HU Az Európai Unió Hivatalos Lapja C 213/62

A Bizottság közleménye az energiaszállítási infrastruktúráról és az uniós természetvédelmi jogszabályokról

(2018/C 213/02)

TARTALOMJEGYZÉK

Oldal

A DOKUMENTUM BEMUTATÁSA 65

Cél 65

Szerkezet és tartalom 65

A dokumentum jellege 65

1. MEGÚJULT EURÓPAI ENERGETIKAI INFRASTRUKTÚRA 67

1.1. A megújult európai energetikai infrastruktúra szükségessége 67

1.2. Infrastrukturális kihívások 68

1.2.1. Villamosenergia-hálózatok és a villamos energia tárolása 68

1.2.2. Földgázhálózatok és a földgáz tárolása 69

1.2.3. Az olaj és az olefinek szállítási és finomítási infrastruktúrája 69

1.2.4. Szén-dioxid-leválasztás, -szállítás és -tárolás 69

1.3. A használatban lévő szállító és elosztó létesítmények fajtái 69

1.3.1. Földgáz- és olajszállító és -elosztó létesítmények 69

1.3.2. Villamosenergia-átviteli és elosztó létesítmények 70

1.4. Közös érdekű projektek 70

2. UNIÓS TERMÉSZETVÉDELMI JOGSZABÁLYOK 72

2.1. Bevezetés 72

2.2. A madárvédelmi irányelv és az élőhelyvédelmi irányelv 72

2.3. A Natura 2000 területek kezelése és védelme 73

2.3.1. Pozitív természetvédelmi intézkedések és az állapotromlás megakadályozásának biztosítása 73

2.3.2. A Natura 2000 területeket érintő tervek és projektek engedélyezési eljárása 74

2.4. Fajvédelmi rendelkezések 75

3. AZ ENERGIASZÁLLÍTÁSI LÉTESÍTMÉNYEK LEHETSÉGES HATÁSAI A NATURA 2000 TERÜLETEKRE ÉS AZ UNIÓS VÉDELEM ALATT ÁLLÓ FAJOKRA 76

3.1. Bevezetés 76

3.2. Az eseti alapon történő megközelítés szükségessége 76

3.3. Az uniós védelem alatt álló fajokra és élőhelyekre gyakorolt lehetséges hatások áttekintése 77

3.3.1. Élőhelyek elvesztése, állapotromlása vagy szétaprózódása 77

3.3.2. A fajok zavarása és kiszorítása 77

3.3.3. Ütközés és az áramütés veszélye 77

3.3.4. Kizárási hatások 77

3.4. A jelentős és nem jelentős hatások közötti különbségtétel 78

3.5. Kumulatív hatások 78

4. A VILLAMOSENERGIA-HÁLÓZATI INFRASTRUKTÚRÁK LEHETSÉGES HATÁSAI A VADON ÉLŐ MADARAKRA 79

4.1. Bevezetés 79

4.2. Villamosenergia-hálózati infrastruktúrák 79

4.3. A villamosenergia-infrastruktúra lehetséges negatív hatásai a vadon élő madarakra 80

4.3.1. Áramütés 80

4.3.2. Ütközés 83

4.3.3. Élőhelyek elvesztése és szétaprózódása 84

4.3.4. Zavarás/Kiszorítás 84

4.3.5. Elektromágneses terek 84

4.4. A villamosenergia-infrastruktúra lehetséges pozitív hatásai a vadon élő madarakra 84

5. LEHETSÉGES HATÁSCSÖKKENTŐ INTÉZKEDÉSEK A VILLAMOSENERGIA-INFRASTRUKTÚRÁK VADON ÉLŐ MADARAKRA GYAKOROLT HATÁSAI TEKINTETÉBEN 86

5.1. Mik azok a hatáscsökkentő intézkedések? 86

5.2. Az energetikai tervek vagy projektek vadon élő madárfajokra gyakorolt negatív hatásainak csökkentésére irányuló lehetséges intézkedések 88

5.2.1. Proaktív intézkedések bevezetése a tervezés szintjén 88

5.2.2. A lehetséges hatáscsökkentő és megelőző intézkedések projektszintű vizsgálata 90

5.3. Részletes műszaki ajánlások a korrekciós és hatáscsökkentő intézkedések vonatkozásában 91

5.3.1. Az áramütés hatásának csökkentése 91

5.3.2. Az ütközés hatásainak csökkentése 92

6. A TERVEZÉS STRATÉGIAI MEGKÖZELÍTÉSÉNEK FONTOSSÁGA 93

6.1. Az integrált tervezés előnyei 93

6.2. Az energiaszállítási létesítmények megfelelő helyének meghatározása 94

6.3. Hogyan tehetők hatékonyabbá az energiaszállítási létesítményekre vonatkozó engedélyezési eljárások 96

6.3.1. A vizsgálatok korai tervezése, az ütemterv korai elkészítése és a vizsgálatok hatókörének korai megállapítása 96

6.3.2. A környezeti vizsgálatok és az egyéb környezetvédelmi követelmények korai és hatékony integrálása 97

6.3.3. Eljárási koordináció és időbeli korlátozások 98

6.3.4. A jelentések minősége 98

6.3.5. Határon átnyúló együttműködés 98

6.3.6. A nyilvánosság korai és hatékony részvétele 99

7. AZ ÉLŐHELYVÉDELMI IRÁNYELV 6. CIKKE SZERINTI ENGEDÉLYEZÉSI ELJÁRÁS 99

7.1. Bevezetés 99

7.2. A 6. cikk szerinti engedélyezési eljárás hatálya 100

7.3. A megfelelő vizsgálatok elvégzésének lépésenkénti útmutatója 102

7.3.1. Első lépés: előzetes vizsgálat 102

7.3.2. Második lépés: megfelelő vizsgálat 102

7.3.3. Harmadik lépés: a terv vagy a projekt jóváhagyása vagy elutasítása a megfelelő vizsgálat eredményei alapján 109

7.4. A 6. cikk (4) bekezdése szerinti derogációs eljárás 109

8. AZ ENERGIASZÁLLÍTÁSI INFRASTRUKTÚRA TENGERI KÖRNYEZETBEN 113

8.1. A jelenlegi európai tengeri energetikai infrastruktúra áttekintése 114

8.1.1. Kőolaj és földgáz 114

8.1.2. Tengeri szélenergia, hullámenergia és árapály-energia 115

8.1.3. Szén-dioxid-leválasztás és -tárolás 117

8.1.4. Átviteli hálózatok 117

8.1.5. Előrejelzések a jövőre 117

8.2. Natura 2000 a tengeri környezetben 119

8.2.1. A tengeri környezet, élőhelyek és fajok védelme 119

8.2.2. Támogató intézkedések és hasznos információforrások 123

8.3. Lehetséges hatások és hatáscsökkentési megközelítések 124

8.3.1. Telepítés 126

8.3.2. Üzemeltetés 129

8.3.3. Bontás 131

8.3.4. Kumulatív hatások 131

8.3.5. Lehetséges hatáscsökkentő intézkedések 132

8.4. A stratégiai tervezés fontossága 133

HIVATKOZÁSOK 136

1. MELLÉKLET – NEMZETI ÉS NEMZETKÖZI KEZDEMÉNYEZÉSEK 150

2. MELLÉKLET – A VILLAMOSENERGIA-VEZETÉKEK MADARAKRA GYAKOROLT HATÁSAINAK RENDSZEREZETT, PRIORIZÁLT LISTÁJA (BIRDLIFE, 2013) 157

3. MELLÉKLET – A VILLAMOSENERGIA-VEZETÉKEK ÁLTAL A GLOBÁLISAN VESZÉLYEZTETETT (IUCN, 2012) MADÁRFAJOKRA GYAKOROLT POPULÁCIÓSZINTŰ HATÁSOK BIZONYÍTÉKAINAK ÖSSZEFOGLALÓJA 159

4. MELLÉKLET – A VILLAMOSENERGIA-VEZETÉKEKNEK A MADÁRVÉDELMI IRÁNYELV I. MELLÉKLETÉBEN FELSOROLT FAJOK METAPOPULÁCIÓIRA GYAKOROLT HATÁSAI – PÉLDÁK 161

5. MELLÉKLET – A KIEMELT FAJOK JAVASOLT JEGYZÉKE A VILLAMOSENERGIA-VEZETÉKEK ÁLTAL GYAKOROLT HATÁSOK MEGELŐZÉSE ÉS CSÖKKENTÉSE CÉLJÁBÓL AZ EURÓPAI UNIÓBAN 163

6. MELLÉKLET – A MEGFELELŐ VIZSGÁLAT, A KÖRNYEZETI HATÁSVIZSGÁLAT ÉS A STRATÉGIAI KÖRNYEZETI VIZSGÁLAT KERETÉBEN VÉGZETT ELJÁRÁSOK ÖSSZEHASONLÍTÁSA 168

A DOKUMENTUM BEMUTATÁSA

Cél

2010 novemberében az Európai Bizottság közzétette az „Energiainfrastruktúra-prioritások 2020-ig és azt követően – Az integrált európai energiahálózat programterve” című közleményt. A közlemény az energiaszállítási infrastruktúrák nagyarányú fejlesztésére szólít fel, hogy a szén-dioxid-kibocsátás csökkentésével egyidejűleg Európa-szerte biztosított legyen a biztonságos, fenntartható és megfizethető energiaellátás.

A transzeurópai energiaipari infrastruktúráról szóló új, 347/2013/EU rendelet megteremti az Unión belüli energetikai infrastruktúra tervezésének és megvalósításának uniós kereteit. Kilenc stratégiai jelentőségű, infrastruktúraprioritásnak minősülő folyosót határoz meg a villamos energia, a földgáz és a kőolaj vonatkozásában, valamint három kiemelt fontosságú uniós tematikus területet a villamosenergia-szupersztrádák, az intelligens hálózatok és a szén-dioxid-szállítási hálózatok vonatkozásában. Emellett átlátható és inkluzív eljárást vezet be a kiemelt fontosságú folyosók megvalósításához szükséges konkrét közös érdekű projektek meghatározása és kiválasztása céljából.

Az Unión belüli valamennyi fejlesztési tevékenységhez hasonlóan az energiaszállítási infrastruktúráknak is maradéktalanul meg kell felelniük az uniós környezetvédelmi politikának, beleértve az élőhelyvédelmi és a madárvédelmi irányelvet (az uniós természetvédelmi irányelveket). Ez a dokumentum útmutatást nyújt ahhoz, hogyan valósítható meg mindez a legeredményesebben a gyakorlatban. Különös figyelmet szentel az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke szerinti engedélyezési eljárás megfelelő alkalmazásának, amely cikk előírja, hogy az engedélyezést megelőzően megfelelő vizsgálatot kell végezni minden olyan terv és projekt vonatkozásában, amely valószínűleg jelentős negatív hatással van a Natura 2000 területekre. Kitér továbbá a fajok védelmére vonatkozó követelményekre a tágabb környezetben.

A Natura 2000 területek kijelölésének célja nem az, hogy azok „érintetlen övezetek” legyenek, és nincs kizárva az új fejlesztések lehetősége. A fejlesztéseket ehelyett úgy kell elvégezni, hogy óvják azokat a ritka és veszélyeztetett fajokat, illetve élőhelytípusokat, amelyek érdekében az egyes területek kijelölésre kerültek. Ez gyakran megvalósítható gondos tervezéssel, megfelelő és inkluzív párbeszéddel, illetve adott esetben olyan megfelelő hatáscsökkentő intézkedések alkalmazásával, amelyek már az elején megszüntetik vagy megelőzik az egyes projektek által a terület védelmével kapcsolatos célkitűzésekre gyakorolt lehetséges negatív hatásokat, valamint a kumulatív hatásokat.

A dokumentum célközönségét alapvetően a projektfejlesztők, az átvitelirendszer-irányítók, valamint az energiaszállítási tervek és projektek engedélyezésével foglalkozó hatóságok képezik, de a hatásvizsgálatokkal foglalkozó tanácsadók, a Natura 2000 területek kezelői, a nem kormányzati szervezetek és egyéb olyan szakemberek érdeklődésére is számot tarthat, akik az energetikai infrastruktúrával foglalkozó tervek és projektek tervezésében, végrehajtásában vagy jóváhagyásában érdekeltek, vagy azokban részt vesznek. Áttekintést kíván nyújtani az energetikai infrastruktúrával foglalkozó javaslatok által a Natura 2000 hálózatra és az uniós védelem alatt álló fajokra és élőhelyekre gyakorolt hatásokról, illetve a negatív hatások csökkentésére szolgáló megközelítésekről.

A dokumentum emellett hasznos lehet a környezeti hatásvizsgálatról szóló irányelv és a stratégiai környezeti vizsgálatról szóló irányelv értelmében végzett vizsgálatok esetében az olyan energiaszállítási létesítményekre vonatkozó tervek és projektek vonatkozásában, amelyek esetében nincs szükség a Natura 2000 területekre gyakorolt hatás megfelelő vizsgálatára.

Hatály

A dokumentum útmutatással és bevált gyakorlatokkal szolgál a villamos energia, a földgáz és az olaj átvitelével, illetve szállításával és elosztásával foglalkozó létesítmények telepítésével, üzemeltetésével és bontásával kapcsolatban a Natura 2000 területek, illetve a tágabb környezetben az uniós élőhelyvédelmi irányelv és madárvédelmi irányelv értelmében védett fajok vonatkozásában. Kizárólag az energiaszállítási infrastruktúrákra összpontosít, nem pedig az olyan energiatermelő létesítményekre, mint az olajfúró tornyok, a hidroelektromos gátak, a szélerőművek, az erőművek stb.

Az érintett energiaszállítási infrastruktúrák közé tartoznak a földgáz- és olajvezetékek, illetve a nagyfeszültségű és középfeszültségű átviteli kábelek és elosztó létesítmények, a szárazföldön az utóbbiakra összpontosítva. Külön fejezet foglalkozik a tengeri környezetben található energiaszállítási infrastruktúrával.

Szerkezet és tartalom

A dokumentum nyolc fejezetből áll.

