A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE

A Bizottság iránymutatása a jogellenes be- és átutazás, valamint a jogellenes tartózkodás elősegítésének meghatározásáról és megelőzéséről szóló uniós szabályok végrehajtásáról

(2020/C 323/01)

1. Bevezetés

Az EU átfogó és multidiszciplináris szakpolitikai keretet dolgozott ki a migránscsempészet kezelésére, többek között az e bűnözői tevékenység elleni küzdelemre irányuló első uniós cselekvési terv (1) (2015-2020) kidolgozása és végrehajtása révén. A szakpolitikai keret alapvető célja, hogy ellehetetlenítse a migránsok életét veszélyeztető és társadalmaink biztonságát fenyegető bűnszervezetek üzleti modelljét, elkerülve ugyanakkor annak kockázatát, hogy bűnelkövetőkké tegye azokat, akik bajba jutott migránsoknak nyújtanak segítséget. Ez a célkitűzés továbbra is kulcsfontosságú politikai prioritás az EU számára.

Az „elősegítésről szóló csomag (2)” azt a jogi keretet jelenti, amelyet az EU 2002-ben fogadott el a területére történő jogellenes beutazás, átutazás vagy az ott tartózkodás elősegítése bűncselekményének, valamint a kapcsolódó büntetőjogi szankcióknak a meghatározása céljából.

Konkrétabban, a 2002/90/EK irányelv (– az elősegítésről szóló irányelv –) arra kötelezi a tagállamokat, hogy megfelelő szankciókat állapítsanak meg bárkivel szemben, aki a jogszabályokat megsértve, szándékosan segítséget nyújt harmadik országbeli állampolgárnak abban, hogy egy uniós tagállam területére beutazzon illetve azon átutazzon, vagy anyagi haszonszerzés céljából szándékosan segítséget nyújt olyan személynek, aki nem uniós tagállam állampolgára, abban, hogy egy tagállam területén tartózkodjon.

Ugyanakkor a bűncselekmény definiálásakor az irányelv lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a humanitárius segítségnyújtást mentesítsék a büntethetővé tétel alól.

2017-ben a Bizottság elvégezte az elősegítésről szóló csomag első átfogó értékelését (3) (a továbbiakban: az értékelés). A humanitárius segítségnyújtási cselekmények esetleges bűncselekménnyé nyilvánításával kapcsolatos aggályok mellett az értékelés különösen a jogbiztonság érzékelt hiányára, valamint a hatóságok és a helyszínen tevékenykedő szereplők közötti megfelelő kommunikáció hiányára mutatott rá. Bár ebben a szakaszban nem tartotta szükségesnek a jogi felülvizsgálatot, a Bizottság az ismeretek és a bevált gyakorlatok hatékonyabb cseréjét javasolta az ügyészségek, a bűnüldöző szervek és a civil társadalom között e hiányosságok gyakorlati következményeinek kezelése érdekében

Ezen értékelés nyomon követéseként a Bizottság 2018-ban rendszeres konzultációt indított a civil társadalommal és az uniós ügynökségekkel, többek között az Alapjogi Ügynökséggel és az Eurojusttal, hogy ismereteket és bizonyítékokat gyűjtsön az elősegítésről szóló irányelv értelmezésével és alkalmazásával kapcsolatos problémák azonosítása érdekében. 2018 júliusában az Európai Parlament állásfoglalást fogadott el a humanitárius segítségnyújtás bűncselekménynek történő minősítésének megelőzésére vonatkozóan a tagállamoknak szóló iránymutatásokról (4), amelyben felkérte a Bizottságot, hogy a jelenlegi acquis tiszta és egységes értelmezésének biztosítása érdekében fogadjon el iránymutatásokat a tagállamok számára, meghatározva, hogy a segítségnyújtás mely formáját nem szabad büntetni...”.

