20061223

P6_TC1-COD(2005)0246

Az Európai Parlament álláspontja, amely első olvasatban 2006. december 12-én került elfogadásra a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló …/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (Korszerűsített Vámkódex) elfogadására tekintettel

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,

tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre és különösen annak 26., 95., 133. és 135. cikkére,

tekintettel a Spanyolország és Portugália csatlakozási okmányához fűzött, a Kanári-szigetekről, illetve Ceutáról és Melilláról szóló 2. jegyzőkönyvre és különösen annak 9. cikke (1) bekezdésére,

tekintettel a Bizottság javaslatára,

tekintettel a Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére [1],

a Szerződés 251. cikkében megállapított eljárásnak megfelelően eljárva [2],

mivel:

(1) A Közösség a vámunión alapul. Indokolt – mind a Közösségen belüli gazdasági szereplők, mind a vámhatóságok érdekében – összegyűjteni a jelenlegi vámjogszabályokat egy Közösségi Vámkódexbe (a továbbiakban: a Kódex). A belső piac koncepciójára alapozva a Kódexnek tartalmaznia kell azokat az általános szabályokat és eljárásokat, amelyek biztosítják a vámtarifa és a közösségi szinten bevezetett egyéb közös szakpolitikai intézkedések végrehajtását a Közösség és a Közösség vámterületén kívüli országok vagy területek közötti áruforgalommal kapcsolatban, figyelembe véve e közös szakpolitikák követelményeit. Ez nem érinti a más területeken elfogadott, esetleg már meglévő vagy bevezetésre kerülő különös rendelkezéseket, többek között a mezőgazdasággal, környezetvédelemmel, közös kereskedelempolitikával, statisztikával vagy saját forrásokkal kapcsolatos jogszabályozás területén. A vámjogszabályoknak jobban kell illeszkedniük a behozatali vámok behajtásával kapcsolatos rendelkezésekhez, anélkül hogy változna a hatályban lévő adórendelkezések tárgyi hatálya.

(2) A Közösségek pénzügyi érdekeinek védelmével, a csalás elleni küzdelemmel és a 2004–2005-re szóló cselekvési tervvel foglalkozó bizottsági közleménnyel [3] összhangban a jogszabályi keretet célszerű átdolgozni, a Közösség pénzügyi érdekeinek védelmére.

(3) A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet [4] az 1980-as években a tagállamokban külön-külön alkalmazott vámeljárások integrációján alapult. Ez a rendelet hatálybalépése óta ismételten és jelentős mértékben módosításra került bizonyos problémákhoz – így különösen a jóhiszeműség védelméhez vagy biztonsági követelmények figyelembevételéhez – kapcsolódó kérdések megoldása érdekében. A Kódex további módosításai váltak szükségessé az elmúlt években olyan, a Közösségben, illetve nemzetközi szinten végbement jelentős szabályozási változások következményeként, mint például az Európai Szén- és Acélközösséget létrehozó szerződés lejárta és a csatlakozási okmány 2004. május 1-jei hatálybalépése, valamint a vámeljárások egyszerűsítéséről és összehangolásáról szóló nemzetközi egyezmény (a továbbiakban: a Kiotói Egyezmény) módosítása, amelyhez a Közösség csatlakozását a 2003/231/EK tanácsi határozat [5] hagyta jóvá. Korszerűsíteni kell most a vámeljárásokat és figyelembe kell venni a tényt, hogy az elektronikus úton tett nyilatkozatok és eljárások képezik a főszabályt, a papíron tett nyilatkozatok és eljárások pedig a kivételt. Mindebből kifolyólag a jelenlegi Kódex további módosítása nem elegendő, annak teljes felülvizsgálata szükséges.

(4) A legális kereskedelem megkönnyítése és a csalás elleni küzdelem egyszerű, gyors és egységesített eljárásokat és folyamatokat követelnek meg. Ezért indokolt – az egyszerűbb, papírmentes vám- és kereskedelmi környezetről szóló bizottsági közleménynek [6]megfelelően – egyszerűsíteni a vámjogszabályokat, lehetővé téve korszerű eszközök és a technológia felhasználását, elősegíteni a vámjogszabályok egységes alkalmazását, ily módon járulva hozzá a vámkezelési eljárások hatékony és egyszerű lefolytatásához szükséges feltételek biztosításához. A vámeljárásokat össze kell vonni vagy összehangolni, az eljárások számát pedig csökkenteni kell azokra, amelyek gazdaságilag indokoltak, törekedve a vállalkozások versenyképességének növelésére.

(5) A belső piac megvalósulása, a nemzetközi kereskedelem és befektetés akadályainak csökkenése és a biztonság iránti igény fokozódása a Közösség külső határain megváltoztatta a vám szerepét, amely így a globalizációs folyamat központi részét alkotja, és a nemzetközi kereskedelem figyelemmel kísérése és irányítása révén az országok és vállalatok versenyképességének katalizátorává vált. A vámjogszabályoknak ezért az új gazdasági realitásokat, valamint a vám új szerepét és küldetését kell tükrözniük.

(6) Az információs és kommunikációs technológia (a továbbiakban: IT) használata kulcsfontosságú eleme a kereskedelem egyszerűsítésének, és ezzel egyidejűleg a vámellenőrzések hatékonyságának, ily módon csökkentve az üzleti vállalkozások költségeit és a társadalom számára a kockázatot. Ezért rögzíteni kell azt a szabályozási elvet, miszerint minden vám- és kereskedelmi ügyletet elektronikusan kell kezelni, és hogy a vámkezelési IT-rendszereknek minden egyes tagállamban ugyanazokat a lehetőségeket kell ajánlania a gazdasági szereplőknek.

(7) Az információs és kommunikációs technológiák igénybevételének együtt kell járnia a vámellenőrzések harmonizációjával. A vámellenőrzések hatékonyságát a Közösség egész területén biztosítani kell, ugyanakkor az ellenőrzéseknek nem szabad versenyellenes magatartást kiváltaniuk a vámterület különböző be- és kiléptetési pontjain.

(8) A vállalkozások működésének megkönnyítése érdekében, de mindenesetre úgy, hogy biztosított legyen a Közösség vámterületére behozott áruk, illetve onnan kivitt áruk ellenőrzésének megfelelő szintje, szükséges – figyelemmel az adatvédelmi szabályokra – hogy a gazdasági szereplők által biztosított információkat a vámhatóságok megosszák egymás között és az ellenőrzésben részt vevő egyéb szervezetekkel – így például a rendőrséggel, a határőrséggel, az állat-egészségügyi és környezetvédelmi hatóságokkal – oly módon, hogy a gazdasági szereplőnek az információt csak egyszer kelljen megadnia (egyablakos ügyintézés), és az árukat ezek a hatóságok egyszerre és azonos helyen ellenőrizzék (egymegállós ügyintézés).

(9) Bizonyosvállalkozások működésének megkönnyítése érdekében a gazdasági szereplők számáratovábbra islehetővé kell tenni, hogy képviselőt nevezzenek ki a vámhatóságok előtti képviseletük céljából. Ezt a képviseleti jogot azonban a jövőben nem korlátozhatják tagállamok jogszabályai. Ezen túlmenően, a vámjogi képviselőnek lehetőséget kell biztosítani, hogy megkaphassa az "engedélyezett gazdasági szereplő" státuszt.

(10) A megfelelő és megbízható gazdasági szereplők részére"engedélyezett gazdasági szereplőként" lehetővé kell tenni, hogy maximális előnyre tegyenek szert a széles körű egyszerűsítésből, és – figyelembe véve a biztonsági és üzembiztonsági szempontokat – részesüljenek a vámellenőrzés csökkentett szintjéből származó előnyökből.Ezáltal tehát – az egyik, vagy egyidejűleg mindkét címen – rendelkezhetnek a "vámegyszerűsítés" címén engedélyezett gazdasági szereplő, illetve a "biztonság és üzembiztonság" címén engedélyezett gazdasági szereplő státuszával.