— Az 1. és 2. fejezet áttekintést nyújt az uniós szakpolitikai környezetről az energetikai infrastruktúra, illetve annak vonatkozásában, hogy a transzeurópai energetikai infrastruktúráról szóló rendeletnek megfelelően Európa-szerte modern, összekapcsolt energiahálózatra van szükség. Kiemeli a madárvédelmi és az élőhelyvédelmi irányelv azon jogszabályi rendelkezéseit, amelyeket az energiaszállítással foglalkozó fejlesztőknek, üzemeltetőknek és hatóságoknak ismerniük kell, különös tekintettel a 6. cikk szerinti engedélyezési eljárásra a Natura 2000 területekre valószínűleg jelentős hatást gyakorló tervek vagy projektek vonatkozásában, illetve a tágabb környezetben az uniós védelem alatt álló fajokra vonatkozó követelményekre.

— A 3. fejezet általános áttekintést nyújt az energiaszállítási infrastruktúrák által a két uniós természetvédelmi irányelv értelmében védett élőhelytípusokra és fajokra gyakorolt lehetséges hatások különböző típusairól. Az ilyen lehetséges hatások ismerete nemcsak az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke szerinti megfelelő vizsgálat helyes elvégzését biztosítja, hanem segít azonosítani azokat a megfelelő hatáscsökkentő intézkedéseket, amelyek révén elkerülhetők vagy csökkenthetők a jelentős negatív hatások.

— A 4. és 5. fejezet különösen a villamosenergia-hálózati infrastruktúrák lehetséges hatásaira, valamint a megfelelő hatáscsökkentő intézkedések azonosítására összpontosít a terv vagy a projektciklus különböző szakaszaiban. Lehetőség szerint részletes műszaki ajánlásokat tartalmaz a korrekciós és hatáscsökkentő intézkedések vonatkozásában a bevált gyakorlati tapasztalatok és a legújabb európai kutatások alapján.

— A 6. fejezet nagy vonalakban ismerteti, milyen előnyökkel jár az energiaszállítási infrastruktúrák tervezésére irányuló olyan fokozottan stratégiai és integrált megközelítés, amely megelőzi vagy minimálisra csökkenti annak valószínűségét, hogy a későbbiekben a tervezési folyamat során, amikor már jóval korlátozottabbak a lehetőségek, ezek az infrastruktúrák ne feleljenek meg az uniós természetvédelmi jogszabályokban előírt követelményeknek. Áttekintést nyújt továbbá arról, hogyan fokozható az uniós környezetvédelmi jogszabályok – többek között az élőhelyvédelmi irányelv – által előírt különböző hatásvizsgálatok hatékonysága a közös érdekű projektek tekintetében, különösen a transzeurópai energetikai infrastruktúráról szóló rendelet értelmében a közös érdekű projektek engedélyezési eljárásaira vonatkozó rövidebb határidőt illetően.

— A 7. fejezet ismerteti az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke szerinti engedélyezési eljárást. Gyakorlati tanácsot kíván nyújtani azzal kapcsolatban, hogyan alkalmazandó ez az engedélyezési eljárás különösen az energiaszállítási infrastruktúrák összefüggésében.

— A 8. fejezet elemzi az energiaszállítási infrastruktúrák által a tengeri környezetre gyakorolt hatásokat. Először áttekintést ad az uniós tengervizeket érintő jelenlegi energetikai infrastruktúráról és az előre látható jövőbeli fejleményekről. Ezt követően ismerteti a tengeri Natura 2000 területekre és a védett fajokra gyakorolt hatásokat, hivatkozva az élőhelyvédelmi és a madárvédelmi irányelv rendelkezéseire, valamint az uniós és egyéb idevágó támogató intézkedésekre és útmutatásra. Harmadsorban áttekinti az olajjal, a földgázzal, a szélenergiával, a hullámenergiával, az árapály-energiával, illetve a szén-dioxid-leválasztással, -szállítással és -tárolással kapcsolatos szállítási infrastruktúra (kábelek és csővezetékek) által az uniós élőhelyvédelmi és az uniós madárvédelmi irányelv értelmében védett tengeri fajokra és élőhelyekre gyakorolt lehetséges hatásokat. Az ilyen hatások csökkentésének módjaival kapcsolatos ismertetés részeként példákat hoz a bevált gyakorlatokra. Negyedsorban megvizsgálja, milyen előnyökkel jár az energiaszállítási infrastruktúrák stratégiai tervezése a tengeri környezetben, beleértve annak fontosságát, hogy erre az egyéb olyan uniós jogszabályok és szakpolitikák keretében kerüljön sor, mint a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv és a tengeri területrendezés.

A dokumentum lehetőség szerint példákat hoz a bevált gyakorlatokra annak illusztrálására, hogyan hozhatók hatékonyan összhangba a gyakorlatban az energiaszállítási létesítmények és az uniós természetvédelmi jogszabályok. Ezekből ötletek meríthetők a különböző típusú technikák és megközelítések vonatkozásában.

A dokumentum jellege

Ez az útmutató egyértelművé kívánja tenni az élőhelyvédelmi és a madárvédelmi irányelv rendelkezéseit, különösen az energiaszállítás fejlesztésének és üzemeltetésének vonatkozásában. A dokumentum nem jogalkotási jellegű, hanem gyakorlati útmutatással és bevált gyakorlatokkal szolgál a meglévő szabályok alkalmazását illetően. Mint ilyen, csak a bizottsági szolgálatok álláspontját tükrözi. Az európai uniós irányelvek értelmezése az Európai Unió Bíróságának illetékessége.

A dokumentum kiegészíti a Bizottság korábbi, az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikkéről szóló általános értelmezési és módszertani útmutatóit (1). Ajánlott ezeket ezzel a dokumentummal összefüggésben értelmezni.

Végezetül, a dokumentum maradéktalanul figyelembe veszi, hogy a két természetvédelmi irányelv a szubszidiaritás elve alapján jött létre, így az irányelvekből következő eljárási követelmények végrehajtása a tagállamok feladatköre. Az ebben a dokumentumban ismertetett bevált gyakorlati eljárások és javasolt módszerek ezért nem előíró jellegűek, hanem inkább hasznos tanáccsal, ötletekkel és javaslatokkal kívánnak szolgálni az illetékes hatóságok, az energetikai ágazat képviselői, a nem kormányzati szervezetek és egyéb szakértők és érdekelt felek visszajelzései és észrevételei alapján.

A Bizottság szeretné megköszönni mindazoknak az értékes hozzájárulást és együttműködést, akik részt vettek az útmutató kidolgozásában.

1. MEGÚJULT EURÓPAI ENERGETIKAI INFRASTRUKTÚRA

1.1. A megújult európai energetikai infrastruktúra szükségessége

Az uniós országok megállapodtak egy új, a 2030-ig tartó időszakra vonatkozó éghajlat- és energiapolitikai keretben, beleértve az üvegházhatásúgáz-kibocsátásra, a megújuló energiára, az energiahatékonyságra és a villamosenergia-hálózatok összekapcsolására vonatkozó uniós célkitűzéseket és szakpolitikai célokat. Ezek a célkitűzések és szakpolitikai célok hozzá kívánják segíteni az Európai Uniót egy versenyképesebb, biztonságosabb és fenntarthatóbb energetikai rendszer kialakításához és az üvegházhatású gázok csökkentésére irányuló, 2050-ig megvalósítandó hosszú távú célkitűzés eléréséhez.

1. ábra

A 2030-ig tartó időszakra vonatkozó éghajlat- és energiapolitikai keret – az elfogadott kiemelt célok

≥ 27 %megújulóenergia

10 %összekapcsolás

-20 %üvegházhatásúgáz-kibocsátás

20 %megújulóenergia

15 %összekapcsolás

≥ 30 %energia-hatékonyság

≥ - 40 %üvegházhatásúgáz-kibocsátás

20 %energiahatékonyság

A Bizottság a legfontosabb prioritásai között bemutatta a stabil és alkalmazkodóképes energiaunió és az előretekintő éghajlat-politika keretstratégiáját (2). A stratégia hozzá kíván járulni ahhoz, hogy az Európai Unió megvalósítsa a 2030-ig tartó időszakra szóló céljait és célkitűzéseit, biztosítani kívánja az európai fogyasztók számára a biztonságos, fenntartható, versenyképes és megfizethető energiát, valamint lehetővé kívánja tenni számukra, hogy kiaknázzák az európai energetikai rendszer folyamatban lévő alapvető átalakulásából származó előnyöket.

A 2030-ig tartó időszakra szóló célok és célkitűzések elérése érdekében elengedhetetlen az európai energiaszállítási és -tárolási létesítmények modernizálása (3). A korszerűtlen és rosszul összekapcsolt infrastruktúrák nagymértékben korlátozzák Európa gazdaságát. Például a nem megfelelő hálózati összekapcsolás a szárazföldön és a tengeren is gátolja az északi-tengeri és balti-tengeri szélenergia-termelés fejlesztését. Az ellátási zavarok és a veszteségek kockázata és költsége is várhatóan nő, kivéve, ha az Európai Unió intelligens, hatékony és versenyképes energetikai hálózatokba ruház be, és kiaknázza az energiahatékonyság fokozásának lehetőségeit.

Az energetikai infrastruktúrára vonatkozó új uniós szakpolitika hozzá fog járulni a hálózatfejlesztés koordinálásához és optimalizálásához az egész kontinensre kiterjedően, és így lehetővé fogja tenni, hogy az Európai Unió maradéktalanul kiaknázhassa egy olyan integrált európai hálózat előnyeit, amelynek értéke meghaladja az egyes alkotóelemei értékét.

Az intelligens és alacsony szén-dioxid-kibocsátású technológiákon alapuló, teljes egészében integrált energetikai infrastruktúrákra vonatkozó európai stratégia nemcsak csökkenteni fogja az alacsony szén-dioxid-kibocsátású gazdaságra való átállás költségeit a méretgazdaságosság révén az egyes tagállamok vonatkozásában, hanem az energiaellátás biztonságának javításához is hozzá fog járulni, és segít stabilizálni a fogyasztói árakat, mert biztosítja, hogy a villamos energia és a gáz eljusson oda, ahol szükség van rá. Az európai hálózatok emellett lehetővé fogják tenni a versenyt az egységes uniós energiapiacon, szolidaritáshoz vezetnek a tagállamok között, és biztosítják az európai polgárok és vállalkozások hozzáférését a megfizethető energiaforrásokhoz.

Az energiaszállítást érintő fontos változás elősegítése érdekében az Európai Unió 2013-ban elfogadta a transzeurópai energetikai infrastruktúráról szóló új, 347/2013/EU rendeletet (4). Ez a rendelet átfogó uniós keretet biztosít az energetikai infrastruktúra tervezéséhez és megvalósításához.

Kilenc stratégiai jelentőségű, infrastruktúraprioritásnak minősülő folyosót határoz meg a villamos energia, a földgáz és a kőolaj vonatkozásában, valamint három kiemelt uniós tematikus területet a villamosenergia-szupersztrádák, az intelligens hálózatok és a szén-dioxid-szállítási hálózatok vonatkozásában, hogy 2020-ig és azt követően optimalizálja az európai szintű hálózatfejlesztést.

2. ábra

Kiemelt jelentőségű villamosenergia-, földgáz- és kőolaj-ellátási folyosók

1.2. Infrastrukturális kihívások

Az európai energetikai infrastruktúra összekapcsolása és az új igényekhez való igazítása által jelentett kihívás valamennyi ágazatot és az energiaszállítási létesítmények valamennyi típusát érinti.

1.2.1. Villamosenergia-hálózatok és a villamos energia tárolása

Fejleszteni és korszerűsíteni kell a villamosenergia-hálózatokat, hogy megfeleljenek az energetikai értéklánc és az energiaszerkezet egészében bekövetkezett jelentős eltolódásból, valamint a villamos energián mint energiaforráson alapuló alkalmazások és technológiák számának növekedéséből eredő növekvő keresletnek. A hálózatokat emellett ki kell bővíteni és fejleszteni kell a piaci integráció előmozdítása és a rendszer jelenlegi biztonsági szintjének fenntartása, de különösen a megújuló forrásból származó villamos energia szállítása és kiegyenlítése érdekében, amely energia mennyisége 2007 és 2020 között várhatóan több mint kétszeresére fog nőni.

A termelőkapacitás jelentős része a fő fogyasztási vagy tárolási központoktól távoli helyeken fog koncentrálódni. Jelentős része tengeri létesítményekből, dél-európai szárazföldi nap- és szélerőműparkokból, illetve közép- és kelet-európai biomassza-létesítményekből fog származni. Várhatóan a decentralizált termelés is teret nyer.

E rövid távú követelményeken túl a villamosenergia-hálózatoknak alapvetően kell megváltozniuk, hogy lehetővé tegyék a dekarbonizált rendszerre való átállást 2050-ig olyan új, nagy távolságokat lefedő, nagyfeszültségű technológiák és új villamosenergia-tárolási technológiák alkalmazásával, amelyek képesek befogadni a folyamatosan növekvő mennyiségű megújuló energiát az Unión belülről és kívülről.

A hálózatokat ugyanakkor intelligensebbé is kell tenni. A 2020-ig tartó időszakra vonatkozó uniós energiahatékonysági és megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos célkitűzések elérése nem valósítható meg a hálózatokon belüli, a szállítás és az elosztás szintjén is jelentkező, különösen az információs és kommunikációs technológiák által támogatott fokozottabb innováció és intelligencia nélkül. Ez alapvető fontosságú lesz a keresletoldali szabályozás és az egyéb intelligens hálózati szolgáltatások igénybevétele tekintetében.

1.2.2. Földgázhálózatok és a földgáz tárolása

A földgáz az elkövetkező évtizedekben várhatóan továbbra is központi szerepet fog játszani az uniós energiaszerkezetben, és a változó hozamú villamosenergia-termelés mellett kisegítő tüzelőanyagként egyre nagyobb jelentőségre fog szert tenni. Ugyanakkor a földgázhálózatokkal szemben további rugalmassági követelmények fogalmazódnak meg a kétirányú vezetékekre, a nagyobb tárolási kapacitásra és a rugalmas ellátásra vonatkozóan, beleértve a cseppfolyósított (LNG) és a sűrített (CNG) földgázt.

1.2.3. Az olaj és az olefinek szállítási és finomítási infrastruktúrája

Amennyiben nem változnak az éghajlattal, a szállítással és az energiahatékonysággal kapcsolatos szakpolitikák, az olaj várhatóan továbbra is a primer energia 30 %-át fogja adni, és a közlekedési célú üzemanyag jelentős részben valószínűleg továbbra is olajalapú lesz 2030-ban. Az energiaellátás biztonsága a teljes – a finomítókba szállított nyersolajtól a fogyasztókig eljutó végtermékig tartó – ellátási lánc integritásától és rugalmasságától függ. A nyersolaj és a petróleumtermékek jövőbeli szállítási infrastruktúrájának kialakításában ugyanakkor a jelenleg több kihívás elé néző európai kőolaj-finomítási ágazatban bekövetkező változások is szerepet fognak játszani.