2018 óta ez a konzultációs folyamat és az érdekelt felekkel folytatott több eszmecsere arra világított rá, hogy a nem kormányzati szervezetek és az egyének egyre több nehézséggel szembesülnek a migránsoknak való segítségnyújtás, többek között a tengeri kutatási és mentési műveletek során is. A Bizottság által a nem kormányzati szervezetekkel megvitatott legutóbbi kutatások arra engednek következtetni, hogy a humanitárius célból végzett cselekményeket 2015 óta egyre inkább büntetendővé teszik (5). Az összegyűjtött adatok megerősítették, hogy az egyének ellen a jogellenes beutazáshoz és tartózkodáshoz való segítségnyújtás bűncselekménye miatt indított nyomozások és vádemelések száma 2015 óta nőtt az EU-ban. A kutatás során 10 tagállamban 60 ilyen nyomozási és vádemelési ügyet találtak 2015 és 2019 között – főként a jogellenes beutazáshoz való segítségnyújtás vétségével kapcsolatban –, az ügyek száma 2018-ban volt a legmagasabb. A kutatás keretében elemzett ügyek főként az önkéntes munkát végzőket, az emberijog-védőket, a tengeri kutatási-mentési műveletekben részt vevő hajók legénységét, de a lakosság egyszerű tagjait, családokat, újságírókat, polgármestereket és vallási vezetőket is érintik. Ugyanakkor, amint arra az értékelés és az Európai Parlament állásfoglalása is rámutatott, a megbízható és összehasonlítható nemzeti bűnügyi statisztikák hiánya továbbra is problémát jelent, különösen az irreguláris migráció elősegítésével kapcsolatos bűncselekmények esetében (6).

Figyelembe véve az Európai Parlament állásfoglalását és a konzultációs folyamat eredményeit, a Bizottság úgy véli, hogy az irányelv hatályának egyértelműbbé tétele érdekében iránymutatásra van szükség az elősegítésről szóló irányelv értelmezéséhez. Ez az iránymutatás természetesen nem érinti az uniós jog végső értelmezéséért felelős Európai Unió Bíróságának hatáskörét.

2. A migránscsempészés elleni nemzetközi és európai szintű jogi keret

2.1. A nemzetközi jogi keret: A migránsok csempészete elleni fellépésről szóló ENSZ-jegyzőkönyv

Az Egyesült Nemzetek keretében létrejött, a nemzetközi szervezett bűnözés elleni egyezményt kiegészítő, a migránsok szárazföldön, tengeren és légi úton való csempészete elleni fellépésről szóló jegyzőkönyvet (7) (a továbbiakban: a jegyzőkönyv) 2000-ben fogadták el, és 2004-ben lépett hatályba. Ez volt az első olyan nemzetközi jogi eszköz, amely egységesen definiálta a migránscsempészés fogalmát. Az EU 2006-ban csatlakozott a jegyzőkönyvhöz (8), és Írország kivételével valamennyi uniós tagállam megerősítette azt.

A jegyzőkönyv 3. cikke szerint „migránscsempészés valamely személynek – közvetett vagy közvetlen módon anyagi ellenszolgáltatás vagy egyéb vagyoni haszonszerzés végett – valamely olyan Részes Államba való jogellenes belépéshez nyújtott segítség, amely államnak a személy nem állampolgára, vagy ott állandó tartózkodási jogosultsággal nem rendelkezik”.

„A »pénzügyi vagy egyéb anyagi előny« fogalma a migránscsempészésről szóló jegyzőkönyvben” című 2017. évi dokumentumában (9) az ENSZ Kábítószer- és Bűnügyi Hivatala (UNODC) az ilyen pénzügyi vagy egyéb anyagi előnyt a migránscsempészés alapvető céljaként írja le, amely „a szervezett bűnözői csoportok egyre növekvő részvétele mögött meghúzódó, a kiszolgáltatott helyzetben lévő migránsok életét gyakran súlyosan veszélyeztető ok”. Az UNODC megjegyzi, hogy „[a] migránscsempészéshez kapcsolódó pénzügyi vagy egyéb anyagi előnyök olyan kereskedelmet táplálnak, amely az emberi szenvedést és a méltánytalanul gyenge esélyekkel szembeni ellenálló képességet hatalmas és gátlástalanul szerzett nyereséggé változtatja” (10). Az UNODC dokumentuma továbbá leszögezi, hogy „a jogellenes belépés előnyszerzés nélkül történő elősegítésének jelensége”„a jegyzőkönyv hatályán kívül eső cselekmény” (11).

