EURÓPAI BIZOTTSÁG Brüsszel, 2018.3.14. COM(2018) 135 final 2018/0063(COD) Javaslat AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS IRÁNYELVE a hitelgondozókról, a hitelfelvásárlókról és a biztosítékok érvényesítéséről (EGT-vonatkozású szöveg) {SWD(2018) 75 final}

{SWD(2018) 76 final}



INDOKOLÁS 1.A JAVASLAT HÁTTERE •A javaslat indokai és céljai Ez a javaslat az európai gazdasági és monetáris unió (GMU) megerősítésére irányuló munka fontos része. Az integráltabb pénzügyi rendszer fokozni fogja a GMU kedvezőtlen sokkhatásokkal szembeni ellenálló képességét azáltal, hogy megkönnyíti a határokon átnyúló magánszektorbeli kockázatmegosztást, ugyanakkor csökkenti az állami kockázatmegosztás szükségességét. E célok elérése érdekében az Uniónak teljeskörűen ki kell építenie a bankuniót és a helyére kell tennie a tőkepiaci unió valamennyi építőelemét. A Bizottság által 2017. december 6-án a gazdasági és monetáris unió megerősítésére vonatkozóan előterjesztett ütemterv részeként a Bizottság 2017. október 11-i közleménye felvázolja a bankunió kiteljesítéséhez a kockázatcsökkentés és a kockázatmegosztás előmozdításán keresztül vezető utat. A nemteljesítő hitelek magas állományának és esetleges jövőbeni felhalmozódásának kezelése elengedhetetlen a bankunió kiteljesítéséhez. Ez tovább csökkenti majd a kockázatokat, és lehetővé teszi a bankok számára, hogy a vállalkozásoknak és a magánszemélyeknek nyújtott hitelekre összpontosítsanak. A nemteljesítő hitelek olyan hitelek, amelyek esetében a hitelfelvevő nem képes teljesíteni az ütemezett kamat- vagy tőketörlesztéseket. A teljesítés több mint 90 napos késedelme esetén vagy ha valószínűtlennek ítélik meg a hitelfelvevő általi törlesztést, a hitelt nemteljesítő hitelként sorolják be. A pénzügyi válság és az azt követő recesszió miatt a hitelfelvevők szélesebb köre nem tudta visszafizetni hiteleit, mivel sok vállalkozás és magánszemély szembesült fizetési nehézségekkel vagy akár csődhelyzetbe is került. Ez a probléma különösen azon tagállamokban jelentkezett, amelyek elhúzódó recessziós időszakokkal szembesültek. Ennek és egyéb tényezőknek betudhatóan számos bank könyveiben felhalmozódott a nemteljesítő hitelek állománya. A nemteljesítő hitelek magas állománya két fő csatornán keresztül terheli meg a bankok teljesítményét. Egyrészt a nemteljesítő hitelek kevesebb bevételt generálnak a bank számára, mint a teljesítő hitelek, így csökkentik a bank nyereségességét, és a bank tőkéjét csökkentő veszteségeket okozhatnak. A legsúlyosabb esetekben ezek a hatások megkérdőjelezhetik a bank életképességét, ami kihatással lehet a pénzügyi stabilitásra. Másrészt a nemteljesítő hitelek jelentős részben lekötik a bankok emberi és pénzügyi erőforrásait. Ez csökkenti a bank hitelezési kapacitását, ideértve a kis- és középvállalkozások (kkv-k) által elérhető hiteleket is. A kkv-kat különösen súlyosan érinti a csökkentett hitelkínálat, mivel a nagyobb vállalatokhoz képest sokkal nagyobb mértékben függnek a banki hitelezéstől, ez pedig kihat a gazdasági növekedésre és a munkahelyteremtésre. A banki hitelezés gyakran túlságosan drága, és a kkv-nak nyújtott banki hitelek volumenét súlyosan érintette a 2008-as pénzügyi válság, ami akadályozza a kkv-k fejlődését és növekedését. A nemteljesítő hitelek másodlagos piacai szintén a jól működő tőkepiaci unió építőelemének tekinthetők. A Bizottság tőkepiaci unió létrehozására irányuló prioritásának egyik fő célja, hogy új finanszírozási forrásokat biztosítson az uniós vállalkozások, a kkv-k és különösen a gyorsan növekvő innovatív vállalkozások számára. A tőkepiaci unió megteremtésére irányuló projekt az uniós vállalkozások nem banki finanszírozáshoz való hozzáférésének megkönnyítésére és a finanszírozási lehetőségek skálájának szélesítésére összpontosít, ugyanakkor elismeri a bankoknak az uniós gazdaság finanszírozásában betöltött fontos szerepét. Ezért a tőkepiaci unióval kapcsolatban végzett munka egyik területe a bankok vállalkozásokra irányuló hitelezési kapacitásának javítása, többek között azáltal, hogy megerősítik a bankok azon képességét, hogy a hitelek biztosítékául nyújtott fedezetekből realizálni tudják a kihelyezett összegek megtérülését. A nemteljesítő hitelek magas arányát átfogó megközelítésben kell kezelni. Bár a nemteljesítő hitelek magas szintjének kezelése elsődlegesen továbbra is bankok és a tagállamok feladata marad, az uniós bankrendszer és különösen az euróövezet bankrendszerének összekapcsoltsága miatt a nemteljesítő hitelek mostani magas állományainak csökkentése, továbbá a nemteljesítő hitelek jövőbeni túlzott mértékű felhalmozódásának megelőzése egyértelmű uniós dimenzióval is rendelkezik. Különösen a gazdasági növekedés és a pénzügyi stabilitás tekintetében az EU gazdasága egészére jelentős potenciális tovagyűrűző hatást gyakorolnak azok a tagállamok, amelyekben magas a nemteljesítő hitelek állománya. Ezt az uniós dimenziót figyelembe véve, valamint a Bizottság által már kezdeményezett intézkedések folytatásának és kiterjesztésének szükségességéről kialakult egyöntetű vélemény alapján a Tanács 2017 júliusában elfogadta „Az európai nemteljesítő hitelek kezelésére vonatkozó cselekvési terv” című dokumentumot. A cselekvési terv átfogó megközelítést vázol fel, amelynek középpontjában a következő négy területet érintő, egymást kiegészítő szakpolitikai intézkedések állnak: i. bankfelügyelet és szabályozás; ii. a szerkezetátalakítási, fizetésképtelenségi és követelésbehajtási rendszerek reformja; iii. az értékcsökkenést elszenvedett eszközök másodlagos piacának fejlesztése; és iv. a bankrendszer átalakításának támogatása. E területeken nemzeti, illetve indokolt esetben uniós szinten szükséges intézkedéseket hozni. Az intézkedések egy része első sorban a bankok által a hitelnyújtáskor végzett kockázatértékelésre lesz hatással, egy másik része a nemteljesítő hitelek gyors elismerését és jobb kezelését fogja elősegíteni, míg lesznek olyan intézkedések, amelyek az érintett nemteljesítő hitelek piaci értékét fogják javítani. Ezek az intézkedések kölcsönösen erősítik egymást, és önmagukban történő végrehajtásuk nem lenne kellőképpen hatékony. Ez a javaslat, továbbá a Bizottság által a nemteljesítő hitelekre vonatkozó átfogó csomag részeként előterjesztett egyéb intézkedések, valamint az egységes felügyeleti mechanizmus és az Európai Bankhatóság (EBH) által hozott intézkedések ezen erőfeszítés kulcsfontosságú elemei. Az egymást kiegészítő intézkedések kombinálásával a Bizottság segít megteremteni a megfelelő környezetet a bankok számára ahhoz, hogy a mérlegükben szereplő nemteljesítő hiteleket kezelni tudják, valamint hogy csökkenteni tudják a nemteljesítő hitelek jövőbeni felhalmozódásának kockázatát. A bankoknak elegendő forrást kell majd elkülöníteniük arra az esetre, ha az új hitelek nemteljesítővé válnak, ami megfelelő ösztönzőket teremt a nemteljesítő hitelek korai szakaszban történő kezeléséhez és a nemteljesítő hitelek túlzott mértékű felhalmozódásának megelőzéséhez. Hitelek nemteljesítővé válása esetén a fedezett hitelekre vonatkozó hatékonyabb végrehajtási mechanizmusok lehetővé teszik majd a bankok számára a nemteljesítő hitelek kezelését, az adósokat védő megfelelő biztosítékok mellett. Mindazonáltal, ha a nemteljesítő hitelek állománya túl nagyra nő – amint ez jelenleg is megfigyelhető néhány bank és tagállam esetében –, a bankoknak lehetőségük lesz arra, hogy ezeket a hiteleket hatékony, versengő, átlátható másodlagos piacokon más szereplők számára értékesítsék. A felügyeleti hatóságok a tőkekövetelmény-rendelet (CRR) szerinti ún. második pilléres meglévő bankspecifikus hatásköreik alapján iránymutatást fognak nyújtani számukra ehhez. Ahol a nemteljesítő hitelek jelentős és széles kört érintő problémává váltak, a tagállamok nemzeti eszközkezelő társaságokat hozhatnak létre vagy egyéb intézkedéseket hozhatnak az állami támogatásokra és a bankszanálásra vonatkozó hatályos szabályok keretein belül. Ez a javaslat két módon fogja megakadályozni a nemteljesítő hiteleknek a bankok mérlegében való túlzott jövőbeni felhalmozódását. A javaslat egyrészt azáltal segíti bankokat a nemteljesítő hitelek kezelésében, hogy önálló, uniós szinten közös, bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárás lehetőségének megteremtésén keresztül növeli a követelésbehajtási eljárások hatékonyságát. Az esetek többségében a bankok maguk kezelik a nemteljesítő hiteleiket work-out tevékenység útján történő követelésbehajtás révén. A nemteljesítővé váló hitelek nagy része biztosítékkal fedezett hitel. Jóllehet a bankok a nemzeti fizetésképtelenségi és követelésbehajtási keretek között érvényesíthetik a biztosítékokat, ez a folyamat gyakran lassú és kiszámíthatatlan. Mindeközben a nemteljesítő hitelek a bankok mérlegében maradnak, ami által a bank hosszabb ideig tartó bizonytalanságnak van kitéve, forrásai pedig le vannak kötve. Ez akadályozza a bankot abban, hogy a jó ügyfeleknek nyújtott új hitelekre összpontosítson. A javaslat ezért hatékonyabb módszereket tesz elérhetővé a bankok és más, fedezett hitelek kibocsátására engedéllyel rendelkező szervezetek részére ahhoz, hogy az üzleti hitelfelvevők részére nyújtott hitelek visszafizetését bíróságon kívüli eljárásban realizálhassák. Ez a hatékonyabb, bíróságon kívüli eljárás akkor lenne elérhető, ha arról a hitelező és a hitelfelvevő a hitelmegállapodásban előzetesen megállapodik. Az eljárást nem lehet majd alkalmazni a fogyasztási hitelekre, és úgy került kialakításra, hogy ne befolyásolja a megelőző szerkezetátalakítási vagy fizetésképtelenségi eljárásokat, és ne változtassa meg a fizetésképtelenségi eljárásban érintett hitelezők rangsorát. A szerkezetátalakítási és fizetésképtelenségi eljárások elsőbbséget élveznek az e javaslatban meghatározott bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítéssel szemben. Másrészt a javaslat ösztönözni fogja a nemteljesítő hitelek másodlagos piacainak fejlődését. Bizonyos körülmények között előfordulhat, hogy a bankok nem képesek eredményesen vagy hatékonyan kezelni a nemteljesítő hiteleket. Ezekben az esetekben a bankok az egyébként lehetséges mértéknél kisebb részt tudnak behajtani a követeléseikből. Ilyen helyzet állhat elő például akkor, amikor a bankok a nemteljesítő hitelek jelentős mértékű felhalmozódásával szembesülnek úgy, hogy nem áll rendelkezésükre elegendő személyzet vagy szakértelem ahhoz, hogy a nemteljesítő hiteleiket megfelelően gondozzák. A bankok számára nehézséget okozhat a nemteljesítő hitelek portfóliójának kezelése akkor is, ha az érintett hitelek jellege kívül esik azokon a szakterületeken, amelyeken a bank alapvető követelésbehajtási tevékenysége folyik. Ezekben az esetekben a legjobb megoldás az lehet, hogy ezen hitelek gondozásával egy erre szakosodott hitelgondozót bíznak meg, vagy értékesítik a hitelszerződést egy hitelfelvásárlónak, aki rendelkezik a hitel kezeléséhez szükséges kockázatvállalási hajlandósággal és szakértelemmel. Ezen okokból kifolyólag a nemteljesítő hitelek másodlagos piacainak továbbfejlesztése érdekében a javaslat megszünteti a harmadik felek általi hitelgondozás és a hitelátruházás indokolatlan akadályait. A nemteljesítő hitelekre vonatkozó tagállami jogi keretek eltérései akadályozzák a nemteljesítő hitelek hatékony másodlagos piacának kialakulását. A javaslat olyan közös szabályokat hoz létre, amelyeket az Unióban való működés érdekében a harmadik félként eljáró hitelgondozóknak be kell tartaniuk. A javaslat közös standardokat határoz meg annak érdekében, hogy Unió-szerte biztosított legyen a hitelgondozók megfelelő magatartása és felügyelete, ugyanakkor fokozottabb versenyt tesz lehetővé a hitelgondozók között a piacra jutás tagállamok közötti harmonizálása révén. Ez csökkenti a potenciális hitelfelvásárlók belépésének költségét azáltal, hogy növeli a hozzáférhetőséget és csökkenti a hitelgondozás költségeit. A piacon lévő vásárlók számának növekedése – minden más tényező változatlansága mellett – elősegíti a fokozottabb versenyt a piacon, lévén a több vevő magasabb keresletet és magasabb ügyleti árakat eredményez. Ez a javaslat kiegészíti a ma bemutatott „Második jelentés az európai nemteljesítő hitelek csökkentése terén elért eredményekről” c. bizottsági közleményben ismertetett számos egyéb intézkedést. Annak elkerülése érdekében, hogy az intézmények nem képeznek elegendő céltartalékot a jövőben felhalmozódó nemteljesítő hitelekre, a Bizottság egy külön javaslatot terjeszt elő a nemteljesítő kitettségekre képzett elégtelen céltartalékokat érintő levonásokra vonatkozóan, amely módosítja a tőkekövetelményekről szóló rendeletet (CRR). A módosítás ún. kötelező prudenciális védőhálókat vezet be, amelyek a bankok által újonnan nyújtott és később nemteljesítővé váló hitelekkel kapcsolatban felmerült és várt veszteségek fedezésére a bankok által képzendő céltartalékok és a szavatolótőkéből levonandó tételek minimális mértékét határozzák meg. A nemteljesítő hitelekre vonatkozó csomag további részeként a tagállamok egy nem kötelező iránymutatást is kapnak arról, hogy – adott esetben – hogyan hozhatnak létre nemzeti eszközkezelő társaságokat a bankokra és az állami támogatásokra vonatkozó uniós szabályok teljes mértékű tiszteletben tartása mellett. Az eszközkezelő társaságokra vonatkozó mintaterv a tagállamok múltbeli tapasztalataiból származó bevált módszerekre építve gyakorlati ajánlásokat fogalmaz meg az eszközkezelő társaságok nemzeti szinten történő kialakítására és létrehozására vonatkozóan. Ezek a kezdeményezések kölcsönösen erősítik egymást. A kötelező prudenciális védőhálók biztosítják, hogy a jövőbeni nemteljesítő hiteleken keletkező hitelezési veszteségekre elegendő fedezetet képezzenek, ezzel könnyítve a hitelek szanálását vagy értékesítését. Az eszközkezelő társaságokra vonatkozó mintaterv azon tagállamoknak nyújt segítséget, amelyek bankjaik szerkezetátalakítását a nemteljesítő hitelekkel foglalkozó eszközkezelő társaságok létrehozásán keresztül kívánják megvalósítani. Ezeket a hatásokat kiegészíti a nemteljesítő hitelek másodlagos piacainak továbbfejlesztésére irányuló törekvés, hiszen ezen piacok révén erősödne a nemteljesítő hitelek iránti kereslet által generált verseny, és növekedne ezen hitelek piaci értéke. Ezen túlmenően a biztosítéki érték megtérülésének gyors mechanizmusaként szolgáló gyorsított biztosítékérvényesítés csökkenti a nemteljesítő hitelek szanálásának költségét. A javaslat ugyanakkor nem érinti az uniós és nemzeti jogszabályok alapján a hitelfelvevők számára elérhető különböző biztosítékokat. A javaslat számos kiegészítő biztosítékot vezet be a fogyasztói hitelek és a teljesítő hitelek értékesítéséből eredő potenciális kockázatok korlátozása érdekében. •Összhang a szabályozási terület jelenlegi rendelkezéseivel

A javaslat egységesíti a hitelgondozókra és hitelfelvásárlókra vonatkozó szabályozási keretet (a fogalommeghatározások, az engedélyezés, a felügyelet és a magatartási szabályok tekintetében). A nemzeti szabályozás és a tagállami végrehajtás tekintetében jelenleg mutatkozó különbségek eredményeként üzleti modellek széles skálája jött létre, a tagállamok között pedig egyenlőtlenségek vannak az érintett tevékenység volumeneit illetően, és így egyes olyan tagállamokban, ahol egyébként magas a nemteljesítő hitelek aránya, a nemteljesítő hitelek értékesítése nagyon korlátozott mértékű. Ennek következtében a nemteljesítő hiteleket tartalmazó hitelportfólióikat elidegeníteni szándékozó hitelintézetek befektetői bázisa a nemzeti határok mentén tagolt, másrészt a határokon átnyúló dimenzióval rendelkező hitelek gondozása kapcsán a hitelgondozók komoly nehézségekbe ütköznek (különösen a határokon átnyúló behajtás tekintetében), továbbá a hitelgondozóknak csak korlátozott mértékben van lehetőségük méretgazdaságosság elérésére a határokon átnyúló tevékenységük révén. A javaslat összhangban áll az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 169. cikkével, a másodlagos joghoz tartozó jogszabályokkal és a pénzügyi szolgáltatások területén a magas szintű fogyasztóvédelem biztosítását célzó uniós szabályokkal. E célból a javaslat megállapítja, hogy a védelem azonos szintjének biztosítása érdekében a fogyasztóvédelmi szabályok továbbra is alkalmazandók, függetlenül attól, ki a hitel tulajdonosa vagy ki gondozza azt, illetve tekintet nélkül a hitelfelvásárló vagy hitelgondozó tagállamában hatályos jogi szabályozásra. A javaslat egyértelművé teszi, hogy a fogyasztóvédelemre vonatkozó szabályok, és különösen a fogyasztóknak a jelzáloghitel-irányelv, a fogyasztóihitel-irányelv és a tisztességtelen szerződési feltételekről szóló irányelv hitelintézetek által nyújtott hitelekkel kapcsolatos rendelkezései által biztosított jogok továbbra is alkalmazandók, függetlenül attól, hogy a későbbiekben ki vásárolja meg vagy ki gondozza a hitelt. Ezenkívül a fogyasztóihitel-irányelv 17. cikkéhez hasonlóan a hitelezői jogoknak harmadik személyre történő engedményezésével összefüggésben a jelzáloghitel-irányelv módosításra kerül úgy, hogy a fogyasztó a fogyasztó minden olyan kifogást jogosult legyen érvényesíteni az engedményessel szemben, amely az eredeti hitelezővel szemben rendelkezésére állt. A javaslat összhangban van továbbá a pénzügyi biztosítékokról szóló irányelvvel, amely bevezette az értékpapírok, készpénz és hitelkövetelések formájában nyújtott biztosítékok nyújtásának és érvényesítésének európai rendszerét. Az e javaslatban meghatározott, bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárás nem sértené a pénzügyi biztosítékokról szóló irányelv által szabályozott biztosítékot, mivel a javaslat olyan biztosítékok érvényesítését szabályozná, amelyek nem tartoznak a pénzügyi biztosítékokról szóló irányelv hatálya alá. Konkrétan ez a javaslat hatékony, bíróságon kívüli eljárásokat tenne elérhetővé az ingó- és ingatlaneszközök formáját öltő olyan biztosítékok érvényesítésére, amelyeket vállalkozások és vállalkozók nyújtanak hitelek biztosítékaként, de a pénzügyi biztosítékokról szóló irányelv által szabályozott kérdéseket ez a javaslat nem érinti. A kezdeményezés biztosítaná a tagállamok törvényi és rendeleti rendelkezései alapján kezdeményezett, a fizetésképtelenséget megelőző és fizetésképtelenségi eljárásokkal való teljes összhangot is. Az összhangot az az elv biztosítaná, hogy az e javaslat szerinti bíróságon kívüli biztosítékérvényesítésre akkor lenne lehetőség, ha az alkalmazandó nemzeti jogszabályokkal összhangban nem került sor az egyedi végrehajtási keresetek felfüggesztésére. A javaslat emellett teljes összhangot és kiegészítő jelleget biztosítana a Bizottságnak a megelőző szerkezetátalakítás kereteire vonatkozó javaslatával (szerkezetátalakítási javaslat), amely a szerkezetátalakítási és fizetésképtelenségi eljárások hatékonyságának fokozására, valamint a megelőző szerkezetátalakítási eljárások elérhetőségének biztosítására irányuló intézkedésekre tettek javaslatot annak érdekében, hogy a pénzügyi nehézségekkel küzdő életképes vállalatok elkerülhessék a fizetésképtelenséget. Míg a szerkezetátalakítási javaslat célja, hogy a vállalkozások és a vállalkozók számára a megelőző szerkezetátalakításra és a második esélyre vonatkozó harmonizált jogi keretet hozzon létre, e javaslat célja a bíróságon kívüli biztosítékérvényesítési eljárások hatékonyságának javítása. A szerkezetátalakítási javaslattal való teljes összhang és kiegészítő jelleg biztosítása érdekében az e javaslat szerinti bíróságon kívüli biztosítékérvényesítésre akkor lenne lehetőség, ha az alkalmazandó nemzeti jogszabályokkal összhangban nem került sor az egyedi végrehajtási keresetek felfüggesztésére. A szerkezetátalakítási javaslat szerint a hitelezők – ideértve a szerkezetátalakítási eljárásban részt vevő vállalkozások vagy vállalkozók biztosítékkal rendelkező hitelezőit is – vonatkozásában az egyedi végrehajtási kereseteket felfüggesztik annak érdekében, hogy az adós szerkezetátalakítási tervről tudjon tárgyalni a hitelezőkkel, és elkerülhesse a fizetésképtelenséget. •Összhang az Unió egyéb szakpolitikáival Több mint öt évvel azután, hogy az európai állam- és kormányfők megállapodtak a bankunió létrehozásáról, az EU-szintű intézményekre vonatkozó egységes szabálykönyv alapján működik a bankunió két pillére: az egységes felügyelet és a szanálás. Bár jelentős előrelépés történt, a bankunió teljes kiépítéséhez további lépésekre van szükség, ideértve az egységes betétbiztosítási rendszer létrehozását is, amelyet a Bizottság 2017. október 17-i közleménye és a december 6-án a gazdasági és monetáris unió mélyítéséről szóló csomag részeként előterjesztett ütemterv is tartalmaz. A Bizottság által 2016. novemberében javasolt átfogó reformcsomag („bankreform-csomag”) mellett a hitelek másodlagos piacának kialakítása és a biztosítékkal rendelkező hitelezők védelmének fokozása is részét képezi a bankszektor ellenálló képességének további megerősítéséhez szükséges és az európai betétbiztosítási rendszer (EDIS) fokozatos bevezetésével párhuzamos kockázatcsökkentő intézkedéseknek. Ezen intézkedések ugyanakkor arra is irányulnak, hogy folyamatosan rendelkezésre álljon egy valamennyi EU-szintű intézményre vonatkozó egységes szabálykönyv, függetlenül attól, hogy az adott intézmény a bankunió tagja-e vagy sem. E kezdeményezés fent ismertetett átfogó célkitűzései teljes mértékben következetesek és összhangban állnak a pénzügyi stabilitás előmozdítását célzó alapvető uniós célkitűzésekkel, ezzel csökkentve az adófizetői tehervállalás valószínűségét és mértékét valamely intézmény szanálása esetén, továbbá hozzájárul a gazdaság harmonikus és fenntartható finanszírozásához, ami elősegíti a magas szintű versenyképességet és fogyasztóvédelmet. Ezt a kezdeményezést a tőkepiaci unió létrehozásáról szóló cselekvési terv félidős felülvizsgálatáról szóló közleményben jelentették be. A közlemény hangsúlyozta, hogy a tőkepiacok a nemteljesítő hitelek jelentette kihívások leküzdésében is segíthetnek az európai bankoknak. A közlemény kiemelte továbbá, hogy a nemteljesítő hitelek másodlagos piacai működésének javítását célzó intézkedések bármely tartós megoldás kulcsfontosságú részét képezik, és hogy a nemteljesítő hitelek kezelése szempontjából előnyös lenne olyan hatékonyabb és kiszámíthatóbb biztosítékérvényesítési kereteket kialakítani, amelyek lehetővé teszik, hogy a biztosítékkal rendelkező hitelezők gyorsan hozzáférjenek a biztosítéki értékhez. E javaslat egyik célkitűzése, hogy fokozza a biztosítékkal rendelkező hitelezők azon képességét, hogy a biztosítékból származó összegeket gyorsabb módon nyerjék vissza bíróságon kívüli biztosítékérvényesítési eljárásokon keresztül. Azáltal, hogy lehetővé teszik a biztosítékkal rendelkező hitelezők számára – ideértve a bankokat is –, hogy a biztosítékból gyorsabb visszafizetést realizáljanak, a javaslat hozzájárul a gazdaság, különösen a kkv-k banki hitelezésének fokozásához, mindezt alacsonyabb áron – összhangban a tőkepiaci unió azon célkitűzésével, hogy megkönnyítse a vállalkozások számára a finanszírozáshoz való hozzáférést. A hitelgondozókra és hitelfelvásárlókra vonatkozó rendelkezések nagyobb kiszámíthatóságot és átláthatóságot biztosítanának a nemteljesítő hitelek másodlagos piacain, ami viszont cserébe lehetővé tenné a potenciális vevők számára, hogy pontosabban árazzák be ezeket az eszközöket. Ennek révén a bankok a befektetők szélesebb körének értékesíthetnék nemteljesítő hiteleiket, az eszközök mögöttes értékét jobban tükröző áron. Ez segítené a mérlegek megtisztítását, vagyis javítaná a hitelintézetek képességét a gazdaság új hitelekkel való ellátására. Az európai bankszektor fennmaradó kockázatainak kezelése nagy jelentőséggel bír működésének és stabilitásának, és ezáltal a szélesebb értelemben vett gazdaságnak a szempontjából. A nemteljesítő hitelek magas állományával szembesülő tagállamokból eredő jelentős potenciális tovagyűrűző hatások mind a gazdasági növekedés, mind a pénzügyi stabilitás tekintetében befolyásolhatják más tagállamok vagy az Unió egészének gazdaságát. A nemteljesítő hiteleknek az engedélyezési rendszerek markáns különbségei miatt a nemzeti határok mentén szegmentált piacai nem lennének összhangban a tőkepiaci unió céljával. Ez a kezdeményezés nem érinti a fogyasztók számára rendelkezésre álló biztosítékokat, ideértve azt az esetet is, amikor az eredeti hitelező helyébe egy nem-hitelintézet lép. Az uniós jogszabályok már számos fogyasztóvédelmi intézkedést tartalmaznak. A javaslatban foglaltak szerint mind a hitelfelvásárlóknak, mind a hitelgondozóknak meg kell majd felelniük az eredeti hitelszerződésre alkalmazandó uniós fogyasztóvédelmi jogszabályoknak. Ugyanilyen módon továbbra is alkalmazni kell a fogyasztó tagállamban hatályban lévő valamennyi fogyasztóvédelmi szabályt, függetlenül attól, hogy az közvetlenül az eredeti hitelszerződésből, vagy a fogyasztók részére nyújtott hitelekre alkalmazandó egyéb szabályokból, vagy a fogyasztó tagállamában hatályos általános fogyasztóvédelmi szabályokból ered. A fent említett biztosítékok magukban foglalják a fogyasztók szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamban hozott kötelező vagy önkéntes fogyasztóvédelmi intézkedéseket, és különösen a túlzottan eladósodott háztartások számára a követelésbehajtás céljával az adósságrendezéssel kapcsolatban tanácsadást nyújtó állami vagy magánszervezetek által alkalmazott hivatalos vagy nem hivatalos eljárásokat. Továbbá, ami a hitelgondozási tevékenység határokon átnyúló folytatását illeti, ez az eszköz nem érinti az alkalmazandó jogot és az alkalmazandó joghatóságot meghatározó, valamint a polgári és kereskedelmi ügyekben hozott határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó uniós szinten harmonizált szabályokat. A hitelfelvevői jogok, a személyesadat-védelmi jogok és a szerződések engedményezésére irányadó nemzeti polgári jogi rendelkezések nem tartoznak e javaslat hatálya alá. A személyes adatok ezen irányelvvel összefüggésben történő kezelésének teljes mértékben meg kell felelnie a személyes adatok védelmére vonatkozó szabályoknak. 2.JOGALAP, SZUBSZIDIARITÁS ÉS ARÁNYOSSÁG •Jogalap Az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 114. cikke felhatalmazza az Európai Parlamentet és a Tanácsot, hogy olyan intézkedéseket fogadjanak el a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítésére vonatkozóan, amelyek tárgya a belső piac megteremtése és működése. Az EUMSZ 114. cikke lehetővé teszi az EU számára, hogy olyan intézkedéseket hozzon, amelyek nem csupán a belső piac megteremtését és működését gátló jelenlegi akadályok felszámolására irányulnak, hanem azon akadályok kezelésére is, amelyek visszatartják a gazdasági szereplőket a szóban forgó piac előnyeinek teljes mértékű kihasználásától, különösen a más tagállamokban való befektetéstől. Továbbá az Európai Unió működéséről szóló szerződés 53. cikke felhatalmazza az Európai Parlamentet és a Tanácsot, hogy irányelveket fogadjanak el a gazdasági tevékenységekre vonatkozó nemzeti rendelkezések összehangolása érdekében. A célzott és koherens szabályozási és felügyeleti rendszer hiányában az eltérő nemzeti szabályozásból fakadó akadályok miatt jelenleg a hitelfelvásárlók és a hitelgondozók nem tudják kihasználni a belső piac előnyeit. A hitelintézetek által nyújtott hitelek nem banki felvásárlóit egyes tagállamokban nem szabályozzák, míg más tagállamokban különböző követelményekkel szembesülhetnek, amelyek esetenként a teljes körű banki tevékenységhez szükséges engedélyeknek felelnek meg. A gyakorlatban ez olyan helyzethez vezetett, hogy miközben a hitelfelvásárlók jogszerűen működhetnek az egyik tagállamban, a hitelfelvásárlási tevékenység kapcsán más tagállamokban jelentős akadályokkal szembesülhetnek. Ez az egyik oka annak, hogy csak néhány tagállamban működnek hitelfelvásárlók, ami összességében korlátozott versenyt eredményezett a belső piacon, mivel az érdeklődő vevők száma változatlanul elég alacsony, ez pedig csökkenti a nemteljesítő hitelek hatékony versenypiacának kiterjedtségét és potenciális méretét. A nemteljesítő hitelek piacain például jellemzően viszonylag kicsi a kereskedési volumen, és a piaci aktivitás erősen négy országra (Olaszország, Írország, Spanyolország és az Egyesült Királyság) koncentrálódik, amelyek közül csak egy kisebb tagállam. Ezeket a piacokat jellemzően nagy vevők uralják, amit bizonyos mértékig a piacra lépést akadályozó és a versenyt torzító jelentős korlátok magyaráznak.

A hitelgondozók is korlátokba ütköznek tevékenységük határokon átnyúló kiterjesztése és bővítése kapcsán. Egyrészt tevékenységüket csak néhány tagállam szabályozza, és azok amelyek szabályozzák, nagyon eltérően határozzák meg az érintett tevékenységeket. A gyakorlatban ez akadályozza a belső piacon való másodlagos letelepedésre vagy határokon átnyúló szolgáltatásnyújtásra épülő terjeszkedési stratégiák kidolgozását. Másrészt a tagállamok jelentős része engedélyezési kötelezettséget ír elő a hitelgondozók által folytatott tevékenységek egy részére vonatkozóan. A szóban forgó engedélyezési eljárások különböző követelményeket írnak elő, és nem biztosítanak lehetőséget a határokon átnyúló növekedésre. Végezetül, egyes esetekben a helyi letelepedést jogszabály írja elő, ami önmagában lehetetlenné teszi a határon átnyúló szolgáltatásnyújtás alapvető szabadságának gyakorlását. Továbbá a hitelgondozókat a határokon átnyúló működéstől visszatartó akadályok közvetett módon érintik a potenciális hitelfelvásárolókat is, akik esetleg nem tudnak belépni a nemzeti piacra és nem tudnak hiteleket vásárolni a hitelintézetektől, ha a hitelgondozási tevékenységet ezt követően nem tudják más szervezetekhez kiszervezni, mint ahhoz a bankhoz, amelytől a hitelmegállapodást megvették, vagy nem tudják más tagállamok hitelgondozóinak szolgáltatásait igénybe venni. A tagállami szabályozási keretek jelentős eltérései hozzájárulnak a piac széttagoltságához, ami korlátozza a tőke és a szolgáltatások Unión belüli szabad áramlását, elégtelen versenyhez vezet, és lassítja a bankhitelek működőképes másodlagos piacának fejlődését. A befektetők és a hitelgondozók korlátozott részvétele mindkét piacon (azaz a hitelfelvásárlás és a hitelgondozás piacán is) gyenge versenykényszert eredményez. Ennek eredményeként a hitelgondozó társaságok magas díjakat számítanak fel szolgáltatásaikért a vevőknek, a bankok pedig csak alacsony áron tudják értékesíteni a nemteljesítő hiteleket a nem banki befektetőknek, ami miatt a bankok kevésbé vannak ösztönözve arra, hogy leépítsék a nemteljesítő hiteleik magas állományait. A vállalkozások és a vállalkozók részére fedezett hitelt nyújtó hitelezők számára az üzleti hitelfelvevő nemteljesítése esetén nem minden tagállamban elérhetők az ilyen hitelekhez kapcsolódó biztosítékok érvényesítésére szolgáló, bíróságon kívüli gyorsított és hatékony eljárások. Amennyiben rendelkezésre állnának ilyen eljárások, csökkenne annak kockázata, hogy a bankok nemteljesítő hiteleket halmoznak fel. A hitelfelvevő által egy másik tagállamban nyújtott biztosítékból származó megtérülés realizálása érdekében a hitelezőnek olyan szabályokat kell követnie, amelyek eltérnek a hitelező székhelye szerinti tagállam szabályaitól, és amelyek hatékonysága a hitelező számára nem ismert. Jelenleg a hitelező nem dönthet úgy, hogy a hitelfelvevővel egy valamennyi tagállam tekintetében közös eljárás alkalmazásáról állapodik meg. Ez jogi tanácsadással összefüggő költségeket generál, hosszabb követelésbehajtási eljárásokat és alacsonyabb visszafizetési rátákat eredményezhet. Az a lehetőség, hogy az adós nemteljesítése esetén a fedezett hitelből kisebb összeg, vagy legrosszabb esetben semmi sem térül meg, visszatarthatja a hitelezőt attól, hogy egyáltalán határokon átnyúló hitelezést folytasson, illetve növelheti a vállalkozásoknak nyújtott hitelek árát. Ez viszont visszatartja a hitelfelvevőket attól, hogy más tagállamokban lévő hitelezők felé forduljanak. Ez akadályozza a tőke szabad mozgását, és közvetlen hatást gyakorol az egységes piac működésére. A tőkepiaci unió kihasználatlan lehetőséget kínál arra, hogy finanszírozási forrásokat tegyenek elérhetővé a vállalkozások és különösen a nagy mértékben banki hitelezésére támaszkodó kkv-k számára. Hasonlóképpen, a nemteljesítő hitelek portfólióinak megvételét mérlegelő befektetők figyelembe fogják venni az ezen hitelekhez kapcsolódó biztosítékokból származó megtérülést érintő potenciális jogi bizonytalanságokat, és ha a biztosítéki érték határokon átnyúló megtérülése nehezebb vagy jogi bizonytalanságokkal jár, az negatív hatással lesz az árra, és ebből kifolyólag romlani fognak a bankok lehetőségei arra, hogy a portfóliókat más tagállam befektetői számára is az adott hitelekre vonatkozóan a bankok által képzett céltartalék alapján meghatározott árhoz a lehető legközelebbi áron értékesítsék. A jelenlegi széttöredezettség eltérő finanszírozási lehetőségeket eredményezett a vállalkozások számára, mivel a bankhitelek kevésbé elérhetők a vállalkozások és a különösen a kkv-k részére azon tagállamokban, amelyek nem rendelkeznek hatékony eljárásokkal a fedezett hitelekből származó megtérülés realizálására. A hatékony, bíróságon kívüli biztosítékérvényesítési eljárások keretének létrehozásával a biztosítékkal rendelkező hitelezők valamennyi tagállamban igénybe vehetnének egy önálló, uniós szinten közös, gyorsított eszközt a fedezett hitel megtérülésének realizálására abban az esetben, ha az üzleti hitelfelvevő nem fizeti vissza a hitelt. Ez várhatóan ösztönzőleg fog hatni a határokon átnyúló hitelezésre azáltal, hogy csökkenti a határokon átnyúló ügyletekhez kapcsolódó biztosítékok érvényesítésével kapcsolatos bizonytalanságokat (például a visszafizetési ráta és idő tekintetében). •Szubszidiaritás (nem kizárólagos hatáskör esetén) Az EUMSZ 4. cikke értelmében a belső piac megvalósítására irányuló uniós fellépést az Európai Unióról szóló szerződés (EUSZ) 5. cikkének (3) bekezdésében foglalt szubszidiaritási elv fényében kell értékelni. Meg kell vizsgálni, hogy a javaslat célkitűzéseit a tagállamok nem tudnák-e elérni nemzeti jogrendszerük keretében, valamint hogy léptékük és hatásuk miatt uniós szinten jobban megvalósíthatók-e. A 2008-as pénzügyi válság óta a nemteljesítő hiteleknek a közelmúltig emelkedő állománya rontotta az európai bankszektor egészének piaci megítélését, és negatív externáliákat jelentett az egész EU számára. Ezek a tényezők még fontosabbá váltak a bankunióval összefüggésben. Az elmúlt években néhány tagállam aktívan fellépett a nemteljesítő hitelek magas állományának kezelése érdekében, amire a legtöbb esetben az EU/IMF gazdasági kiigazítási programja keretében került sor. Jóllehet a tagállamok felismerték a nemteljesítő hitelek problémájának súlyosságát, legtöbbjük mindeddig nem hozott eredményes intézkedéseket a nemteljesítő hitelek átruházásával kapcsolatos ügyletek „keresleti” oldalának kezelésére. A hitelfelvásárlók és hitelgondozók tevékenységének szabályozása mellett döntő tagállamok nem rendelkeztek a határokon átnyúló helyzetekről. Ez a piaci verseny elégtelenségéhez vezetett. A tagállamok eltérő megközelítései és különösen a hitelgondozási tevékenységekre vonatkozó különböző értelmezések miatt az érintett piacok tagoltak. Ezért a célkitűzések a tagállamok önálló intézkedései révén nem elérhetők. A Bizottság szolgálatai több éve figyelemmel kísérik a piacokat, és egyre növekvő mértékű eltéréseket és a problémák súlyosbodását tapasztalták, ami indokolttá teszi az uniós szintű beavatkozást. Tanulmányok és nyilvános konzultációk keretében gyűjtött bizonyítékok azt mutatják, hogy a gazdasági növekedés fellendülése nem volt elegendő a nemteljesítő hitelek állományainak csökkentéséhez, mivel ezek rányomják bélyegüket a bankok stabilitására, hitelnyújtási tevékenységére, és általában a gazdasági növekedésre vonatkozó kilátásokra. A bankhitelek felvásárlóira és gondozóira vonatkozó szabályok tekintetében mindeddig nem történtek koordinációs erőfeszítések a tagállamok között. A tagállamok által hozott intézkedések csak a saját nemzeti piaci feltételeik javítására alkalmasak, ami nem elegendő az egységes piac működésére gyakorolt negatív hatás csökkentéséhez. Egy uniós szintű keret létrehozásával biztosíthatók az egységes belépési feltételek a hitelfelvásárlók, illetve hitelgondozók tekintetében, továbbá passzportálási engedélyt kapnának, amely révén tevékenységüket az egységes piac egészében végezhetnék. Ez mindenekelőtt fokozottabb versenyt eredményezne a bankhitelek potenciális befektetői között, a bankok pedig versenyképesebb árakon értékesíthetnék ezeket a hiteleket. Ez viszont lehetővé tenné a bankok számára, hogy csökkentsék a nemteljesítővé vált hiteleknek való kitettségüket, és a forrásokat a gazdaságnak nyújtott új hitelek felé tereljék. Ezzel egyidejűleg a fogyasztókat védő biztosítékok garantálnák a fogyasztóvédelem szintjének az Unió egészére kiterjedő fenntartását abban az esetben, ha az eredetileg a hitelintézetek által nyújtott fogyasztói hiteleket értékesítik és hitelgondozásba adják. Hasonlóképpen, azok a tagállamok, amelyeknél már működnek bíróságon kívüli biztosítékérvényesítési eljárások, a belföldi piacra vonatkozó szabályokat vezettek be elsősorban a belföldi piacra vonatkozó megfontolások alapján. Egyes esetekben már régóta léteznek bíróságon kívüli biztosítékérvényesítési eljárások, amelyek azonban nem feltétlenül ösztönzik a határokon átnyúló ügyleteket. Tekintettel a meglévő nemzeti eljárások hatékonyságában mutatkozó különbségekre és egyes tagállamokban az ilyen eljárások hiányára, a cél az, hogy EU-szerte ténylegesen rendelkezésre álljanak ilyen rendszerek, és biztosítsák, hogy a bankok és a hitelnyújtásra jogosult más vállalkozások a tagállamok mindegyikében igénybe vehessenek ilyen eljárást. Tekintettel a biztosítékok érvényesítése és a tagállamok polgári, tulajdonjogi, kereskedelmi, fizetésképtelenséget megelőző, fizetésképtelenségi és közjogi jogszabályai közötti szoros kapcsolatokra, lehetővé kell tenni, hogy egy önálló, uniós szinten közös, bíróságon kívüli biztosítékérvényesítési mechanizmust az említett tagállami jogszabályokkal összeegyeztethető módon lehessen végrehajtani. Az alábbi rendelkezések ezért olyan kiegészítő közös mechanizmust hoznak létre, amely nem írja elő a tagállamok számára, hogy módosítsanak a bíróságon kívüli biztosítékérvényesítésre vonatkozó nemzeti rendszereiken, amennyiben azok már léteznek az e javaslat által érintett biztosítékok vonatkozásában. A bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárás olyan önálló mechanizmusként kerül kialakításra, amely biztosítja annak lehetőségét, hogy a hitelező és az üzleti hitelfelvevő a biztosítékként felajánlott ingó és ingatlan eszközök tekintetében bíróságon kívüli biztosítékérvényesítési mechanizmusról szerződéses megállapodást kössön. E célkitűzések elérése uniós szinten jobban megvalósítható. •Arányosság Az arányosság elvének megfelelően az Unió intézkedése sem tartalmilag, sem formailag nem terjedhet túl azon, ami a Szerződések célkitűzéseinek eléréséhez szükséges. A javaslat nem lépi túl a piacra lépés és a határokon átnyúló fejlődés ösztönzéséhez szükséges mértéket, mivel nem sérti a hitelező jogainak tényleges átruházásáról szóló nemzeti jogi rendelkezéseket, vagy a megelőző szerkezetátalakításra vagy fizetésképtelenségi eljárásokra alkalmazandó szabályokat. A javaslatban foglalt rendelkezések olyan keretszabályozást hoznak létre, amely a célok eléréséhez kellően kötelező feltételek megteremtése tekintetében arányosnak tekinthető, ugyanakkor a tagállamok számára maximális rugalmasságot hagy a hitelfelvevők jogaira és védelmére vonatkozó nemzeti rendelkezések fenntartásához.

Továbbá, bár a javaslat nem érinti a meglévő fogyasztóvédelmi szabályokat, a javaslat figyelembe veszi, hogy a fogyasztói hitelekkel összefüggésben fokozott biztosítékokra van szükség. E jogos szempontokat elismerve a javaslat bevezeti azt a követelményt, hogy fogyasztói hitelek harmadik országbeli vevőinek az ezen irányelv követelményeinek hatálya alá tartozó és az Unióban a nemzeti illetékes hatóságok által felügyelt, engedélyezett hitelgondozók szolgáltatásait kell igénybe venniük. Hasonlóképpen, a tervezet szerinti bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési mechanizmus célja a hitelező és az üzleti hitelfelvevő érdekeinek egyensúlyba hozása. A mechanizmus nem alkalmazható a fogyasztók vagy a vállalkozások tulajdonosai részére nyújtott hitelek biztosítékainak érvényesítésére, vagy olyan biztosítékok érvényesítésére, amelyek esetében a biztosíték az üzleti hitelfelvevő első számú lakóhelyét foglalja magában. Amennyiben az üzleti hitelfelvevő a hitelmegállapodás alapján fennálló összeg túlnyomó részét (85 %) már törlesztette, a biztosíték érvényesítése előtt további időt kapna a fizetés teljesítésére. A választott jogi eszközt, azaz az irányelvet úgy alakították ki, hogy elérje céljait, nevezetesen egyrészt azt, hogy a biztosítékkal rendelkező hitelezők között egyenlő versenyfeltételeket teremtsen abban a tekintetben, hogy megállapodhassanak a hitelfelvevővel egy bíróságon kívüli biztosítékérvényesítési eljárásról a pénzügyi stabilitás megőrzése érdekében, másrészt, hogy javítsa a vállalkozások számára elérhető finanszírozási lehetőségeket. •A jogi aktus típusának megválasztása Az irányelvvel biztosítható, hogy rendelkezéseit a tagállamok a hatályos magán- és közjogi jogszabályokkal összeegyeztethető módon ültessék át, tekintettel a polgári, kereskedelmi, tulajdonjogi és fizetésképtelenségi jogszabályokkal való sokrétű kapcsolatokra. Az EUMSZ 53. cikke, amely a javaslat egyik jogalapja, csak irányelv elfogadását teszi lehetővé. Továbbá, tekintettel arra, hogy biztosítani kell az igazgatási együttműködést, ugyanakkor lehetővé kell tenni a javaslat hatálya alá tartozó tevékenységek tekintetében a tagállamokban jelenleg is létező sokféle felügyeleti megoldáshoz való igazodást, az irányelv tűnik a megfelelő eszköznek. 3.AZ UTÓLAGOS ÉRTÉKELÉSEK, AZ ÉRDEKELT FELEKKEL FOLYTATOTT KONZULTÁCIÓK ÉS A HATÁSVIZSGÁLATOK EREDMÉNYEI •A jelenleg hatályban lévő jogszabályok utólagos értékelése / célravezetőségi vizsgálata A jogi szabályozás célravezetőségének utólagos vizsgálata nem alkalmazható, mivel ezt a területet korábban csak nemzeti szinten szabályozták. •Az érdekelt felekkel folytatott konzultációk A Bizottság szolgálatai célzott nyilvános konzultációt folytattak a nemteljesítő hitelek és értékcsökkenést elszenvedett eszközök másodlagos piacainak fejlesztéséről és a biztosítékkal rendelkező hitelezőknek a hitelfelvevők fizetésképtelenségével szembeni védelméről A nyilvános konzultációra adott válaszok kvalitatív bizonyítékokat szolgáltattak a hatásvizsgálat szükségességéről. A javaslat nagy mértékben visszatükrözi a konzultáció keretében beérkezett észrevételeket. A bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítés tekintetében a javaslat a Bizottság szolgálatai által megkérdezett szakértői csoporttól kapott visszajelzéseket is tükrözi. A javaslat a nyilvános konzultációban szereplő eredeti elképzelésnek megfelelő új biztosítéki jog létrehozásával megvalósítható teljes harmonizációhoz képest arányosabb megközelítést jelent a szakpolitikai célkitűzés elérése szempontjából. A nemteljesítő hitelek másodlagos piacaival kapcsolatos nyilvános konzultáció keretében adott válaszok döntő többsége megerősíti, hogy az uniós piacok jelenlegi mérete, likviditása és szerkezete akadályozza a nemteljesítő hitelek kezelését és szanálását az Unióban. A véleményt nyilvánító válaszadók egyértelmű többsége szerint a nemteljesítő hitelek értékesítésére vonatkozó nemzeti szabályok eltérései tényleges akadályt képeznek a nemteljesítő hitelek piacainak fejlődése előtt. A határokon átnyúló tevékenység akadályainak jellegét illetően a válaszok túlnyomó többsége a jogi kerettel, a fizetésképtelenségi szabályokkal és a helyi megoldásokkal volt kapcsolatos. Az érdekeltek egy része további szabályokat szorgalmazott a fogyasztók/adósok védelmének biztosítása érdekében, míg más érdekeltek úgy vélték, hogy a jelenlegi szabályok elegendőek, és azokat fenn kell tartani. A válaszadók jelentős többsége támogatja a hitelgondozókra vonatkozó uniós keret létrehozását. A hitelgondozókra vonatkozó uniós keret létrehozásának szinte minden támogatója egyetértett azzal, hogy a keretnek ki kell terjednie az engedélyezési rendszerre, és mintegy felük vélte úgy, hogy a keretnek szabályoznia kell a hitelgondozók felügyeletét. •Szakértői vélemények beszerzése és felhasználása A javaslat átfogó kutatásokra, külső tanulmányokra, célzott konzultációkra, interjúkra és egyéb forrásokra támaszkodik. Különböző európai és nemzetközi szervezetek (ERKT, EBH, egységes felügyeleti mechanizmus, EKB és IMF) kutatási műhelytalálkozókra és érdekelt felekkel folytatott konzultációkra támaszkodó elemző jelentéseket tettek közzé. A Bizottság szolgálatai különösen a Tanács Pénzügyi Szolgáltatásokkal Foglalkozó Bizottságának a nemteljesítő hitelekkel foglalkozó külön alcsoportja által készített jelentésre, valamint a tanácsadó cégek, a tudósok és az agytrösztök által végzett kutatásra támaszkodhattak. 2017 közepén a tagállamok és az uniós intézmények részvételével szakértői csoportot hoztak létre a Tanács cselekvési tervének nyomon követésére. A javaslatba a tagállamok igazságügyi minisztériumaihoz és jogi szakértőihez intézett célzott információkérések, valamint a tagállamok nemzeti szakértőivel folytatott számos egyeztetés eredményei is beépültek. Az információgyűjtés az érdekelt felekkel folytatott találkozókra és tudományos kutatási anyagokra is kiterjedt. •Hatásvizsgálat A főbb gazdasági és társadalmi hatásokat a javaslatot kísérő két hatásvizsgálatban értékelték.

Az első hatásvizsgálat a hitelfelvásárlók és a hitelgondozók helyzetét vizsgálta. A hatásvizsgálatban a hitelfelvásárlók és hitelgondozók előtti belépési korlátok csökkentésének három lehetséges forgatókönyvét hasonlítják össze az alapforgatókönyvvel. Az alapforgatókönyv azzal számol, hogy egyes tagállamokban továbbra is fennmaradnának meghatározott belépési korlátok és továbbra is érvényesülnének olyan magatartási szabályok, amelyek akadályozzák a befektetők piacra lépését és a befektetők és a hitelgondozók közötti együttműködés kiépülését. A tagállamokban alkalmazott sokrétű szabályok és a legjobb szabályozási gyakorlatok megvitatása alapján három alternatívát dolgoztak ki a piacra lépés megkönnyítése és harmonizálása érdekében. Ezek vagy a legfontosabb akadályokra összpontosító magas szintű nem kötelező elvekre, vagy a határokon átnyúló tevékenységet a passzportálás útján lehetővé tevő kötelező erejű közös standardokra, vagy passzportálást is magában foglaló egységes szabálykönyvre épülnek. A hatásvizsgálat keretében elvégzett elemzés alapján a két utóbbi alternatíva egyformán hatékony, és közülük a kötelező erejű közös standardok alkalmazását arányosabbnak értékelték a cél elérése tekintetében, figyelembe véve azt is, hogy a tagállamokban nagyon eltérő rendelkezések szabályozzák a hitelek átruházását és a hitelfelvevői jogokat, ami miatt teret kell hagyni a nemzeti szabályozás rugalmasságának. A hatásvizsgálatot 2017. december 8-án nyújtották be Szabályozói Ellenőrzési Testülethez. A Szabályozói Ellenőrzési Testület kedvezőtlen véleményt adott a hatásvizsgálatról, és számos javítási ajánlást tett. A dokumentumot ennek megfelelően módosították, majd 2018. január 29-én újból benyújtották. A Szabályozói Ellenőrzési Testület 2018. február 13-án kedvező véleményt nyilvánított. A Szabályozói Ellenőrzési Testület megjegyzéseinek figyelembevétele érdekében a hatásvizsgálatban elvégzett főbb változtatások a következők voltak: Közös, új bevezető rész beillesztése a nemteljesítő hitelekre vonatkozó mindhárom jogalkotási kezdeményezésbe. Az új bevezető szélesebb összefüggésben mutatja be a nemteljesítő hitelek kérdését, és részletesen kifejti a nemteljesítő hitelekre vonatkozó cselekvési terv különböző kezdeményezései közötti kapcsolatokat. A hitelfelvevői jogok különbségei problémaforrásként jelentek meg, csakúgy mint annak kérdése, hogy ezeket a különbségeket hogyan érintik a nemteljesítő hitelek befektetőire és a hitelgondozókra vonatkozó engedélyezési rendszerek változásai. Ezzel a kérdéssel a kezdeményezés általános hatásáról folytatott egyeztetések során is foglalkoztak. Tovább pontosították a konkrét rendelkezéseket, ami kiterjedt a rendelkezések lehetséges körének leírására és a bevált módszereknek, valamint annak megvitatására, hogy hogyan lehetne ezeket egy konzisztens szabályozási rendszerben összehangolni. Egyértelművé vált, hogy a hitelek értékesítésének a teljesítő és a nemteljesítő hitelek értékesítését is magában kell foglalnia. A Szabályozói Ellenőrzési Testület második véleményéhez fűzött ajánlások nyomán a következő módosításokat vezették be: Az előnyben részesített alternatívák körét leszűkítették, és részletesebben kifejtették, hogy mindez miként jelenik meg a konkrét rendelkezések szintjén. A monitoringmutatók körét kibővítették annak érdekében, hogy lefedje a hitelgondozók és a nemteljesítő hitelek felvásárlóinak magatartását is a hitelfelvevői jogok tekintetében, valamint a felügyeleti hatóságok kérdését. A második hatásvizsgálat a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítéssel foglalkozott. A hatásvizsgálat négy szakpolitikai alternatívát azonosított és vizsgált meg. Az első lehetőség a bíróságon kívüli biztosítékérvényesítési eljárások meglévő nemzetközi harmonizációs kezdeményezésein alapuló lehetséges nem szabályozási intézkedésre vonatkozott, amelynek keretében a Bizottság a tagállamoknak ilyen eljárások bevezetését ajánlaná. Az előnyben részesített második alternatíva a bíróságon kívüli biztosítékérvényesítési eljárások EU egészére kiterjedő, arra irányuló minimális harmonizációjának lehetőségeit és előnyeit vizsgálta meg, hogy a bankok számára minden tagállamban elérhető legyen a bíróságon kívüli hatékony biztosítékérvényesítés lehetősége. A harmadik alternatíva a bíróságon kívüli biztosítékérvényesítés teljes mértékben harmonizált eljárását is magában foglaló új biztosíték létrehozásának lehetőségét vizsgálta meg. A már egy korai szakaszban elvetett negyedik alternatíva keretében egy uniós, bíróságon kívüli biztosítékérvényesítési mechanizmus alternatív rendszeren keresztüli létrehozását mérlegelték. A bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítés tekintetében a javaslatot a Szabályozói Ellenőrzési Testület által 2018. január 12-én kiadott kedvező vélemény is alátámasztja. A Szabályozói Ellenőrzési Testület javasoltaknak megfelelően a hatásvizsgálatot kiegészítették a tagállamok nemzeti jogszabályaira gyakorolt hatás bemutatásával. •Célravezető szabályozás és egyszerűsítés A harmonizált engedélyezési rendszer Unió-szerte csökkenti a adminisztratív költségeket és lehetővé teszi a hitelgondozók számára, hogy tevékenységeiket engedélyeik passzportálásával bővítsék más tagállamokban. •Alapjogok A javaslat tiszteletben tartja az Európai Unió Alapjogi Chartájában elismert alapvető jogokat és elveket, különösen a vállalkozás szabadságát, a tulajdonhoz való jogot, a tisztességes eljáráshoz való jogot, a személyes adatok védelmét és a fogyasztóvédelmet. 4.KÖLTSÉGVETÉSI VONZATOK Ez a jogalkotási javaslat nem jár költségvetési teherrel az Európai Unió költségvetése számára. 5.EGYÉB ELEMEK •Végrehajtási tervek, valamint a nyomon követés, az értékelés és a jelentéstétel szabályai

A javaslat szerint és a Bizottságnak a minőségi jogalkotásra vonatkozó iránymutatásával összhangban 5 évvel az intézkedés végrehajtását követően értékelést végeznek. Az értékelés célja többek között annak vizsgálata, hogy az intézkedés mennyire volt hatékony és eredményes a szakpolitikai célkitűzések elérése szempontjából, továbbá annak eldöntése, hogy szükség van-e új intézkedésekre vagy módosításokra. A tagállamok megküldik a jelentés elkészítéséhez szükséges információkat a Bizottságnak. •Magyarázó dokumentumok (irányelvek esetén) Tekintettel a nemzeti jogi és felügyeleti rendszerek sokféleségére, valamint az irányelv következetes végrehajtásának szükségességére, a tagállamok által hozott átültető intézkedésekről szóló értesítéshez mellékelni kell az irányelv egyes elemei és az azt átültető nemzeti jogi eszköz megfelelő részei közötti kapcsolatot magyarázó egy vagy több dokumentumot. •A javaslat egyes rendelkezéseinek részletes magyarázata Az I. cím a tárgyra, a hatályra és a fogalommeghatározásokra vonatkozó rendelkezéseket tartalmazza. Ez az irányelv az eredetileg a hitelintézetek vagy azok leányvállalatai által kibocsátott hitelek felvásárlóira és gondozóira vonatkozik, függetlenül az érintett hitelfelvevő típusától. Az irányelv nem alkalmazandó a hitelmegállapodások tekintetében az uniós hitelintézetek vagy azok leányvállalatai által végzett felvásárlási vagy hitelgondozási tevékenységre, sem pedig a hitelintézetektől és azok leányvállalataitól eltérő más hitelezők által kibocsátott hitelmegállapodások felvásárlására vagy gondozására. Ami a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárást illeti, az irányelv a hitelezők, elsősorban bankok, és a hitelfelvevők között szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása keretében létrejött azon hitelmegállapodásokra alkalmazandó, amelyek biztosítékául a hitelfelvevő tulajdonában lévő ingó- és ingatlaneszközök szolgálnak, és amelyeket a hitel törlesztésének biztosítékaként a hitelező számára felajánlottak. Az alkalmazási körnek a vállalati hitelekre való korlátozásával a fogyasztókat és a háztartásokat érintő negatív hatások kiküszöbölhetők. Szociális megfontolások miatt a vállalkozás tulajdonosának elsődleges lakóhelye még az üzleti hitelfelvevők esetében is ki lesz zárva az irányelv hatálya alól. A 3. cikk meghatározza az irányelv alkalmazásában használt fogalmakat. A II. cím létrehozza a hitelintézetek által kibocsátott hitelmegállapodások hitelgondozóinak keretét. Az I. fejezet a hitelgondozók engedélyezésére vonatkozó szabályokat tartalmazza. Az 5. cikk meghatározza, hogy a hitelgondozóknak legfeljebb milyen követelményeket kell teljesíteniük ahhoz, hogy székhelyük szerinti illetékes tagállamban engedélyezzék őket. A 6. cikk meghatározza az engedélyezési eljárásokat, a 7. cikk pedig az engedély visszavonásának lehetséges eseteit. A 8. cikk az egyes tagállamokban engedélyezett hitelgondozók nyilvános nyilvántartásának létrehozására vonatkozó kötelezettséget vezet be. A 9. cikk rendelkezése szerint a hitelgondozó és a hitelező közötti kapcsolat olyan írásbeli szerződésen alapul, amely többek között egyértelmű hivatkozást tartalmaz a hitelmegállapodásra alkalmazandó uniós és nemzeti jog tiszteletben tartásának kötelezettségére. A hitelgondozónak továbbá 10 éves időszakra vonatkozóan nyilvántartást kell vezetnie, amelyhez az illetékes hatóságok hozzáférhetnek. A 10. cikk a tevékenységek hitelgondozók általi kiszervezésére vonatkozó szabályokról rendelkezik, és biztosítja, hogy a hitelgondozók az irányelvet átültető nemzeti rendelkezések szerinti valamennyi kötelezettség tekintetében teljes mértékben felelősek maradjanak. A II. fejezet a határokon átnyúló hitelgondozási tevékenységgel foglalkozik. A 11. cikk előírja a tagállamok számára, hogy az engedélyezett hitelgondozók tekintetében biztosítsák a szolgáltatásnyújtás szabadságát az Unióban. E célból az irányelv külön rendelkezéseket tartalmaz a székhely szerinti és a fogadó ország hatóságai közötti eljárásokra és kommunikációra vonatkozóan. A 12. cikk külön szabályokat ír elő arra vonatkozóan, hogy az ilyen határokon átnyúló tevékenységet folytató hitelgondozókat hogyan kell felügyelni a felügyeleti terheknek a székhely szerinti és a fogadó ország illetékes hatóságai közötti megosztása révén. A III. cím a hitelfelvásárolókra vonatkozik. A 13. cikk rendelkezése szerint a hitelezők a szerződés megkötését megelőzően a személyes adatok védelmére vonatkozó szabályok tiszteletben tartása mellett minden szükséges információt a hitelfelvásárló rendelkezésére bocsátanak. A hitelnek hitelintézettől nem-hitelintézet hitelfelvásárlóra történő első átruházásakor tájékoztatni kell a hitelintézet felügyeleti hatóságát.

A 14. cikk az Európai Bankhatóság által biztosított adatszolgáltatási standardok alkalmazását írja elő a hitelintézetek számára. A 15. cikk az Unióban székhellyel nem rendelkező hitelintézeteknek az Unióban székhellyel rendelkező képviselői számára előírja azt a kötelezettséget, hogy a fogyasztókkal kötött hitelmegállapodások tekintetében engedélyezett hitelgondozót vagy uniós hitelintézetet kell igénybe venniük. A 16. cikk tartalmazza azok a szabályokat, amelyek alapján a hitelfelvásárlók tájékoztatják az illetékes hatóságokat a megvásárolt hitelek gondozásáról. A 17. cikkben foglalt szabály alapján a hitelmegállapodás átruházása esetén a harmadik országbeli hitelfelvásárló az Unióban székhellyel rendelkező képviselőt jelöl ki. Ez a képviselő felel az irányelv alapján a hitelfelvásárlóval szemben előírt kötelezettségek betartásáért. A 18. cikk meghatározza a hitelmegállapodásnak közvetlenül a hitelfelvásárló általi végrehajtására vonatkozó szabályokat, valamint a hitelfelvásárlókra és az illetékes hatóságokra vonatkozó tájékoztatási kötelezettségeket. A 19. cikk megállapítja a hitelfelvásárló tájékoztatási kötelezettségeit arra az esetre vonatkozóan, ha a hitelfelvásárló átruházza a hitelmegállapodást. A IV. cím az illetékes hatóságok által végzett felügyeletre vonatkozó rendelkezéseket tartalmazza. A 20. cikk az ezen irányelvet átültető nemzeti rendelkezéseknek való folyamatos megfelelésre, valamint az irányelvet végrehajtó nemzeti rendelkezések által meghatározott feladatok és kötelezettségek végrehajtásáért felelős illetékes hatóságok kijelölésére vonatkozó kötelezettségeket állapít meg. A 21. cikk részletezi az illetékes hatóságok felügyeleti hatásköreit, míg a 22. cikk a közigazgatási szankciókra és a korrekciós intézkedésekre vonatkozó szabályokról rendelkezik. Az V. cím létrehozza a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítés keretét, amely a biztosítékkal rendelkező hitelező és az üzleti hitelfelvevő közötti önkéntes alapon működő eszköz, amellyel a biztosítékkal rendelkező hitelező akkor élhet, ha a 23. cikkben meghatározott feltételek teljesülnek. A 24. cikk előírja a tagállamok számára, hogy legalább egy olyan biztosítékérvényesítési eljárással rendelkezzenek, amelyet az e javaslatban meghatározott bíróságon kívüli biztosítékérvényesítési mechanizmusnak megfelelő célra lehet használni. A tagállamok választhatnak a biztosítékokból származó megtérülés realizálására általában használt nyilvános árverés és a magánúton történő értékesítési eljárások közül. Amennyiben a nemzeti jogban létezik a tulajdonba vételi eljárás az eszközök tekintetében, az az eljárás is alkalmazható a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítés céljából. A biztosítékok érvényesítésének magán- és közjogi jogszabályokkal való sokrétű kapcsolódásából kifolyólag a tagállamoknak mérlegelési jogkörük van a tekintetben, hogy különösen a biztosíték nyújtásához használt biztosítéki jog típusától függően milyen biztosítékérvényesítési eljárást tesznek elérhetővé a hitelezők számára. A 28. cikk jogot biztosít a hitelfelvevő számára, hogy megtámadhassa a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárás alkalmazását a nemzeti bíróságok előtt. A hitelfelvevő védelme érdekében a 29. cikk előírja, hogy ha a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárás útján a fennálló tartozásnál nagyobb összeget hajtottak be, akkor a hitelező fizesse meg az üzleti hitelfelvevőnek a fedezett hitelmegállapodás alapján fennálló tartozás és az eszköz (nyilvános árverés útján vagy magánúton történő) értékesítéséből befolyó összeg pozitív különbségét. Tulajdonba vétel esetében helyénvaló, hogy a hitelező köteles legyen a hitelfelvevő számára a fedezett hitelmegállapodás alapján fennálló tartozás és az eszköz megállapított értéke közötti pozitív különbözetet kifizetni. A 32. cikk célja annak biztosítása, hogy a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárás teljes mértékben összhangban legyen és kiegészítse azon fizetésképtelenséget megelőző vagy fizetésképtelenségi eljárásokat, amelyeket a tagállamok jogszabályaival összhangban kezdeményeznek. A 32. cikk további célja annak biztosítása, hogy a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárás teljes mértékben összhangban legyen és kiegészítse a szerkezetátalakítási javaslatot annak megállapításával, hogy a hitelezők, köztük a szerkezetátalakítási eljárás alá vont vállalkozás vagy vállalkozó biztosítékkal rendelkező hitelezői vonatkozásában az egyedi végrehajtási kereseteket felfüggesztik. A 33. cikk előírja a tagállamok, hitelintézetek esetében pedig a hitelintézetek felügyeleti hatóságai számára, hogy évekre lebontva gyűjtsenek adatokat azon fedezett hitelek számáról, amelyek esetében a biztosítékot bíróságon kívüli eljárások révén érvényesítik, továbbá a biztosítékérvényesítés időkeretéről, valamint a visszafizetési ráták értékéről, és az adatokat évente továbbítsák a Bizottságnak. A VI. cím 34. cikke külön biztosítékokról rendelkezik a fogyasztók tekintetében a hitelmegállapodás módosításának esetére, a 35. cikkben pedig a panaszoknak a hitelgondozó, illetve az illetékes hatóság általi kezelésére vonatkozóan. A 36. cikk megerősíti a személyes adatok védelemére vonatkozó szabályok betartásának kötelezettségét. A 37. cikk az illetékes hatóságok közötti általános igazgatási együttműködési kötelezettséget ír elő. A VII. cím 38. cikke annak előírásával módosítaná a jelzáloghitel-irányelvet, hogy amennyiben az említett irányelv hatálya alá tartozó fogyasztói hitelt átruházzák, a fogyasztó minden olyan kifogást jogosult legyen érvényesíteni a hitelfelvásárlóval szemben, amely az eredeti hitelezővel szemben rendelkezésére állt. A módosítás továbbá a fogyasztó tájékoztatására vonatkozó kötelezettséget is előír. A VIII. cím egy, a Bizottság munkáját segítő bizottság létrehozásáról, a felülvizsgálatról, az átültetési határidőről, a hatálybalépésről és a címzettekről szóló záró rendelkezéseket tartalmaz

2018/0063 (COD) Javaslat AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS IRÁNYELVE a hitelgondozókról, a hitelfelvásárlókról és a biztosítékok érvényesítéséről (EGT-vonatkozású szöveg) AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA, tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 53. és 114. cikkére, tekintettel az Európai Bizottság javaslatára, a jogalkotási aktus tervezete nemzeti parlamenteknek való megküldését követően, tekintettel az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére, rendes jogalkotási eljárás keretében, mivel: (1)Az Unió számára prioritás a nemteljesítő hitelek kezelésére irányuló átfogó stratégia kialakítása. Bár a nemteljesítő hitelek kezelése elsődlegesen a hitelintézetek és a tagállamok feladata, a nemteljesítő hitelek mostani magas állományainak csökkentése, továbbá a nemteljesítő hitelek jövőbeni túlzott mértékű felhalmozódásának megelőzése egyértelmű uniós dimenzióval is rendelkezik. A bank- és pénzügyi rendszerek uniós szintű összekapcsoltsága miatt a hitelintézetek egyszerre több joghatóságban és tagállamban működnek, így a gazdasági növekedés és a pénzügyi stabilitás tekintetében is fennáll a tagállamokat és az Unió egészét érintő továbbgyűrűző hatások kialakulásának jelentős kockázata. (2)Az integrált pénzügyi rendszer fokozni fogja a gazdasági és monetáris unió kedvezőtlen sokkhatásokkal szembeni ellenálló képességét azáltal, hogy megkönnyíti a határokon átnyúló magánszektorbeli kockázatmegosztást, ugyanakkor csökkenti az állami kockázatmegosztás szükségességét. E célok elérése érdekében az Uniónak teljeskörűen ki kell építenie a bankuniót és tovább kell fejlesztenie a tőkepiaci uniót. A nemteljesítő hitelek magas állományának és esetleges jövőbeni felhalmozódásának kezelése elengedhetetlen a bankunió kiteljesítéséhez, mivel nélkülözhetetlen a bankszektorbeli verseny biztosításához, a pénzügyi stabilitás megőrzéséhez és az Unión belüli munkahelyteremtést és növekedést szolgáló hitelezés elősegítéséhez. (3)Az unióbeli nemteljesítő hitelek nagy számának további csökkentése érdekében a Tanács 2017 júliusában „Az európai nemteljesítő hitelek kezelésére vonatkozó cselekvési terv” című dokumentumában felszólított különböző intézményeket a megfelelő intézkedések meghozatalára. A cselekvési terv átfogó megközelítést vázol fel, amelynek középpontjában a következő négy területet érintő, egymást kiegészítő szakpolitikai intézkedések állnak: i. bankfelügyelet és szabályozás; ii. a szerkezetátalakítási, fizetésképtelenségi és követelésbehajtási rendszerek reformja; iii. az értékcsökkenést elszenvedett eszközök másodlagos piacának fejlesztése; és iv. a bankrendszer átalakításának támogatása. E területeken nemzeti, illetve indokolt esetben uniós szinten szükséges intézkedéseket hozni. A Bizottság a bankunió kiteljesítéséről szóló, 2017. október 11-i közleményében az unióbeli nemteljesítő hitelek kezelését célzó átfogó intézkedéscsomagra irányuló felhívásával jelezte hasonló szándékát. (4)Ez az irányelv a Bizottság által javasolt egyéb intézkedésekkel, valamint az EKB által az egységes felügyeleti mechanizmus szerinti bankfelügyelet keretében tett lépésekkel és az Európai Bankhatóság fellépésével együtt megfelelő környezetet teremt ahhoz, hogy a hitelintézetek mérlegükön belül kezeljék a nemteljesítő hiteleket, és csökkenteni fogja a nemteljesítő hitelek jövőbeni felhalmozódásának kockázatát. (5)A hitelintézeteknek elegendő forrást kell majd elkülöníteniük arra az esetre, ha az új hitelek nemteljesítővé válnak, ami megfelelő ösztönzőket teremt a nemteljesítő hitelek korai szakaszban történő kezeléséhez, és várhatóan megakadályozza azok túlzott mértékű felhalmozódását. A hitelek nemteljesítővé válása esetén a fedezett hitelekre vonatkozó hatékonyabb végrehajtási mechanizmusok lehetővé tennék a bankok számára a nemteljesítő hitelek végrehajtását, a hitelfelvevők megfelelő védelme mellett. Mindazonáltal, ha a nemteljesítő hitelek állománya túl nagyra nőne – amint ez jelenleg is megfigyelhető néhány hitelintézet és tagállam esetében –, a hitelintézeteknek lehetőséget kell adni arra, hogy ezeket a hiteleket hatékony, versengő, átlátható másodlagos piacokon más szereplők számára értékesítsék. A hitelintézetek számára e tekintetben illetékes hatóságaik fognak iránymutatást adni az 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (CRR) szerinti meglévő bankspecifikus – úgynevezett II. pillér szerinti – hatásköreik alapján. Ha a nemteljesítő hitelek jelentős és széles kört érintő problémává válnak, a tagállamok nemzeti eszközkezelő társaságokat hozhatnak létre vagy egyéb alternatív intézkedéseket hozhatnak az állami támogatásokra és a bankszanálásra vonatkozó hatályos szabályok keretein belül. (6)Ennek az irányelvnek lehetővé kell tennie, hogy a hitelintézetek a hitel fedezetéül használt biztosíték érvényesítésére vagy a hitel harmadik félnek való eladására vonatkozó feltételek javításával jobban tudják kezelni a nemteljesítővé váló hiteleket. A bevezetendő gyorsított biztosítékérvényesítés mint a biztosítéki érték megtérülésének gyors mechanizmusa csökkentené a nemteljesítő hitelek szanálásának költségét, és ezzel mind a hitelintézeteket, mind a nemteljesítő hitelek felvásárlóit segítené a megtérülés realizálásában. Ha a hitelintézetek a nemteljesítő hitelek jelentős mértékű felhalmozódásával szembesülnek, és nem áll rendelkezésükre elegendő személyzet vagy szakértelem azok megfelelő gondozásához, akkor az egyik életképes megoldás az lehet, hogy ezen hitelek gondozásával egy erre szakosodott hitelgondozót bíznak meg, vagy átruházzák a hitelmegállapodást egy hitelfelvásárlónak, aki rendelkezik a hitel kezeléséhez szükséges kockázatvállalási hajlandósággal és szakértelemmel. (7)Az ezen irányelvben a nemteljesítő hitelek kezelésével kapcsolatban a hitelintézetek számára biztosított két lehetőség kölcsönösen erősíti egymást. A bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítés várhatóan csökkenteni fogja a végrehajtáshoz szükséges időt, és növeli a visszafizetési rátát, vagyis növeli a nemteljesítő hitelek értékét. Ennek köszönhetően emelkednének a nemteljesítő hitelek vételi árai. További hatás, hogy a nemteljesítő hitelek értékesítése kevésbé körülményes, ha e hitelek biztosítékkal fedezettek. Ennek oka, hogy a fedezett nemteljesítő hitelek esetében a másodlagos piaci ügyletek során egyszerűbb megállapítani az árat, mint a fedezetlen hitelek esetében, mivel a biztosíték értéke meghatározza a nemteljesítő hitel minimumértékét. A nemteljesítő hitelek likvidebb és jobban működő másodlagos piacán a befektetők nagyobb érdeklődést mutatnának a gyorsított biztosítékérvényesítést magukban foglaló nemteljesítő hitelek iránt, ami még inkább ösztönözné a hitelintézeteket arra, hogy az új hitelek kibocsátásakor előírják a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítés lehetőségét. Az ezen irányelvvel elért harmonizáció előmozdítaná továbbá a nemteljesítő hitelek pánuniós befektetőinek fejlődését, ezzel javítva a piaci likviditást.

(8)A nyilvános viták során általában a „kölcsön” és a „bankok” kifejezés használatos, de itt a továbbiakban a „hitel” vagy „hitelmegállapodás” és a „hitelintézet” kifejezést használjuk. Továbbá eltérő rendelkezés hiányában a bank és a hitelintézet kifejezés ezek leányvállalatait is magában foglalja. (9)Az irányelvnek elő kell segítenie a nemteljesítő hitelek másodlagos piacainak fejlődését az Unióban: el kell távolítania a nemteljesítő hitelek hitelintézetektől nem-hitelintézetekre való átruházásának akadályait, ugyanakkor fenn kell tartania a fogyasztók jogainak védelmét. A javasolt intézkedéseknek továbbá egyszerűsíteniük és harmonizálniuk kell a hitelgondozókra vonatkozó engedélyezési követelményeket. Az irányelvnek ezért uniós szintű keretet kell létrehoznia a hitelintézetek által kibocsátott hitelmegállapodások felvásárlói és gondozói tekintetében egyaránt. (10)Mindazonáltal a célzott és koherens szabályozási és felügyeleti rendszer hiányában az eltérő nemzeti szabályozásból fakadó akadályok miatt jelenleg a hitelfelvásárlók és a hitelgondozók nem tudják kihasználni a belső piac előnyeit. A tagállamok igen különböző szabályokat alkalmaznak a tekintetben, hogy a nem-hitelintézetek miként vásárolhatnak hitelmegállapodásokat a hitelintézetektől. A hitelintézetek által kibocsátott hitelek nem-hitelintézet felvásárlóit egyes tagállamokban nem szabályozzák, míg másokban olyan különböző követelményekkel szembesülnek, amelyek esetenként a hitelintézeti engedély megszerzését előíró követelménynek felelnek meg. A szabályozási követelmények ezen eltérései jelentős akadályokat gördítettek az Unión belüli határokon átnyúló hitelfelvásárlás elé, főként a hitelportfóliók felvásárlásához kapcsolódó megfelelési költségek emelése révén. Ennek következtében csak néhány tagállamban működnek hitelfelvásárlók, és az érdeklődő hitelfelvásárlók tartósan alacsony száma miatt a belső piacon a verseny szintje alacsony. Mindezek eredményeképpen a nemteljesítő hitelek másodlagos piaca nem hatékony. Emellett a nemteljesítő hitelek lényegében nemzeti piacai jellemzően továbbra is kis méretűek. (11)A nem-hitelintézetek korlátozott részvétele alacsony kereslethez, gyenge versenyhez és a hitelmegállapodás-portfóliók alacsony vételi áraihoz vezetett a másodlagos piacokon, ami elriasztja a hitelintézeteket a nemteljesítő hitelmegállapodások értékesítésétől. Ezért a hitelintézetek által nyújtott és nem-hitelintézetek számára értékesített hitelek piacának fejlesztése egyértelmű uniós dimenzióval rendelkezik. Lehetővé kell tenni egyfelől, hogy a hitelintézetek uniós szinten, hatékony, versengő és átlátható másodlagos piacokon értékesíthessék nemteljesítő vagy akár teljesítő hitelmegállapodásaikat. Másfelől a bankunió és a tőkepiaci unió kiteljesítésével szükségessé válik a fellépés annak érdekében, hogy a hitelintézetek ne halmozzanak fel nemteljesítő hitelmegállapodásokat mérlegükben, vagyis képesek legyenek gazdaságfinanszírozói tevékenységük folytatására. (12)A hitelezőknek képesnek kell lenniük arra, hogy érvényesítsék hitelmegállapodásaikat és behajtsák az esedékes összegeket, vagy hogy a behajtást olyan más személyekre – nevezetesen a hitelgondozókra – bízzák, amelyek üzletszerűen foglalkoznak ilyen tevékenységgel. Hasonlóképpen, a hitelintézetektől hiteleket felvásárlók is gyakran igénybe veszik a hitelgondozók szolgáltatásait az esedékes összegek behajtására, ám a hitelgondozói tevékenység mégsem esik uniós keretszabályozás hatálya alá. (13)Bizonyos tagállamok szabályozzák ugyan a hitelgondozói tevékenységet, de különböző mértékben. Egyrészt e tevékenységeket csak néhány tagállam szabályozza, és azok amelyek szabályozzák, nagyon eltérően határozzák meg azokat. A szabályozással kapcsolatos megfelelési költségek magas szintje akadályozza a másodlagos letelepedésre vagy a határokon átnyúló szolgáltatásnyújtásra épülő terjeszkedési stratégiák kidolgozását. Másrészt a tagállamok jelentős része engedélyezési kötelezettséget ír elő a hitelgondozók által folytatott tevékenységek egy részére vonatkozóan. A szóban forgó engedélyezési eljárások különböző követelményeket írnak elő, és nem biztosítanak lehetőséget a határokon átnyúló növekedésre, ami szintén akadályozza a határokon átnyúló szolgáltatásnyújtást. Végezetül, egyes esetekben a jogszabályok előírják a helyi letelepedést, ami gátolja a határon átnyúló szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlását. (14)Bár a hitelgondozók szolgáltatásaikat hitelintézeteknek és nem-hitelintézet hitelfelvásárlóknak is nyújthatják, versengő és integrált piacukhoz elengedhetetlen a hitelfelvásárlók versengő és integrált piacának fejlesztése. Mivel a hitelfelvásárlóknak gyakran nincs saját kapacitásuk a hitelek gondozására, előfordulhat, hogy nem vásárolnak hiteleket hitelintézetektől, ha a hitelgondozást nem tudják kiszervezni más szervezeteknek. (15)A versenykényszer hiánya a hitelfelvásárlás és a hitelgondozói tevékenységek piacán is azt eredményezi, hogy a hitelgondozó társaságok magas díjakat számítanak fel szolgáltatásaikért a hitelfelvásárlóknak, ami alacsony árakhoz vezet a hitelek másodlagos piacain. Emiatt a hitelintézetek kevésbé vannak ösztönözve arra, hogy leépítsék a nemteljesítő hiteleik állományait. (16)Ezért uniós szintű fellépésre van szükség annak érdekében, hogy kezelni lehessen a hitelfelvásárlók és a hitelgondozók helyzetét az eredetileg hitelintézetek által nyújtott hitelek tekintetében. A javaslat e szakaszban nem terjed ki az eredetileg nem-hitelintézetek által kibocsátott hitelekre vagy általában az adósságbehajtásra, mivel e kiterjesztett hatály létjogosultságát nem támasztják alá makrogazdasági jelentőségre, félrevezető ösztönzőkre vagy rosszul működő piacokra utaló bizonyítékok. (17)Ezen irányelv célja, hogy erősítse a hitelintézetek képességét a nemteljesítővé vált vagy a nemteljesítővé válással veszélyeztetett hitelek kezelésére, a másodlagos hitelpiac viszont a teljesítő és a nemteljesítő hiteleket is magában foglalja. A piacon ténylegesen értékesített hitelportfóliók teljesítő, alulteljesítő és nemteljesítő hitelek kombinációját tartalmazzák. E hitelek lehetnek fedezettek vagy fedezetlenek, illetve fogyasztói és üzleti hitelek. Ha a hitelek érvényesítésére vonatkozó szabályok a hitel vagy a hitelfelvevő típusától függően eltérnek, az többletköltségekkel terheli az értékesítendő hitelportfóliók csomagolását. Ezen irányelvnek a másodlagos piac fejlesztését célzó rendelkezései kiterjednek a teljesítő és a nemteljesítő hitelekre is, nehogy az említett többletköltségek elriasszák a befektetőket a részvételtől, és töredezetté tegyék ezt a feltörekvő piacot. A hitelintézetek az irányelv révén szélesebb befektetői bázishoz és hatékonyabb hitelgondozókhoz jutnak. Hasonló előnyökhöz jutnak az eszközkezelő társaságok, amelyek egyes tagállamokban elengedhetetlenek az olyan hitelintézetek által keletkeztetett nemteljesítő és teljesítő hitelek forgalmazásához, amelyek