(11) Minden határozatra, tehát a vámhatóságok vámjogszabályokkal kapcsolatos bármely olyan igazgatási aktusára, amely egy vagy több személyre joghatással van, beleértve az ezen hatóságok által kiadott kötelező érvényű felvilágosítást, ugyanazoknak a szabályoknak kell vonatkozniuk. E határozatoknak a Közösség egészében érvényesnek kell lennie, és lehetővé kell tennie azok semmissé nyilvánítását, módosítását – eltérő rendelkezés hiányában – vagy visszavonását, amennyiben nem felelnek meg a vámjogszabályoknak vagy azok értelmezésének.

(12) Az alapjogi chartának megfelelően szükséges a vámhatóságok határozataival szembeni fellebbezési jogon kívül minden személynek biztosítani azt a jogot, hogy meghallgassák minden olyan határozat előtt, amely őt hátrányosan érintheti. A Kódex ilyen értelmű rendelkezését az utólagos behajtás eseteiben, illetve a visszafizetési vagy elengedési kérelmek visszautasítását érintő határozatokban is alkalmazni kell.

(13) A vámeljárások elektronikus környezetben történő korszerűsítése megköveteli a hatáskörmegosztást a különböző tagállamok vámhatóságai között. Szükséges biztosítani a hatékony, arányos és visszatartó erejű szankciók megfelelő szintjét az egész belső piacon annak érdekében, hogy megelőzhető legyen a vámszabályok súlyos megsértése, és így csökkenteni lehessen a biztonsággal szembeni csalás és fenyegetés veszélyét és a Közösség pénzügyi érdekei védelmet élvezzenek. Ez csak közös közösségi keret révén érhető el, amely megállapítja a szankciók kivetésével kapcsolatos hatáskörök megosztását és korlátozza a szankciókat, az alapjogi charta teljes tiszteletben tartásával.

(14) Egyrészről a vámhatóságoknak a vámjogszabályok helyes alkalmazása biztosítására vonatkozó igénye, másrészről a gazdasági szereplők tisztességes bánásmódhoz való joga közötti egyensúly biztosítása érdekében, a vámhatóságoknak széleskörű ellenőrzési hatáskört, a gazdasági szereplőknek pedig jogorvoslati jogot kell biztosítani.

(15) A Közösség, illetve annak állampolgárai és kereskedelmi partnerei számára felmerülő kockázatok minimalizálása érdekében a tagállamok által összehangoltan alkalmazott vámellenőrzéseknek egy közös kockázatkezelési kereten és egy elektronikus végrehajtási rendszeren kell alapulnia. Az összes tagállamra kiterjedő közös kockázatkezelési keret nem gátolja az egyes tagállamokat abban, hogy az árukat véletlenszerű próbákkal ellenőrizzék.

(16) Meg kell határozni azokat a tényezőket, amelyek alapján a behozatali vagy kiviteli vámokat és más intézkedéseket az árukereskedelemmel kapcsolatban alkalmazzák. Indokolt ugyanakkor világos rendelkezéseket rögzíteni a származási igazolások kiadására a Közösségben, amikor a kereskedelmi szükségletek azt megkövetelik.

(17) Ami a preferenciális származás szabályait illeti, indokolt – a Közösségen belüli döntéshozatali folyamat felgyorsítása érdekében – a Bizottságot felhatalmazni e szabályok elfogadására azon áruk esetében, amelyek preferenciális elbánásban részesülnek a Közösség vámterülete, illetve Ceuta és Melilla közötti kereskedelem vonatkozásában.

(18) Kívánatos a behozatalkor keletkező vámtartozások összes esetének csoportosítása – a szabad forgalomba bocsátást célzó, vagy a részleges mentesség ideiglenes megadását célzó vámáru-nyilatkozat benyújtását követő eseteket kivéve –, a vámtartozást keletkeztető jogalap megállapításával kapcsolatos nehézségek elkerülése érdekében. Ugyanez vonatkozik a kivitelkor keletkező vámtartozás esetére.

(19) Mivel a vámhatóságok új szerepe maga után vonja a hatáskörök megosztását, valamint a belföldi és a határállomásokon lévő vámhivatalok közötti együttműködést, a vámtartozások a legtöbb esetben azon a helyen kell, hogy keletkezzenek, ahol az adós letelepedett, mivel az ott illetékes vámhivatal tudja a legjobban felügyelni az érintett személy tevékenységeit.

(20) Ezen felül a Kiotói Egyezménnyel összhangban indokolt rendelkezni arról a korlátozott számban előforduló esetről, amikor a tagállamok közötti együttműködésre van szükség a vámtartozás keletkezési helyének megállapítása és a vámok behajtása érdekében.

(21) A különleges eljárásokra vonatkozó szabályoknak lehetővé kell tenniük egységes biztosíték felhasználását a különleges eljárások minden kategóriájára, és azt, hogy az a biztosíték átfogó legyen, amely több ügyletre is vonatkozik.

(22) A Közösség és a tagállamok pénzügyi érdekeinek fokozott védelméről való gondoskodás érdekében a biztosítéknak vonatkoznia kell a nem bejelentett vagy helytelenül bejelentett árukra abban a szállítmányban, vagy abban a nyilatkozatban, amelyhez azt megadták. Ugyanezen okból a kezes vállalásának ki kell terjednie azokra a vámösszegekre is, amelyeket az utólagos ellenőrzéseket követően kell kifizetni.

(23) A Közösség és a tagállamok pénzügyi érdekeinek fokozott védelme és a megtévesztésre irányuló módszerek visszaszorítása érdekében, tanácsos megegyezni az összkezesség alkalmazására vonatkozó intézkedésekről. Amikor a csalás kockázata fokozott, meg kell hagyni a lehetőséget az összkezesség alkalmazásának ideiglenes megtiltására, a gazdasági szereplők konkrét helyzetének figyelembevételével.

(24) Indokolt, hogy az érintett személy jóhiszeműségét tételezzék fel azokban az esetekben, amikor a vámtartozás a vámjogszabályok be nem tartása révén keletkezett, és a minimálisra kell csökkenteni az adós hanyagságának kihatását.

(25) Rögzíteni kell azt az elvet, hogy miként kell meghatározni a közösségi áruk helyzetét, az ilyen helyzet elvesztéséhez vezető körülményeket, és alapot kell szolgáltatni annak meghatározásához, hogy mikor marad változatlan ez a helyzet olyan esetekben, amikor az áruk ideiglenesen elhagyják a Közösség vámterületét.

(26) Indokolt, hogy amikor a gazdasági szereplő előre megadta az áruk elfogadhatóságával kapcsolatos kockázatalapú ellenőrzésekhez szükséges információkat, akkor a szabály az áruk gyors kiadásának biztosítása legyen. Az adóügyi és kereskedelempolitikai ellenőrzéseket elsődlegesen a gazdasági szereplő helyiségeiért felelős vámhivatallal kell elvégeztetni.

(27) A vámáru-nyilatkozattal kapcsolatos szabályokat korszerűsíteni és egyszerűsíteni kell, különösen azt kell előírni, hogy a vámáru-nyilatkozatokat főszabályként elektronikus úton kell elvégezni, és csak egyfajta, egyszerűsített nyilatkozatot kell használatba venni.

(28) Mivel a Kiotói Egyezmény előnyben részesíti, hogy a vámáru-nyilatkozat benyújtása, bejegyzése és ellenőrzése az áruk megérkezése előtt történjen, továbbá, hogy a hely, ahol a vámáru-nyilatkozatot benyújtják ne különüljön el attól a helytől, ahol az áruk fizikailag találhatók, indokolt központi vámkezelésről rendelkezni azon a helyen, ahol a gazdasági szereplő letelepedett. A központi vámkezelésnek magában kell foglalnia a lehetőséget az egyszerűsített vámáru-nyilatkozatok felhasználására, a teljes vámáru-nyilatkozat és a megkövetelt bizonylatok benyújtásának elhalasztására, az időszakonkénti bejelentésre és a halasztott fizetésre.

(29) A Közösség egészében az egyenlő versenyfeltételek biztosítása érdekében szükséges közösségi szinten megállapítani azokat a szabályokat, amelyek meghatározzák az áruknak a vámhatóságok által történő megsemmisítését vagy elidegenítését, és amelyekhez eddig nemzeti jogszabályokra volt szükség.

(30) Indokolt, hogy a különleges eljárásokra (árutovábbítás, tárolás, meghatározott célra történő felhasználás és feldolgozás) közös és egyszerű szabályok legyenek, amelyeket kiegészít néhány kisebb szabály a különleges eljárás minden kategóriájára, hogy a gazdasági szereplő számára a megfelelő eljárás kiválasztása egyszerűsödjön, hogy a hibákat elkerüljék és az utólagos behajtások és visszafizetések számát csökkentsék.

(31) Meg kell könnyíteni olyan engedélyek kiadását, amelyek több különleges eljárásra vonatkoznak, egységes biztosítékkal és egyetlen felügyelő vámhivatallal, és lenniük kell egyszerű szabályoknak az ilyen esetekben keletkező vámtartozásokra. Az alapelvnek annak kell lennie, hogy a különleges eljárás alá vont árukat vagy az azokból készült termékeket akkor kell értékelni, amikor a vámtartozás keletkezik. Azt is lehetségessé kell azonban tenni – ha közgazdaságilag indokolható –, hogy az árukat akkor értékeljék, amikor egy különleges eljárás alá vonják azokat. Ugyanezeknek az elveknek kell vonatkozniuk a kezelés szokásos formáira.

(32) A fokozott biztonsági intézkedésekre való tekintettel, amelyeket a Kódexbe a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. április 13-i 648/2005/EK rendelet [7] vezetett be, az áruknak vámszabad területeken való elhelyezésének vámeljárássá kell válnia, és az áruknak vámellenőrzésen kell keresztülmenniük a beléptetéskor és a nyilvántartások tekintetében.

(33) A meghatározott felhasználási célra elhelyezett áruk esetében létre kell hozni az alapvető jogi keretet a jövedéki adó felfüggesztésével kapcsolatban, amelyet a jövedékiadó-köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló, 1992. február 25-i 92/12/EGK tanácsi irányelv [8] írt elő, a behozatalt terhelő HÉA ügyében, amelyről a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapítás – 1977. május 17-i 77/388/EGK tanácsi irányelv [9] 7. cikkének (3) bekezdése és 10. cikkének (3) bekezdése ír elő, valamint a kereskedelempolitikai intézkedések ügyében.

(34) Mivel az újbóli kivitel szándéka többé nem szükséges, az aktív feldolgozás felfüggesztési eljárást be kell olvasztani a vámellenőrzés alá, és az aktív feldolgozás visszatérítési eljárást fel kell adni. Ennek az aktív feldolgozási eljárásnak kell foglalkoznia a megsemmisítéssel is, kivéve, ha a megsemmisítés vámfelügyelet által vagy alatt megy végbe.

(35) A Közösség vámterületéről kivitt közösségi árukkal kapcsolatos biztonsági intézkedéseknek kell vonatkozniuk a nem közösségi áruk újbóli kivitelére is. Ugyanazokat az alapvető szabályokat kell alkalmazni az áruk minden fajtájára, szükség esetén kivételek lehetőségével, mint például azoknál az áruknál, amelyek árutovábbítással csak áthaladnak a Közösségen.

(36) A hatékony döntéshozatali folyamat és az egységesség biztosítása érdekében szükséges a mechanizmusokat egyszerűsíteni a végrehajtási intézkedések, magyarázó megjegyzések, iránymutatások és bizottsági határozatok elfogadásához, amelyek megkövetelik a vámhatóságok által hozott határozatok visszavonását, valamint egy közös álláspont kialakításához a vámjogszabályokkal foglalkozó nemzetközi egyezmények által és szerint létrehozott bizottságokban, munkacsoportokban és testületekben. Az irányítóbizottsági eljárás a legmegfelelőbb a végrehajtási rendelkezések elfogadásához, a konzultációs eljárás pedig az iránymutatások és magyarázó megjegyzések elfogadásához.

(37) Az e rendelet végrehajtásához szükséges intézkedéseket a Bizottságra ruházott végrehajtási hatáskörök gyakorlására vonatkozó eljárások megállapításáról szóló, 1999. június 28-i 1999/468/EK tanácsi határozattal [10]összhangban kell meghozni.

(38) Indokolt felhatalmazást adni a végrehajtási rendelkezések elfogadására, különösen azokban az esetekben, amikor a Közösség nemzetközi megállapodásokkal kapcsolatosan olyan kötelezettségeket vállal, amelyek megkívánják a Kódex rendelkezéseinek kiigazítását.

(39) A vámjogszabályok egyszerűsítése és ésszerűsítése érdekében számos, jelenleg önálló közösségi jogi aktusban szereplő rendelkezés, az átláthatóság érdekében, bekerült a Kódexbe. A következő rendeleteket, a 2913/92/EGK rendelettel együtt, ezért hatályon kívül kell helyezni:

- a Közösségen belüli légi járaton utazó személyek kézi és feladott poggyászára, valamint a Közösségen belüli tengeri utazáson részt vevő személyek poggyászára alkalmazandó ellenőrzések és alakiságok megszüntetéséről szóló, 1991. december 19-i 3925/91/EGK tanácsi rendelet [11],

- a Közösség, valamint Ceuta és Melilla vámterülete közötti kereskedelemben a "származó termék" fogalmának meghatározásáról és az igazgatási együttműködés módszereiről szóló, 2000. december 5-i 82/2001/EK tanácsi rendelet [12],

- az Európai Közösség és egyes országok közötti preferenciális kereskedelemre irányadó rendelkezések alapján az EUR.1 szállítási bizonyítványok kiadásának, a számlanyilatkozatok és az EUR.2 nyomtatványok kiállításának, valamint egyes elfogadott exportőri engedélyek kiadásának megkönnyítésére irányuló eljárásokról szóló, 2001. június 11 – 1207/2001/EK tanácsi rendelet [13].

(40) Az arányosság elvével összhangban szükséges, és a Vámunió, mint a belső piac központi pillérének hathatós működéséhez helyénvaló a Közösség vámterületére bevitt vagy onnan kivitt termékekre vonatkozó szabályok és eljárások rögzítése. Ez a rendelet nem megy túl azon, ami a kitűzött célok eléréséhez szükséges, a Szerződés 5. cikkének harmadik bekezdésével összhangban,

ELFOGADTA EZT A RENDELETET:

I. CÍM

ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK

1. FEJEZET

A VÁMJOGSZABÁLYOK HATÁLYA, A VÁM KÜLDETÉSE ÉS FOGALMAK

1. cikk

Tárgy és hatály

Ez a rendelet létrehozza a Közösségi Vámkódexet – a továbbiakban: a Kódex –, amely rögzíti a Közösség vámterületére behozott vagy onnan kivitt árukra alkalmazandó általános szabályokat és eljárásokat.

A Kódex egységesen alkalmazandó mindenütt a Közösség vámterületén, az ezzel a kereskedelemmel kapcsolatos más területek jogszabályainak sérelme nélkül.

2. cikk

A vámhatóságok küldetése

A vámhatóságoknak kell felelniük a Közösség nemzetközi kereskedelmének felügyeletéért,hozzájárulva a nyitott kereskedelemhez, a belső piac külső aspektusainak, valamint a közös kereskedelempolitika és a kereskedelemmel összefüggő egyéb közös közösségi szakpolitikák végrehajtásához, valamint a teljes ellátási lánc biztonságához. Ezek a feladatok a következőket foglalják magukban:

a) a Közösség és tagállamai pénzügyi érdekeinek védelmét;

b) a Közösség védelmét a tisztességtelen és illegális kereskedelemmel szemben, a jogszerű üzleti tevékenység támogatása mellett;

c) az állampolgárok és a környezet biztonságáról való gondoskodást, szükség szerint más hatóságokkal szorosan együttműködve;

d) megfelelő egyensúly fenntartását a vámellenőrzések végrehajtása és a legális kereskedelem megkönnyítése között.

3. cikk

Vámterület

(1) A Közösség vámterülete a következő területeket foglalja magában, területi vizeikkel, belföldi vizeikkel és légterükkel együtt:

- a Belga Királyság területét,

- a Cseh Köztársaság területét,

- a Dán Királyság területét, a Feröer-szigetek és Grönland kivételével,

- a Németországi Szövetségi Köztársaság területét, Heligoland szigete és Büsingen területe kivételével (az 1964. november 23-án a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Svájci Államszövetség között létrejött szerződés),

- az Észt Köztársaság területét,

- a Görög Köztársaság területét,

- a Spanyol Királyság területét, Ceuta és Melilla kivételével,

- a Francia Köztársaság területét, Új-Kaledónia, Mayotte, Saint-Pierre és Miquelon, Wallis és Futuna szigetek és Francia-Polinézia kivételével,

- Írország területét,

- az Olasz Köztársaság területét, kivéve Livigno és Campione d'Italia helységek területeit, valamint a Luganói-tó nemzeti vizeit a part és a Ponte Tresa és Porto Ceresio közötti terület politikai határa között,

- a Ciprusi Köztársaság, a csatlakozási okmány rendelkezéseinek megfelelően,

- a Lett Köztársaság területét,

- a Litván Köztársaság területét,

- a Luxemburgi Nagyhercegség területét,

- a Magyar Köztársaság területét,

- a Máltai Köztársaság területét,

- a Holland Királyság európai területét,

- az Osztrák Köztársaság területét,

- a Lengyel Köztársaság területét,

- a Portugál Köztársaság területét,

- a Szlovén Köztársaság területét,

- a Szlovák Köztársaság területét,

- a Finn Köztársaság területét,

- a Svéd Királyság területét,

- Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága területét, valamint a Csatorna-szigeteket és a Man-szigetet.

(2) A tagállamok területén kívül elhelyezkedő következő területeket, beleértve területi vizeiket, belföldi vizeiket és légtereiket, a rájuk vonatkozó egyezményeket és szerződéseket figyelembe véve, a Közösség vámterülete részének kell tekinteni:

a) FRANCIAORSZÁG

Monaco területe, ahogyan azt az 1963. május 18-án Párizsban aláírt vámegyezmény meghatározza (a Francia Köztársaság Hivatalos Lapja, 1963. szeptember 27., 8679. o.);

b) CIPRUS

Az Egyesült Királyság fennhatósága alá tartozó Akrotiri és Dhekelia területeket, ahogyan az a Ciprusi Köztársaság létrehozásáról szóló, 1960. augusztus 16-ánNicosiában aláírt szerződésben szerepel (az Egyesült Királyság szerződései sorozat, 4. szám (1961) Cmnd, 1252).

(3) A vámjogszabályok egyes rendelkezései a Közösség vámterületén kívül is alkalmazhatóak, különleges tárgykörökre vonatkozó jogszabályok vagy nemzetközi egyezmények keretén belül.

4. cikk

Fogalommeghatározások

A Kódex alkalmazásában a következő meghatározásokat kell alkalmazni:

1. "vámhatóságok" a tagállamok vámigazgatásai, amelyek a vámjogszabályok alkalmazásáért felelnek és mindazok az egyéb hatóságok, amelyeket a nemzeti jog bizonyos vámjogszabályok alkalmazására felhatalmaz;

2. "vámjogszabályok" a jogszabályok együttese, amely a következőkből áll:

a) ebből a Kódexből és a közösségi szinten vagy adott esetben nemzeti szinten annak végrehajtására elfogadott rendelkezésekből;

b) a Közös Vámtarifa rendelkezéseiből;

c) a vámügyi rendelkezéseket tartalmazó nemzetközi megállapodások, amennyiben ezek alkalmazhatók a Közösségre;

3. "személy": a természetes személy, a jogi személy vagy az a személyegyesülés, amely jogi személyiséggel nem rendelkezik, de cselekvőképességét a közösségi vagy a nemzeti jog elismeri;

4. "gazdasági szereplő" az a személy, aki foglalkozásának gyakorlása során vesz részt a vámjogszabályok hatálya alá tartozó tevékenységekben;

5. "vámjogi képviselő": az Unió területén letelepedett olyan személy, aki harmadik félnek vámjogi szolgáltatásokat nyújt;

6. "kockázat" olyan esemény valószínűsége, amely a Közösség vámterülete és az azon a területen kívüli országok és területek között az áruk belépésével, kilépésével, továbbításával, átadásával vagy végső felhasználásával és a közösségi helyzettel nem rendelkező áruk jelenlétével összefüggésben előfordulhat, amely a következő eredmények valamelyikével jár:

a) megakadályozná a közösségi vagy nemzeti intézkedések helyes alkalmazását;

b) veszélyeztetné a Közösség és tagállamai pénzügyi érdekeit;

c) fenyegetést jelentene a Közösség és állampolgárai, az emberek, az állatok vagy a növények egészségére, a környezetre vagy a fogyasztókra;

7. "vámellenőrzés" a vámhatóságok konkrét tevékenységei, amelyeket a 27–30. cikk alapján végeznek;

8. "gyűjtő árunyilatkozat" az a nyilatkozat, amelyet azelőtt kell elkészíteni, hogy az áruk a Közösség vámterületére bekerülnének vagy onnan kikerülnének;

9. "vámáru-nyilatkozat" valamely személy azon óhajának előírt formában és módon tett jelzése, hogy az árut adott vámeljárás alá kívánja helyezni, adott esetben jelezve az alkalmazandó különleges rendelkezéseket;

10. "nyilatkozattevő" az a személy, aki saját nevében gyűjtő vámáru-nyilatkozatot vagy vámáru-nyilatkozatot tesz vagy az a személy, akinek nevében a vámáru-nyilatkozatot tették;

11. "vámeljárás" a következő eljárások bármelyike, amely alá az árut ennek a Kódexnek megfelelően helyezték:

a) szabad forgalomba bocsátás;

b) különleges eljárások;

c) kivitel;

12. "importvámok" a Közös Vámtarifában meghatározott, az áru behozatalakor fizetendő vámok;

13. "exportvámok" a Közös Vámtarifában meghatározott, az áru kivitelekor fizetendő vámok;

14. "nem közösségi áruk" a 20. pontban említett áruktól eltérő, vagy a közösségi áruként helyzetüket elveszített áruk;

15. "kockázatkezelés" a kockázat rendszeres felmérése és a kockázatnak való kitettség korlátozásához szükséges összes intézkedés megvalósítása;

16. "áru kiadása" a vámhatóságok azon intézkedése, amellyel az árut rendelkezésre bocsátják azokra a célokra, amelyeket a vámeljárás alá helyezéskor megadtak;

17. "vámfelügyelet" a vámhatóságok által a vámjogszabályok és – indokolt esetben – ilyen intézkedés alatt lévő árura vonatkozó egyéb rendelkezések betartásának biztosítása céljából általában tett intézkedés;