1.2.4. Szén-dioxid-leválasztás, -szállítás és -tárolás

A szén-dioxid-leválasztási, -szállítási és -tárolási technológiák nagymértékben csökkenthetik a szén-dioxid-kibocsátást, de ezek még a fejlesztés korai szakaszában vannak. A szén-dioxid-leválasztás, -szállítás és -tárolás kereskedelmi elterjedése várhatóan 2020 után veszi kezdetét a villamosenergia-termelésben és az ipari alkalmazásokban. Mivel a lehetséges szén-dioxid-tároló területek nem egyenletesen oszlanak el Európában, illetve néhány tagállam csak korlátozott tárolási potenciállal rendelkezik a határain belül, szükségessé válhat a határokon átnyúló és a tengeri környezetben található európai csővezeték-infrastruktúra kiépítése.

1.3. A használatban lévő szállító és elosztó létesítmények fajtái

Az energia szállításának, elosztásának és tárolásának módja természetesen a szóban forgó energiafajtától, és attól függ, hogy minderre szárazföldön vagy tengeri környezetben kerül-e sor. A villamosenergia-átvitel például általában vezetékeken vagy kábeleken, a földgáz és az olaj szállítása pedig csővezetékeken keresztül történik.

Ez a dokumentum elsősorban az alábbi létesítményekre összpontosít (5):

— szárazföldi földgáz- és olajszállító létesítmények: föld alatti csővezetékek, föld feletti csővezetékek, beleértve a víztesteket átszelő csővezetékeket, valamint a kapcsolódó alkotóelemeket (betápláló állomások, szivattyúállomások [olaj] és kompresszorállomások [gáz], részleges kiadó állomások, szakaszolók, szabályozó állomások és végső kiadó állomások),

— szárazföldi villamosenergia-átviteli létesítmények:föld alatti villamosenergia-vezetékek, légvezetékek és a kapcsolódó alkotóelemek (tornyok, alállomások és átalakító állomások).

1.3.1. Földgáz- és olajszállító és -elosztó létesítmények

A csővezetékek általában nagy mennyiségű nyersolajat, feldolgozott olajtermékeket vagy földgázt szállítanak a szárazföldön. Az olajvezetékek jellemzően 100–1 200 mm belső átmérőjű, acélból vagy műanyagból készült csövek. A legtöbb csővezeték körülbelül 1–2 méter mélyen helyezkedik el a földben. Az olajat szivattyúállomások tartják mozgásban. A földgázvezetékek 51–1 500 mm átmérőjű, szénszálas acélból készült csövek. A gázt kompresszorállomások tartják nyomás alatt.

A csővezeték nyomvonala a felügyeleti zónában („right-of-way”) halad. A csővezeték építése magában foglalja az útvonal kiválasztását, amely útvonalat aztán szemre kell vételezni a fizikai akadályok felderítése céljából, illetve szabaddá kell tenni. Szükség esetén árkolásra kerül sor, különösen a főbb útvonalak és keresztezések vonatkozásában. A csővezeték telepítésére a kapcsolódó alkotóelemekkel (szelepek, keresztcsövek stb.) együtt később kerül sor. Adott esetben a csővezeték és az árok lefedésre kerül.

1.3.2. Villamosenergia-átviteli és elosztó létesítmények

A villamos energia továbbra sem tárolható nagy mennyiségben, ezért valós időben kell előállítani. Ez azt jelenti, hogy a lehető leghatékonyabban kell biztosítani az állandó szállítását a fogyasztók felé. Szárazföldi környezetben a villamos energia átvitele az erőművek által termelt villamos energia átvitelét jelenti a központok közelében található nagyfeszültségű alállomásokra. Nagy mennyiségű villamos energia átvitelére kerül sor nagyfeszültségen (110–750 kV Európában, ENTSO, 2012), hogy csökkenjen az alállomásra irányuló hosszú távú átvitel során fellépő energiaveszteség.

Az átviteli vezetékek főként nagyfeszültségű, háromfázisú váltakozó áramot használnak, és nagy mennyiségű villamos energiát szállítanak nagy távolságokon (APLIC, 2006). A nagyfeszültségű egyenáramú technológia nagyobb hatásfokkal működik a nagyon hosszú (a jellemzően 600 km-t meghaladó) távolságokon. A villamos energia átvitele légvezetékek vagy földkábelek segítségével történhet. A feszültség minden esetben nagy, mert a jelenlegi technológiák használatával nagy mennyiségű villamos energia csak nagyfeszültségen vihető át hatékonyan.

A villamosenergia-elosztó középfeszültségen (gyakran 33 kV-nál kisebb feszültségen) továbbítja a villamos energiát az átviteli rendszerből a végfelhasználóknak. A nagyfeszültségű átviteli vezetékek és a középfeszültségű elosztó vezetékek közötti különbség lényeges a természetvédelem szempontjából, mert az áramütés kockázata csak a középfeszültségű elosztó vezetékek esetében áll fenn, míg az ütközés kockázata az átviteli és az elosztó vezetékek esetében is (6) (lásd a 4. fejezetet).

A villamos energia átvitelére általában tornyokon vagy közüzemi oszlopokon felfüggesztett légvezetékeken kerül sor, de néha, különösen városi vagy érzékeny területeken földkábelek is használatosak. A légvezetékek sajátos, a földkábelek hatásaitól eltérő hatást gyakorolnak a biológiai sokféleségre, az egészségre és tájra. Másrészről a földkábelek kezdeti beruházási költségei gyakran jelentősen magasabbak lehetnek, mint a légvezetékek költségei.

1.4. Közös érdekű projektek (7)

A transzeurópai energetikai infrastruktúráról szóló jelenlegi rendelet, amely 2013. május 15-én lépett hatályba, meghatározza az európai szintű hálózatfejlesztés optimalizálására szolgáló jogi és szakpolitikai keretet a 2020-ig tartó és azt követő időszakra. 12 stratégiai jelentőségű, prioritásnak minősülő folyosót és tematikus területet azonosít az energetikai infrastruktúra vonatkozásában transzeurópai/határokon átnyúló dimenzióban. A rendelet meghatározza az olyan közös érdekű projektek (8) uniós szintű listájának kétévente történő összeállítására vonatkozó eljárást, amelyek hozzájárulnak az energetikai infrastruktúrahálózatok fejlesztéséhez a 12 prioritásnak minősülő folyosó és tematikus terület mindegyike tekintetében.

Ahhoz, hogy egy projekt szerepeljen az uniós listán, jelentős előnyöket kell biztosítania legalább két tagállamban, hozzá kell járulnia a piaci integrációhoz és a további versenyhez, növelnie kell az energiaellátás biztonságát és csökkentenie kell a szén-dioxid-kibocsátást. Az ilyen projektek azonosításának folyamata a regionális együttműködésen alapul a tagállamok és a különböző érdekelt felek bevonásával, akik tudásukkal és szakértelmükkel járulnak hozzá a műszaki kivitelezhetőség és a piaci viszonyok megállapításához mind nemzeti, mind európai szemszögből.

Az energetikai infrastruktúrával foglalkozó 173 közös érdekű projekt harmadik uniós listájának (9) elfogadására 2017 novemberében került sor. A listán 106 villamos energiával foglalkozó projekt (beleértve az átviteli vezetékeket és a villamos energia tárolását), 4 intelligens hálózatokkal foglalkozó projekt és 53 gázzal foglalkozó projekt szerepel. A közös érdekű projektek listája most először tartalmaz 4 szén-dioxid-hálózati projektet. A közös érdekű projektek listája kétévente frissül, hogy felkerüljenek rá az újonnan szükséges projektek, és lekerüljenek róla a befejezett projektek.

Ezek a közös érdekű projektek pénzügyi támogatásra lehetnek jogosultak az Európai Hálózatfinanszírozási Eszköz keretében. Az említett új eszköz keretében a 2014–2020 közötti időszakban 5,35 milliárd EUR nagyságú költségvetés került elkülönítésre a transzeurópai energetikai infrastruktúra céljára. 2016-ban, a második és harmadik pályázati felhívás keretében összesen 707 millió EUR összegű támogatás került elkülönítésre 27 közös érdekű projekt vonatkozásában. Ezek közül 1 esetben egy intelligens hálózati projekt, 11 esetben villamosenergia-ágazatra vonatkozó projektek és 15 esetben földgázzal kapcsolatos projektek részesültek támogatásban. 8 esetben építési munkálatok kaptak támogatást, 19 esetben pedig tanulmányok. Az Európai Hálózatfinanszírozási Eszköz 2017-ben 800 millió EUR összegű támogatást különített el a közös érdekű projektek számára.

Stratégiai uniós fontosságuk miatt a közös érdekű projektek előnyére válik a hatékonyabb tervezési és engedélyezési eljárás. Ide tartozik például egyetlen illetékes nemzeti hatóság kijelölése egyablakos ügyintézés céljából valamennyi engedély vonatkozásában, illetve a kötelező érvényű, három és fél éves időkorlát a projektek engedélyezése tekintetében. A cél az eljárások felgyorsítása és az olyan projektek gyors engedélyezésének és végrehajtásának biztosítása, amelyekre szükség van az energiaellátás biztonságának megteremtéséhez, az uniós éghajlat-politikai és energetikai célkitűzések elérésének elősegítéséhez – egyidejűleg biztosítva az uniós környezetvédelmi jogszabályok által előírt legmagasabb normák elérését –, valamint a láthatóság növeléséhez és a nyilvánosság részvételének fokozásához. Ennek viszont a hatékonyabb keretszabályozás révén növelnie kell a közös érdekű projektek vonzerejét a beruházók számára.

Közös érdekű energetikai projektek: interaktív térkép Az Európai Bizottság létrehozott egy átláthatósági platformot (10), amelynek segítségével a felhasználók azonosíthatják és böngészhetik a 2017-ben elfogadott 173 közös érdekű projektet egy online térképes alkalmazás révén. A projektek megjeleníthetők a térképen az energia fajtája (villamos energia, földgáz, olaj vagy egyéb), az infrastruktúra fajtája, az ország és/vagy a kiemelt jelentőségű folyosó alapján. Emellett a műszaki összefoglalók is minden projekt vonatkozásában elérhetők nem sokkal az elfogadásuk után.

Meg kell jegyezni azonban, hogy az uniós lista különböző fejlesztési szakaszban lévő közös érdekű projekteket tartalmaz. Vannak közöttük még a korai szakaszban lévő projektek, ezért továbbra is szükség van a projekt megvalósíthatóságát bemutató tanulmányokra.

Az ilyen projekteknek a közös érdekű projektek uniós listájára történő felvétele nem érinti továbbá a vonatkozó környezeti vizsgálatok és engedélyezési eljárások eredményét. Amennyiben valamely, a közös érdekű projektek uniós listájára felvett projekt a későbbiekben nem felel meg az uniós vívmányoknak, törölni kell az uniós listáról.

A különböző környezeti vizsgálati eljárások egyszerűsítésére szolgáló megfelelő jogalkotási és nem jogalkotási intézkedések meghatározásában a tagállamoknak nyújtott segítség és az uniós jog értelmében a közös érdekű projektek esetében előírt intézkedések koherens alkalmazása érdekében a Bizottság 2013 júliusában útmutatót (11) adott ki.

Mit jelent a hatékonyabbá tétel? A hatékonyabbá tétel a környezeti vizsgálati eljárások fejlesztését és jobb koordinálását jelenti a szükségtelen adminisztratív terhek csökkentése, a szinergiák létrehozása és ezáltal a vizsgálati eljáráshoz szükséges idő lerövidítése érdekében, egyidejűleg az uniós környezetvédelmi vívmányoknak megfelelően biztosítva a magas szintű környezetvédelmet az átfogó környezeti vizsgálatok révén. Forrás:„A környezeti vizsgálati eljárások hatékonyabbá tétele az energetikai infrastruktúrával foglalkozó közös érdekű projektek esetében” című útmutató, 2013. július

Az útmutató hat fő ajánlást tartalmaz az eljárások hatékonyabbá tételére. Ezek a végrehajtással kapcsolatos tapasztalatokon és a tagállamokban eddig azonosított bevált gyakorlatokon alapulnak, de túl is mutatnak azokon (a további részletekért lásd a 4. fejezetet).

Az ajánlások főként az alábbiakra összpontosítanak:

— a vizsgálatok korai tervezése, az ütemterv korai elkészítése, és a vizsgálatok hatókörének korai megállapítása,

— a környezeti vizsgálatok és az egyéb környezetvédelmi követelmények korai és hatékony integrálása,

— eljárásbeli koordináció és időbeli korlátozás,

— adatgyűjtés, az adatok megosztása és minőség-ellenőrzés,

— határokon átnyúló együttműködés, és

— a nyilvánosság korai és hatékony részvétele.

A jelen útmutató későbbi fejezetei elsősorban az élőhelyvédelmi irányelv szerinti engedélyezési eljárásra összpontosítanak az energiaszállítási tervek és projektek vonatkozásában. Az útmutató nem tartalmazza az egyéb környezetvédelmi engedélyezési eljárások részletes ismertetését, de adott esetben megemlíti őket.

Ez a dokumentum ezért kiegészíti a fent említett, a közös érdekű projektekre vonatkozó eljárások hatékonyabbá tételével foglalkozó útmutatót, és függetlenül attól, hogy közös érdekű projektek-e vagy sem, az olajszállítási, a földgázszállítási és a villamosenergia-átviteli infrastruktúra valamennyi típusára kitér.

2. UNIÓS TERMÉSZETVÉDELMI JOGSZABÁLYOK

2.1. Bevezetés

Néhány, az energiaszállítási infrastruktúrára vonatkozó terv és projekt hatással lehet az uniós Natura 2000 hálózathoz tartozó egy vagy több Natura 2000 területre vagy az uniós jogszabályok által védett egyes ritka és veszélyeztetett fajokra. Az élőhelyvédelmi és a madárvédelmi irányelv meghatározza az ilyen esetekben betartandó rendelkezéseket. Ez a fejezet áttekintést nyújt ezekről a rendelkezésekről. A további fejezetek ismertetik az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke szerinti engedélyezési eljárás konkrét elemeit, különösen mivel az energiaszállítási tervekre vagy projektekre vonatkoznak.

