integrációjának előnyeiből. A nemzetközi adózási környezet, valamint a vállalati és fogyasztói magatartás gyors változásai olyan uniós adórendszer megteremtését teszik szükségessé, amely a globális színtéren is lépést tud tartani a változásokkal és versenyképes tud maradni. Az éghajlatváltozás elleni küzdelemmel, a fenntartható növekedés, a munkahelyteremtés és a beruházások előmozdításával, a digitalizáció előnyeinek kiaknázásával, valamint a méltányos és fenntartható szociális modell biztosításával kapcsolatos átfogó európai célok elérésének támogatásához gyors és hatékony adóügyi intézkedésekre van szükség.

A különleges jogalkotási eljárás és az egyhangúság szabálya, valamint az, hogy az Európai Parlamentnek mindössze konzultációs szerepe van az adóügyi kérdésekben, nem tükrözi e politika jelenlegi realitásait. E közlemény révén a Bizottság felkéri az Európai Tanácsot, az Európai Parlamentet, a Tanácsot és valamennyi érdekelt felet, hogy kezdjenek nyílt vitát a minősített többségi szavazásnak az uniós adópolitika tekintetében – az Európai Parlament nagyobb mértékű bevonásával – történő alkalmazásáról, valamint hogy kellő időben határozzák meg az ilyen típusú döntéshozatalra való áttérés pragmatikus koncepcióját.

A Bizottság a következőkre kéri fel az uniós vezetőket: