Egy pénzintézet csődje magában hordozza annak lehetőségét, hogy az továbbterjed más intézményekre is, különösen olyan esetekben, ahol a rendes fizetésképtelenségi eljárás ilyen fenyegetést jelent a pénzügyi rendszer egészének stabilitására nézve. Ezekben az esetekben az állam arra kényszerül, hogy az adófizetők pénzéből mentse meg az intézményt, mivel az állam tétlensége rendszerszintű válságot eredményezhet, és hatalmas veszteséget okozhat a gazdaság számára. A közelmúltban számos bank megmentéséhez állami beavatkozásra volt szükség az adófizetők költségén egy ilyen rendszerszintű válság enyhítése érdekében. Erre válaszul jelentős mértékben erősítésre került a bankok uniós prudenciális szabályozása, és még ennél is fontosabb, hogy kidolgozásra került egy új keretrendszer – a bankok helyreállításáról és szanálásáról szóló irányelv –, amely felhatalmazást ad a vonatkozó hatóságoknak a bankok rendezett csődjének biztosításához. A keretrendszer előírja a bankok számára, hogy hatékonyabban készüljenek fel a pénzügyi nehézségek kezelésére, hatáskört biztosít az illetékes hatóságok számára a korai beavatkozáshoz a fizetésképtelen vagy valószínűleg fizetésképtelenné váló bankok esetében, a csőd kezelését szolgáló közös szanálási eszközöket hoz létre, és minden pénzügyi veszteséget feloszt a bank részvényesei között. A bankok helyreállításáról és szanálásáról szóló irányelv ezért előmozdítja a fizetésképtelen vagy valószínűleg fizetésképtelenné váló bankok állami hatóságok általi szerkezetátalakítását, miközben minimalizálja az adófizetők költségeit. Egy központi szerződő fél úgy avatkozik be a partnerek közötti pénzügyi tranzakciókba, hogy átvállalja azok jogait és kötelezettségeit, és minden eladóval szemben vevőként, illetve minden vevővel szemben eladóként jár el meghatározott ügylettípusok esetében. Noha a központi szerződő felek a csőddel szemben a bankokhoz viszonyítva kevésbé sérülékenyek, nem védettek vele szemben. A nemzetközi konszenzus szerint a rendszerszintű pénzügyi kockázatokat minden pénzintézetnél, nem kizárólag a bankoknál kell gondosan figyelemmel kísérni és kezelni. A legutóbbi válság megmutatta, hogy a pénzintézetek kockázatainak kezelését szolgáló minden állami beavatkozásnak gyorsnak kell lennie, és az csak minimálisan használhatja fel az adófizetők pénzét. Széles körben elismert, hogy egy uniós szintű helyreállítási és szanálási keretrendszer elsődleges fontosságú a központi szerződő felek számára. A Pénzügyi Stabilitási Tanács (FSB), a szabályozóknak a válságot követően a pénzügyi szabályozói környezet megreformálásán és a felmerülő kockázatok kezelésén a G-20 égisze alatt dolgozó legmagasabb szintű nemzetközi csoportosulása szintén prioritásként jelölte meg ezt a munkát. A központi szerződő felek üzleti modellje a pénzügyi kockázat komoly koncentrálódását rejti magában, elsődlegesen a bankok, mint legnagyobb felhasználóik részéről, de egyéb pénzügyi szereplők révén is. Ez természeténél fogva határokon átnyúló az integrált uniós és nemzetközi piacon. Ráadásul a központi szerződő felek rendszerszintű jelentősége biztosan tovább fog nőni a G-20 arra irányuló elkötelezettsége nyomán, hogy a központi szerződő feleken keresztül történjen a tőzsdén kívüli származtatott ügyletek elszámolása, ami az ilyen instrumentumok természetéből adódó kockázatokat elvezeti a bankoktól és azokat a központi szerződő feleknél összpontosítja, és biztosítja azok központi kockázatkezelését. Ugyan kicsi a valószínűsége egy központi szerződő fél csődjének, ha ez mégis megtörténik, az a piacokon betöltött központi pozícióján, nevezetesen a bankokkal való közvetlen kapcsolatán keresztül, a pénzügyi rendszerben széles körben továbbterjedhet, ha azt nem kezelik megfelelően. Ennek megfelelően egy olyan jogi keretrendszerre van szükség, amely felhatalmazást ad a vonatkozó hatóságoknak e pénzügyi stabilitási kockázat kezelésére a központi szerződő fél gyors szerkezetátalakításával és működésének rendezett módon történő felszámolásával egy fenyegető rendszerszintű csőd esetén. A jogalkotási intézkedéseknek továbbá ösztönzőket kell biztosítaniuk a központi szerződő felek stabil kockázatkezelésére, és meg kell védeniük a központi szerződő felek elszámolási szolgáltatásait igénybe vevő nagy bankok ügyfeleit, valamint az adófizetőket a jelentős veszteségekkel szemben egy esetleges szanálás esetén.