2.2. A madárvédelmi irányelv és az élőhelyvédelmi irányelv

Az uniós biológiai sokféleség csökkenésének feltartóztatása az Európa 2020 stratégia fontos eleme, és olyan intelligens, inkluzív és fenntartható növekedési szakpolitikát kíván, amely figyelembe veszi a természet által a társadalom számára biztosított fontos társadalmi és gazdasági előnyöket.

Az Európai Unió állam- és kormányfői 2010 márciusában elkötelezték magukat amellett az ambiciózus cél mellett, hogy 2020-ra megállítják és visszafordítják Európában a biológiai sokféleség csökkenését. Az Európai Bizottság 2011 májusában a biológiai sokféleség tekintetében új, 2020-ig megvalósítandó uniós stratégiát (COM(2011) 244) (12) fogadott el, amely szakpolitikai keretet határoz meg e célkitűzés elérése érdekében.

A madárvédelmi irányelv (13) és az élőhelyvédelmi irányelv (14) a biológiai sokféleséggel kapcsolatos uniós szakpolitika sarkköve. Lehetővé teszik, hogy valamennyi uniós tagállam közös jogi kereten belül működjön együtt Európa legveszélyeztetettebb és legértékesebb fajainak és élőhelyeinek – a politikai és közigazgatási határoktól függetlenül az Európai Unión belüli teljes természetes elterjedésük területén történő – megőrzése érdekében.

A két irányelv nem fedi le az összes európai növény- és állatfajt (vagyis az Európai Unió teljes biológiai sokféleségét). Ehelyett egy mintegy 2000 olyan fajból álló alhalmazra összpontosít, amely a populáció csökkenésének vagy degradációjának megelőzése érdekében védelemre szorul. Ezek gyakran közösségi érdekeltségű fajként vagy uniós védelem alatt álló fajként kerülnek említésre. Az élőhelyvédelmi irányelv hatálya alatt körülbelül 230 ritka vagy veszélyeztetett élőhelytípus is védelmet élvez a saját jogán.

A két irányelv átfogó célkitűzése az általuk védett fajok és élőhelytípusok fennmaradásának biztosítása és kedvező védettségi helyzetének (15) helyreállítása az EU területén belül a teljes természetes elterjedési területükön. Ennek a célkitűzésnek a meghatározása – a pozitív szemlélet jegyében – az elérendő és fenntartandó kedvező helyzetre összpontosít. Ezért többről van szó, mint pusztán a helyzet romlásának elkerüléséről.

E célkitűzés elérése érdekében az Unió természetvédelmi irányelvei a következőket követelik meg a tagállamoktól:

— központi területek kijelölése és megőrzése az élőhelyvédelmi irányelv I. és II. mellékletében, illetve a madárvédelmi irányelv I. mellékletében felsorolt fajok és élőhelytípusok, valamint a vándorló madarak védelme céljából. Ezek a területek részei az Unió egészére kiterjedő Natura 2000 hálózatnak;

— fajvédelmi rendszer létrehozása valamennyi vadon élő európai madárfaj, valamint az élőhelyvédelmi irányelv IV. és V. mellékletében felsorolt egyéb veszélyeztetett faj vonatkozásában. Ez a védelmi rendszer a fajok Unión belüli természetes élőhelyének teljes egészét lefedi a tágabb környezetben, azaz a Natura 2000 hálózaton belüli és az azon kívüli területeket is.

2.3. A Natura 2000 területek kezelése és védelme

Eddig több mint 27 000 terület vált a Natura 2000 hálózat részévé. Ezek együtt az Unió földterületének mintegy 18 %-át teszik ki, emellett jelentős tengeri területek is tartoznak a hálózathoz.

A Natura 2000 VIEWER: hasznos eszköz a fejlesztők számára A Natura 2000 Viewer olyan online földrajzi információs rendszer, amelynek segítségével a fejlesztők meghatározhatják az egyes Natura 2000 területek pontos földrajzi helyét az uniós hálózaton belül, és böngészhetnek közöttük. A weboldalon a területeket nagy méretarányban (1:500) lehet megtekinteni, és nagyon nagy felbontásban láthatók a határok és a legfontosabb terepobjektumok. Minden Natura 2000 terület vonatkozásában egységes űrlap érhető el, amely tartalmazza a kijelölését indokló fajok és élőhelytípusok felsorolását, a fajok populációinak becsült nagyságát és a területre jellemző védettségi helyzetüket, valamint a terület jelentőségét a szóban forgó fajok vagy élőhelytípusok vonatkozásában az EU-n belül. http://natura2000.eea.europa.eu/

A Natura 2000 területek védelmét és megőrzését az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikkében szereplő rendelkezések szabályozzák. Két intézkedéstípus különböztethető meg: az első (amelyet a 6. cikk (1) és (2) bekezdése szabályoz) (16) valamennyi Natura 2000 terület folyamatos megőrzésére és kezelésére irányul, a második (amelyet a 6. cikk (3) és (4) bekezdése szabályoz) meghatározza az olyan tervekre vagy projektekre vonatkozó engedélyezési eljárást, amelyek valószínűleg jelentős negatív hatást gyakorolnak valamely Natura 2000 területre.

Ebből a cikkből kiderül, hogy a Natura 2000 területek nem „fejlesztéstől mentes övezetek”. Teljes mértékben lehetőség van új tervekre és projektekre, amennyiben figyelembe vesznek bizonyos eljárási és dologi biztosítékokat. Az engedélyezési eljárás célja annak biztosítása, hogy az ilyen tervek és projektek végrehajtására a Natura 2000 terület természetvédelmi céljainak megfelelően kerüljön sor.

2.3.1. Pozitív természetvédelmi intézkedések és az állapotromlás megakadályozásának biztosítása

Az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke: (1) A tagállamok megállapítják a különleges természetvédelmi területek védelméhez szükséges intézkedéseket, megfelelő esetben beleértve a kifejezetten az egyes természeti területekre kidolgozott vagy más fejlesztési tervek részét képező intézkedési terveket, továbbá olyan törvényi, közigazgatási, vagy szerződéses aktusokat is, amelyek az adott természeti területen megtalálható, I. mellékletben szereplő természetes élőhelytípusok, illetve II. mellékletben szereplő fajok ökológiai szükségleteinek megfelelnek. (2) A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket a különleges természetvédelmi területeken található olyan természetes élőhelytípusok és olyan fajok élőhelyei károsodásának és megzavarásának megakadályozására, amelyek céljára az egyes területeket kijelölték, amennyiben a zavarás mértéke ezen irányelv céljaira tekintettel jelentős hatással lehet.

Az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikkének (1) és (2) bekezdése az alábbiakat írja elő a tagállamok számára:

— az olyan élőhelytípusok és fajok fenntartásához vagy helyreállításához szükséges pozitív természetvédelmi intézkedések meghozatala, amelyek érdekében az egyes területek kijelölésre kerültek (6. cikk (1) bekezdés),

— az élőhelytípusok károsodásának és a jelen lévő fajok jelentős mértékű megzavarásának megakadályozására szolgáló intézkedések hozatala (6. cikk (2) bekezdés).

Az előbbi tekintetében a tagállamoknak egyértelmű természetvédelmi célkitűzéseket kell megfogalmazniuk minden Natura 2000 terület vonatkozásában az uniós jelentőségű élőhelytípusok és fajok védettségi helyzete és ökológiai követelményei alapján. A védelmi célkitűzésnek legalább fenn kell tartania a kijelölés indokául szolgáló fajok és élőhelyek védettségi helyzetét, és nem teheti lehetővé annak további romlását.

Ugyanakkor mivel a természetvédelmi irányelvek általános célja az, hogy a fajok és élőhelyek kedvező védettségi helyzetet érjenek el a természetes elterjedési területükön, ambiciózusabb természetvédelmi célkitűzésekre lehet szükség ahhoz, hogy az egyes területeken javuljon a védettségi helyzetük. A Natura 2000 területekre vonatkozó természetvédelmi célkitűzések ismerete különösen fontos az energiaszállítás fejlesztői, tervezői és a hatóságok számára, mert az említett természetvédelmi célkitűzések alapján kell megvizsgálni a tervek vagy projektek lehetséges negatív hatásait (17).

Nem kötelező, de az élőhelyvédelmi irányelv arra bátorítja a nemzeti hatóságokat, hogy a helyi érdekeltekkel szoros együttműködésben dolgozzák ki a Natura 2000 területek kezelési terveit (18). Ezek a tervek nagyon hasznos információforrások lehetnek, mert általában részletes információkkal szolgálnak a kijelölés indokául szolgáló fajokkal és élőhelytípusokkal kapcsolatban, ismertetik a terület természetvédelmi célkitűzéseit, és adott esetben az egyéb földhasználattal való kapcsolatot az adott területen. Emellett nagy vonalakban ismertetik a terület természetvédelmi célkitűzéseinek eléréséhez szükséges gyakorlati természetvédelmi intézkedéseket.

2.3.2. A Natura 2000 területeket érintő tervek és projektek engedélyezési eljárása

Az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke: (3) Figyelembe véve az adott természeti terület védelmével kapcsolatos célkitűzéseket, megfelelő vizsgálatot kell folytatni minden olyan terv vagy program hatásait illetően, amely nem kapcsolódik közvetlenül, illetve nem nélkülözhetetlen a természeti terület kezeléséhez, de akár önmagában, akár pedig más terv vagy program részeként valószínűleg jelentős hatással lesz arra. A természeti területre gyakorolt hatások vizsgálatának eredményét figyelembe véve, továbbá a (4) bekezdés rendelkezéseinek értelmében az illetékes nemzeti hatóságok csak azután hagyják jóvá az érintett tervet vagy programot, ha megbizonyosodtak arról, hogy az nem fogja hátrányosan befolyásolni az érintett természeti terület épségét, és miután – adott esetben – kikérték a lakosság véleményét is. (4) Amennyiben a természeti területre gyakorolt hatások vizsgálatának kedvezőtlen eredménye ellenére valamely elsődlegesen fontos, társadalmi vagy gazdasági jellegű közösségi érdekre figyelemmel – alternatív megoldás hiányában – mégis végre kell hajtani egy tervet vagy programot, a tagállam minden szükséges kiegyenlítő intézkedést megtesz a Natura 2000 általános egységességének megóvása érdekében. A tagállam az elfogadott kiegyenlítő intézkedésekről értesíti a Bizottságot. A tagállam az elfogadott kiegyenlítő intézkedésekről értesíti a Bizottságot. Amennyiben az érintett természeti terület elsődleges fontosságú természetes élőhelytípust foglal magában és/vagy veszélyeztetett faj élőhelyéül szolgál, kizárólag az emberi egészséggel, a közbiztonsággal vagy a környezet szempontjából elsődlegesen fontos előnyökkel kapcsolatos, továbbá – a Bizottság véleménye szerint – a közérdek kényszerítő indokain alapuló szempontokat lehet érvényesíteni.

Az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikkének (3) és (4) bekezdése meghatározza az olyan javasolt tervek és projektek esetében követendő engedélyezési eljárást, amelyek hatást gyakorolhatnak egy vagy több Natura 2000 területre (19). Ez az engedélyezési eljárás nemcsak a Natura 2000 területeken belüli tervekre vagy projektekre alkalmazandó, hanem az azokon kívüliekre is, amennyiben azok jelentős hatást gyakorolhatnak az adott terület fajainak és élőhelyeinek védelmére.

Az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy a Natura 2000 területekre valószínűleg jelentős negatív hatást gyakorló terveket és projekteket megfelelő vizsgálatnak kell alávetni az ilyen hatások részletes tanulmányozása érdekében, tekintettel a terület védelmi célkitűzéseire. Az illetékes hatóság csak akkor hagyhatja jóvá az érintett tervet vagy projektet, ha a megfelelő vizsgálat alapján megbizonyosodott arról, hogy az nem fogja hátrányosan befolyásolni az érintett terület integritását. Fontos megjegyezni, hogy a hangsúly a negatív hatások hiányának (semmint jelenlétének) bemutatásán van.

Az azonosított hatások fajtája és súlyossága függvényében elképzelhető, hogy a terv vagy projekt néha módosítható, és/vagy bizonyos hatáscsökkentő intézkedések vezethetők be a hatások elkerülése, megelőzése, megszüntetése vagy nem jelentős mértékűre csökkentése érdekében, és a terv vagy projekt jóváhagyást nyerhet.

Ellenkező esetben a tervet vagy projektet el kell utasítani, és alternatív, kevésbé káros megoldásokat kell keresni. Kivételes körülmények között, a 6. cikk (4) bekezdésének értelmében eltérésre kerülhet sor egy olyan terv vagy projekt jóváhagyása érdekében, amely káros hatással van egy vagy több Natura 2000 terület integritására, ha bizonyíthatóan nincsenek alternatívák és a terv vagy projekt fontos közérdeken alapuló kényszerítő okokból szükséges. Ilyen esetekben megfelelő kompenzációs intézkedéseket kell kidolgozni a Natura 2000 hálózat általános koherenciájának védelme érdekében.

Végezetül, fontos megjegyezni, hogy az élőhelyvédelmi irányelv értelmében vett engedélyezési eljárás nem egyezik meg a környezeti hatásvizsgálatról szóló irányelvben és a stratégiai környezeti vizsgálatról szóló irányelvben szereplő eljárással, még akkor sem, ha integrálhatók (a részletekért lásd a 7. fejezetet). A környezeti hatásvizsgálattól/a stratégiai környezeti vizsgálattól eltérően, amelyek eredményét figyelembe kell venni a terv vagy projekt jóváhagyására vonatkozó határozathozatal során, a megfelelő vizsgálat következtetései véglegesek, és meghatározzák, hogy a terv vagy projekt engedélyezhető-e.

2.4. Fajvédelmi rendelkezések

Az Unió két természetvédelmi irányelvében foglalt rendelkezések második csoportja egyes fajoknak az Unió teljes területére, tehát a Natura 2000 területekre és azokon kívülre is kiterjedő védelmére vonatkozik.

Néhány védett faj potenciálisan sérülékeny bizonyos energetikai infrastruktúraprojektek, például a légvezetékek esetében. Ezért ezeket a rendelkezéseket is figyelembe kell venni az ilyen tervek és projektek elbírálásakor a Natura 2000 területeken kívüli potenciálisan érzékeny területeken a környezeti hatásvizsgálat, illetve a stratégiai környezeti vizsgálati eljárások keretében.