Az UNODC arra a következtetésre jut, hogy bár „a jegyzőkönyv nem akadályozza meg az államokat abban, hogy hatálya alá nem tartozó cselekményeket – például a jogellenes belépéshez vagy jogellenes tartózkodáshoz való segítségnyújtást – kriminalizáljanak”, a jegyzőkönyvnek „semmiképpen nem célja, hogy a humanitárius szereplők büntetőjogi üldözésének jogalapjául szolgáljon, és nem is használható ilyen jogalapként”. (12) Emlékeztet arra, hogy az Egyesült Nemzetek keretében létrejött, a nemzetközi szervezett bűnözés elleni egyezmény és jegyzőkönyveinek végrehajtására vonatkozó jogalkotási útmutató (13)„ezt a témát tárgyalja, megerősítve, hogy a »pénzügyi vagy egyéb anyagi előnyre« való utalással valóban a tisztán politikai vagy társadalmi indíttatású csoportok kizárása volt a cél”. Ennek alapján az UNODC sürgeti az országokat „olyan biztosítékok beépítésére, amelyek garantálják, hogy a vallási alapú szervezetek, a civil társadalom és a pénzügyi vagy egyéb anyagi előnyök megszerzésére irányuló szándék nélkül eljáró magánszemélyek kívül essenek migránscsempészéssel kapcsolatos bűncselekmények alkalmazási körén, annak biztosítása mellett azonban, hogy ez a kizárás nem használható kiskapuként az igazságszolgáltatás elkerüléséhez” (14).

2.2. Az uniós jogi keret: az elősegítésről szóló csomag

A migránsok csempészése egyre gyakrabban jár együtt súlyos emberi jogi jogsértésekkel és halálesetekkel, különösen amikor a tengeren történik (15). Az illegális migráció elősegítése különböző formákat ölt, például:

— olyan személy tényleges szállítása vagy szállításának irányítása, aki nem jogosult olyan országba belépni vagy azon áthaladni, amelynek nem állampolgára,

— Hamis okmányok előállítása és/vagy rendelkezésre bocsátása,

— érdekházasságok megszervezése.

Ezeket a tevékenységeket szervezett bűnözői hálózatok vagy egyének végzik, és azokból jelentős nyereségre tesznek szert. Emellett az EU-ba érkező irreguláris migránsok számának növekedése nemcsak az EU-ba való belépést elősegítő tevékenységek, hanem a jogellenes tartózkodással kapcsolatos tevékenységek iránti keresletet is fenntartja. Az elősegítésről szóló csomag a jogellenes belépés, jogellenes átutazás és (amennyiben anyagi haszonszerzés céljából történik) a jogellenes tartózkodás elősegítését szankcionálja.

Az elősegítésről szóló csomag általános célja az irreguláris migráció elleni küzdelem támogatása a jogellenes határátlépéssel kapcsolatos segítségnyújtás szankcionálása révén, valamint a migránsok életét veszélyeztető szervezett bűnözői hálózatok elleni küzdelem. Az elősegítésről szóló irányelv 1. cikkének (1) bekezdése szerint büntetendő minden olyan személy, aki a bevándorlási jogszabályokat megsértve, szándékosan segítséget nyújt egy harmadik országbeli állampolgárnak az Unió területére történő belépéshez, azon való átutazáshoz vagy (ha a cselekményt anyagi haszonszerzés céljából követik el) tartózkodáshoz.

Amint azt az értékelés részletesen kifejti, a jegyzőkönyv és az elősegítésről szóló csomag bizonyos különbségek ellenére egymással koherensek maradnak (16). Az értékelés emlékeztet arra, hogy „a jegyzőkönyv részes feleiként mind az EU, mind a tagállamok kötelesek alkalmazni azt, beleértve azt is, amikor a jegyzőkönyv hatálya alá tartozó jogszabályokat bocsátanak ki vagy hajtanak végre”, valamint, hogy „a jegyzőkönyv szilárdabbá tette a migránscsempészés mint a szervezett bűnözés egyik formája elleni küzdelemmel kapcsolatos uniós álláspontot”.

Az elősegítés bűncselekményét az elősegítésről szóló irányelv 1. cikkének (1) bekezdése valóban tágabban határozza meg, mint a jegyzőkönyv, mivel az anyagi haszonszerzés nem tényállási eleme a jogellenes be- vagy átutazás elősegítése bűncselekményének. Az anyagi haszonszerzés – a bűnszervezetben való részvétel vagy a bűncselekmény által érintett személyek életének veszélyeztetése mellett – a 2002/946/IB kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésében meghatározott súlyosító körülmények között szerepel.

Az irányelv 1. cikkének (2) bekezdése azonban rendelkezik arról a lehetőségről, hogy a jogellenes be- és átutazáshoz való segítségnyújtást mentesíteni lehessen a büntetendőség alól, amennyiben azt humanitárius segítségnyújtás céljából végzik. E rendelkezés szerint „Bármely tagállam határozhat úgy, hogy az (1) bekezdés a) pontjában meghatározott magatartást nem szankcionálja, hanem saját nemzeti jogszabályait és gyakorlatát alkalmazza azokban az esetekben, amelyekben e magatartás célja az érintett személy számára történő humanitárius segítségnyújtás”.

Eltekintve a például veszélyhelyzet elhárítása érdekében kifejtett cselekményekre vonatkozó általános büntetőjogi rendelkezésekre való hivatkozásoktól (17), mindössze nyolc tagállam nemzeti jogában szerepel a jogellenes be- és/vagy átutazás elősegítése miatti büntethetőség alóli mentesség a humanitárius segítségnyújtás valamely formájának biztosítása érdekében (18). E tagállamok jogszabályainak vizsgálata az irányelv különböző nemzeti értelmezéseit tárja fel, amelyek mindegyike figyelembe veszi az adott nemzeti jogi hátteret.

Belgium és Spanyolország szinte szó szerint vette át az irányelvben szereplő, a humanitárius segítségnyújtás kriminalizálása mellőzésének beillesztéséről szóló megfogalmazást, míg más tagállamok eltérő konstrukciókat alkalmaztak.

Horvátország kifejezett mentesítési okokat határoz meg a következők tekintetében:

— a beutazás elősegítése – életmentés, a sérülések megelőzése, a sürgős orvosi segítségnyújtás és a humanitárius segítségnyújtás lehetővé tétele érdekében, a külön jogszabályokkal összhangban – valamint

— a tartózkodás elősegítése – humanitárius okokból –, a visszatérés biztosítására irányuló intézkedések megakadályozásának vagy elhalasztásának szándéka nélkül.

Görögországban a hajók és légi járművek kapitányaival és parancsnokaival, valamint a közlekedési járművek vezetőivel szemben nem emelnek vádat amiatt, hogy valakinek a tengeren történő mentése vagy olyan személy szállítása révén nyújtanak segítséget, aki a nemzetközi joggal összhangban nemzetközi védelemre szorul.

Olaszország az olasz büntető törvénykönyv 54. cikkére kifejezetten utaló rendelkezést fogadott el, amely egy általános záradékkal mentesíti a büntetendőség alól az alábbiakra irányuló tevékenységeket:

— a cselekményben részt vevők súlyos sérülésének megakadályozása,

— Olaszország területén tartózkodó külföldiek megmentése és/vagy humanitárius segítségnyújtás a részükre.

Finnország figyelembe veszi a humanitárius indítékokat vagy a közeli családi kapcsolat miatti indítékot, valamint a külföldi személy biztonságát a hazájában vagy az állandó lakóhelye szerinti országban befolyásoló körülményeket.

Franciaországban az Alkotmánytanács egyik ítélete (19) és a vonatkozó rendelkezések azt követő módosítása nyomán a hozzátartozók, és bárki, aki kizárólag humanitárius célból jogi, nyelvi vagy szociális tanácsot ad vagy bármi fajta segítséget nyújt, az átutazás vagy tartózkodás elősegítése tekintetében mentesül a büntethetőség alól, jóllehet a beutazás elősegítése tekintetében nem ez a helyzet.

Máltán olyan személlyel szemben, aki közvetlen veszélyben lévő személynek segít a területén való partra szállásban és/vagy áthaladásban, nem lehet büntetőeljárást indítani, ha a cselekményt humanitárius segítségnyújtás céljából követte el (20).

Annak megítélése, hogy az adott ügy körülményeinek fényében valamely cselekmény a nemzeti jogban meghatározott mentesség hatálya alá tartozik-e, az igazságügyi hatóságok feladata, amelyeknek meg kell teremteniük a helyes egyensúlyt az ügyben releváns különféle érdekek és értékek között (21).

3. Az elősegítésről szóló irányelv 1. cikkének hatálya

Tekintettel az elősegítésről szóló irányelv szellemére és általános céljára, egyértelmű, hogy az nem értelmezhető úgy, mint amely lehetővé teszi a törvény által előírt humanitárius tevékenységek – mint például a tengeri kutatási-mentési műveletek – büntetendővé tételét, függetlenül attól, hogy az elősegítésről szóló irányelvet hogyan alkalmazzák a nemzeti jogokban.

A nemzetközi tengerjog értelmében az államok kötelesek előírni a lobogójuk alatt közlekedő hajók parancsnokai számára, hogy – amennyiben az a hajó, a személyzet vagy az utasok súlyos veszélyeztetése nélkül lehetséges – nyújtsanak segítséget a tengeren bajba jutott személyeknek vagy hajóknak. Ezt az elvet az alábbi nemzetközi okmányok rögzítik:

— az Egyesült Nemzetek Tengerjogi Egyezménye (22);

— az „Életbiztonság a tengeren” tárgyú nemzetközi egyezmény (SOLAS) (23); valamint

— a tengeri felkutatásról és mentésről szóló nemzetközi egyezmény (24) (SAR).

Emellett az alkalmazandó jogi keret magában foglalja a tengeri forgalommal kapcsolatos szerződéseket és a Nemzetközi Tengerészeti Szervezet (IMO) határozatait (25).

Ezen túlmenően a nemzetközi szokásjog elismert alapelve, hogy az országoknak kötelezniük kell a hajóparancsnokokat arra, hogy segítséget nyújtsanak a tengeren bajba jutott személyeknek, hajóknak vagy légi járműveknek. Ezért ez a kötelezettség minden országra vonatkozik.

A kutatási és mentési tevékenységekben részt vevő valamennyi személynek be kell tartania a koordináló hatóságtól kapott utasításokat a kutatási és mentési műveletek végzése során, összhangban az általános elvekkel és a nemzetközi tengerjogi és emberi jogi jogszabályok alkalmazandó szabályaival. A kutatási és mentési műveleteket a vonatkozó jogszabályok betartásával végző nem kormányzati szervezetek vagy bármely egyéb nem állami szereplők kriminalizálása a nemzetközi jog megsértésének minősül, ezért azt az uniós jog nem teszi lehetővé.

Következésképpen, amikor az elősegítésről szóló irányelv 1. cikke büntetni rendeli a jogellenes be- és átutazáshoz való segítségnyújtást, és ugyanakkor lehetőséget biztosít a tagállamoknak arra, hogy ne szabjanak ki szankciókat olyan esetekben, amikor a tevékenység célja humanitárius segítségnyújtás, a rendelkezés nem a jogszabályban előírt humanitárius segítségnyújtásra vonatkozik, mivel az nem büntethető.

4. Iránymutatás

A fenti megfontolásokra tekintettel a Bizottság álláspontja szerint az elősegítésről szóló irányelv 1. cikkét a következőképpen kell értelmezni:

i. a jogszabály által előírt humanitárius segítségnyújtást nem lehet és nem is szabad büntetendővé tenni;

ii. a nemzetközi jog megsértésének minősül különösen a tengeren kutatási és mentési műveleteket a vonatkozó jogszabályok keretében végző nem kormányzati szervezetek vagy bármely egyéb nem állami szereplők kriminalizálása, ezért azt az uniós jog nem teszi lehetővé;

iii. amennyiben alkalmazandó, annak értékelését, hogy valamely cselekmény az irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerinti „humanitárius segítségnyújtás” fogalmába tartozik-e – amely fogalmat nem lehet úgy értelmezni, hogy az lehetővé tegye törvény által meghatározott cselekmény büntetendővé tételét –, eseti alapon, valamennyi releváns körülményt figyelembe véve kell elvégezni.

5. Szakpolitikai ajánlás

A migránsoknak humanitárius segítséget nyújtó nem kormányzati szervezetek és egyének az elmúlt években egyre fokozódó aggodalmuknak adtak hangot (26). A tengeri mentési műveleteket, valamint az úton lévő migránsoknak – akár a határokon, akár a tagállamok területén belül – nyújtott támogatást a beszámolók szerint a nemzeti vagy helyi hatóságokkal fennálló feszültségek közepette hajtják végre, a mentők és az önkéntesek pedig az indokolatlan adminisztratív nyomástól és szankcióktól tartanak (27).

Az Európai Parlament a kérdésről szóló állásfoglalásában (28) felszólította a tagállamokat, hogy „ültessék át az elősegítésről szóló irányelvben előírt, a humanitárius segítségnyújtást illető mentességet”.

Emlékeztetve arra, hogy az uniós jognak nem célja a humanitárius segítségnyújtás büntethetővé tétele, a Bizottság az elősegítésről szóló csomag értékelése óta számba vette a helyzetet. Ennek fényében a Bizottság felkéri azokat a tagállamokat, amelyek ezt még nem tették meg, hogy éljenek az elősegítésről szóló irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében biztosított lehetőséggel, amely megengedi számukra a humanitárius segítségnyújtás céljából végzett tevékenységek és a jogellenes be- vagy átutazáshoz történő segítségnyújtás elősegítését célzó tevékenységek közötti különbségtételt, valamint lehetővé teszi az előbbiek kizárását a büntethetőség alól.

(1) COM(2015) 285 final (2015.5.27.).

(2) A jogellenes be- és átutazáshoz, valamint a jogellenes tartózkodáshoz történő segítségnyújtás meghatározásáról szóló, 2002. november 28-i 2002/90/EK tanácsi irányelv (HL L 328., 2002.12.5., 17. o.) és a jogellenes be- és átutazáshoz, valamint a jogellenes tartózkodáshoz történő segítségnyújtás elleni küzdelem büntetőjogi keretének megerősítéséről szóló, 2002. november 28-i 2002/946/IB tanácsi kerethatározat (HL L 328., 2002.12.5., 1. o.). Ezeket az eszközöket együtt fogadták el, és általános elnevezésük „az elősegítésről szóló csomag”.

(3) A jogellenes be- és átutazáshoz, valamint a jogellenes tartózkodáshoz történő segítségnyújtás elleni uniós jogi keret REFIT-értékelése: Az elősegítésről szóló csomag (2002/90/EK irányelv és 2002/946/IB kerethatározat), SWD (2017) 117 final.

(4) 2019/2769(RSP).

(5) Lina Vosyliūtė & Carmine Conte, ‘Crackdown on NGOs and volunteers helping refugees and other migrants’ (Erőszakos fellépés a menekülteket és más migránsokat segítő NGO-kkal és önkéntesekkel szemben), Research Social Platform on Migration and Asylum (ReSOMA), Final Synthetic Report, 2019. június, 32. o. A nyomon követést a migrációs politikával foglalkozó csoport végezte a ReSOMA platformon folytatott együttműködési és részvételi folyamat keretében, amelyben nem kormányzati szervezetek, kutatók és más érdekelt felek szakértői vettek részt. Ez a folyamat az Open Democracy által korábban nyomon követett ügyeken, az Institute of Race Relations, valamint az Európai Politikai Tanulmányok Központjának az elősegítésről szóló irányelvet vizsgáló 2018. évi aktualizált tanulmányán alapult. A ReSOMA projekt finanszírozása az EU „Horizont 2020” kutatási és innovációs keretprogramán keresztül történt.

(6) Az értékelést követően az Eurostat kísérleti adatgyűjtés keretében a 2015., 2016. és 2017. referenciaévekre vonatkozóan adatokat gyűjtött a tagállamoktól a migránsok csempészésével kapcsolatos bűncselekményekről, a 2018. referenciaévre vonatkozó adatgyűjtés pedig az Eurostat által a tagállamok bűnügyi statisztikáinak gyűjtése céljából küldött éves kérdőív keretében történt.

(7) https://www.unodc.org/documents/middleeastandnorthafrica/smuggling-migrants/SoM_Protocol_English.pdf

(8) Lásd: i. a Tanács 2006/616/EK határozata (2006. július 24.) az Egyesült Nemzetek nemzetközi szervezett bűnözés elleni egyezményét kiegészítő, a migránsok szárazföldön, tengeren és légi úton való csempészete elleni jegyzőkönyvnek – az e jegyzőkönyvnek az Európai Közösséget létrehozó szerződés 179. és 181a. cikkének hatálya alá tartozó rendelkezései tekintetében – az Európai Közösség részéről történő megkötéséről (HL L 262., 2006.9.22., 24. o.); és ii. a Tanács 2006/617/EK határozata (2006. július 24.) az Egyesült Nemzetek nemzetközi szervezett bűnözés elleni egyezményét kiegészítő, a migránsok szárazföldön, tengeren és légi úton való csempészete elleni jegyzőkönyvnek – az e jegyzőkönyvnek az Európai Közösséget létrehozó szerződés III. része IV. címének hatálya alá tartozó rendelkezései tekintetében – az Európai Közösség részéről történő megkötéséről (HL L 262., 2006.9.22., 34. o.).

(9) https://www.unodc.org/documents/human-trafficking/Migrant-Smuggling/Issue-Papers/UNODC_Issue_Paper_The_Profit_Element_in_the_Smuggling_of_Migrants_Protocol.pdf

(10) Előszó, iii. oldal.

(11) Lásd a 9. megjegyzést.

(12) Lásd a 9. megjegyzést a 14. oldalon, az UNODC arra is emlékeztet, hogy „az előkészítő dokumentumok (Travaux Préparatoires) szerint a szerzők szándéka azon személyek tevékenységének kizárása volt, akik humanitárius okokból vagy szoros családi kapcsolatok alapján nyújtottak támogatást a migránsoknak. A vonatkozó rendelkezéshez csatolt értelmező megjegyzés szavaival élve, »a jegyzőkönyvnek nem volt célja a családtagok vagy támogató csoportok, például vallási vagy nem kormányzati szervezetek tevékenységének büntetendővé tétele«”.

(13) UNODC, Jogalkotási útmutató az Egyesült Nemzetek keretében létrejött, a nemzetközi szervezett bűnözés elleni egyezmény és annak jegyzőkönyvei alkalmazásához, UN Sales, E.05.V.2 (2004) sz., 13. o., 26. pont.

(14) Lásd a 13. megjegyzést, 71. o.

(15) A jogellenes be- és átutazáshoz, valamint a jogellenes tartózkodáshoz történő segítségnyújtás elleni uniós jogi keret REFIT-értékelése, i.m., 4. o.

(16) Lásd a 15. megjegyzést, 31. o.

(17) Lásd a Criminalisation of migrants in an irregular situation and of persons engaging with them (A rendezetlen jogállású migránsok és a velük együttműködő személyek kriminalizálása) c. tanulmányt, FRA (2014), 10. o.

(18) Belgium, Görögország, Spanyolország, Finnország, Franciaország, Horvátország, Olaszország és Málta jogszabályai a jogellenes be- és átutazáshoz, valamint a jogellenes tartózkodáshoz történő segítségnyújtás elleni uniós jogi keret REFIT-értékelésében, i.m., 15. o., valamint a külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról és a menedékjogról szóló, a 2018. szeptember 10-i 2018-778. sz. törvénnyel módosított francia törvény L622-4. cikke, illetve a külföldi állampolgárokról szóló horvát törvény 43. cikke (2) bekezdésének 2. pontja, a 2017-es változatában.

(19) A francia Alkotmánytanács 2018. július 6-i 2018-717/718 QPC. sz. határozatában kimondta, hogy az emberek humanitárius célú támogatásának lehetősége a testvériség alkotmányos elvéből ered, függetlenül attól, hogy e személyek Franciaországban milyen jogállásúak. Továbbá úgy ítélte meg, hogy a bizonyos magatartásformákat mentesítő nemzeti rendelkezés csakis úgy értelmezhető, hogy az minden más típusú, humanitárius célból történő segítségnyújtásra is vonatkozik. E döntését azonban nem terjesztette ki a beutazás elősegítésére, amely „szükségszerűen magában foglal egy jogellenes helyzetet”, ellentétben az átutazás elősegítésével.

(20) A jogellenes be- és átutazáshoz, valamint a jogellenes tartózkodáshoz történő segítségnyújtás elleni uniós jogi keret REFIT-értékelése, i.m., 14–15. o.

(21) A közrend védelmének és a bűncselekmények megelőzésének szükségessége, illetve a cselekmény humanitárius célja közötti helyes egyensúly megtalálásának szükségességével kapcsolatban lásd például – a külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról, valamint a menedékjogról szóló francia törvény L. 622-1. cikke, valamint az Emberi Jogok Európai Egyezményének 8. cikke vonatkozásában – az Emberi Jogok Európai Bíróságának a 29681/08. sz., Mallah kontra Franciaország ügyben 2011. október 10-én hozott ítéletét.

(22) https://www.un.org/Depts/los/convention_agreements/texts/unclos/unclos_e.pdf

(23) http://www.imo.org/en/About/Conventions/ListOfConventions/Pages/International-Convention-for-the-Safety-of-Life-at-Sea-(SOLAS),-1974.aspx

A SOLAS-egyezmény (V. fejezet: A hajózás biztonsága) értelmében a segítségnyújtásra alkalmas helyzetben lévő hajó kapitánya a tengeren, bármely forrásból érkező olyan jelre, amely arra utal, hogy bajba jutott személyek vannak a tengeren, köteles a lehető leggyorsabban a bajban lévők segítségére sietni. Ez a segítségnyújtási kötelezettség az ilyen személyek állampolgárságától vagy jogállásától, illetve megtalálásuk körülményeitől függetlenül alkalmazandó. Ha a vészjelzést kapó hajó nem tud segítséget nyújtani, vagy az eset különleges körülményei között azt észszerűtlennek vagy szükségtelennek tartja, a parancsnoknak fel kell tüntetnie a fedélzeti naplóban, hogy milyen okból nem nyújtott segítséget a bajba jutott személyeknek. Figyelembe véve a Szervezet ajánlását, erről tájékoztatnia kell a megfelelő kutató-mentő szolgálatot. Az egyezmény megbízza a szerződő kormányokat, hogy koordinálják a hajóparancsnok munkáját és működjenek együtt annak érdekében, hogy biztonságos helyre szállíthassák a tengerből kimentett embereket. Arról is rendelkezik, hogy a hajó tulajdonosa, bérlője, a hajót üzemeltető társaság vagy bármely más személy nem akadályozhatja és nem korlátozhatja a hajó kapitányát abban, hogy meghozza vagy végrehajtsa azokat a döntéseket, amelyek szakmai megítélése szerint szükségesek a tengeri életbiztonsághoz.

