HU Az Európai Unió Hivatalos Lapja C 354/35

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleménye – A közös agrárpolitika 2013-as reformja (saját kezdeményezésű vélemény)

2010/C 354/06

Előadó: Lutz RIBBE

2009. július 16-án az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság úgy határozott, hogy eljárási szabályzata 29. cikkének (2) bekezdése alapján saját kezdeményezésű véleményt dolgoz ki a következő tárgyban:

A közös agrárpolitika 2013-as reformja.

A bizottsági munka előkészítésével megbízott „Mezőgazdaság, vidékfejlesztés és környezetvédelem” szekció 2010. február 25-én elfogadta véleményét.

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság 2010. március 17–18-án tartott 461. plenáris ülésén (a 2010. március 18-i ülésnapon) 163 szavazattal 5 ellenében, 5 tartózkodás mellett elfogadta az alábbi véleményt.

1. Következtetések és ajánlások

1.1 Az EGSZB komoly aggodalommal látja, hogy egyre nagyobb az ellentmondás egyfelől az európai agrármodell és az európai mezőgazdaság multifunkcionalitása melletti elkötelezettség, másfelől a mezőgazdasági üzemek napi realitása között. Annál határozottabban és célzottabban kell az európai agrármodellt, melyet a jelenlegi tendenciák minden eddiginél jobban fenyegetnek, erős közös agrárpolitikával megtámogatni és ösztönözni.

1.2 A mezőgazdasági termelők a piacok felől – gyakran az alacsony vagy erősen ingadozó árak miatt – komoly nyomásnak vannak kitéve abba az irányba, hogy szakosítsák és racionalizálják az üzemeket. Ezek a folyamatok problematikus területi koncentrációhoz és ahhoz vezethetnek, hogy a hátrányos helyzetű területeken felhagynak a gazdálkodással. A fenti alkalmazkodási kényszer miatt az EGSZB sürgősen szükségesnek tartja, hogy a közös agrárpolitika révén a jövőben a multifunkcionális, minden területre kiterjedő és a fenntarthatósági célokat szem előtt tartó mezőgazdaság megőrzését és fejlesztését támogassuk.

1.3 Az EGSZB számára egyértelmű: nem elegendő csupán a versenyképesség növelésére törekedni a világpiac kiszolgálása érdekében. A KAP-nak 2013 után nem a nyomott árakhoz orientálódó, pusztán üzemgazdaságilag optimalizált, szakosodott és regionálisan koncentrált termelést, hanem az európai agrármodellt kell irányadónak tekintenie, melynek az élelmiszer-önellátás és a fenntarthatóság elvein, valamint a gazdák és fogyasztók valós szükségletein kell alapulnia.

1.4 Ehhez más agrárpolitikai keretfeltételekre van szükség, mivel a világpiaci feltételek és árak mellett nem teremthető meg a kívánt multifunkcionális mezőgazdaság.

1.5 Az EGSZB arra kéri az Európai Bizottságot, a Tanácsot és az Európai Parlamentet, hogy először teljesen egyértelműen írja le a KAP célját, majd adja meg az ahhoz szükséges eszközöket, és mondja meg világosan, hogy milyen pénzügyi igény társul ehhez. Csak ezek után lehet tisztázni a finanszírozás kérdését. Az EGSZB elhibázottnak tartja, hogy először meghatároznak egy összeget egy adott feladatkörre, majd ezt az összeget felosztják különálló intézkedésekre és tagállamokra.

1.6 A Szerződés értelmében a KAP egyik célja „a piac stabilizálása”. Fontos, hogy stabilak legyenek a piacok. Az EGSZB ezért – az árak stabilizálása és a túlságosan erős áringadozások elkerülése érdekében – a jövőben is fontosnak tartja piaci eszközök bevetését. A piacszabályozásra, illetve a termelői árak védelmére szolgáló intézkedéseket viszont a minimálisra csökkentették, az uniós agrárpiacok pedig – harmadik országokéval összevetve – a legnyitottabbak közé tartoznak. Ebből ered a problémák túlnyomó része, amelyeket hosszú távon nem lehet csupán támogatásokkal ellensúlyozni.

1.7 Az agrárpolitika többről szól tehát, mint a pénzek szétosztása. A gazdálkodók jogos elvárása, hogy tisztességes jövedelemhez jussanak abból, hogy egyrészt a piacon értékesítik termékeiket, másrészt pedig fizetséget kapnak az európai agrármodell keretében végzett társadalmi szolgáltatásaikért.

1.8 E célból szükség van továbbá azon minőségi termékek gyártásának és értékesítésének ösztönzésére és támogatására, amelyek kifejezik az EU vidéki területeinek helyi jellegzetességeit és sokféleségét. Ehhez támogatni kell a rövid terjesztési utakat, illetve a termelők, valamint a termelőszövetkezetek közvetlen hozzáférését a fogyasztóhoz annak érdekében, hogy növekedjen a mezőgazdasági üzemek versenyképessége, és ellensúlyozni lehessen a nagy kereskedelmi láncok túlságosan erős tárgyalási pozícióját. Az európai termékek sokféleségének és egyedi jellegének megőrzését a fogyasztóknak nyújtott helyes információkkal is elő kell segíteni.

1.9 A reform egyik fontos feladata az lesz, hogy a jelenleg nem egységes uniós agrártámogatási rendszerből egységes, objektív kritériumokon alapuló, társadalmilag elfogadott rendszert hozzon létre.

1.10 A termelőknek juttatott kifizetéseket nem lehet tovább múltban gyökerező döntésekkel vagy igényekkel indokolni, ezeknek azokat a – pontosan meghatározandó – társadalmi szolgáltatásokat kell honorálniuk, amelyekre az európai agrármodell fenntartásához szükség van, és amelyek nem jelentkeznek a piaci árakban. A kifizetéseket tehát célorientáltan kell kialakítani.