A fajvédelmi rendelkezések lefedik az Unió területén természetesen előforduló vadon élő madárfajokat, továbbá az élőhelyvédelmi irányelv IV. és V. mellékletében felsorolt egyéb fajokat.

Lényegében a következők tiltását követelik meg a tagállamoktól:

— szándékos zavarás költés, utódnevelés, áttelelés és vándorlás idején,

— a költő- vagy pihenőhelyek károsítása vagy elpusztítása,

— tojások és fészkek szándékos elpusztítása, valamint védett növények gyökerestől való kiszedése vagy elpusztítása.

A pontos feltételeket a madárvédelmi irányelv 5. cikke határozza meg, továbbá (az állatokra vonatkozóan) az élőhelyvédelmi irányelv 12. cikke és (a növényekre vonatkozóan) 13. cikke (20).

A madárvédelmi irányelv 5. cikke: A 7. és 9. cikk sérelme nélkül, a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket az 1. cikkben meghatározott valamennyi madárfaj általános védelmi rendszerének kialakítására, megtiltva különösen: a) a bármilyen módszerrel végzett szándékos elpusztítást vagy befogást; b) fészkeik és tojásaik szándékos elpusztítását vagy károsítását, illetve fészkeik eltávolítását; c) tojásaik természetből való begyűjtését és e tojások birtoklását, még üres állapotban is; d) e madarak szándékos zavarását, különösen a költési és fiókanevelési időszakban, amennyiben a zavarás jelentős lenne az irányelv céljaira tekintettel; e) olyan fajokhoz tartozó madarak tartását, amelyek vadászata és befogása tilos. Az élőhelyvédelmi irányelv 12. cikke: (1) A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket a IV. melléklet a) pontjában felsorolt állatfajok természetes elterjedési területükön való szigorú védelmének érdekében, megtiltva az alábbiakat: a) e fajok vadon befogott példányainak szándékos befogásának vagy megölésének bármely formája; b) e fajok szándékos zavarása, különösen párzás, utódnevelés, áttelelés és vándorlás idején; c) vadon élő állatok tojásainak szándékos elpusztítása vagy begyűjtése; d) párzási, költő- vagy pihenőhelyek károsítása vagy elpusztítása. (2) E fajok esetében a tagállamok megtiltják a vadonból befogott példányok tartását, szállítását, kereskedelmét, illetve cseréjét, továbbá eladásra vagy cserére való felkínálását azon példányok kivételével, amelyek befogása az irányelv alkalmazása előtt, jogszerűen történt. (3) Az (1) bekezdés a) és b) pontjában, valamint a (2) bekezdésben említett tilalmak az e cikk hatálya alá tartozó állatok életének valamennyi szakaszára érvényesek. Az élőhelyvédelmi irányelv 13. cikke (1) A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy a IV. melléklet b) pontjában felsorolt növényfajok számára szigorú védelmi rendszert hozzanak létre, megtiltva az alábbiakat: a) az említett növényfajok vadon élő példányainak szándékos letépése, begyűjtése, levágása, gyökerestől való kiszedése vagy elpusztítása azok természetes elterjedési területén; b) az említett növényfajok vadonból begyűjtött példányainak tartása, szállítása, kereskedelme vagy cseréje, továbbá eladásra vagy cserére való felkínálása, kivéve azon példányokat, amelyek begyűjtése ezen irányelv alkalmazása előtt, jogszerűen történt. (2) Az (1) bekezdés a) és b) pontjában említett tilalmak az e cikk hatálya alá tartozó növények életének valamennyi szakaszára érvényesek.

Ezektől a rendelkezésektől bizonyos körülmények között (például a termés, az állatállomány, az erdők, a halastavak és a vizek súlyos károsodásának elkerülése érdekében) el lehet térni, feltéve, ha más elfogadható megoldás nem létezik, és az eltérés hatása nem ellentétes az irányelvek általános céljaival.

Az eltérések alkalmazásának feltételeit a madárvédelmi irányelv 9. cikke és az élőhelyvédelmi irányelv 16. cikke rögzíti. Az energiaszállítási infrastruktúrák vonatkozásában elsősorban a „közegészség, közbiztonság vagy más kiemelkedően fontos közérdek” (16. cikk (1) bekezdés c) pont) miatt kerülhet sor eltérésre.

3. AZ ENERGIASZÁLLÍTÁSI LÉTESÍTMÉNYEK LEHETSÉGES HATÁSAI A NATURA 2000 TERÜLETEKRE ÉS AZ UNIÓS VÉDELEM ALATT ÁLLÓ FAJOKRA

3.1. Bevezetés

Az energetikai infrastruktúrával foglalkozó projektek általában nem jelentenek jelentős veszélyt a biológiai sokféleségre. Sok esetben a jól megtervezett és megfelelő helyen történő fejlesztések semmilyen vagy csak korlátozott hatással járnak. Olyan projektekre is akadnak példák, amelyek összességében nettó előnnyel jártak a természet számára, különösen olyan területeken, ahol a természeti környezet már komoly károkat szenvedett. De ez nem jelenti annak a kötelezettségnek a megszűnését, hogy az érvényben lévő különböző jogi környezeti hatásvizsgálati eljárások, például a környezeti hatásvizsgálat/a stratégiai környezeti vizsgálat és a megfelelő vizsgálat (a részletekért lásd a 7. fejezetet) keretében meg kell vizsgálni, hogy az egyes tervek vagy projektek milyen hatást gyakorolhatnak a természeti környezetre.

Ez a fejezet áttekinti, milyen lehetséges hatásokat gyakorolhatnak az energetikai infrastruktúrák a madárvédelmi és az élőhelyvédelmi irányelv által védett élőhelyekre és fajokra. Áttekintést kíván nyújtani a projektfejlesztőknek, az energiaszállítási irányítóknak és az érintett hatóságoknak arról, milyen típusú lehetséges hatásokat kell figyelembe venni az energiaszállítási infrastruktúrákkal foglalkozó tervek vagy projektek előkészítésekor, illetve az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke szerinti engedélyezési eljárás értelmében végzett megfelelő vizsgálat vagy a környezeti hatásvizsgálatról szóló irányelv/a stratégiai környezeti vizsgálatról szóló irányelv szerinti vizsgálat elvégzésekor.

3.2. Az eseti alapon történő megközelítés szükségessége

Ki kell hangsúlyozni, hogy a lehetséges hatások nagyban függnek a szóban forgó energetikai infrastruktúra kialakításától és helyszínétől, illetve az adott uniós védett élőhelyek és fajok érzékenységétől. Ezért minden tervet vagy projektet eseti alapon kell megvizsgálni.

Az energiaszállítási létesítményekre vonatkozó egyes projektek, beleértve a közös érdekű projekteket, kialakítása természetesen számos tényezőtől függ, többek között a szállított energia fajtájától és mennyiségétől, a fogadó környezettől (például szárazföldön vagy tengeren található-e), a szállítási távolságtól, valamint a fogadáshoz vagy tároláshoz szükséges kapacitástól. A projektek nemcsak az energia szárazföldi szállításához, fogadásához vagy tárolásához szükséges egy vagy több létesítmény vagy infrastruktúra kiépítésére, hanem azok felújítására és/vagy bontására is vonatkozhatnak.

A természetre és a vadvilágra gyakorolt lehetséges hatások értékelésekor fontos nemcsak magát a fő infrastruktúrát figyelembe venni, hanem valamennyi kapcsolódó installációt és létesítményt is, például az ideiglenes bekötőutakat, a vállalkozók létesítményeit és a berendezések tárolását, az alkotóelemeket, a betonalapzatokat, az ideiglenes kábelezést, a talajfelesleget és a talajfelesleg elhelyezésére szolgáló területeket stb. A hatások lehetnek ideiglenesek vagy állandóak, a helyszíniek vagy nem helyszíniek, kumulatívak, és többször is felmerülhet a szerepük a projektciklus során (például az építési, a felújítási, a karbantartási és/vagy a bontási szakaszban). Ezeket a tényezőket mind figyelembe kell venni.

Figyelembe kell venni az uniós természetvédelmi irányelvek fajvédelmi rendelkezéseit, amikor fennáll annak kockázata, hogy az energetikai infrastruktúrával foglalkozó terv vagy projekt pusztulást vagy sérülést, illetve szándékos zavarást okozhat a költés, utódnevelés, áttelelés és vándorlás idején, vagy károsíthatja vagy elpusztíthatja a költőhelyeket vagy pihenőhelyeket a két irányelv értelmében védett fajok vonatkozásában (például a sasok vagy a tengeri emlősök esetében). Ez a szigorú védelmi rendszer a tágabb környezetet, azaz a Natura 2000 hálózaton belüli és az azon kívüli területeket is lefedi.

Hatáscsökkentő intézkedések Az ebben a fejezetben említett negatív hatások néha hatékonyan csökkenthetők. A hatáscsökkentés magában foglalja olyan intézkedések beépítését a tervbe vagy projektbe, amelyek megszüntetik ezeket a lehetséges negatív hatásokat vagy nem jelentős mértékűre csökkentik őket. Ez azt jelenti, hogy ezeknek az intézkedéseknek közvetlenül a valószínű hatásokhoz kell kapcsolódniuk, és az érintett fajok/élőhelyek megfelelő ismeretén kell alapulniuk. A hatáscsökkentő intézkedések közé tartozhat a projekt végrehajtási helyszínének megváltoztatása, de az energetikai infrastruktúra különböző elemei méretének, kialakításának és összeállításának módosítása is. Ezenkívül ideiglenes módosítások formáját is ölthetik az építési és üzemeltetési szakaszban. További részletek, valamint a lehetséges hatáscsökkentő intézkedések példái a következő fejezetben találhatók.

3.3. Az uniós védelem alatt álló fajokra és élőhelyekre gyakorolt lehetséges hatások áttekintése

A hatás fajtája és mértéke nagyban függ az adott területen jelen lévő, uniós védelem alatt álló fajoktól és élőhelyektől, az ökológiájuktól, az elterjedésüktől és a védettségi helyzetüktől. Ezért minden tervet vagy projektet külön-külön, eseti alapon kell megvizsgálni. Az alábbiakban olvasható az esetleges hatások leggyakoribb típusainak áttekintése:

3.3.1. Élőhelyek elvesztése, állapotromlása vagy szétaprózódása

Az energiaszállítási infrastruktúrával foglalkozó projektek esetében szükség lehet a földterület kitisztítására és a felszíni növényzet eltávolítására (ezt gyakran közvetlen földfoglalásnak nevezik). E folyamat során megváltozhatnak, károsodhatnak, szétaprózódhatnak vagy elpusztulhatnak meglévő élőhelyek. Az élőhelyek elvesztésének és állapotromlásának mértéke a projekt méretétől, helyszínétől és megtervezésétől, valamint az érintett élőhelyek érzékenységétől függ.

Fontos megjegyezni, hogy bár a tényleges földfoglalás korlátozottnak tűnhet, a közvetett hatások jóval nagyobb területre terjedhetnek ki, különösen, ha a fejlesztések hidrológiai rendszereket vagy geomorfológiai folyamatok érintenek, illetve a víz vagy a talaj minőségét érintik. Az ilyen közvetett hatások az élőhelyek súlyos állapotromlásához, szétaprózódásához vagy elvesztéséhez vezethetnek, néha akár a projekt tényleges helyszínétől távolabb is.

Az élőhelyek elvesztésének jelentősége emellett függ az érintett élőhelyek ritkaságától és érzékenységétől, és/vagy attól, hogy mennyire fontosak a fajok táplálkozó-, költő- vagy áttelelési helyeként. Az élőhelyek elvesztésének vagy állapotromlásának jelentőségét értékelve figyelembe kell venni továbbá, hogy néhány élőhely milyen szerepet játszhat a folyosók részeként vagy az elterjedés és vándorlás szempontjából fontos lépcsőfokként, valamint a például a táplálkozó- és fészkelőhelyek közötti, inkább helyi jellegű mozgások vonatkozásában.

3.3.2. A fajok zavarása és kiszorítása

A fajoknak a szokásos költő-, táplálkozó- vagy pihenőhelyein, valamint a vándorlási útvonalak mentén való zavarása a fajok kiszorításához, és így az élőhelyek elvesztéséhez vezethet. A fajok kiszoríthatók a projekt végrehajtásának helyszínéről vagy a környező területekről például a megnövekedett forgalom, az emberek jelenléte, valamint az építési munkálatok során vagy után keletkező zaj, por, szennyezés, mesterséges világítás vagy rezgés miatt.

A zavarás kiterjedtsége és mértéke, az érintett fajok érzékenysége, valamint az határozza meg a hatás jelentőségét, hogy léteznek-e a közelben, illetve milyen minőségben egyéb olyan megfelelő élőhelyek, amelyek befogadhatják a kiszorított állatokat. A ritka és veszélyeztetett fajok esetében a kisebb vagy átmeneti zavarásnak is súlyos következményei lehetnek az adott régióban való hosszú távú túlélés szempontjából.

3.3.3. Ütközés és az áramütés veszélye

A madarak és valószínűleg a denevérek a légvezetékek és egyéb felszíni elektromos létesítmények különböző részeinek ütközhetnek. Az ütközés kockázata nagyban függ a terület elhelyezkedésétől és az ott jelen lévő fajoktól, továbbá az időjárási és láthatósági tényezőktől, illetve a villamosenergia-vezetékek kialakításától (különösen áramütés esetében). Különösen veszélyeztetettek lehetnek a hosszú életű, az alacsony szaporodási rátájú és/vagy ritka vagy már veszélyeztetett védettségi helyzetű fajok (például a sasok, keselyűk és gólyák).

A madarak esetében az ütközés és az áramütés kockázatát a 4. és 5. fejezet vizsgálja részletesebben. A denevérek vonatkozásában sajnos általában nincsenek olyan tanulmányok, amelyek a légvezetékeknek való ütközés lehetséges kockázatával és hatásaival foglalkoznának, mert az ilyen hosszú lineáris infrastruktúrák mentén nehéz nyomon követni a kis állatok elpusztulását.