18. "vámvisszatérítés" a szabad forgalomba bocsátott áruért felszámítható behozatali vámok visszatérítése vagy elengedése, ha az ilyen árut a Közösség vámterületéről exportálták, változatlan állapotban, vagy végtermék formájában;

19. "feldolgozott termékek" azok a feldolgozási eljárás alá vont áruk, amelyeken feldolgozási műveleteket végeztek el;

20. "a Közösség vámterületén letelepedett személy":

a) természetes személy esetében, minden olyan személy, akinek szokásos lakóhelye a Közösség vámterületén található;

b) jogi személy vagy személyegyesülés esetén minden olyan személy, amelynek bejegyzett székhelye, központi ügyintézésének helye vagy állandó üzleti telephelye a Közösség vámterületén van;

21. "vámjogi helyzet" az áruk helyzete mint közösségi vagy nem közösségi áruk;

22. "közösségi áruk" azok az áruk, amelyek a következő kategóriák valamelyikébe tartoznak:

a) teljes egészében a Közösség vámterületén létrejött vagy előállított áruk, amelyek nem tartalmaznak a Közösség vámterületének részét nem képező országokból vagy területekről importált árut;

b) a Közösség vámterületének részét nem képező országokból vagy területekről importált és szabad forgalomba bocsátott áruk;

c) a Közösség vámterületén belül kizárólag a b) pontban említett árukból vagy az a) és b) pontban említett árukból létrejött vagy előállított áruk;

23. "az áru vám elé állítása" a vámhatóság erre megállapított módon történő értesítése az árunak a vámhivatalba vagy a vámhatóságok által kijelölt vagy jóváhagyott egyéb helyre történő megérkezéséről és az áruk rendelkezésre állásáról a vámellenőrzés céljára;

24. "áru birtokosa" az a személy, aki az áru tulajdonosa, vagy hasonló rendelkezési joggal rendelkezik felette, vagy fizikai ellenőrzést gyakorol felette;

25. "a vámeljárás jogosultja" az a személy, aki az árunyilatkozatot tette, vagy akinek nevében a vámáru-nyilatkozatot tették, vagy akire az előbb említett személy jogai és kötelezettségei a vámeljárás tekintetében átszálltak;

26. "kereskedelempolitikai intézkedések" azok a nem tarifális intézkedések, amelyeket a közös kereskedelempolitika részeként az áruk behozatalát és kivitelét szabályozó közösségi előírások formájában állapítanak meg;

27. "feldolgozási műveletek" a következők valamelyikét jelentik:

a) az áru megmunkálása, ideértve az összeállítást, összeszerelést, vagy más áruhoz történő hozzáillesztést;

b) az áru feldolgozása;

c) az áru megsemmisítése;

d) az áru javítása, ideértve a helyreállítását és a beszabályozását is;

e) olyan áruk felhasználása, amelyek nem épülnek be a végtermékbe, de lehetővé teszik vagy megkönnyítik a végtermék előállítását, még akkor is, ha a folyamat során teljesen vagy részben elhasználódnak (gyártási kellékek);

28. "elszámolási kulcs" egy adott mennyiségű, feldolgozási eljárás alá vont áru feldolgozásából kapott végtermékek mennyisége vagy százaléka.

2. FEJEZET

A SZEMÉLYEK VÁMJOGSZABÁLYOK SZERINTI JOGAI ÉS KÖTELEZETTSÉGEI

1. szakasz

Tájékoztatás biztosítása

5. cikk

Adatcsere, adatvédelem

(1) Minden kötelező adatcserének, kísérőokmánynak, határozatnak és értesítésnek a vámhatóságok között, illetve a gazdasági szereplők és a vámhatóságok között elektronikus adatfeldolgozási technikák használatával kell történnie.

A Bizottság a 194. cikk (3) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően elfogadhat olyan intézkedéseket, amelyek e rendelet nem alapvető fontosságú elemeinek módosítása céljával kivételeket állapítanak meg e bekezdés első albekezdése alól.

(2) Eltérő rendelkezés hiányában, a Bizottság a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően elfogadhatja a következőket meghatározó intézkedéseket:

a) a vámhivatalok között váltandó üzeneteket meghatározó és azokra irányadó szabályok, ahogyan azokat a vámjogszabályok alkalmazása megköveteli;

b) a vámjogszabályok szerint kicserélendő adatüzenetek közös adatkészlete és formátuma.

Az első albekezdés b) pontjában említett adatoknak tartalmazniuk kell a kockázatelemzéshez és a vámellenőrzés helyes alkalmazásához szükséges adatokat, adott esetben a nemzetközi szabványok és kereskedelmi gyakorlat felhasználásával.

Az (1) bekezdésnek megfelelő, a vámhivatalok közötti elektronikus adatcseréhez szükséges rendszereket legkésőbb 2009. június 30-ig létre kell hozni.

6. cikk

Adatvédelem

(1) Minden, a vámhatóságok által feladataik elvégzése során megszerzett információ, amely jellegénél fogva bizalmas, vagy amelyet bizalmas alapon adnak meg, szakmai titoktartási kötelezettség alá tartozik. Ezeket az információkat a 28. cikk (2) bekezdésében előírt vámellenőrzés céljai kivételével az illetékes hatóságok nem hozhatják nyilvánosságra az információt szolgáltató személy vagy hatóság kifejezett engedélye nélkül.

Ezeknek az információknak a közlése engedély nélkül megengedett azonban, ha arra az illetékes hatóságok a hatályban lévő rendelkezések értelmében kötelezhetőek vagy felhatalmazhatóak, különösen adatvédelmi tekintetben vagy bírósági eljárással kapcsolatban.

(2) Bizalmas adatokat a Közösség vámterületének részét nem képező országok vagy területek vámigazgatásaival vagy más szerveivel közölni csak nemzetközi egyezmény keretében lehet, az adatvédelem megfelelő szintjét biztosítva.

Az információ felfedése vagy közlése a hatályban lévő adatvédelmi előírások teljeskörű betartásával történik.

7. cikk

Kiegészítő információk kicserélése a vámhatóságok és a gazdasági szereplők között

(1) A vámhatóságok és a gazdasági szereplők – a kockázat beazonosítására és ellensúlyozására irányuló kölcsönös együttműködés céljából – kicserélhetnek egymás között olyan információkat, amelyeket a vámjogszabályok kifejezetten nem követelnek meg. Erre a cserére írásos megállapodás alapján kerülhet sor, és magában foglalhatja a gazdasági szereplő számítógépes rendszeréhez (rendszereihez) való hozzáférést a vámhatóságok számára.

(2) Az egyik fél által a másiknak az (1) bekezdésben említett együttműködés során megadott információ bizalmas, kivéve, ha a két fél másként állapodik meg.

8. cikk

Tájékoztatás biztosítása a vámhatóságok részéről

(1) A vámhatóságoktól bárki kérhet felvilágosítást a vámjogszabályok alkalmazásával kapcsolatban. Az ilyen kérés visszautasítható, ha az nem egy ténylegesen tervezett behozatali vagy kiviteli ügyletre vonatkozik.

(2) A vámhatóságoknak rendszeres párbeszédet kell folytatniuk a gazdasági szereplőkkel és más, a nemzetközi árukereskedelemben érintett hatóságokkal. Elő kell segíteniük az átláthatóságot, azáltal, hogy a nemzetközi árukereskedelemmel kapcsolatos jogszabályokat, igazgatási rendelkezéseket és igénylőlapokat ingyenesen és – amikor kivitelezhető – az interneten keresztül a gazdasági szereplők rendelkezésére kell bocsátaniuk.

9. cikk

Tájékoztatás biztosítása a vámhatóságok számára

(1) A vámalakiságok elvégzésében közvetve vagy közvetlenül részt vevő személyek kötelesek a vámhatóságok rendelkezésére bocsátani az előírt iratokat és információkat – tekintet nélkül azok megjelenési formájára –, valamint kérésükre a megkívánt segítséget megadni az előírt határidőn belül.

(2) Szankciók lehetséges alkalmazásának sérelme nélkül a gyűjtő árunyilatkozat vagy vámáru-nyilatkozat benyújtásával – ideértve az egyszerűsített vámáru-nyilatkozatot vagy értesítést, vagy az engedély vagy bármely más határozat iránti kérelem beadását – az érintett személy felelősséggel tartozik a következőkért:

a) a nyilatkozatban, értesítésben vagy kérelemben, vagy bármely más vonatkozó formanyomtatványon megadott információ pontosságáért;

b) a benyújtott vagy rendelkezésre bocsátott iratok hitelességéért;

c) adott esetben a kérdéses áruknak az érintett eljárás alá helyezésével, illetve az engedélyezett műveletek elvégzésével kapcsolatos összes kötelezettség teljesítéséért.

Az első albekezdés a vámhatóságok által megkövetelt információk megadására is vonatkozik.

Amikor a nyilatkozatot vagy értesítést benyújtják, a kérelmet beadják vagy a kért információt megadják az érintett személy képviselője révén, a képviselőre is vonatkoznak az első albekezdésben megállapított kötelezettségek.

10. cikk

Közös adatrendszer

A tagállamok együttműködnek a Bizottsággal egy olyan elektronikus rendszer kifejlesztésében, fenntartásában és alkalmazásában, amely a következők közös bejegyzését és nyilvántartását célozza:

a) a vámalakiságok végzésében közvetlenül vagy közvetve részt vevő összes személy;

b) a vámeljárásra vagy az engedélyezett gazdálkodó státuszára vonatkozó bármiféle engedély.

Az adatoknak a tagállamok vámigazgatásai számára feladataik végzése során, és – a harmadik bekezdésben említett szabályokkal összhangban – a gazdasági szereplők számára hozzáférhetőknek kell lenniük.

A Bizottság, a194. cikk (3) bekezdésébenemlített eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el, amelyeke rendelet nem alapvető fontosságú elemeinek kiegészítéssel történő módosítása céljávalmeghatározzák a bejegyzendő adatok formáját és tartalmát, illetve az ilyen adatokhoz való hozzáférés szabályait.

2. szakasz

Vámjogi képviselet

11. cikk

Vámjogi képviselő

(1) Bármely személy képviselőt jelölhet ki a vámhatóságok előtti ügyeiben a vámjogszabályok által megállapított cselekmények és alakiságok elvégzésére – a továbbiakban "vámjogi képviselő".

Az ilyen vámjogi képviselet lehet közvetlen, amely esetben a vámjogi képviselő egy másik személy nevében és érdekében jár el, vagy közvetett, amely esetben a vámjogi képviselő saját nevében jár el, de egy másik személy érdekében.

(2) A képviselőnek a Közösség vámterületén belül letelepedett személynek kell lennie.

A Bizottság, a 194. cikk (3) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el, amelyek e rendelet nem alapvető fontosságú elemeinek kiegészítéssel történő módosítása céljával meghatározzák a feltételeket, amelyek szerint az e bekezdés első albekezdésében említett követelménytől el lehet tekinteni.

(3) A vámjogi képviselői státusznak a következő kritériumoknak kell megfelelnie:

- bármely személy jogában áll a státusz kérelmezése;

- a státuszt a tagállam kormányzati szerve kezeli;

- a kérelem benyújtása szerinti tagállamban történő nyilvántartásba vételt követően minden tagállamban el kell ismerni;

- előfeltétele a végzett tevékenységhez közvetlenül kapcsolódó szakértelemre vagy szakmai végzettségre vonatkozó gyakorlati normák megléte.

Az EU-n belül a vámjogi képviselők száma nem korlátozható.

Az a személy, aki vámjogi képviselői, valamint engedélyezett gazdasági szereplői státusszal is rendelkezik, valamennyi egyszerűsítés előnyeivel élhet.

(4) A (3) bekezdésben foglalt rendelkezések sérelme nélkül, bármely gazdasági tevékenységet folytató személy jogosult a vámhatóságokhoz fordulni anélkül, hogy vámjogi képviselővel lenne köteles magát képviseltetni.

12. cikk

Felhatalmazás

(1) Amikor a vámhatóságokkal kapcsolatba kerül, a vámjogi képviselőnek nyilatkoznia kell arról, hogy a képviselt személy érdekében jár el, valamint arról, hogy a képviselet közvetlen vagy közvetett.

Azt a személyt, aki elmulasztott nyilatkozatot tenni arról, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el, illetve aki azt állítja, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el anélkül, hogy erre felhatalmazással rendelkezne, úgy kell tekinteni, mint aki saját nevében és saját érdekében jár el.

(2) Azt a személyt, aki elmulasztott nyilatkozatot tenni arról, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el, illetve aki azt állítja, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el anélkül, hogy erre felhatalmazással rendelkezne, úgy kell tekinteni, mint aki saját nevében és saját érdekében jár el.

A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően elfogadhat olyan intézkedéseket, amelyek meghatározzák az e bekezdés első albekezdésében említett személyek kategóriáit.

13. cikk

Vámjogi képviselet és engedélyezett gazdasági szereplői státusz

(1) Amikor egy személy rendszeresen és üzleti alapon jár el vámjogi képviselőként, megkaphatja az "engedélyezett gazdálkodó" státuszát, a 14. cikkel összhangban.

(2) A vámjogi képviselő eljárhat adóügyi képviselőként, a hozzáadottérték-adó – a továbbiakban: HÉA – és a jövedéki adó hatályban lévő előírásainak megfelelően.

3. szakasz

Engedélyezett gazdálkodó

14. cikk

Kérelmezés és engedélyezés

(1) Az a személy, aki a Közösség vámterületén letelepedett, és aki megfelel a 15. és a 16. cikkben felsorolt feltételeknek, kérheti az engedélyezett gazdálkodó státuszának megállapítását.

A vámhatóságoknak – szükség esetén más illetékes hatóságokkal folytatott egyeztetést követően – meg kell adniuk ezt a státuszt, amelyet időszakonként felül kell vizsgálni.

(2) Engedélyezett gazdasági szereplői státusz kétfajta engedélyt jelenthet: egyrészt "vámügyi egyszerűsítés" címén engedélyezett gazdasági szereplőt, másrészt "biztonság és üzembiztonság" címén engedélyezett gazdasági szereplőt.

Az első típusú engedély birtokosa e Kódexnek vagy végrehajtási előírásainak megfelelően biztosított egyszerűsítésekben részesülhet. A második típusú engedély birtokosa a biztonsággal és üzembiztonsággal kapcsolatos vámellenőrzéseknél könnyítésekben részesülhet.

A két engedély halmozható.

(3) Az engedélyezett gazdasági szereplő státuszát, a 15. és a 16. cikkekre is figyelemmel, a vámhatóságoknak minden tagállamban el kell ismerniük, a vámellenőrzések sérelme nélkül.

(4) A vámhatóságoknak – az engedélyezett gazdálkodó státuszának elismerése alapján és feltéve, hogy a Közösség vámjogszabályaiban az egyszerűsítés egy konkrét típusára vonatkozó követelmények teljesülnek – engedélyezniük kell a gazdasági szereplő számára, hogy ebben az egyszerűsítésben részesülhessen.

(5) Az engedélyezett gazdálkodó státusza a 16. cikk h) pontjában megállapított feltételekkel összhangban felfüggeszthető, vagy visszavonható.

(6) Az engedélyezett gazdálkodó értesíti a vámhatóságot minden, a státusz megadása után felmerülő olyan tényezőről, amely hatással lehet annak fenntartására vagy tartalmára.