szanáláson vagy szerkezetátalakításon estek át, vagy amelyek más módon tisztították meg mérlegüket a szóban fogó hitelektől. (18)Az uniós jog a 2014/17/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv, a 2008/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv és a 93/13/EGK tanácsi irányelv útján olyan hangsúlyt helyez a fogyasztók védelmére, amelynek figyelembevételével a hitelmegállapodás szerinti hitelezői jogoknak vagy magának a hitelmegállapodásnak a hitelfelvásárlóra való engedményezése semmilyen módon sem érintheti a fogyasztók uniós jog által biztosított védelmét. A hitelfelvásárlóknak és a hitelgondozóknak ezért be kell tartaniuk az eredeti hitelmegállapodásra alkalmazandó uniós jogot, és a fogyasztóknak a hitelfelvásárlóra vagy a hitelgondozóra alkalmazandó jogra való tekintet nélkül ugyanolyan szintű védelemben kell részesülniük, mint amelyet az uniós jog nyújt vagy amelyet az uniós vagy nemzeti kollíziós jogszabályok megállapítanak. (19)Ez az irányelv nem érintheti a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködésre vonatkozó jogot, különösen a szerződéses kötelmekre alkalmazandó jogról és a joghatóságról szóló rendelkezéseket, ideértve az említett jogszabályok alkalmazását és az 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet, továbbá az 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet szerinti egyedi ügyekre vonatkozó rendelkezéseket. A hitelezőknek és az őket képviselő személyeknek be kell tartaniuk az említett uniós jogszabályokat a fogyasztókkal kötött ügyleteikben, a nemzeti hatóságoknak pedig biztosítaniuk kell a fogyasztói jogok védelmét. (20)Az uniós és a nemzeti jog a fogyasztóvédelem magas szintjének biztosítása érdekében számos jogot és biztosítékot ír elő a fogyasztóknak nyújtott vagy ígért hitelmegállapodásokkal kapcsolatban. Az említett jogok és biztosítékok főként a hitelmegállapodás tárgyalására és megkötésére, illetve teljesítésére vagy nemteljesítésére alkalmazandók. Ez különösen érvényes a 2014/17/EU irányelv hatálya alá tartozó hosszú távú fogyasztói hitelmegállapodások esetében a fogyasztók azon jogára, amely a hitelmegállapodás szerinti kötelezettségeik lejárat előtti teljes vagy részleges teljesítésére vonatkozik, vagy adott esetben az egységes európai adatlap útján arról való tájékoztatásukra, hogy a hitelmegállapodás hitelfelvásárló számára átruházható. A hitelfelvevői jogok akkor sem módosulhatnak, ha a hitelmegállapodás hitelintézet és felvásárló közötti átruházására novációs szerződés formájában kerül sor. (21)Emellett ez az irányelv nem csökkenti az uniós fogyasztóvédelmi szabályok alkalmazási körét, és ha a hitelfelvásárlók a 2014/17/EU vagy a 2008/48/EK irányelv rendelkezései értelmében hitelezőknek minősülnek, akkor a 2014/17/EU irányelv 35. cikkében vagy a 2008/48/EK irányelv 20. cikkében meghatározott egyedi követelmények hatálya alá kell tartozniuk. (22)Az uniós hitelintézetek és leányvállalataik a hitelgondozói tevékenységeket rendes üzleti tevékenységük részeként végzik. Az általuk kibocsátott és a más hitelintézettől vásárolt hitelek tekintetében azonos kötelezettségekkel rendelkeznek. Mivel már szabályozás és felügyelet hatálya alá tartoznak, ezen irányelvnek a hitelgondozói vagy -felvásárlói tevékenységükre való alkalmazása az engedélyezési és a megfelelési költségek szükségtelen megkettőződéséhez vezetne, ezért ezen irányelv hatálya nem terjed ki rájuk. (23)Annak érdekében, hogy a meglévő hitelfelvásárlók és hitelgondozók alkalmazkodni tudjanak az ezen irányelvet átültető nemzeti rendelkezések követelményeihez, továbbá különösen a hitelgondozók engedélyezésének lehetővé tétele érdekében ezen irányelv csak a hitelmegállapodások azon átruházásaira lesz alkalmazandó, amelyekre az átültetési határidőt követő hat hónap után kerül sor. (24)A hitelgondozói tevékenység uniós szintű végzésére feljogosító engedélynek egységes és harmonizált feltételrendszeren kell alapulnia, és e feltételeket az illetékes hatóságoknak arányos módon kell alkalmaznia. Az adósok és hitelfelvevők számára biztosított védelem szintjének megóvása és a bizalom erősítése érdekében a hitelgondozói engedély megadásának és fenntartásának feltételeivel biztosítani kell, hogy a hitelgondozók és a hitelgondozóban befolyásoló részesedéssel rendelkező vagy a hitelgondozó irányításában részt vevő személyek nem szerepelnek bűnügyi nyilvántartásban vagyon elleni bűncselekmények, pénzügyi tevékenységgel kapcsolatos bűncselekmények vagy testi épség elleni súlyos bűncselekmények miatt, és jó hírnévvel rendelkeznek. Hasonlóképpen, az említett személyek és a hitelgondozó nem tartozhatnak fizetésképtelenségi eljárás hatálya alá, és korábban sem nyilváníthatták őket fizetésképtelenné, kivéve, ha fizetőképességük a nemzeti jognak megfelelően helyreállt. Végül, az adósok védelmére és a személyes adatok védelmére vonatkozó szabályok betartásának biztosítása érdekében elő kell írni megfelelő irányítási rendszerek és belső kontrollmechanizmusok, illetve panaszkezelési rendszerek létrehozását és felügyeletét. Emellett a hitelgondozók számára elő kell írni, hogy méltányosan és a hitelfelvevők pénzügyi helyzetét kellően figyelembe véve járjanak el. Ha nemzeti szinten működnek adósságtörlesztést segítő adósságkezelő szolgálatok, akkor a hitelgondozóknak meg kell fontolniuk azt, hogy a hitelfelvevőket ilyen szolgálatokhoz irányítsák. (25)A hosszadalmas eljárások és a bizonytalanság elkerülése érdekében meg kell határozni a kérelmezők által benyújtandó információkra vonatkozó követelményeket, valamint az engedély kiadására vonatkozó észszerű határidőket és az engedély visszavonásának feltételeit. Ha a hatóságok visszavonják egy más tagállamban hitelgondozói tevékenységet végző hitelgondozó engedélyét, arról tájékoztatni kell a fogadó tagállam illetékes hatóságait. Ugyanígy, az engedélyezett hitelgondozók számával és azonosságával kapcsolatos átláthatóság biztosítása érdekében minden tagállamban létre kell hozni egy naprakész online nyilvántartást. (26)A hitelgondozókat felelőssé kell tenni annak biztosításáért, hogy tevékenységeik hitelgondozási szolgáltatóhoz való kiszervezése ne okozhasson indokolatlan működési kockázatot vagy a hitelgondozási szolgáltató nemzeti vagy uniós jogi követelménynek való meg nem felelését, és ne korlátozhassa a felügyeleti hatóságot feladatai ellátásában és a hitelfelvevők jogainak védelmében. (27)Mivel a hitelező a hitelmegállapodás kezelésére és érvényesítésére vonatkozó megbízással jogai és kötelezettségei, illetve a hitelfelvevővel folytatott közvetlen kapcsolattartás tekintetében is felhatalmazást ad a hitelgondozónak, de a végső felelősséget megtartja, a hitelező és a hitelgondozó közötti kapcsolatot egyértelműen, írásban kell meghatározni, és az illetékes hatóságok számára lehetővé kell tenni annak ellenőrzését.

(28)A hitelgondozók határon átnyúló tevékenységhez való jogának biztosítása érdekében, illetve e tevékenységek felügyelete céljából ez az irányelv megállapítja az engedélyezett hitelgondozók határon átnyúló tevékenységhez való jogának gyakorlására szolgáló eljárást. A székhely szerinti és a fogadó tagállam hatóságai közötti és a hitelgondozóval folytatott kommunikációnak észszerű határidőkön belül kell zajlania. (29)A határon átnyúló tevékenységet folytató hitelgondozók eredményes és hatékony felügyelete érdekében létre kell hozni a székhely szerinti és a fogadó tagállam illetékes hatóságai közötti együttműködés konkrét keretét. E keretnek lehetővé kell tennie az információk cseréjét – azok bizalmas jellegének fenntartásával –, a helyszíni és a helyszínen kívüli szemléket, a segítségnyújtást, továbbá az ellenőrzések és a vizsgálatok eredményeinek és a hozott intézkedéseknek a bejelentését. (30)A hitelfelvásárlói és a hitelgondozói tevékenység megkezdésének fontos előfeltételévé kell tenni, hogy a szóban forgó intézmények az uniós és a nemzeti adatvédelmi szabályok betartása mellett minden releváns információhoz hozzáférjenek, és ezt a tagállamoknak kell biztosítaniuk. (31)A hitelintézetek számára elő kell írni, hogy hitelmegállapodásaik átruházásakor tájékoztassák felügyeleti hatóságukat és az ezen irányelvnek való megfelelést felügyelő illetékes hatóságot az átruházott hitelportfólió fő tulajdonságairól, továbbá a vásárló azonosító adatairól és adott esetben annak unióbeli képviselőjéről. Az illetékes hatóságot kötelezni kell arra, hogy az említett információkat továbbítsa a hitelfelvásárló felügyeletében illetékes hatóság és a hitelfelvevő székhelye szerinti illetékes hatóság részére. Az ilyen átláthatósági követelmények lehetővé teszik a hitelmegállapodások átruházásának Unión belüli harmonizált és eredményes felügyeletét. (32)A Tanács cselekvési tervének részeként a nemteljesítő hitelmegállapodásokra vonatkozó egységes és standardizált adatokkal egészítik ki a hitelintézetek adat-infrastuktúráját. Az Európai Bankhatóság adattáblákat dolgozott ki a banki könyvben szereplő hitelezési kitettségekre vonatkozó adatszolgáltatáshoz és annak lehetővé tételéhez, hogy a potenciális vásárlók megállapíthassák a hitelmegállapodások értékét, és elvégezhessék előzetes vizsgálataikat. Az ilyen táblák hitelmegállapodásokra való alkalmazása csökkentené az információs aszimmetriát a hitelmegállapodások potenciális vásárlói és eladói között, és így hozzájárulna egy működő uniós másodlagos piac kifejlesztéséhez. Az EBH-nak ezért az adattáblákat végrehajtás-technikai standardokká kell átdolgoznia, a hitelintézeteknek pedig a standardok használatával elő kell segíteniük az értékesítésre szánt hitelmegállapodások értékének megállapítását. (33)Mivel a nemteljesítő hitelekből álló portfólió értékének megállapítása bonyolult és összetett folyamat, a másodlagos piacokon vásárlók jellemzően szakmai befektetők. Gyakran befektetési alapok, pénzügyi intézmények vagy hitelintézetek. Nem új hiteleket teremtenek, hanem meglévő hiteleket vásárolnak saját kockázatukra, vagyis nem jelentenek prudenciális kockázatot, és a rendszerszintű kockázatokhoz való potenciális hozzájárulásuk elhanyagolható. Az ilyen típusú befektetők számára ezért nem lenne indokolt előírni, hogy engedélyt kelljen kérniük vagy külön feltételeknek kelljen megfelelniük ahhoz, hogy ilyen tevékenységet végezhessenek. Ugyanakkor fontos, hogy az uniós és a nemzeti fogyasztóvédelmi szabályok érvényesek maradjanak, és a hitelfelvevők jogai továbbra is megegyezzenek az eredeti hitelmegállapodásból eredőkkel. (34)Harmadik országbeli hitelfelvásárlók esetében az uniós fogyasztók kevésbé hagyatkozhatnak az uniós jogszabályok szerinti jogaikra, a nemzeti hatóságok pedig nehezebben tudják felügyelni a hitelmegállapodások érvényesítését. A hírnévkockázat miatt maguk a hitelintézetek is visszariadhatnak a hitelmegállapodások harmadik országbeli hitelfelvásárlók számára való értékesítésétől. A fogyasztói hitelek harmadik országbeli felvásárlóinak képviselőit arra kötelezve, hogy a hitelmegállapodások gondozásával az unión belül engedélyezett hitelintézetet vagy hitelgondozót jelöljenek ki, biztosítható, hogy a fogyasztói jogok a hitelmegállapodás átruházása után ugyanazon a szinten maradjanak. A hitelgondozó köteles betartani az alkalmazandó uniós és nemzeti jogszabályokat, az egyes tagállamok nemzeti hatóságait pedig fel kell hatalmazni a hitelgondozói tevékenység eredményes felügyeletéhez szükséges hatáskörökkel. (35)A hitelgondozó vagy hitelintézet szolgáltatásait igénybe vevő hitelfelvásárlóknak tájékoztatniuk kell erről az illetékes hatóságokat, hogy azok felügyelni tudják a hitelgondozónak a hitelfelvevővel szembeni magatartását. A hitelfelvásárlók kötelesek továbbá kellő időben tájékoztatni a felügyeletükért felelős illetékes hatóságokat arról, ha hitelintézetet vagy hitelgondozót váltanak. (36)A hitelmegállapodást közvetlenül érvényesítő hitelfelvásárlóknak be kell tartaniuk a hitelmegállapodásra alkalmazandó jogot, ideértve a hitelfelvevőre alkalmazandó fogyasztóvédelmi szabályokat is. Továbbra is érvényesnek kell lenniük különösen a szerződések érvényesítésére vonatkozó, a fogyasztóvédelmi és a büntetőjogi nemzeti szabályoknak, amelyek érvényesülését az illetékes hatóságoknak kell