3.3.4. Kizárási hatások

A villamos energia esetében a nagy átviteli, fogadó és tároló infrastruktúrák arra kényszeríthetik a fajokat, hogy teljes egészében elkerüljék az adott területet a vándorlás, illetve lokálisan a szokásos táplálkozási tevékenységek során. Az, hogy ez problémát jelent-e, számos olyan tényezőtől függ, mint az alállomás mérete, a villamosenergia-vezetékek közötti távolság és a vezetékek nyomvonala, a fajok kiszorításának mértéke és az a képességük, hogy mennyire tudják kompenzálni a megnövekedett energetikai kiadásokat, továbbá a táplálkozó-, pihenő- és költőhelyek közötti összeköttetésben okozott zavar mértéke.

Több tudományos csapat számolt be olyan új bizonyítékokról, amelyek szerint a villamosenergia-vezetékek az általuk kiadott, az emberi szem számára láthatatlan UV-villanásokkal elijeszthetik az állatokat. Egy nemzetközi kutatócsoport tanulmányt (21) készített, amelyet azok a megfigyelések motiváltak, melyek szerint a rénszarvasok elkerülik az Északi-sarkvidéki tundrán futó villamosenergia-vezetékeket. Még mindig nagyon korlátozott ismeretek állnak rendelkezésre, de néhány konkrét esetben ez a fajta elkerülés és szétaprózódás fontos a hatások jelentőségének megállapításában.

3.4. A jelentős és nem jelentős hatások közötti különbségtétel

Az energiaszállítási infrastruktúrákkal foglalkozó tervek vagy projektek által valószínűleg érintett fajok és élőhelyek meghatározása jelenti az első lépést bármely hatásvizsgálat során, kerüljön arra sor a Natura 2000 területeket érintő projektek esetében az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke értelmében, illetve a Natura 2000 területeken kívüli védett fajok esetében a környezeti hatásvizsgálatról szóló irányelv és a stratégiai környezeti vizsgálatról szóló irányelv értelmében. Ezt követően meg kell állapítani, hogy a hatás jelentős-e. A Natura 2000 területeket érintő tervek vagy projektek „jelentőségének” meghatározására szolgáló jogi eljárást a 7. fejezet ismerteti. E fogalom általános megértésének elősegítése érdekében itt röviden ismertetésre kerül néhány általános elv, amely a vadvilág esetében a „jelentőség” nagyságának meghatározására vonatkozik (függetlenül attól, hogy Natura 2000 területekről van-e szó).

A jelentőség vizsgálatát eseti alapon, a potenciálisan érintett fajok és élőhelyek alapján kell elvégezni. Elképzelhető, hogy néhány egyed elvesztése néhány faj esetében nem jelentős, de más fajok esetében komoly következményekkel járhat. A populáció mérete, elterjedése, szaporodási stratégiája és élettartama mind befolyásolja a hatás jelentőségét. Ez valószínűleg területenként változik.

A hatások egymásra hatását is figyelembe kell venni, mert például lehetséges, hogy a földfoglalás önmagában nem jelentős egy adott faj esetében, de a zavarás vagy kiszorítás jelentős kockázatával együtt jelentősen csökkentheti a fajok életképességét és végső esetben a fennmaradási esélyeit.

A jelentőség értékelésénél figyelembe kell venni továbbá a megfelelő földrajzi kiterjedést. A nagy távolságokat megtevő vándorló fajok esetében az adott helyszínen gyakorolt hatás sokkal nagyobb földrajzi területen járhat következményekkel a fajokra nézve. Hasonlóképpen, a nagy területen mozgó vagy az élőhelyüket változtató nem vándorló fajok esetében is szükség lehet a lehetséges hatások regionális, semmint helyi vizsgálatára.

Végezetül, a fenti megállapításoknak az elérhető legjobb adatokon kell alapulniuk. Ehhez helyszíni felmérésekre vagy nyomonkövetési programokra lehet szükség a projekt folyamán.

3.5. Kumulatív hatások

A kumulatív hatások vizsgálatát is figyelembe kell venni a Natura 2000 területekre gyakorolt hatások megállapításánál az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikkének (3) bekezdése szerint. A tervek és projektek kumulatív hatásai gyakran nagyon fontosak lehetnek, és gondosan mérlegelni kell őket. Akkor jelentkezhetnek, amikor számos energetikai infrastruktúra van jelen egy adott területen vagy légi folyosó mentén, vagy amikor egy energetikai infrastruktúrával foglalkozó projektre ugyanazon a területen kerül sor, mint egy másik tervre vagy projektre (például egyéb ipari fejlesztések esetében). A kumulatív hatás valamennyi tevékenység együttes hatása. Lehetséges, hogy egy energetikai infrastruktúrával foglalkozó projekt önmagában nem fejt ki jelentős hatást, de ha a hatásai összeadódnak az adott területet érintő más tervek vagy projektek hatásaival, az együttes hatásuk jelentős lehet.

Például egy vizes élőhelyet átszelő olajvezetékkel foglalkozó projekt esetében az élőhely kicsi, de elfogadható ideiglenes állapotromlására kerülhet sor, ami egyáltalán nem haladja meg az élőhely alkalmazkodóképességét. De ha ezen a vizes élőhelyen egyúttal lecsapolás is történik és/vagy útépítésre kerül sor, az említett projektek hidrológiai hatásai együttesen az élőhely végleges elvesztéséhez, szétaprózódásához vagy kiszáradásához vezethetnek. Ebben az esetben, míg az első és a második projekt hatása önmagában nem észrevehető, az együttes hatásuk jelentős lehet. Ez mindkét projektpályázat esetében befolyásolja a tervezésre vonatkozó döntést.

A kumulatív hatásokat a környezeti hatásvizsgálati/a stratégiai környezeti vizsgálati eljárások során is figyelembe kell venni.

Az energetikai infrastruktúra gyors ütemben fejlődik az Európai Unióban, ezért fontos, hogy a kumulatív hatásokat már a környezeti hatásvizsgálat korai szakaszában fel kell mérni, semmint pusztán utólagosan a folyamat végén, ami késleltetné a projektpályázatok és az uniós jogszabályok összeegyeztethetőségével kapcsolatos határozatokat.

4. A VILLAMOSENERGIA-HÁLÓZATI INFRASTRUKTÚRÁK LEHETSÉGES HATÁSAI A VADON ÉLŐ MADARAKRA

4.1. Bevezetés

Az előző fejezet általános áttekintést nyújtott azzal kapcsolatban, milyen típusú lehetséges hatásokat kell figyelembe venni az energetikai infrastruktúrával foglalkozó projektek kidolgozásakor, különösen a Natura 2000 területeken és azok környezetében, illetve a két uniós természetvédelmi irányelv értelmében védett fajok által használt egyéb érzékeny területek szomszédságában.

Ez a fejezet a villamosenergia-infrastruktúra által különösen a vadon élő európai madarakra gyakorolt lehetséges hatások elemzésére összpontosít. Az elmúlt években sok figyelmet kapott ez a téma, és ezen a területen a hatások gyakoribbak és jelentősebbek lehetnek, mint a szárazföldi energetikai infrastruktúra egyéb típusai esetében.

4.2. Villamosenergia-hálózati infrastruktúrák

Az egyéb energiahordozóktól eltérően a villamos energia nem tárolható, ezért valós időben kell előállítani és eljuttatni a fogyasztókhoz. A villamosenergia-átviteli rendszer így összetettebb és dinamikusabb a más olyan közüzemi rendszerekhez képest, mint a víz- vagy a földgázellátás. A nagyfeszültségű (Európában 110–750 kV, ENTSO, 2012) átviteli vezetékek nagy mennyiségben, hosszú távolságokon szállítják az erőművek által előállított villamos energiát az alállomásokra. Az alállomásokról középfeszültségű (1–60 kV) és kisfeszültségű (1 kV >) elosztó vezetékek szállítják a villamos energiát a lakossági és üzleti fogyasztóknak.

3. ábra

(USDA, 2009)

A villamosenergia-rendszer erősen szövevényes szerkezetű. Az átviteli hálózat nemcsak az erőműveket és a töltőközpontokat összekötő átviteli vezetékekből áll, hanem a különböző átviteli vezetékeket összekötő átviteli vezetékekből, olyan rendszert hozva létre, amely segít biztosítani a zökkenőmentes energiaáramlást. Ha a villamosenergia-hálózat egyik részén egy átviteli vezeték nem működik, a villamos energia általában átirányításra kerül más távvezetékekre, hogy továbbra is eljusson a fogyasztókhoz (PSCW, 2009).

A villamos energia átvitelére légvezetékek vagy földkábelek révén, váltakozó áram vagy egyenáram segítségével kerülhet sor. A feszültség minden esetben nagy, mert hosszú (jellemzően 600 km-t meghaladó) távolságokon így hatékonyabb. A villamosenergia-átvitel hagyományos módja a váltakozó áramú légvezetékek használata (EASAC, 2009).

A földkábelekkel szemben azért előnyösebb a légvezetékek használata, mert a kiépítésük költsége jelenleg jóval alacsonyabb, mint a földkábelek telepítésének költsége, és nagyobb kapacitásúak. A légvezetékek várható élettartama magas, és elérheti akár a 70–80 évet. A légvezetékek fő hátrányai a területhasználat, valamint a vizuális és a különböző környezeti hatások (EASAC, 2009) (22).

Az átviteli vezetékek tartószerkezetein legalább egy háromfázisú vezeték fut. Három (kötegelés esetében ennél több) fázisvezetőt és a fázisvezetők felett villámvédelmi okokból elhelyezett egy vagy két földelt vezetőt (amelyet általában statikus vezetéknek hívnak) tartalmaznak. Az elosztó vezetékek tartószerkezetein a vezetők számos konfigurációban előfordulhatnak (APLIC, 2006).

A legtöbb váltakozó áramú légvezeték valamiféle tartószerkezetet használ, amelyhez szigetelők és elektromos vezetők kapcsolódnak. A tartószerkezet lehet faoszlop, üreges vagy rácsos acélszerkezet, betonacél oszlop, illetve üvegszálból vagy egyéb anyagokból készült oszlop. A szigetelők porcelánból vagy olyan polimer anyagokból készülnek, amelyek általában nem vezetik az elektromosságot. Az elektromos vezetők általában vörösrézből vagy alumíniumból készülnek (Bayle, 1999, Janss, 2000, APLIC, 2006).

Az elosztó és az átviteli vezetékek esetében is háromfázisú rendszerek használatosak. A háromfázisú rendszerek egyik fő előnye, hogy nagy mennyiségű energiát képesek átvinni nagy távolságokon (APLIC, 2006).

4.3. A villamosenergia-infrastruktúra lehetséges negatív hatásai a vadon élő madarakra

Az alábbiak áttekintést nyújtanak a vadon élő madárfajokra gyakorolt hatások fő típusairól. Néhány védett európai faj a mérete, morfológiája, viselkedése és elterjedése miatt egyértelműen veszélyeztetettebb bizonyos típusú hatások, különösen az áramütés és az ütközés vonatkozásában.

A 2. mellékletben található táblázat tartalmazza a villamosenergia-vezetékek madarakra gyakorolt hatásainak rendszerezett priorizált listáját (Birdlife, 2013). Ez a táblázat nem azt jelenti, hogy ezek a hatások minden körülmények között a leírtaknak megfelelően jelentkeznek. Sok függ az adott fajtól és az egyes esetek sajátos körülményeitől, illetve a hatásokat csökkentő korrekciós intézkedések meglététől.

Miért veszélyeztetnek a villamosenergia-vezetékek néhány madárfajt jobban, mint a többit? Ez gyakran az alábbi fiziológiai, viselkedésbeli és ökológiai jellemzőknek köszönhető: — nagy test, — rossz frontális látás, — az éjszakai tevékenységek előnyben részesítése, — „rossz repülők”, manőverezésre kevésbé képes madarak (ütközés), — tapasztalatlan repülők, fiatal madarak (áramütés és ütközés), — a magasabban lévő helyek előnyben részesítése pihenés, kiülés vagy fészkelés céljából, — a fátlan, nyílt élőhelyek előnyben részesítése (áramütés), — csapatokba gyűlés és társas viselkedés, — zavarásra érzékeny fajok, — az alacsony tengerszint feletti magasságban található élőhelyek előnyben részesítése (a villamosenergia-hálózatok nagyobb sűrűségének vonatkozásában), — ritka és veszélyeztetett fajok (az adott terület vonatkozásában alacsony egyedszámmal, alacsony termékenységgel stb. együtt, lásd lent), — adott területen alacsony egyedszámban előforduló fajok (kisebb a pótlás lehetősége), — alacsony szaporodási potenciállal rendelkező fajok (egyre nagyobb számban pusztulnak el felnőtt egyedek, ezért hosszabb időbe telik, amíg a populáció regenerálódik a veszteségeket követően), — olyan fajok, amelyekre alacsony termékenység, alacsony halandóság, hosszú várható élettartam jellemző (a populáció állandó csökkenése során csökken az állomány bővítésének lehetősége), — hosszú távolságokat megtevő, földrészek között vándorló fajok (nagy földrajzi kiterjedés és a villamosenergia-vezetékek hatásainak igen eltérő mértékű csökkentése).

4.3.1. Áramütés

Az áramütés jelentős hatást gyakorolhat számos madárfajra, és évente több ezer madár pusztulását okozza (23). Áramütésre akkor kerülhet sor, ha a madár hozzáér két fázisvezetőhöz, vagy egyidejűleg egy vezetőhöz és egy földelt berendezéshez, különösen ha nedves/vizes a tollazata (Bevanger, 1998). A különösen gyakran áramütést szenvedő fajok közé tartoznak a gólyaalakúak, a sólyomalakúak, a bagolyalakúak és a verébalakúak (Bevanger, 1998) – lásd a lenti táblázatot.

Nagy az egyetértés azzal kapcsolatban, hogy a madarakat fenyegető kockázat a villamosenergia-létesítmények műszaki kialakításától és részletes megtervezésétől függ. Az áramütés veszélye különösen a „rosszul megtervezett”, középfeszültségű távvezetékoszlopok esetében nagy („gyilkos oszlopok”) (BirdLife International, 2007).

A madarakat érő áramütés valószínűségét befolyásoló tényezők közé tartoznak az alábbiak:

— A madarak morfológiája: A nagyobb madarak veszélyeztetettebbek, mert a kisebb madarakhoz képest nagyobb a valószínűsége, hogy kitárt szárnyukkal vagy egyéb testrészeikkel hozzáérnek az elektromos alkotóelemekhez (Olendorff et al., 1981; APLIC, 2006).