15. cikk

A státusz megadása

Az engedélyezett gazdasági szereplő státuszának megadására vonatkozó kritériumok legalább a következők:

a) a vámjogi és adóügyi követelmények betartásának megfelelő nyilvántartása;

b) a kereskedelmi és adott esetben szállítási nyilvántartások vezetésének kielégítő rendszere, amely lehetővé teszi a megfelelő vámellenőrzést;

c) adott esetben: a fizetőképesség igazolása;

d) ha az engedélyezett gazdasági szereplő e Kódex, vagy a Kódex végrehajtási intézkedései által biztosított egyszerűsítésekben kíván részesülni, a 14. cikk (2) bekezdése alapján a végzett tevékenységhez közvetlenül kapcsolódó szakértelemre vagy szakmai végzettségre vonatkozó gyakorlati normák megléte;

e) a 14. cikk (2) bekezdése alapján, ha az engedélyezett gazdasági szereplő a biztonsággal és üzembiztonsággal kapcsolatos vámellenőrzések terén kíván könnyítésekben részesülni,adott esetben a megfelelő biztonsági és üzembiztonsági normák megléte.

16. cikk

Végrehajtási intézkedések

A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el a következő ügyekre irányítására vonatkozóan:

a) az engedélyezett gazdálkodó státuszának megadása;

b) a felülvizsgálat gyakorisága az engedélyezett gazdálkodó státuszát illetően;

c) az egyszerűsítések használatára szóló engedélyek megadása;

d) az ilyen státusz és engedélyek megadásában illetékes vámhatóság megjelölése;

e) a biztonsággal és üzembiztonsággal kapcsolatos vámellenőrzések tekintetében megadható egyszerűsítések típusa és mértéke;

f) egyeztetés más vámhatóságokkal és tájékoztatás megadása a számukra;

g) azok a feltételek, amelyek szerint a kérelmező által az engedély iránt beadott kérelem egy vagy több tagállamra korlátozható;

h) azok a feltételek, amelyek szerint egy engedélyezett gazdálkodó státusza felfüggeszthető, vagy visszavonható;

i) azok a feltételek, amelyek szerint mentesség adható a Közösségben való letelepedés követelménye alól, az engedélyezett gazdálkodók különleges kategóriáinál, figyelembe véve különösen a nemzetközi egyezményeket.

4. szakasz

A vámjogszabályok alkalmazásával kapcsolatos határozatok

17. cikk

Általános rendelkezések

(1) Ha valamely személy kérelmezi, hogy a vámhatóság hozzon meg egy határozatot, e személynek minden, a vámhatóságok által kért információt rendelkezésükre kell bocsátania, hogy a határozatot meg tudják hozni.

A határozat meghozatalát kérheti több személy is, és az vonatkozhat több személyre is.

(2) Az (1) bekezdésben említett határozatot legkésőbb két hónapon belül kell meghozni, és arról a kérelmezőt értesíteni, attól a naptól számítva, amelyen a kérelem a vámhatósághoz beérkezett, kivéve, amikor a vámjogszabályok mást írnak elő.

Amikor azonban a vámhatóságok ezeket a határidőket nem tudják betartani, a fenti határidő lejárta előtt erről értesítik a kérelmezőt, megjelölve azokat az okokat, amelyek a határidő túllépését indokolták és feltüntetve azt a további időtartamot, amelyet a kérelemre vonatkozó határozat meghozatalához szükségesnek tartanak.

(3) Hacsak a határozatban vagy a vámjogszabályokban más nem szerepel, a határozat attól a naptól hatályos, amelyen a kérelmező a határozatot megkapta, vagy úgy tekintendő, hogy megkapta. A 25. cikk (2) bekezdésében megállapított esetek kivételével az elfogadott határozatok a vámhatóságok által attól a naptól végrehajthatók.

(4) Egy olyan határozat meghozatala előtt, amely hátrányosan érintené azt a személyt vagy személyeket, amelyek a címzettjei, a vámhatóságoknak közölniük kell a velük kapcsolatos kifogásaikat, kimutatva azokat az okokat, amelyekre ezeket a kifogásokat alapozzák. Az érintett személynek lehetősége lesz véleményét kifejteni, egy időszakon belül, amely azon a napon kezdődik, amikor a kifogásokat megküldték.

A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el, amelyben megmeghatározza az e bekezdés első albekezdésében említett időszakot.

Ennek az időszaknak az elteltével az érintett személyt megfelelő formában értesíteni kell a határozatról, amelynek meg kell neveznie az okokat, amelyen alapul.

A kifogások közlésének követelménye olyan határozat meghozatala előtt, amely hátrányosan érintené azt a személyt vagy személyeket, amelyek a címzettjei, vonatkozik azokra a határozatokra is, amelyeket a vámhatóságok az érintett személy előzetes kérése nélkül hoztak, és különösen vonatkozik a vámtartozásról szóló, a 72. cikk (3) bekezdésében foglalt értesítésre.

A határozatban utalni kell a 24. cikkben meghatározott jogorvoslati jogra.

(5) A más területeken a határozatok érvénytelenségéről vagy semmisségéről megállapított rendelkezések sérelme nélkül, a határozatot kiadó vámhatóságok érvényteleníthetik, módosíthatják vagy visszavonhatják azt, amikor az nem felel meg a vámjogszabályoknak, vagy az értelmezésükhöz kapcsolódó iránymutatásoknak vagy magyarázó megjegyzéseknek.

18. cikk

A határozatok egész Közösségre szóló érvényessége

Amennyiben nem kérték vagy rendelték másképpen, a vámhatóságok határozatai a Közösség vámterületén mindenütt érvényesek.

19. cikk

A kedvező határozatok megsemmisítése

(1) A vámhatóságoknak meg kell semmisíteniük az annak a személynek kedvező határozatot, aki a címzettje, ha az összes alábbi feltétel teljesül:

a) a határozatot helytelen vagy hiányos információ alapján hozták meg;

b) a kérelmező tudta, vagy valószínűleg tudnia kellett volna, hogy az információ helytelen vagy hiányos, és

c) ha az információ helyes és teljeskörű lett volna, a határozat más lett volna.

(2) A személyt, aki a határozat címzettje volt, értesíteni kell annak megsemmisítéséről.

(3) A megsemmisítés attól a naptól kezdve hatályos, amelyen az eredeti határozatot meghozták, kivéve, ha másképpen rendelkeznek erről.

(4) A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el e cikk (1), (2) és (3) bekezdésének végrehajtására vonatkozóan, különösen a több személynek címzett határozatok vonatkozásában.

20. cikk

A kedvező határozatok visszavonása és módosítása

(1) A 19. cikkben említettektől eltérő esetekben, az érintett személyre nézve kedvező határozatot vissza kell vonni vagy módosítani kell, ha a határozat kiadásához szükséges feltételek közül egy vagy több nem teljesült, vagy már nem teljesül.

(2) Amennyiben a vámjogszabályok másként nem rendelkeznek, a több személynek címzett kedvező határozat csak annak a személynek a tekintetében vonható vissza, aki vagy amely a határozatban foglalt kötelezettséget nem teljesíti.

(3) A személyt, aki a határozat címzettje volt, értesíteni kell annak visszavonásáról vagy módosításáról.

(4) A határozat visszavonása vagy módosítása attól a naptól hatályos, amelyen az a személy, aki a határozat címzettje volt, a visszavonásról vagy módosításról szóló értesítést megkapta, vagy úgy tekintendő, hogy megkapta.

Kivételes esetekben azonban, ha a határozat címzettjének jogos érdekei úgy kívánják, a vámhatóság a visszavonás vagy módosítás hatálybalépésének napját későbbi időpontra is meghatározhatja.

(5) A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el e cikk (1)–(4) bekezdésének végrehajtására vonatkozóan, különösen a több személynek címzett határozatok vonatkozásában.