1.11 Részben a nagy strukturális és agroklimatikus különbségek, a jelentősen eltérő nemzeti és regionális átlagjövedelmek, a jelentősen eltérő működési és termelési költségek, illetve a különböző üzemek és üzemtípusok által az európai agrármodell fenntartása érdekében nyújtott különböző szolgáltatások miatt semmi nem indokolja az egész Európára kiterjedő, egységes területalapú támogatást. Inkább testre szabott regionális és üzemspecifikus megoldásokat kellene találni.

1.12 Tovább kell fejleszteni, illetve optimalizálni kell a vidékfejlesztési programokat. Semmiképp nem szabad áttenni a megfelelő feladatokat az általános strukturális, illetve regionális politika hatáskörébe. Az EGSZB úgy véli azonban, hogy a jelenleg az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alaphoz (EMVA) tartozó intézkedéseknek egyértelműen kapcsolódniuk kell a mezőgazdasághoz. Az útépítés és a szélessávú kábelhálózat kiépítése nem tartozik ide.

2. Elvégzendő feladatok

2.1 Az Európai Bizottság 2010-ben közleményt fog kiadni jövőbeli politikai prioritásai meghatározásáról és a 2014-től hatályos költségvetési keretről. A közlemény az olyan közösségi politikák irányvonalával is foglalkozik majd, mint a KAP és a strukturális alapok.

2.2 Ennek a saját kezdeményezésű véleménynek az a célja, hogy megfogalmazza a szervezett civil társadalom fő gondolatait a KAP jövőbeli irányvonalával és kialakításával kapcsolatban, és így érveket és ajánlásokat szolgáltasson az Európai Bizottságnak a közlemény kidolgozásához.

3. A kiindulási helyzet: veszélyben az európai agrármodell, azaz Európa agrárpolitikai ideálja

3.1 Gyökeresen megváltoztak a mezőgazdasággal szembeni társadalmi elvárások. Már rég nem az EK-Szerződés 33. cikkében megfogalmazott célkitűzésekről van szó, amelyeket egy az egyben átvettek az új Lisszaboni Szerződésben. Ilyen például az, hogy a termelékenység növelésével elegendő élelmiszert lehessen előállítani megfelelő árakon.

3.2 Olyan új kihívásokkal bővült ki mindez, mint a biodiverzitás megóvása, a kultúrtájak maradéktalan megőrzése, a vidékfejlesztés – ideértve a munkahelyteremtést és a meglevő munkahelyek megtartását –, a kulturális értéknek számító regionális termékek stb. A mezőgazdaságnak meg kell birkóznia az éghajlatváltozás következményeivel is, illetve hozzá kell járulnia a szén-dioxid tárolásához.

3.3 A világméretű éhínség, illetve az energiapiacok problematikus helyzete is egyre inkább rámutat arra, hogy a hazai, azaz a regionális alapú mezőgazdaságnak olyan további fontos feladatai is vannak, mint az élelmiszerbiztonság, illetve az élelmiszer-önellátás garantálása, valamint az energiaforrásként való hasznosíthatóság.

3.4 Az élelmiszerbiztonság minden ember alapjoga kell hogy legyen. Még ha nem is szükséges, hogy mindenki teljes mértékben ellássa önmagát, célként ki kellene tűzni a minél nagyobb önellátás (azaz élelmiszerszuverenitás) elérését.

3.5 A mezőgazdasági termelés gyakran párosul egyfajta kultúrával és regionális identitással. Az élelmiszerek jól érzékeltethetik az egyes országok és régiók különbözőségét és történelmét. Élelmiszert elméletileg lehet ugyan importálni, a kultúrtájak, a biológiai sokféleség és a kultúra viszont csak aktív termelői gazdálkodással őrizhető meg, ezek tehát nem importálható javak. Ezért is kell az élelmiszerre teljesen máshogy tekinteni, mint például az ipari termékekre, melyek esetében a termelés helyszínének kiválasztása alapvetően költségfüggő.

3.6 A fenntartható gazdálkodásról folyó vita elérte a mezőgazdaságot is. A következetesen a fenntarthatósági célokhoz igazodó mezőgazdaság esetében politikai ételemben az „európai agrármodellről” beszélünk.

3.7 Az EGSZB szerint az elegendő mennyiséget adó, jó minőségű, regionálisan differenciált, átfogó és környezetbarát élelmiszertermelés, amely ráadásul óvja és védi az európai környezetet, megőrzi a sokféleséget és a termékek egyedi jellegét, valamint támogatja a sokrétű és nagy fajgazdagságú európai kultúrtájakat és vidéki területeket, úgy valósítható meg, ha fenntartjuk, illetve továbbfejlesztjük az „európai agrármodellt”, azaz a hagyományos családi gazdaságokra (1) épülő, multifunkcionális uniós mezőgazdaságot, melyben a mezőgazdasági jövedelem összevethető a nemzeti, illetve regionális európai átlagjövedelmekkel.

3.8 Az EGSZB hangsúlyozza, hogy már most is nagy különbségek vannak – még Európában is – a multifunkcionális szemléletű mezőgazdaság és az alapvetően a globalizálódott és liberalizált piacokhoz igazodni kénytelen mezőgazdaság között.

3.9 Az EGSZB komoly aggodalommal látja, hogy egyre nagyobb az ellentmondás egyfelől az európai agrármodell és az európai mezőgazdaság multifunkcionalitása melletti elkötelezettség, másfelől a mezőgazdasági üzemek napi realitása között.

3.10 Ez többek között abból adódik, hogy a gazdálkodók, akikre nem pusztán termelői, hanem multifunkcionális szerep hárul a vidéki területeken, olyan feladatokkal szembesülnek, amelyek elsődlegesen anyagi ráfordításokat követelnek tőlük, és nincs hozadékuk, mivel a mezőgazdasági termékek piachoz igazított árai nem foglalják magukban a multifunkcionalitás keretében történő mezőgazdasági ráfordításokat.

3.11 Az üzemek éppen ezért kénytelenek minden lehetséges termelési fejlesztést végrehajtani, hogy gazdaságilag talpon maradhassanak. Egy némiképp lappangó folyamat keretében az EU lépésről lépésre eltávolodik az európai agrármodelltől: a mezőgazdaság „iparizálódásának” tendenciája figyelhető meg. Egyrészt olyan üzemi formák jelennek meg, melyek az „európai mezőgazdaság amerikanizálódásának” irányába mutatnak, másrészt pedig számos üzem kénytelen bezárni, pedig ezek léte és működése fontos lenne a mezőgazdaság multifunkcionalitásának megőrzése szempontjából.

3.12 A fenti folyamatok előrehaladottsága eltérő az egyes üzemágakban, de regionálisan is nagyon különböző. Az elmúlt években óriási dinamika volt jellemző, esetenként valódi strukturális áttöréseknek lehettünk tanúi: például Alsó-Szászországban csak 2008 során a sertésüzemek 20 %-a bezárt anélkül, hogy akár egy disznóval is kevesebbet hizlaltak volna.

3.13 Nem látjuk ennek a folyamatnak a végét. Már nem zárható ki az sem, hogy – az iparhoz hasonlóan – teljes termelési ágak tűnnek el Európában. Első példa lehet a baromfiágazat, amely minden más ágazatnál jobban, már most is teljesen „iparizált”. Az egyik legnagyobb európai konszern, a francia Doux baromfivállalat már több üzemét is áttette Franciaországból Brazíliába, mert ott olcsóbb a termelés.

3.14 Mindez azt jelenti, hogy végső soron még a termelékenység folyamatos fokozása sem jelent garanciát arra, hogy az európai mezőgazdaság fennmarad a szabályozatlan globális piacokon. Nem is jelentett soha garanciát az átfogóan működtetett európai mezőgazdaságra.

3.15 Az EGSZB hangsúlyozza, hogy a termelés erős koncentrációi védtelenebbé teszik az európai mezőgazdaságot a válságokkal szemben.

3.16 Az európai agrármodell egyik jellemzője, hogy tudatosan lemond a termelékenységről, ami persze versenyhátrányt jelent. De éppen ez a politikai és társadalmi cél. Az európai polgároknak ugyanis másféle elképzeléseik vannak a GMO-k, a hormonok, a növekedésserkentés alkalmazásával, a szalmonella elleni küzdelemmel vagy a táj megőrzésével kapcsolatban, mint ahogy ez Európán kívül jellemző. Egyvalami azonban világos: ezek a termeléssel szemben megfogalmazott, nemzetközi összehasonlításban is nagyobb elvárások költségekkel járnak, melyeket nem lehet kizárólag a termelőkre hárítani!

3.16.1 E szempontból kiemelten fontos a határellenőrzési mechanizmusok megerősítése olyan egészség-biztonsági jegyzőkönyvek révén, melyek segítségével – miközben a közösségi és az import-termékeket azonos követelményeknek vetik alá – ellenőrizhetővé válnak a nyomon-követhetőség és az élelmiszerbiztonság feltételei, illetve az, hogy nem használnak olyan termékeket, amelyek be vannak tiltva az EU-ban.

3.17 Az európai politikusok előtt álló feladat tehát egy olyan mezőgazdaság fenntartása, amely nem használhatja ki a termelékenységnövelés valamennyi eszközét, ugyanakkor elegendő jövedelmet kell biztosítania az üzemek tulajdonosainak.

3.18 Az európai agrármodell nem üzemeltethető a világpiaci feltételek és árak mellett. Nem lehet olyan mezőgazdaságra törekedni, amely

— képes valamennyi európai régióban (gyakran torz) világpiaci feltételeknek megfelelően termelni,

— egyszersmind megfelel a termeléssel szemben támasztott minden elvárásnak (minőség, biztonság, a természetes erőforrások kímélete, állatjólét stb.), és az európai költségekkel is megbirkózik,

— mindemellett vonzó béreket kínáló, modern munkaerőpiacot biztosít, melyet a foglalkoztatás, a biztonság, a képzés és a továbbképzés magas színvonala jellemez.

3.19 A jelenlegi tendenciák minden eddiginél jobban fenyegetik az európai agrármodellt, ezért azt erős KAP-pal kell megtámogatni és ösztönözni.

4. A politika 2014-től – döntés az irányról: hová vezessen a KAP?

4.1 Bár a közös agrárpolitikát kialakítása óta egyes részeit illetően több ízben alapvető módosításoknak és reformoknak vetették alá, – a 2000-es, 2003-as és 2008-as vitát követően – újabb reformvita indult ismét el. Ez arra utal, hogy mind ez idáig nem született kielégítő válasz a KAP-pal kapcsolatos valamennyi társadalmi kérdésre. A közös agrárpolitikát mindezekért újra és újra élesen bírálják, sőt bizonyos mértékig meg is kérdőjelezik. Az EGSZB szerint, ha komolyan vesszük az európai agrármodellt, eleve nem jöhet szóba a mezőgazdaság radikális piacorientáltsága.

4.2 A részt vevő feleknek nem elég megállniuk a helyüket ebben a társadalmi vitában: a vita (pro)aktív formálói is kell, hogy legyenek. Itt esély nyílik arra, hogy egyértelművé tegyük a társadalom számára, miért tölt be a mezőgazdaság ténylegesen speciális szerepet. A fenntartható mezőgazdaság és állattenyésztés az európai agrármodell értelmében az élelmezés alapját jelenti társadalmunkban, és stratégiai szerepet tölt be a területrendezés és -fejlesztés, a tájmegőrzés, a környezetvédelem és az éghajlatváltozás elleni küzdelem terén.

4.3 Az EGSZB szerint először is égető szükség van arra, hogy társadalmi konszenzus jöjjön létre arról, hogy milyen is legyen Európa mezőgazdasága a jövőben, azaz mi legyen az agrárpolitika vezérelve. Egész pontosan a következőről van szó: meg akarja a KAP védeni az „európai agrármodellt”, továbbfejlesztve azt, vagy arra akarja helyezni a hangsúlyt, hogy néhány egyre jobban szakosodott, regionálisan koncentrált és optimalizált üzemet felvértez a legalacsonyabb árakért folyó és egyre inkább kiéleződő globális versenyben való részvételhez?

4.4 Az EGSZB számára egyértelmű: nem elegendő csupán a versenyképesség növelésére törekedni a világpiac kiszolgálása érdekében. A KAP-nak 2013 után nem a nyomott árakhoz orientálódó, pusztán üzemgazdaságilag optimalizált, szakosodott és regionálisan koncentrált termelést, hanem az európai agrármodellt kell irányadónak tekintenie, melynek az élelmiszer-önellátás és a fenntarthatóság elvein, valamint a gazdák és fogyasztók valós szükségletein kell alapulnia.

4.5 Az európai agrármodell csak akkor lehet életképes, ha a pusztán üzemgazdaságilag optimalizált agrártermeléssel szemben a multifunkcionális mezőgazdaság versenyképességét növeljük. Ez kell, hogy a KAP fő feladata legyen, erre kell ráállítani az agrárpolitikai eszközöket, ami mélyreható változásokat hoz majd a támogatási struktúrában. Az irányítási eszközök további leépítése ellentétes lenne ezzel a követelménnyel.

4.6 Az EGSZB arra kéri az Európai Bizottságot, a Tanácsot és az Európai Parlamentet, hogy először teljesen egyértelműen írja le a KAP célját, majd adja meg az ahhoz szükséges eszközöket, és mondja meg világosan, hogy milyen pénzügyi igény társul ehhez. Csak ezek után lehet tisztázni a finanszírozás kérdését. Az EGSZB elhibázottnak tartja, hogy először meghatároznak egy összeget egy adott feladatkörre, majd ezt az összeget felosztják különálló intézkedésekre és tagállamokra.

4.7 Az EGSZB felhívja a figyelmet arra, hogy a KAP 2013 utáni irányvonalának kialakítása során figyelembe kell majd venni azt a tényt, hogy az európai munkahelyek egyhatoda közvetlenül vagy közvetetten, de kapcsolódik a mezőgazdasági termeléshez. Ezért a KAP fontos szerepet tölt be az EU-ban a foglalkoztatás biztosítása szempontjából is, különösen a vidéki területeken. Ha leáll a tulajdonképpeni mezőgazdasági termelés, akkor megszűnnek a kapcsolódó ágazatok munkahelyei is – egészen az élelmiszeriparig! Ezenkívül az Unió területének mintegy 80 %-át kezeli a mezőgazdasági ágazat, mely főszerepet játszik a források fenntartható használatában, a természetes élőhelyek és a biodiverzitás megőrzésében stb. Növekedni fog az éghajlatváltozás elleni küzdelemben betöltött szerepe is.

5. Sokrétű agrárpolitikai intézkedéscsomag

5.1 A piac árakat ismer, értékeket nem igazán. A termelők által elérni szándékozott árak egyre inkább a világviszonylatban legkedvezőbbnek számító termelési feltételekhez és önköltségekhez igazodnak. Az európai agrármodell azonban sok olyan értéket is képvisel, amely nem jelentkezik a világpiaci árakban.

5.2 A Szerződés értelmében „a piac stabilizálása” a KAP egyik célja. Fontos, hogy stabilak legyenek a piacok. Az EGSZB ezért – az árak stabilizálása és a túlságosan erős áringadozások elkerülése érdekében – a jövőben is fontosnak tartja a piaci eszközök bevetését. A piacszabályozásra, illetve a termelői árak védelmére szolgáló intézkedéseket viszont a minimálisra csökkentették, az uniós agrárpiacok pedig – harmadik országokéval összevetve – a legnyitottabbak közé tartoznak. Ebből ered a problémák túlnyomó része, amelyeket hosszú távon nem lehet csupán támogatásokkal ellensúlyozni.

5.3 Az agrárpolitika többről szól tehát, mint a pénzek szétosztása. A gazdálkodók jogos elvárása, hogy tisztességes jövedelemhez jussanak abból, hogy egyrészt a piacon értékesítik termékeiket, másrészt pedig fizetséget kapnak az európai agrármodell keretében végzett társadalmi szolgáltatásaikért.

5.4 Amennyiben a társadalom meg akarja óvni az európai agrármodellt, akkor az agárpolitikán keresztül támogatást kell nyújtania. A mezőgazdaságnak pedig eközben el kell fogadnia, hogy a társadalom elvárja, hogy támogatásáért cserébe tegyenek eleget a multifunkcionális mezőgazdasággal szemben megfogalmazott elvárásainak.

5.5 Kereskedelem/piacok/piacszervezés

Ingadozó/stabil piacok

5.5.1 A piacok és az árak vonatkozásában legalább háromféle különböző problémát kell figyelembe venni és megoldani:

— egyre kiszámíthatatlanabb piacok csökkenő tendenciájú termelői árakkal,

— a forgalmazói és értékesítési ágazat egyre növekvő piaci ereje a termelőkkel szemben,

— a helyi és regionális minőségi termékek termelésével és értékesítésével kapcsolatos egyértelmű problémák. Ebből a szempontból nincs külön szabályozás a helyi és regionális piacra termelő mezőgazdaságra vonatkozóan.

5.5.2 Az, hogy alapvetően lemondtak a hatékony piacstabilizálási eszközökről, a spekulációnak és a piaci ingadozásoknak kedvezett. Ez azonban ellentétes a mostani és korábbi uniós szerződésekkel!

5.5.3 A nagy áringadozások ahhoz vezetnek, hogy csökken a termelők súlya az értékteremtési láncban, és nőnek az árrések az értékesítésben.

5.5.4 A fogyasztó sem igazán profitál ebből. Az elmúlt évek világosan bebizonyították ezt: a cukorrépa árának 40 %-os csökkenése alig volt érezhető a fogyasztói árakban. Ugyanez érvényes a tej és a gabonafélék árának csökkenésére is.

5.5.5 Múltbéli tapasztalatok igazolják, hogy a szabályozó beavatkozások – ha megfelelő időben megfelelő lépésekre kerül sor – nemzetgazdasági szempontból kevesebb költséggel járnak, mint az, ha utóbb kell helyrehozni a kárt.

5.5.6 A tejválság alapján egyértelmű, hogy nem lehet a minimumra csökkenteni a piacra, illetve a termelés mennyiségére vonatkozó szabályozásokat, és nem megkérdőjelezni a lakosság által a termeléssel és a multifunkcionalitással szemben támasztott magas elvárásokat.

5.5.7 A tejkvótarendszer megszűnése azzal a veszéllyel jár, hogy – mindenekelőtt a hátrányos helyzetű régiókban – számos tejtermelő felhagy ezzel a tevékenységgel, ami gyakran a gazdálkodás feladását is jelenti. Kétségtelen, hogy a például Észtországban fogyasztott tejmennyiség Európa más, termelékenyebb régióiban olcsóbban megtermelhető. A termelés költségmegfontolásból történő áthelyezése azonban merőben ellentmond az európai agrármodell céljainak. Az EGSZB olyan agrárpolitika mellett érvel, amely az élelmiszer-önellátás elvei alapján mindenhol lehetővé teszi a gazdálkodást! Megismételjük: a pénzügyi transzfer önmagában nem elég ennek megvalósításához, ezért a piacok és a termelés szabályozására van szükség.

5.5.8 Következésképpen a piacok stabilizálását – és ennek keretében egy úgynevezett „biztonsági háló létrehozását” – a KAP-reform egyik legfontosabb feladatának kell tekinteni!

5.5.9 Ezért az EGSZB az alábbiakért száll síkra:

— nem elég fenntartani és – ha a piaci helyzet megkívánja – bevetni a piac stabilizálását célzó kisszámú, még meglévő intézkedést: új, a WTO-val összhangban lévő elképzeléseket kell kidolgozni és bevezetni a piac stabilizálására,

— a nemzetközi agrárpiacokon egyre gyakrabban megfigyelhető megjósolhatatlan eseményekre való tekintettel az agrártermékeket érintő válsághelyzetek megelőzése érdekében el kell kezdeni stratégiai módon gondoskodni tartalékokról,

— emellett meg kell fontolni, hogy termelői szervezetek, illetve ágazati megállapodások segítségével miként lehet stabilizáló hatást gyakorolni a piacokra.

Gondok az élelmiszerláncban

5.5.10 Ami az árképzést illeti, nem egyforma a tárgyaló felek alkupozíciója. A gazdálkodók tisztességtelen szerződési gyakorlatokról beszélnek, amelynek hátterében az élelmiszer-nagykereskedők túlságosan erős tárgyalási pozíciója áll.

5.5.11 Jelenleg – a szabadpiaci szemlélettel összhangban – kizárólag a piac szabályozza a legfontosabb kérdést, azaz azt, hogy ki mekkora részt kap az értéktermelési láncból. Ez semmiképpen sem kielégítő, különösen azokra a gazdálkodókra nézve, akik a gyakran magasabb egységköltségek mellett egyre inkább csökkenő termelői árakkal szembesülnek, és erre rendszerint olyan lépésekkel kénytelenek válaszolni, amelyek ellentétesek az európai agrármodell céljaival.

5.5.12 Mivel a 27 tagú EU-ban mindössze 15 üzletlánc ellenőrzi már az élelmiszerpiac 77 %-át, az EGSZB úgy véli, hogy – az USA jelenlegi gyakorlatához hasonlóan – meg kellene vizsgálni, elegendő-e a versenyjog a piacot uraló struktúrák és a kétes szerződési gyakorlatok megakadályozására. Fontos, hogy a felülvizsgálatba valamennyi érintett csoportot bevonják. Az elemzés végkövetkeztetése az élelmiszeripari ágazatot érintő közösségi versenyjogi szabályozás módosítása kellene, hogy legyen, méghozzá oly módon, hogy az előírások – a tejágazattal foglalkozó magas szintű szakértői csoport következtetéseivel összhangban – az ágazat sajátosságait figyelembe véve a globális piacokon jelen levő konkurens országokra vonatkozó versenyjogi szabályozásokhoz is igazodjanak.

5.5.13 Az EGSZB elvárja, hogy az Európai Bizottság lépjen az árképzés jobb átláthatósága érdekében, és tegyen javaslatokat arra, miként lehet elkerülni az úgynevezett „aszimmetrikus árképzést”. (2)

Helyi, regionális és minőségi termékek, illetve specialitások piaci értékesítése

5.5.14 A nagy élelmiszerláncok és a legfontosabb feldolgozók egyre inkább egyforma, szinte szabványosított, olcsó nyersanyagot igényelnek. A regionális és termékspecifikus sokszínűség számára alig marad hely.

5.5.15 Pedig éppen a regionális jelleget és az EU vidéki területeinek sokszínűségét kifejező minőségi termékek előállítása és piaci értékesítése jelenti az egyik legfontosabb feladatot az európai agrármodell megőrzéséhez. Ez a terület tehát sokkal határozottabb támogatást érdemel. Elsősorban a kisebb és munkaigényesebb gazdaságok versenyképességének fokozása szempontjából lehet előnyös az elosztási utak lerövidítése és az, ha a gazdák vagy a termelőszövetkezetek közvetlenül elérhetik a fogyasztókat.

5.5.16 Az eddiginél sokkal nagyobb mértékben figyelembe kell venni a földrajzi megjelöléseket és a termeléstechnikai megkülönböztetéseket. Szükség van arra, hogy ezeket „szellemi tulajdonként” kezeljék és védjék. A megfelelő megjelölések összekötő elemek lehetnek a mezőgazdasági termékek és a régiók között: a termékek „biztos” származással, egyben különleges, az idők során „kikristályosodott” minőségi jellemzőkkel rendelkeznek. Fontos a „regionális termék” fogalmának világos meghatározása.

5.5.17 A termékek címkézését illetően jelenleg sok megtévesztő és kétes gyakorlattal találkozhatunk. A jövőben nem volna szabad megengedni például azt, hogy

— a tej csomagolása legelő teheneket ábrázoljon, ha a tej olyan állatoktól származik, amelyeket már nem legeltetnek. Ehelyett árnyaltabb megközelítést kellene támogatni a piacon (a szénával táplált vagy legeltetett tehenektől származó tejre irányuló programoktól kezdve egészen a termelői vagy kisszövetkezetek által a regionális piacon történő értékesítésig),

— regionális megjelölésekkel reklámozzanak olyan termékeket, amelyeket pedig máshol állítanak elő.

5.5.18 Javítani és ellenőrizni kell a piac átláthatóságát és a fogyasztók tájékoztatását (például az eredetmegjelölést). Az európai mezőgazdasági termelőkre vonatkozó szabályok szélesebb körű megismertetése érdekében megfelelő fogyasztói tájékoztató kampányokat kell indítani az európai termelési rendszerekről. Ezenkívül kiemelt jelentőséget kell tulajdonítani a címkézési rendszernek. Az EGSZB ezzel kapcsolatban úgy véli, hogy célszerű lenne figyelembe venni a fogyasztók élelmiszerekkel kapcsolatos tájékoztatásáról szóló véleményben foglaltakat (NAT/398) (3).

5.5.19 Az adófizetők pénzét a jövőben elsősorban a regionális termékek és piacok megerősítésére kell felhasználni.

5.6 A KAP finanszírozási eszközei

A jelenlegi helyzet

5.6.1 Az EU-ban napjainkban nem egységes az agrártámogatások rendszere: az EU-15-ben olyan egységes támogatásokat biztosítanak, amelyek vagy múltbéli kifizetési igényeken alapulnak, vagy pedig az egységes területalapú támogatások felé tendálnak. Az EU-12-ben azonnal a területalapú támogatási rendszert vezették be, jóllehet a kifizetések ezekben a tagállamokban az EU-15-re jellemző szint alatt maradnak.

5.6.2 Következésképpen az egyes mezőgazdasági termelők napjainkban igen különböző mértékben profitálnak a jelenlegi kifizetési gyakorlatból. Ezt a rendszert egyfelől sokan igazságtalannak ítélik, másfelől aligha lehet megértetni az adófizetőkkel.

5.6.3 A közelgő reform egyik legfontosabb feladatának egy egységes, objektív kritériumokon alapuló, társadalmilag elfogadott rendszer kidolgozását kell tekinteni.

5.6.4 Az 1. pillérhez tartozó közvetlen kifizetéseket eredetileg a garantált árak 1992-ben végrehajtott csökkentésével indokolták, és 2003-ig – amíg a luxemburgi határozatokkal be nem vezették a „termeléstől való függetlenítést” – kapcsolt árkompenzációs kifizetésként biztosították. Mivel azonban a legtöbb tagállam a múltban gyökerező, úgynevezett „egységes támogatás” modelljét választotta, az egyes mezőgazdasági termelők továbbra is rendkívül különböző mértékben profitálnak a jelenlegi rendszerből. A termeléstől való függetlenítés következtében már nincs közvetlen befolyásuk a termelés módjára.

5.6.5 A 2. pillérhez tartozó közvetlen kifizetések (= területalapú támogatások) célja az volt, hogy honorálják a mezőgazdasági termelők olyan társadalmi többletszolgáltatásait, amelyek az alapkövetelményeken túlmutatnak, és amelyeket nem tükröz a piaci ár, illetve ösztönözzék őket arra, hogy a hátrányos helyzetű területeken fenntartsák a társadalmilag elvárt termelést.

5.6.6 Az 1. pillérhez tartozó közvetlen kifizetéseket jelenleg 100 %-ban az EU finanszírozza, a 2. pillérhez tartozóknál azonban a tagállamoknak társfinanszírozóként kell fellépniük. Ez az eltérő finanszírozási mechanizmus számos tagállamban befolyásolja a programok „vonzerejét”. Az EGSZB felszólítja az Európai Bizottságot: a jövőbeli programok tervezésekor ügyeljen arra, hogy az eltérő társfinanszírozási arányok ne vezessenek oda, hogy a tagállamok kiemelt vagy éppen kevesebb figyelemben részesítik a programok bizonyos részeit.

5.6.7 A közvetlen kifizetések mellett eszközök állnak rendelkezésre a vidékfejlesztés ösztönzéséhez (a 2. pillér 3. tengelye), a gazdaságokba való beruházások támogatásához (a 2. pillér 1. tengelye), valamint a LEADER programhoz.

5.6.8 A piacok instabilitása és volatilitása, illetve egyéb körülmények miatt a közvetlen pénzügyi transzfer a gazdaságok bevétele szempontjából igen fontos tényezővé vált. Pénzügyi transzfer nélkül a mezőgazdasági szerkezetváltás még sokkal drámaibb lenne, de azt is meg kell állapítani, hogy a jelenleg legfontosabb eszközből – az 1. pillérhez tartozó közvetlen kifizetésekből – az egyes gazdaságok igen eltérő mértékben profitálnak.

Jövőbeli kifizetési rendszerek

5.6.9 Az EGSZB kitart az 1. pillérhez tartozó közvetlen kifizetésekkel kapcsolatos eddigi álláspontja mellett. Mindig is azt hangsúlyozta, hogy a feladatközpontú közvetlen kifizetéseknek fontos, de csak kiegészítő szerepük van. (4) A mezőgazdasági termelők jövedelmének a piaci bevételekből és a piacon nem honorált társadalmi szolgáltatásokból kellene összeadódnia.

5.6.10 Ennek az eddig nem biztosított, de szükséges „szolgáltatáshonorálásnak” az a feltétele, hogy egyetértés legyen abban, hogy mi tekinthető olyan szolgáltatásnak, melyet a mezőgazdasági termelők – egyénileg, illetve kollektív módon – nyújtanak. Ez fontos ahhoz, hogy a közvetlen kifizetések jövőbeli biztosítását illetően világos alapelveket lehessen lefektetni. A társadalmi elfogadás érdekében ezeket a kifizetéseket objektív kritériumokra kell alapozni, és „össze kell kapcsolni” valamilyen feladattal.

5.6.11 Alapvetően a következők szerint kellene eljárni:

— Az első és a második pillér közvetlen kifizetéseit kizárólag ténylegesen kereső tevékenységet folytató gazdák, tájmegőrző szervezetek, illetve kultúrtájak megőrzésével foglalkozó más intézmények felé irányítsák,

— Az első és a második pillér közvetlen kifizetései vegyék figyelembe az egyes gazdaságokban meglévő és keletkező munkahelyeket,

— fontos, hogy az első és a második pillér közvetlen kifizetései a mezőgazdaságnak azokat a társadalmi szolgáltatásait honorálják, amelyek nélkülözhetetlenek az európai agrármodell megőrzéséhez. A gazdák jövedelme elsősorban egy szabályozott, a termelési költségeket elismerő piac áraiból kellene, hogy származzon.

— az EU-n belüli rendkívül különböző agroklimatikus feltételekre való tekintettel az első és a második pillér közvetlen kifizetéseinek olyan összetevőkkel is kellene rendelkezniük, amelyek a tagállamokon átnyúlóan kiegyenlítik a gazdálkodók agroklimatikus feltételektől függő költségeit. (5)

5.6.12 El kell tehát dönteni, hogy mely konkrét szolgáltatásokért biztosítsanak közvetlen kifizetéseket (és milyen összegben). Azoknak a gazdaságoknak, illetve termelési módoknak, amelyek nem nyújtanak vagy nem akarnak nyújtani ilyen szolgáltatást, amelyek tehát nem szolgálják az európai agrármodell megvalósítását, nem kellene a közvetlen kifizetésekből részesedniük.

5.6.13 Fontos, hogy vitathatatlanok legyenek azok a közvetlen kifizetések, amelyek feladata a piaci árral nem rendelkező közhasznú szolgáltatások honorálása (például konkrét, meghatározott környezetvédelmi szolgáltatások). Az EGSZB úgy véli, hogy a megfelelő programokat nem egyszerűen tovább kell fejleszteni, hanem vonzóbbá és rugalmasabbá kell alakítani őket. Feltétlenül szükség van például az „ösztönző elemek” újbóli beépítésére. Fontos lenne továbbá, hogy rugalmasabban lehessen válaszolni a mezőgazdasági termelők egyéni tevékenységeire. A programok kialakításakor nem annyira az intézkedésekre, mint inkább az eredményekre kellene összpontosítani.

5.6.14 A jövőben sok új intézkedés ebbe a kategóriába tartozik majd, köztük az olyan mezőgazdasági módszerek is, amelyek hozzájárulnak az éghajlatváltozás enyhítéséhez vagy a szénmegkötéshez a talajban, és mindenképpen itt említendő a legelőgazdálkodás is.

5.6.15 Megalapozottnak tekinthetők azok a közvetlen kifizetések is, amelyek állandó, megváltoztathatatlan természeti hátrányokat kompenzálnak, valamint azok a kifizetések, amelyek – például természetvédelmi előírásokból adódó – használati korlátozások kompenzálását célozzák. Számos védett területen a környezet jellegének megőrzéséhez fontos egy bizonyos mértékű mezőgazdasági hasznosítás. Az EGSZB szerint nincs összhangban a realitással, ha a védett területeken gazdálkodóktól azzal az indoklással tagadják meg a kifizetéseket, hogy nekik a védett területekre vonatkozó rendelet által meghatározott kerethez kell tartaniuk magukat.

5.6.16 Az agrártámogatási politikában a közvetlen kifizetések terén a jövőben azokat a feladatközpontú, így egyben differenciált közvetlen kifizetéseket kell előnyben részesíteni, amelyek hátterében konkrét, a társadalom felé közvetíthető tevékenység áll. A kompenzációs támogatás egyértelműen ezek közé tartozik.

5.7 Egységes területalapú támogatás a versenyhátrányok kompenzálására?

5.7.1 A vita során felmerült az a lehetőség, hogy az 1. pillérhez tartozó jelenlegi közvetlen kifizetéseket egész Európában egységes területalapú támogatássá kellene alakítani és azzal az indoklással biztosítani, hogy az európai mezőgazdaság az Európán kívüli konkurenciához képest magasabb termelési normákkal, így versenyhátrányokkal szembesül.

5.7.2 Az EGSZB határozottan úgy véli, hogy fontolóra kell venni a versenyhátrányok megfelelő kompenzálását. A kereskedelmi megállapodásokban ugyanis – teljességgel elfogadhatatlan módon – nem tarifális kereskedelmi akadálynak tekintik az európai agrármodell szempontjából meghatározó szociális és környezetvédelmi normákat. E vonatkozásban a WTO-rendszer sürgős reformjára van szükség, mivel egy globális kereskedelmi rendszer elfogadhatatlan szociális és ökológiai normák nélkül.

5.7.3 Az adott versenyhátrányok kompenzálásához világossá kell tenni a következőket: konkrétan mely termelési ágazatokban különböznek az európai elvárások a legfontosabb versenytársakéitól, és ez a költségek szempontjából milyen bizonyítható hátrányt jelent az egyes gazdaságok/gazdaságtípusok/termelési formák számára.

5.7.4 Az európai mezőgazdasági termelők termelési feltételei és ezzel összefüggő termelési költségei rendkívül eltérőek: az egyes régiók között igen nagy strukturális és (agro)klimatikus különbségek vannak, és a működési és létfenntartási költségekre is jelentős eltérések jellemzők. Az egyes tagállamokban, régiókban és gazdaságtípusokban a méretgazdaságosság következményeképpen is komoly különbségek adódnak a költséghátrányokat illetően.

5.7.5 Azt is könnyű belátni, hogy például az állattartó gazdálkodások bizonyítható termelési hátrányait nem lehet olyan, egységes területalapú támogatás kifizetésével megoldani, amelyből az állatokat nem tartó gazdaságok is profitálnának.

5.7.6 Következésképpen a versenyhátrányok kompenzálását nem lehet egy Európa-szerte egységes területalapú támogatással megoldani. Inkább olyan régióspecifikus utat kell választani, amely figyelembe veszi az agroklimatikus feltételeket és az üzemtípusokat.

5.8 Egységes területalapú támogatás a jövedelemtranszfer érdekében?

5.8.1 Nem fér kétség ahhoz, hogy az uniós agrárköltségvetésből évente az európai mezőgazdaságba folyó mintegy 50 milliárd EUR időközben számos gazdaság számára létfontosságú.

5.8.2 A jelenlegi mezőgazdasági árak tehát nem csupán az európai agrármodell megőrzése szempontjából túl alacsonyak, hanem az egész európai mezőgazdaság létét fenyegetik.

5.8.3 Ezért a vita során felmerült, hogy minden mezőgazdasági termelő kapjon egyféle „alap- és létbiztonsági támogatást” egy egységes európai területalapú támogatás formájában.

5.8.4 A jövedelmi helyzet gazdaságonként és régiónként igen eltérő. Ezen a téren is döntő szerepet játszanak az 5.7.4. pontban említett különbségek. Ebből az következik, hogy a jövedelmek problémáját is differenciáltan kell megközelíteni. Ez sem oldható meg egy Európa-szerte egységes területalapú támogatással, amelyből például a sok területtel vagy kis személyzettel rendelkező gazdaságok aránytalanul sokat profitálnának.

5.8.5 Az egységes területalapú támogatás helyett adott esetben egy főre/munkaerőre eső támogatást kellene mérlegelni, de meg kell állapítani ennek felső határértékét. Ennél a megoldásnál is figyelembe kell venni az 5.7.4. pontban említett különbségeket a támogatás megállapításakor. Egy ilyen támogatási rendszernél figyelembe kell továbbá venni azt is, hogy a gazdaságok jövedelmi helyzetét mindenekelőtt a termelői árak és a termelési költségek határozzák meg, ezek pedig egyre nagyobb ingadozásoknak vannak kitéve. Fontos, hogy egy olyan rendszer, amely a jövedelmi helyzetet tekinti kiindulópontjának, kellő rugalmassággal tudjon reagálni az egyre erőteljesebb áringadozásokra.

Átmeneti időszakok

5.9 Egy olyan egységes európai kifizetési rendszer – nem összekeverendő az egységes európai területalapú támogatással –, amely már nem a múltban gyökerező kifizetési igényeket, hanem a jelen konkrétan meghatározandó szolgáltatásait veszi alapul, jelentős változásokhoz vezet majd a tagállamok, sőt az egyes mezőgazdasági üzemek közötti pénzáramlásban. Ezért – pénzügyi szempontból – lesznek nyertesei és vesztesei. Az EGSZB fontosnak tartja, hogy ezt a körülményt kellő érzékenységgel kezeljék, és adott esetben határozzanak meg átmeneti időszakokat. Ezeket azonban úgy kell kialakítani, hogy az új rendszer az új pénzügyi időszak közepére, de legkésőbb végére már teljes egészében működjön.

5.10 A 2. pillér jövője

5.10.1 Sok polgárnak időközben az a benyomása, hogy a KAP 2. pilléréhez tartozó elemekkel azokat a károkat akarják kompenzálni, amelyeket a helytelen keretfeltételek révén maga a politika okozott.

5.10.2 Világosan a nyilvánosság értésére kell adni, hogy a KAP 2. pillérének keretében kínált jövőbeli intézkedések kiegészítik a feladatorientált közvetlen kifizetéseket, és a jövőben még célirányosabban az európai agrármodell megőrzését, biztosítását és végrehajtását szolgálják majd. Ehhez előfeltétel az intézkedések körének optimalizálása.

5.10.3 Mindez nem csak a 2. pillér jelenlegi 2. tengelyére érvényes. A mezőgazdasági üzemeknek nyújtott beruházási támogatásokat is még inkább a „fenntarthatóság” szempontja szerint kell kialakítani. Az EGSZB számára nem kétséges, hogy Európában jelentős beruházásokra van szükség egyfelől a mezőgazdasági üzemek fenntarthatóbb kialakítása érdekében, másfelől pedig azért, hogy a régebben részben pusztán termeléstechnikai okokból megváltoztatott kultúrtáj egyes részeit újrarendezzék (lásd például a vízgazdálkodásra vonatkozó/vízügyi keretirányelvet).

5.10.4 Az EGSZB amellett száll síkra, hogy bővítsék és optimalizálják azoknak a feladatoknak a körét, amelyek jelenleg a 2. pillér 3. tengelyéhez tartoznak. Semmiképpen sem szabad adott feladatokat az általános strukturális, illetve regionális politika hatáskörébe áttenni. Az EGSZB úgy véli azonban, hogy a jelenleg az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alaphoz (EMVA) tartozó intézkedéseknek egyértelműen kapcsolódniuk kell a mezőgazdasághoz. Az útépítés és a szélessávú kábelhálózat kiépítése nem tartozik ide!

Kelt Brüsszelben, 2010. március 18-án. az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság elnöke Mario SEPI

(1) A „hagyományos családi gazdaság” kifejezés itt nem az üzemek méretére vonatkozik, hanem a termelés módjára, azaz a gazdálkodói szemléletre: a termelési helyhez minél közelebb elhelyezkedő, egymásba fonódó és egymást kiegészítő körök együttesére, melyek a szakképzett és multifunkcionális munkahelyek megőrzésére törekednek, szorosan kapcsolódnak az adott településhez és régióhoz, és felelősen viszonyulnak a természethez és az állatokhoz, a jövő nemzedékek érdekeit is figyelembe véve.

(2) A termelői árak növekedésekor a fogyasztói árak gyorsan emelkednek, ha azonban a termelői oldalon csökkennek az árak, a fogyasztói árak csak lassan csökkennek.

(3) HL C 77, 2009.3.31., 81. o.

(4) HL C 368., 1999.12.20., 76–86. o., lásd a 7.6.1. pontot.

(5) HL C 318., 2009.12.23., 35. o.