— A madarak viselkedése: A távvezetékoszlopokra kiülő, ott pihenő és fészkelő madarak veszélyeztetettebbek (Bevanger, 1998). A földön fészkelő fajok (rétihéjafajok és néhány bagolyfaj) ritkán szenvednek áramütést, mert jellemzően repülés közben vadásznak, és a földön vagy földközelben ülnek (Benson, 1981).

— A távvezetékoszlop típusa és kialakítása: — A legtöbb sérülésre a középfeszültségű (1–60 kV) elosztó vezetékek oszlopai esetében kerül sor az egyes részek közelsége miatt (Haas & Nipkow, 2006). — A különleges funkciójú távvezetékoszlopok (feszítőoszlopok, fázisforgató oszlopok, keresztezőoszlopok vagy átalakító egységek) sokkal több áldozatot szednek, mint az egyszerű, egyenes vonalú szerkezetek (Demeter et al., 2004) — López-López és munkatársai (2011) bizonyították, hogy a veszélyes, rosszul kialakított távvezetékoszlopok korszerűsítésével jelentős mértékben csökkenthető lenne a madarak sérülésének előfordulása.

— Környezeti tényezők: — A zsákmányállatok bősége: az áramütést szenvedett ragadozó madarak száma a zsákmányállatok számának növekedésével nő (Benson, 1981; Guil et al., 2011). — A növényzet szerkezete és a növénytakaró: a növényzet szerkezete befolyásolhatja a zsákmányállatok elérhetőségét és a ragadozó madarak táplálkozási sikerességét (Guil et al., 2011). — Élőhely: a madarak gyakrabban használják a távvezetékoszlopokat és gyakrabban szenvednek áramütést olyan területeken, ahol ritkábbak a kiülőhelyek, például gyepterületeken vagy vizes élőhelyeken (Haas et al., 2005; Lehman et al., 2007). — Topográfia: Az áramütés esetében a topográfia befolyásolja, hol ülnek ki és pihennek a madarak, a növényzet magassága pedig a természetes kiülőhelyek elérhetőségét befolyásolja az adott területen. A sasok pusztulásának aránya a lejtőkkel nőtt, valószínűleg azért, mert kiülőhelyekről szoktak vadászni. A tanulmányok szerint a domináns helyeken található, meredek lejtőkkel körülvett távvezetékoszlopok esetében nagyobb az áramütéses esetek száma (Guil et al., 2011).

— Nem: Ugyanazon a fajon belül a nagyobb méretű tojókat jobban fenyegeti az áramütés veszélye (Ferrer & Hiraldo, 1992).

— Kor: A fiatal és még nem kifejlett példányok a felnőtt példányokhoz viszonyítva hajlamosabbak áramütést szenvedni. Ennek valószínűleg az az oka, hogy nem rendelkeznek elég tapasztalattal a le- és felszállás terén (Benson, 1981; Harness, 1997; Bevanger, 1998; Harness & Wilson, 2001; Janss & Ferrer, 2001; González et al., 2007).

— Tér: Egyes, a madarak szempontjából kulcsfontosságú területeken (például nagy állománnyal rendelkező költő területek, elterjedési területek, gyülekezőhelyek, szűk keresztmetszetű területek) nagyobb az áramütéses esetek száma, mint a kisebb állománnyal rendelkező területeken (González et al., 2006; Cadahia et al., 2010).

— Évszakok: A legtöbb baleset késő nyáron történik a kirepülés időszakában vagy azt követően. A nagyobb sasok esetében ősszel és télen nagyobb az áramütés veszélye, talán amiatt, hogy a kedvezőtlen időjárás (eső, hó) következtében nedves/vizes a tollazatuk, ami az áramütés kockázatát tekintve rendkívül fontos szempont (Benson, 1981; Bevanger, 1998; Lasch et al., 2010; Manville, 2005; Lehman et al., 2007).

— A kereszttartóhoz viszonyított uralkodó szélirány is hozzájárulhat a ragadozó madarakat érő áramütésekhez. Az uralkodó szélirányra merőleges kereszttartókkal rendelkező oszlopok a szélhez képest átlós vagy párhuzamos kereszttartójú oszlopokhoz képest vélhetően kevesebb sas elpusztulásához vezetnek az oldalszélben való le- és felszállással kapcsolatos nehézségek miatt (Nelson and Nelson (1976)).

Az alábbi táblázat áttekintést nyújt az áramütés és/vagy ütközés szempontjából veszélyeztetett európai madárcsaládokról (Birdlife, 2013).

1. táblázat

A madárpopulációkat érő hatások súlyossága a villamosenergia-vezetékek általi áramütés, illetve a villamosenergia-vezetékekkel való ütközés következtében való elpusztulást tekintve a különböző eurázsiai madárcsaládok vonatkozásában

Eurázsiai madárcsaládok, amelyek nemzetközileg veszélyeztetettek az áramütés és az ütközés szempontjából Sérülések áramütés következtében Sérülések ütközés következtében Búvárfélék (Gaviidae) és vöcsökfélék (Podicipedidae) 0 II Viharmadárfélék (Procellariidae) 0 II Szulafélék (Sulidae) 0 I Gödényfélék (Pelecanidae) I II-III Kárókatonafélék (Phalacrocoracidae) I I Gémfélék (Ardeidae) I II Gólyafélék (Ciconiidae) III II Íbiszfélék (Threskiornithidae) I II Flamingófélék (Phoenicopteridae) 0 II Récefélék (Anatidae) 0 II Vágómadár-alakúak és sólyomalakúak (Accipitriformes és Falconiformes) II-III I-II Tyúkalakúak (Galliformes) 0 II-III Guvatfélék (Rallidae) 0 II Darufélék (Gruidae) 0 III Túzokfélék (Otidae) 0 III Lilefélék és szalonkafélék (Charadriidae és Scolopacidae) I II-III Halfarkasfélék (Stercorariidae) és sirályfélék (Laridae) I II Csérfélék (Sternidae) 0-I I-II Alkafélék (Alcidae) 0 I Pusztaityúkfélék (Pteroclididae) 0 II Galambfélék (Columbidae) I-II II Kakukkfélék (Cuculidae) 0 I-II Bagolyalakúak (Strigiformes) II-III II Lappantyúfélék (Caprimulgidae) és sarlósfecskefélék (Apodidae) 0 I-II Bankafélék (Upupidae) és jégmadárfélék (Alcedinidae) I I-II Gyurgyalagfélék (Meropidae) 0-I I-II Szalakótafélék (Coraciidae) I-II I-II Harkályfélék (Picidae) I I-II Varjúfélék (Corvidae) II I-II Közepes és kis méretű énekesmadarak / verébalakúak (Passeriformes) I I-II 0= nem jelentettek sérülést vagy nem valószínű a sérülés; I= jelentettek sérülést, de nem jelent komoly veszélyt a madárpopulációra; II= regionálisan vagy helyileg nagy a veszteség, de ez nem gyakorol jelentős hatást a faj teljes populációjára; III= a sérülések jelentősen hozzájárulnak a pusztuláshoz, és regionálisan vagy nagyobb léptékben kihalással fenyegetik a fajt.

4.3.2. Ütközés

A villamosenergia-vezetékekkel való ütközés világszerte több millió madár elpusztulásához vezet, és néhány madárfaj esetében magas az elhullás aránya (Bevanger 1994, 1998; Janss 2000; APLIC, 2006; Drewitt & Langston, 2008; Jenkins et al., 2010; Martin, 2011; Prinsen et al., 2011). Az empirikus adatok és az elméleti elképzelések szerint a nagy szárnyterhelésű, illetve a rövidebb és szélesebb szárnyú fajok esetében nagy a villamosenergia-vezetékekkel való ütközés kockázata. Ezekre a madarakra gyors repülés jellemző, és a nehéz test és kis szárnyak együtt korlátozzák a madarakat abban, hogy gyorsan reagáljanak a váratlan akadályokra (Bevanger, 1998). A bejelentett ütközések következtében elpusztult madarak számát az adott faj populációjának nagyságához viszonyítva úgy tűnik, hogy a tyúkalakúak, a darualakúak, a gödényalakúak és a gólyaalakúak rendjébe tartozó néhány faj aránytalanul nagy számban érintett (Bevanger, 1998) – lásd az 1. táblázatot.

Az ütközést befolyásoló tényezők közé tartoznak az alábbiak:

— A madarak morfológiája: Az ütközés kockázata a nagy testtömegű és viszonylag rövid szárnyakkal és farokkal rendelkező madarak („rossz repülők”) esetében a legnagyobb (Bevanger, 1998; Janss, 2000).

— A madarak fiziológiája: Egyes madárfajok legalább ideiglenesen nem látnak a haladás irányában (Martin, 2011).

— A madarak viselkedése: — Csoportosulás; a táplálkozó-, költő- és pihenőhelyek között a villamosenergia-vezetékek fölött naponta csapatosan átrepülő fajok különösen veszélyeztetettek (Janss, 2000). — Azok a madárfajok, amelyek rendszeresen alacsonyan repülnek éjszaka vagy alkonyatkor, hajlamosabbak az ütközésre, mint azok, amelyek főként nappal repülnek.

— Egyéb olyan tényezőket is figyelembe kell venni, mint az időjárási viszonyok, a vezetékek konfigurációja, a vezetékek nyomvonala, az élőhelyhasználat, a vezetékek menti növényzet, a topográfia, a zavarás, a vándorlás során használt útvonalak és a megállóhelyek kiválasztása.

A madarakat érő áramütés és az ütközések gazdasági veszteséget okoznak A madarak által okozott áramkimaradások csökkentik a villamosenergia-ellátás megbízhatóságát és növelik a költségeit. Előfordulhat, hogy néhány áramkimaradás csak néhány fogyasztót érint és csak ideiglenesen, mégis befolyásolhatja a szolgáltatás megbízhatóságát és a fogyasztói garanciákat. A nagyobb áramkimaradások súlyos következményekkel járhatnak, és jelentős gazdasági veszteséget okozhatnak a közműszolgáltatóknak és a fogyasztóknak (APLIC, 2006). A madarak által okozott áramkimaradásokkal kapcsolatos költségek közé tartoznak az alábbiakkal kapcsolatos költségek: — bevételkiesés, — a szolgáltatás helyreállítása, — a berendezések javítása, — a fészkek eltávolítása és egyéb, állatokkal kapcsolatos kárelhárítási intézkedések, — adminisztratív és igazgatási idő, — a fogyasztóknak nyújtott szolgáltatás elmaradása és negatív megítélés, és — a villamos rendszer megbízhatóságának csökkenése (APLIC, 2006).

4.3.3. Élőhelyek elvesztése és szétaprózódása

A villamosenergia-vezetékek mentén húzódó nyílt felügyeleti folyosók az erdők és más természetes élőhelyek szétaprózódásához vezethetnek. A villamosenergia-vezetékek emellett az általuk okozott erdőtüzek miatt is az élőhelyek elvesztését okozhatják (Rich et al., 1994). Elképzelhető, hogy a villamosenergia-infrastruktúra céljára történő tényleges földfoglalás mértéke viszonylag csekély, ugyanakkor mégis jelentős lehet, hogy ha a veszteségre egyes fajok számára központi jelentőségű élőhelyeken kerül sor, vagy ha ugyanezen a területen más projektek vonatkozásában kumulatív hatásokhoz vezet, ezért eseti elbírálásra van szükség.

4.3.4. Zavarás/Kiszorítás

A villamosenergia-vezetékek kiépítése és karbantartása során elkerülhetetlen az élőhelyek bizonyos mértékű pusztulása és megváltozása (van Rooyen, 2004; McCann, 2005). A légvezetékek a használható táplálkozóhelyek elvesztéséhez vezethetnek a költőhelyeken, valamint a pihenő- és telelőhelyeken. Például friss tanulmányok szerint a villamosenergia-vezetékek jelenléte befolyásolta a túzokok repülési irányát és korlátozta a megfelelő élőhelyek használatát (Raab et al., 2010), illetve a reznekek elkerülik az átviteli vezetékeket, ami a legfontosabb tényező a faj számára megfelelő élőhelyet kínáló területekre jellemző költési sűrűség tekintetében (Silva, 2010; Silva et al., 2010).

4.3.5. Elektromágneses terek

Minden elektromos áram, beleértve a villamosenergia-vezetékekben futó elektromos áramot, elektromágneses tereket hoz létre. Ezért az emberekhez hasonlóan sok madárfaj is ki van téve az elektromágneses tereknek egész élete során (Fernie and Reynolds, 2005). Sok kutatásra került sor a témában, és nagy ellentmondás uralkodik azzal kapcsolatban, hogy az elektromágneses tereknek való kitettség hatással van-e a gerincesek sejt-, endokrin-, immun- és szaporodási rendszerére. Az elektromágneses terek madarakra gyakorolt hatásait vizsgáló kutatások szerint a madarak elektromágneses tereknek való kitettsége általában, de nem mindig következetesen, megváltoztatja a madarak viselkedését, a szaporodási esélyüket, a növekedésüket és fejlődésüket, a fiziológiájukat és endokrinológiájukat, valamint az oxidatív stresszt (Fernie, 2000; Fernie and Reynolds, 2005).

4.4. A villamosenergia-infrastruktúra lehetséges pozitív hatásai a vadon élő madarakra

A villamosenergia-vezetékek, a tornyok és az elosztó oszlopok kedvező hatással is lehetnek a vadon élő madárfajokra. Például az alábbiakra kínálhatnak lehetőséget:

— Költőhely, fészkelőhely: Számos oka van annak, miért költenek néha a madarak a villamosenergia-hálózat szerkezeti elemein, beleértve azt, hogy nincsenek alternatív fészkelőhelyek, például fák és sziklák, illetve ezek az elemek szilárd, az emlősök és ragodozók szempontjából biztonságos helyet kínálnak a fészeképítésre (van Rooyen, 2004; McCann, 2005). A közműelemek fészkelési lehetőséget kínálnak olyan élőhelyeken, ahol ritkák a természetes elemek, és némi védelmet nyújtanak, ami néhány faj számára lehetővé teszi az élőhelye kiterjesztését vagy az állománysűrűség helyi növekedését (APLIC, 2006).