(24) http://www.imo.org/en/About/Conventions/ListOfConventions/Pages/International-Convention-on-Maritime-Search-and-Rescue-(SAR).aspx

A SAR-egyezmény (melléklet) arra kötelezi a feleket, hogy segítsék a hajóparancsnokot a tengeren megmentett személyek biztonságos helyre szállításában, és előírja, hogy a tengeri mentést koordináló központoknak megfelelő műveleti eljárásokkal kell rendelkezniük a tengeren bajba jutott személyek kiszállására legalkalmasabb helyek meghatározására irányuló folyamat elindításához.

(25) Az IMO Tengerészeti Biztonsági Bizottsága 78. ülésén (78. MSC ülés, 2004.) fontos módosításokat fogadott el a SOLAS-egyezmény V. fejezete és a SAR-egyezmény mellékletének 2., 3. és 4. fejezete tekintetében. Ezek a módosítások 2006. július 1-jén léptek hatályba. Ugyanezen az ülésen a Tengerészeti Biztonsági Bizottság több operatív iránymutatást is elfogadott. E módosítások és a jelenlegi iránymutatás célja annak biztosítása, hogy a bajba jutott emberek segítséget kapjanak, valamint ezzel egyidejűleg a segítséget nyújtó hajók számára okozott kényelmetlenség minimálisra csökkentése és a kutató-mentő szolgálatok sérthetetlenségének további biztosítása.

(26) Lásd különösen i. az Európa Tanács Nemzetközi Nem Kormányzati Szervezetek Konferenciájának a nem kormányzati szervezetekről szóló törvénnyel foglalkozó szakértői tanácsa megbízásából 2019 decemberében készült tanulmányt „Using criminal law to restrict the work of NGOs supporting refugees and other migrants in Council of Europe member states” (A büntetőjog felhasználása a menekülteket és más migránsokat támogató nem kormányzati szervezetek munkájának korlátozására az Európa Tanács tagállamaiban) címmel; ii. Lina Vosyliūtė és Carmine Conte, „Crackdown on NGOs and volunteers helping refugees and other migrants” (Erőszakos fellépés a menekülteket és más migránsokat segítő NGO-kkal és önkéntesekkel szemben), ReSOMA, i.m.; Sergio Carrera, Lina Vosyliūtė, Stephanie Smialowski, Jennifer Allsopp és Gabriella Sanchez, ‘Update Study „Fit for purpose?” The Facilitation Directive and the criminalisation of humanitarian assistance to irregular migrants’ (Frissített tanulmány: „A célnak megfelel?” Az elősegítésről szóló irányelv és az irreguláris migránsoknak nyújtott humanitárius segítség kriminalizálása) az EP Petíciós Bizottsága (PETI) számára készített tanulmány, Európai Parlament, 2018. december; iii. az Európai Unió Alapjogi Ügynöksége (FRA), ‘Fundamental Rights Considerations: NGO Ships Involved in Search and Rescue in the Mediterranean and Criminal Investigations’ (Alapvető jogok: Nem kormányzati szervezeteknek a földközi-tengeri térségben folytatott kutatásban és mentésben részt vevő hajói és bűnügyi nyomozások), 2018. október; iv. FRA, „2019 update – NGO ships involved in search and rescue in the Mediterranean and criminal investigations”, 2019. június; v. ‘Punishing Compassion. Solidarity on trial in fortress Europe’ (Az együttérzés büntetése. Szolidaritás büntetés alatt az erődként szolgáló Európában), Amnesty International, 2020. március.

(27) A jogellenes be- és átutazáshoz, valamint a jogellenes tartózkodáshoz történő segítségnyújtás elleni uniós jogi keret REFIT-értékelése, i.m.

(28) 2019/2769(RSP), i.m.