biztosítaniuk a tagállamok területén. (37)Az ezen irányelvben meghatározott kötelezettségek érvényesítésének elősegítése érdekében, ha a hitelfelvásárló székhelye nem az Unióban található, az ezen irányelvet átültető nemzeti jogszabálynak elő kell írnia, hogy a hitelmegállapodás átruházásáról szóló szerződés megkötésekor a harmadik országbeli hitelfelvásárló kijelöljön egy olyan uniós székhelyű képviselőt, amelyhez az illetékes hatóságok a hitelfelvásárló mellett vagy helyett fordulhatnak. Ez a képviselő felel az irányelv által a hitelfelvásárlóval szemben előírt kötelezettségek betartásáért. (38)A tagállamokban jelenleg különböző hatóságok vannak megbízva a hitelgondozók és a hitelfelvásárlók engedélyezésével és felügyeletével, ezért elengedhetetlen, hogy a tagállamok tisztázzák e hatóságok szerepét, és megfelelő hatáskörökkel ruházzák fel azokat, különösen mivel előfordulhat, hogy más tagállamokban szolgáltatásokat nyújtó szervezeteket is felügyelniük kell. Az Unió-szerte hatékony és arányos felügyelet biztosítása érdekében a tagállamoknak biztosítaniuk kell az illetékes hatóságok számára az ezen irányelv szerinti feladataik ellátásához – többek között a szükséges információk beszerzéséhez, az esetleges szabálysértések vizsgálatához, a hitelfelvevők panaszainak kezeléséhez, valamint szankciók és korrekciós intézkedések kiszabásához (például az engedély visszavonásához) – szükséges hatásköröket. A tagállamoknak az ilyen szankciók alkalmazása esetén biztosítaniuk kell, hogy az illetékes hatóságok arányos módon, indokolás mellett szabják ki azokat, és hogy a szankciókat kiszabó határozatok ellen akkor is bírósági felülvizsgálatot lehessen kérni, ha az illetékes hatóságok nem járnak el az előírt határidőn belül. (39)A Tanács „Az európai nemteljesítő hitelek kezelésére vonatkozó cselekvési terv” című dokumentumában jogalkotási kezdeményezéssel kívánta javítani a biztosítékkal rendelkező hitelezők védelmét, mégpedig oly módon, hogy a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárással hatékonyabb módszert bocsát rendelkezésükre a fedezett hitelek értékének érvényesítéséhez. (40)A hitelfelvevő fizetésképtelensége esetén a biztosítékkal rendelkező hitelezők számára a biztosítéki érték megtérülését garantáló bíróságon kívüli gyorsított és hatékony érvényesítési mechanizmusok nem minden tagállamban állnak rendelkezésre, vagyis a biztosítékkal rendelkező hitelezők ezen tagállamokban csak bíróságon érvényesíthetik a biztosítékokat, ami időigényes és költséges. Ha pedig az ilyen bíróságon kívüli érvényesítési eljárások rendelkezésre állnak, azok hatálya és hatékonysága tagállamonként eltér. Ezért létre kell hozni egy önálló, uniós szinten közös mechanizmust, amely minden tagállamban rendelkezésre áll. E mechanizmus azonban nem helyezheti hatályon kívül a meglévő nemzeti érvényesítési intézkedéseket, ideértve a bíróság bevonását nem igénylő intézkedéseket is. (41)Egyes tagállamok bíróságon kívüli eljárásainak hatékonysághiánya jelentős mértékben hozzájárul ahhoz, hogy üzleti hitelfelvevők nemteljesítése esetén alacsony a fedezett hitelmegállapodások visszafizetési rátája. Egyes meglévő eljárások hossza a biztosítékkal rendelkező hitelezők számára további költségeket, a biztosítékként nyújtott eszközök tekintetében pedig értékvesztést jelent. Azokban a tagállamokban, amelyek bizonyos típusú biztosítékok esetében nem hoztak létre bíróságon kívüli érvényesítési eljárásokat, a biztosítékkal rendelkező hitelezők gyakran hosszadalmas bírósági érvényesítési folyamatokkal szembesülnek. (42)Az Unión belüli meglévő érvényesítési eljárások a hitelhez jutás tekintetében néha Unió-szerte az egyenlő versenyfeltételek hiányát eredményezik a hitelintézetek és a vállalkozások, különösen a kkv-k számára, amelyek a nagyvállalatoknál jelentősebb mértékben vannak a banki hitelekre utalva. A visszafizetési ráták tagállamok közötti egyenlőtlensége miatt a bankhitelek eltérő mértékben állnak a kkv-k rendelkezésére, mivel a hitelintézetek hitelezési kapacitása – a prudenciális követelmények és a nemteljesítő hitelek kezelésének erőforrásigénye miatt – a nemteljesítő hitelek mérlegbeli felhalmozódásának megfelelően csökken. Ez növeli a bizalomhiányt azzal kapcsolatban, hogy a biztosítékok mennyiben érvényesíthetők a különböző tagállamokban, és a letelepedés helyétől függően – vagyis a valós hitelképességtől függetlenül – növelheti a hitelfelvételi költségeket. Ezért az egységes piac, a bankunió és a tőkepiaci unió esetében egy új, közös eljárásra van szükség, továbbá biztosítani kell, hogy a hitelintézetek és a fedezett hitelmegállapodások megkötésével minden tagállamban hitelkibocsátási engedéllyel rendelkező vállalkozások képesek legyenek arra, hogy az említett megállapodásokat bíróságon kívüli eredményes és gyorsított érvényesítési eljárások útján érvényesítsék. (43)A fogyasztók védelme érdekében a fogyasztókkal kötött hitelmegállapodásokat ki kell zárni az ezen irányelv szerinti bíróságon kívüli gyorsított érvényesítési mechanizmus hatályából. Hasonlóképpen, az egyéni vállalkozók védelme érdekében a mechanizmust nem szabad alkalmazni azon hitelmegállapodásokra, amelyek biztosítéki fedezeteként az egyéni vállalkozó elsődleges lakóhelye szolgál.. (44)Mivel a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési mechanizmus önkéntes eszköz, amely a biztosítékkal rendelkező hitelező és az üzleti hitelfelvevő közötti megállapodáson alapul, a hitelfelvevőt tájékoztatni kell annak következményeiről, ha a hitelező igénybe kívánja venni a gyorsított eljárást, illetve az eljárás feltételeiről. A feltételeket ezért a hitelező és a hitelfelvevő közötti írásos megállapodásban vagy – ha a nemzeti jog előírja – közjegyzői okirat formájában kell rögzíteni. (45)Az üzleti hitelfelvevők védelme érdekében helyénvaló gondoskodni az ahhoz szükséges intézkedésekről, hogy a hitelezők észszerű fizetési határidőt biztosítsanak a hitelfelvevőknek az ilyen típusú érvényesítés elkerüléséhez. (46)Annak biztosítása érdekében, hogy a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési mechanizmus gyors és eredményes eszköze legyen a biztosítéki érték érvényesítésének, a biztosítékkal rendelkező hitelező és az üzleti hitelfelvevő közötti vonatkozó megállapodásnak tartalmaznia kell egy közvetlen végrehajthatóságra vonatkozó záradékot, amely lehetővé teszi a biztosíték közvetlen, bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárás útján való végrehajtását, bírósági végrehajtási záradék megszerzésének kényszere nélkül. (47)Azokban a tagállamokban, amelyek már bevezettek bíróságon kívüli érvényesítési eljárásokat, ezek az eljárások összefonódnak a nemzeti polgári, kereskedelmi, tulajdon-, fizetésképtelenségi és közjogi jogszabályokkal, az alkalmazható érvényesítési eljárás pedig a biztosítékként nyújtott eszköz típusától függ, és az ingatlanok esetében gyakran szigorúbb eljárási elemeket és minimumszintű bírósági felügyeletet tartalmaz. A tagállamok számára ezért rugalmasságot kell biztosítani annak eldöntéséhez, hogy a biztosítékkal rendelkező hitelezők milyen típusú érvényesítési eljárást alkalmazhassanak a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítés céljaira: nyilvános árverést, magánúton történő értékesítést vagy – egyes nemzeti keretekben – az eszköz tulajdonba vételét.

(48)Annak biztosítása érdekében, hogy a biztosítékkal rendelkező hitelező csak az üzleti hitelfelvevő által a hitelmegállapodás alapján fizetendő esedékes összeget hajtsa be, a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a biztosítékkal rendelkező hitelező köteles legyen megfizetni az üzleti hitelfelvevőnek a fedezett hitelmegállapodás alapján fennálló összeg és az eszköz (nyilvános árverés útján vagy magánúton történő) értékesítéséből befolyó összeg – illetve tulajdonba vétel esetén a fennálló összeg és a tulajdonba vétel céljából megállapított érték – pozitív különbségét. Ha a tagállamok előírják, hogy a biztosíték realizálása tulajdonba vétellel történjen, helyénvaló, hogy a hitelfelvevő számára kifizetendő pozitív különbözet a fedezett hitelmegállapodás fennálló összege és az eszköz megállapított értéke közötti különbség legyen. Ha a gyorsított érvényesítés útján behajtott összeg kisebb, mint a fedezett hitelmegállapodás alapján fennálló összeg, a tagállam nem akadályozhatja meg a fedezett hitelmegállapodás feleit abban, hogy kifejezetten megállapodjanak a tekintetben, hogy a biztosítéknak a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárás útján való realizálásával a hitel visszafizetettnek tekinthető. (49)A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy ha a hitelező harmadik félre ruház át egy olyan fedezett hitelmegállapodást, amely az ezen irányelv szerinti bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítést ír elő, akkor az említett harmadik fél maga is jogot szerez a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítés használatára, mégpedig a biztosítékkal rendelkező hitelezőre vonatkozó azonos feltételek mellett. (50)A fizetésképtelenséget megelőző és fizetésképtelenségi szabályokkal való összhang biztosítása érdekében a tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy amennyiben a megelőző szerkezetátalakítás kereteiről és a második esélyről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslat szerinti megelőző szerkezetátalakítás eljárás indul az üzleti hitelfelvevővel szemben, úgy a biztosítéknak a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárás útján való realizálása az említett irányelvet átültető nemzeti jogszabályoknak megfelelően az egyedi végrehajtási keresetek felfüggesztésének hatálya alá tartozzon. Az üzleti hitelfelvevővel szemben indított fizetésképtelenségi eljárások esetén célszerű, hogy a biztosítéknak a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárás útján való realizálása szintén az említett irányelvet átültető nemzeti jogszabályoknak megfelelően az egyedi végrehajtási keresetek felfüggesztésének hatálya alá tartozzon. Annak kérdését, hogy a gyorsított mechanizmus keretében a biztosítékkal rendelkező hitelezők akkor is elsőbbségi hozzáféréssel rendelkezzenek-e a biztosítékhoz, ha a fizetésképtelenségi eljárás már megindult, a nemzeti jogszabályokban kell rendezni. (51)Mivel a hitelintézetek által a hitelfelvevő nemteljesítése esetén a biztosítéki érték érvényesítése céljából alkalmazott bíróságon kívüli eljárások számáról csak korlátozott adatok állnak rendelkezésre, a hitelintézeteket felügyelő illetékes nemzeti hatóságok számára elő kell írni, hogy információkat gyűjtsenek a bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárás útján érvényesített fedezett hitelmegállapodások számáról és az ilyen érvényesítés időbeli kereteiről. A bíróságon kívüli gyorsított biztosítékérvényesítési eljárás eredményességének megismerése érdekében a tagállamoknak az irányelv alkalmazási kezdőnapja után eltelt egy évtől kezdve éves statisztikai adatokat kell a Bizottság rendelkezésére bocsátaniuk a témában. (52)A 2014/17/EU irányelv, a 2008/48/EK irányelv és a 93/13/EGK irányelv szerinti szerződés előtti kötelezettségek sérelme nélkül, továbbá a magas szintű fogyasztóvédelem biztosítása érdekében a hitelmegállapodás feltételeinek módosítása előtt kellő időben a fogyasztók rendelkezésére kell bocsátani az ilyen módosítások egyértelmű és átfogó jegyzékét, végrehajtásuk ütemezését és a szükséges részleteket, valamint annak a nemzeti hatóságnak a nevét és címét, amelynél a fogyasztó panaszt tehet. (53)Mivel a másodlagos hitelpiacok teljesítménye nagyban függ majd a részt vevő szervezetek jó hírétől, a hitelgondozóknak hatékony mechanizmusokat kell létrehozniuk a hitelfelvevők panaszainak a kezelésére. A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a hitelfelvásárlók és a hitelgondozók felügyeletéért felelős illetékes hatóságok eredményes és hozzáférhető eljárásokkal rendelkezzenek a hitelfelvevők panaszainak kezelésére. (54)A személyes adatok kezelésére ezen irányelv alkalmazásában az (EU) 2016/679 európai parlamenti és tanácsi rendelet és a 45/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet rendelkezései egyaránt alkalmazandók. Konkrétabban, amennyiben ezen irányelv alk