— Kiülő-, pihenő- és vadászhely: A keselyűk és a gólyák gyakran a villamosenergia-hálózat szerkezeti elemein pihennek, mert itt nagyobb védettséget élveznek a kedvezőtlen időjárással és a földi ragadozókkal szemben. A nyílt élőhelyeken található távvezetékoszlopok kedvezőek néhány ragadozófaj számára, mert olyan kiülőhelyet kínálnak, ahonnan szemmel tarthatják a vadászterületüket. A villamosenergia-hálózat szerkezeti elemei a viszonylag fátlan területeken több millió kilométernyi megfelelő élőhelyet biztosítanak a kiülőhelyről vadászó ragadozó madarak számára (Olendoff et al., 1980).

— Az élőhelyek kezelése: A villamosenergia-vezetékek emellett folyamatosan élőhelyet biztosíthatnak az alacsony növényzetet igénylő fajok számára. Az Egyesült Államokban végzett kutatások szerint a távvezetékek menti nyílt felügyeleti területek csökkenő példányszámú madárfajoknak biztosítanak élőhelyet (Confer & Pascoe, 2003; Askins, 2012).

ELIA / RTE LIFE+ projekt: előnyök a természet számára (24) Az ELIA (belgiumi nagyfeszültségű villamosenergia-átviteli rendszer irányítója) és az RTE (franciaországi átvitelirendszer-irányító) által irányított ötéves projekt (2011–2017) célja az volt, hogy több mint 300 hektár nagyságú, közép- és nagyfeszültségű légvezetékek alatt elhelyezkedő területet kezeljenek és állítsanak helyre Vallóniában és Franciaországban. Ez a projekt jól illusztrálja a természetvédelmi intézkedéseket, és azt, hogyan használhatják ki az energetikai érdekelt felek az infrastrukturális fejlesztések során kínálkozó lehetőséget a biológiai sokféleség érdekében. Mesterséges tavak (cél: 100 mesterséges tó a projekt 130 km hosszúságú területén) A megfelelő talajú területeken (vízzáró réteg jelenléte: tőzeges, kaolinos és glejes agyagot tartalmazó talajok), illetve elsősorban egyes ritka fajok számára jó lehetőséget kínáló területeken a csatornákon mesterséges tavak vagy gátak kialakítására került sor, hogy legalább 25 m2 nagyságú (a tavaknak a levelekkel való természetes feltöltődését korlátozó minimális nagyság) területek kerüljenek víz alá. Az erdőkben található mesterséges tavak hálózata lehetővé fogja tenni a kétéltűek, az egyenlőtlen és az egyenlő szárnyú szitakötők, a csíkbogárfélék és a vízi madarak megtelepedését, és megakadályozza a populációk elszigetelődését. Gyümölcsöskertek (cél: 20 ha 8 000 fával) Több nagyon ritka és helyi gyümölcsfafaj, főként európai vadkörte (Pyrus pyraster), európai vadalma (Malus sylvestris) és közönséges naspolya (Mespilus germanica) – kis méretű fajok – telepítésére került sor a légvezetékek alatt. E fafajok fokozzák az erdőállományok biológiai sokféleségét, emellett menedéket és táplálékot biztosítanak számos helyi állat (nagyobb állatok, madarak és rovarok) számára. Egyszerű virágos rétek (cél: 20 ha) A nagyfeszültségű villamosenergia-vezetékekhez vezető bekötőutak mentén egyszerű virágos rétek újbóli kialakítására került sor, s ezek menedéket jelentenek ritka növényeknek, rovaroknak, madaraknak és kisebb emlősöknek. A rendszeres kaszálás és a lekaszált növényzet eltávolítása degradálja a talajt, és lehetővé teszi ritka vagy kipusztultnak hitt növényfajok újbóli megjelenését. A virágos mezők újbóli kialakítása extrém estekben a helyi növényfajtákról vetett magokkal történt. Tőzeglápok és mocsarak (cél: további 20 hektár helyreállítása vagy megfelelő kezelése) A villamosenergia-vezetékek alatt húzódó vizes élőhelyek és mocsarak helyreállítása a legfelső talajréteg eltávolításával lehetséges, támogatva az alul szunnyadó magvakból kifejlődő úttörő fajok fejlődését. Néhány területen a csatornák lezárásával sor került a vízszint helyi helyreállítására is, új életre keltve ezzel a vizes élőhelyeket és a tőzeglápokat. A cél a meglévő tőzeglápok és mocsarak közötti növény- és állatcsere fenntartása és javítása, beleértve a nemrég helyreállított területeket. Legeltetés (cél: 20 ha kezelése legeltetéssel és 20 ha kezelése kaszálással) A legeltetés támogatta a károsodott tőzeglápok, mocsarak, ritka növényzetű rétek és völgyek helyreállítását, és segített megoldani az olyan lappangó fajok problémáját, mint a kékperje. Más esetekben (kaszálórétek, kiszáradt mocsarak, ritka növényzetű rétek) a kaszálás (a helyi gazdálkodókkal kötött szerződések révén), a megfelelő időszakokban és ritmusban, hozzájárult a növényzet megfelelő szintű fenntartásához számos növény-, rovar- és hüllőfaj szempontjából. Inváziós fajok (cél: 20–30 ha kezelése) A projekt keretében megtörtént a vallóniai inváziós fajok listáján szereplő növényfajok kiirtása vagy ellenőrzés alá vonása, különösen a kései meggy (Prunus serotina), a nyáriorgona (Buddleja davidii), a kaukázusi medvetalp (Heracleum mantegazzianum), a bíbor nebáncsvirág (Impatiens glandulifera), az ártéri japánkeserűfű (Fallopia japonica), a vesszős aggófű (Senecio inaequidens) és bizonyos mértékben a fehér akác (Robinia pseudoacacia) vonatkozásában. Szétaprózódás (cél: határterületek kialakítása 30 km (90 ha), illetve helyreállítása 40 km (120 ha) hosszan) A projekt munkaterületein jelenleg főként U-alakúak az erdőkben létrehozott vezedtékfolyosók: a központi részen rendszeresen kaszált, rövid füves terület található, amelyet hirtelen mindkét oldalon magas fák váltanak fel. A projekt során V-alakú határterületek kialakítására került sor a folyosók és az erdők között. Ezek az átmeneti zónaként szolgáló határterületek, amelyeken számos nagy méretű fafaj található, táplálékot és menedéket nyújthatnak számos olyan rovar-, emlős- és madárfajnak, amelyek nem találhatók meg az olyan folyosókon, ahol a környező területek „tiszták” és rendszeresen karbantartottak. Az erdő olyan másodlagos fafajokkal gazdagodik, amelyek gyakran hiányoznak ezekről a területekről. Ezek a határterületek, lejtőket kialakítva, ezen túlmenően csökkentik a szél által az erdőállományban okozott károkat. Ezek a határterületek továbbá nagyon gazdagok lehetnek száradékban, amely rengeteg rovarfajnak nyújt menedéket, illetve hasznos élőhelyet biztosít a madarak és a denevérek számára. A határterületek sűrűségének növekedését követően a villamosenergia-vezetékekre veszélyt jelentő magas fák (nyírfák, lucfenyők, bükkfák) növekedése lelassul. A kiinduló állapot és a projekt lezárását követő állapot

5. LEHETSÉGES HATÁSCSÖKKENTŐ INTÉZKEDÉSEK A VILLAMOSENERGIA-INFRASTRUKTÚRÁK VADON ÉLŐ MADARAKRA GYAKOROLT HATÁSAI TEKINTETÉBEN

5.1. Mik azok a hatáscsökkentő intézkedések?

Ha az energetikai infrastruktúrával foglalkozó terveknek vagy projekteknek az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke értelmében történő vizsgálata megállapítja, hogy negatív hatások érik a Natura 2000 területet, a terv vagy projekt nem kerül automatikusan elutasításra. A lehetséges hatások súlyosságától függően elképzelhető olyan hatáscsökkentő intézkedések bevezetése, amelyek a terv vagy projekt lehetséges negatív hatásait megszüntetik, megelőzik vagy jelentéktelen szintre csökkentik.

Bár ez a fejezet a Natura 2000 területekre összpontosít, a környezeti hatásvizsgálat/stratégiai környezeti vizsgálat keretében az olyan tervek és projektek vonatkozásában is meg kell tervezni a negatív hatásokat csökkentő intézkedéseket, amelyek esetében nincs szükség megfelelő vizsgálatok elvégzésére, de amelyek negatív hatást gyakorolnának a védett fajokra.

Annak eldöntéséhez, hogy milyen hatáscsökkentő intézkedésekre van szükség, először meg kell vizsgálni, milyen hatást gyakorol a terv vagy projekt a Natura 2000 területen jelen lévő, uniós védelem alatt álló fajokra és élőhelytípusokra (önmagában vagy más projektekkel vagy tervekkel együtt). Ez meghatározza a negatív hatások jellegét és mértékét, és olyan alapvető információkat szolgáltat, amelyek alapján meghatározható a szükséges hatáscsökkentő intézkedések fajtája.

Röviden, a Natura 2000 területekre gyakorolt káros hatások hatékony csökkentésére csak akkor kerülhet sor, ha maradéktalanul megtörténik a lehetséges negatív hatások felismerése, vizsgálata és jelentése. A hatáscsökkentő intézkedések azonosításának a hatásvizsgálathoz hasonlóan az érintett fajok/élőhelyek alapos ismeretén kell alapulnia.

A hatáscsökkentő intézkedések közé tartozhatnak az energetikai infrastruktúrával foglalkozó tervek vagy projektek különböző elemeinek méretét, végrehajtási helyszínét, kialakítását és összeállítását érintő módosítások (például a vezetők szigetelése az áramütés elkerülése érdekében). Ideiglenes módosítások formáját is ölthetik az építési és üzemeltetési szakaszban (például az építési munkálatok mellőzése a költési időszakban).

A megfelelő hatáscsökkentő intézkedések azonosítását és részletes kidolgozását követően a terv vagy projekt az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke szerinti eljárás értelmében jóváhagyható, amennyiben a hatáscsökkentő intézkedések végrehajtására az illetékes hatóság utasításainak megfelelően kerül sor.

4. ábra

A hatáscsökkentő intézkedések elfogadásának hierarchikus megközelítése. A hatáscsökkentésnek mindig a hatáscsökkentési hierarchia csúcsát kell megcéloznia (azaz a hatásokat a forrásnál kell megelőzni).

A hatáscsökkentéssel kapcsolatos megközelítés Preferencia A hatások elkerülése a forrásnál Legfontosabb A hatások csökkentése a forrásnál A hatások helyszíni csökkentése A hatások csökkentése a hatás által érintettnél Legkevésbé fontos

Amennyiben a hatáscsökkentő intézkedések bevezetése után is jelentős maradékhatások figyelhetők meg az adott területen, meg kell vizsgálni az alternatív megoldásokat (például a projekt más helyszínen történő végrehajtása, a fejlesztés eltérő mértéke vagy eltérő fejlesztési tervek, illetve alternatív eljárások). Ezek hiányában a terv vagy projekt továbbra is jóváhagyható, kivételes esetekben, amennyiben teljesülnek a 6. cikk (4) bekezdésében foglalt feltételek és olyan megfelelő kompenzációs intézkedések jóváhagyására kerül sor, amelyek kompenzálják a fennmaradó negatív hatásokat (a részletekért lásd a 7. fejezetet) a Natura 2000 hálózat károsodásának elkerülése érdekében.

Minden tervezett hatáscsökkentő intézkedés esetében fontos:

— elmagyarázni, hogyan kerülhetők el vagy csökkenthetők jelentéktelen szintre a területet érő azonosított káros hatások az intézkedések segítségével,

— bemutatni az intézkedések biztosításának és végrehajtásának módját, illetve azt, ki hajtja végre ezeket,

— meghatározni a valószínű sikerbe vetett bizalom mértékét,

— kidolgozni a projekt vagy terv vonatkozásában az intézkedések végrehajtásának ütemtervét,

— bemutatni, hogyan kerül sor az intézkedések nyomon követésére, és hogyan kerül sor további intézkedések bevezetésére, ha a hatáscsökkentés nem bizonyul megfelelőnek.

EcoMOL-projekt (A légvezetékek ökológiai kezelése) (25) A „Délnyugati rendszerösszekötő távvezetékek/A türingiai villamosenergia-összeköttetés” elnevezésű német projekt részeként elvégzett tanulmány (Erfurt University of Applied Sciences et al. 2010) ismerteti a légvezeték-folyosók ökológiai kezelésére vonatkozó interdiszciplináris elképzelést. Ez adaptálható és alkalmazható különböző európai régiókban. A tanulmány felismeri, hogy az irányítóknak meg kell felelniük bizonyos műszaki követelményeknek (például a biztonságos távolság vagy az építési munkálatok vonatkozásában), hogy garantálni lehessen a nagyfeszültségű légvezetékek folyosóinak átviteli megbízhatóságát. Módszereket ismertet a hatások, például az élőhelyeknek a kivitelezés során történő elvesztése és károsodása csökkentésére, illetve a kompenzációs intézkedések végrehajtására. A növekedési magassági osztályok szerint osztályozza a folyosó biotóptípusait, amelyek a fajok természetes növekedési jellemzői alapján kerülnek meghatározásra, és valószínűleg módosulnak a kezelés hatására. Ezért a vezetékek nyomvonalának kialakítása során a tanulmány megkülönbözteti a jövőben erdősítés tárgyát nem képező területeken, a jelenleg erdővel borított területeken és a fakivágási követelmények hatálya alá nem tartozó területeken áthaladó folyosókat. A fakivágási prioritás, illetve a jelenlegi és potenciális növekedési magassági zónák kombinációja meghatározza a lehetséges telepítési vagy helyreállítási intézkedések körét. Mindhárom, a növekedési magasság által megkülönböztetett erdei határterület (szegély, védősáv és kis sűrűségű szélfogó) esetében külön-külön kell elvégezni a részletes tervezést. 5. ábra Erdei határterület összetétele ideális esetben a légvezeték-folyosó mentén (FVA, 1996, módosított) vázlatos oszlopmegjelenítéssel

5.2. Az energetikai tervek vagy projektek vadon élő madárfajokra gyakorolt negatív hatásainak csökkentésére irányuló lehetséges intézkedések

A fejezet további része megvizsgálja a különösen az energetikai infrastruktúrával foglalkozó tervek vagy projektek vadon élő madárfajokra gyakorolt hatásai esetében használható lehetséges hatáscsökkentő intézkedéseket. A hatáscsökkentő intézkedések bevezethetők a terv szintjén vagy a projektciklus különböző szakaszaiba