21. cikk

Különleges határozatok

(1) A vámhatóságoknak kérésre ki kell adniuk a kötelező érvényű tarifális felvilágosítást adó határozatokat – a továbbiakban: KTF-határozatok – vagy a kötelező érvényű származási felvilágosítást adó határozatokat – a továbbiakban: KSZF-határozatok.

Az ilyen kérés visszautasítható, ha az nem egy ténylegesen tervezett vámeljárásra vonatkozik.

(2) A KTF- vagy a KSZF-határozatok a vámhatóságokat a felvilágosítás jogosultjával szemben csak az áruk tarifális besorolása vagy származásának megállapítása tekintetében kötelező érvényűek.

A vámhatóságokat azzal a személlyel szemben, aki a határozat címzettje volt, csak az olyan áruk tekintetében köti, amelyekre nézve a vámalakiságokat a határozat dátumát követően végezték el.

A címzett személyt a vámhatóságokkal szemben az ilyen határozat csak attól a naptól köti, amelyen a határozatról az értesítést megkapta, vagy úgy tekintendő, hogy megkapta.

(3) A kötelező érvényű tarifális vagy származási felvilágosítások három évig érvényesek a határozatban megnevezett időponttól számítva.

(4) A KTF- vagy a KSZF-határozatoknak egy bizonyos vámeljárás keretében való alkalmazásához annak a személynek, aki a határozat címzettje, be kell tudnia bizonyítani, hogy:

a) a KTF-határozat esetében a vámáru-nyilatkozatban szereplő áruk minden tekintetben megfelelnek azoknak, amelyeket a határozat ír le;

b) a KSZF-határozat esetében a kérdéses áruk és a származás elnyerését meghatározó körülmények minden tekintetben megfelelnek a határozatban leírt áruknak és körülményeknek.

(5) A 17. cikk (5) bekezdésétől és a 19. cikktől eltérve, a KTF- és a KSZF-határozatokat érvényteleníteni kell, ha azok a kérelmezőktől kapott pontatlan vagy hiányos tájékoztatáson alapulnak.

(6) A KTF- és a KSZF-határozatokat a 17. cikk (5) bekezdésének és 20. cikkének megfelelően vissza kell vonni.

E határozatok nem módosíthatóak.

(7) A 20. cikk ellenére, A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el a következők megállapítására:

a) azok a feltételek, amelyek között és az az időpont, amikor egy KTF- vagy KSZF-határozat érvényét veszti;

b) azok a feltételek, amelyek szerint és az az időszak, amelynek során az a) pontban említett határozat mégis felhasználható a határozaton alapuló, és annak érvényességének lejárta előtt kötött, kötelező érvényű szerződések tekintetében.

(8) A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően elfogadhat olyan intézkedéseket, amelyek megállapítják a feltételeket, amelyek szerint más különleges határozatokat kell kiadni.

5. szakasz

Vámszankciók

22. cikk

Vámszankciók

(1) A tagállamok rendelkeznek a közösségi vámjogszabályok megszegése eseténalkalmazandó szankciókról.E szankcióknak hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük.

(2) Az igazgatási szankciók a következők közül az egyik, vagy mindkét formát ölthetik:

a) pénzbírság, amelyet a vámhatóságok szabnak ki, ideértve a büntetőjogi szankció helyett és annak kiváltására alkalmazott rendezést;

b) az érintett személy által birtokolt valamely engedély visszavonása, felfüggesztése vagy módosítása.

Amikor az igazgatási szankciókat büntetőjogi szankciókkal kombinálják, ugyanazoknak a tényeknek az alapján, az ilyen szankciók összevonásának arányosnak kell lennie.

6. szakasz

Fellebbezések

23. cikk

Igazságügyi hatóság által hozott határozatok

A 24., 25. és 26. cikk nem alkalmazható azokra a fellebbezésekre, amelyeket az igazságügyi hatóság által hozott határozat érvénytelenítése vagy módosítása céljából nyújtanak be.

24. cikk

Fellebbezési jog

(1) Bármely személynek joga van fellebbezést benyújtani a vámhatóságok bármely határozata ellen, amely őt közvetlenül és személyesen érinti.

Bármely személy, aki vagy amely a vámhatóságtól egy határozat meghozatalát kérte, és kérésére a határozatot nem kapta meg a 17. cikk (2) bekezdésében említett határidőn belül, szintén jogosult a fellebbezési jog gyakorlására.

(2) A fellebbezési jog legalább két lépésben gyakorolható:

a) első fokon a tagállamok által erre a célra kijelölt vámhatóság vagy más szerv előtt, amely lehet igazságügyi hatóság vagy azzal egyenértékű, arra a célra a tagállamok által kijelölt, szakosodott testület;

b) ezt követően valamely olyan független testület előtt, amely lehet igazságügyi hatóság vagy ezzel egyenértékű szakosodott testület, a tagállamokban hatályban lévő rendelkezéseknek megfelelően.

(3) A fellebbezést elektronikus vagy írásos formában abban a tagállamban kell benyújtani, ahol a határozatot hozták vagy annak meghozatalát kérték.

25. cikk

A végrehajtás felfüggesztése

(1) A fellebbezés benyújtása nem jár a vitatott határozat végrehajtásának felfüggesztésével.

(2) Az (1) bekezdéstől eltérve, amikor a fellebbezést benyújtó félnek helyrehozhatatlan kára keletkezhet, a vámhatóságoknak a vitatott határozat végrehajtását teljes egészében vagy részben fel kell függeszteniük.

A vámhatóság teljes egészében vagy részben felfüggeszti a vitatott határozat végrehajtását, ha alapos okkal feltételezheti, hogy az nem áll összhangban a vámjogszabályokkal.

(3) Ha a vitatott határozat hatására behozatali vagy kiviteli vámot számítanak fel, a határozat végrehajtásának felfüggesztése biztosíték megadásához köthető, kivéve, ha az ilyen biztosíték az adósnak valószínűleg súlyos gazdasági vagy szociális nehézségeket okozna.

A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el, amelyek kivételeket állapítanak meg e bekezdés első albekezdése alól.

26. cikk

A fellebbezés elbírálása

A 17. cikk vonatkozik a fellebbezések vámhatóságok általi elbírálására.

A tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy a fellebbezési eljárás lehetővé tegye a vámhatóságok által hozott határozatok gyors korrigálását.

7. szakasz

Az áruk ellenőrzése

27. cikk

Vámellenőrzések

(1) A vámhatóságok minden olyan ellenőrzést elvégezhetnek, amelyet szükségesnek tartanak ahhoz, hogy a Közösség vámterülete és más területek között az áruk belépésével, kilépésével, továbbításával, átadásával és végső felhasználásával és a közösségi helyzettel nem rendelkező áruk jelenlétével összefüggésben a vámjogszabályok és más jogszabályok helyes alkalmazásáról gondoskodjanak.

Ezek az ellenőrzések – a továbbiakban: vámellenőrzések – magukban foglalhatják az áru megvizsgálását, az elektronikus vagy írásos dokumentumok meglétének és hitelességének ellenőrzését, vállalkozások számviteli és egyéb nyilvántartásainak megvizsgálását, közlekedési eszközök átvizsgálását, poggyász vagy egyéb, személy által szállított áru átvizsgálását.

A vámellenőrzések – amikor ezt nemzetközi egyezmény előírja – a Közösség vámterületén kívül is lefolytathatóak.

(2) A vámellenőrzéseknek – ideértve a szúrópróbaszerű ellenőrzéseket is – elektronikus adatfeldolgozási technikákat felhasználó kockázatelemzésen kell alapulniuk, a kockázatok beazonosítása és értékelése, illetve a kockázat kezeléséhez szükséges intézkedések kialakítása céljából, a nemzeti, közösségi és adott esetben nemzetközi szinten kialakított kritériumok alapján.

A tagállamoknak, a Bizottsággal együttműködve, a kockázatkezelés megvalósításához egy elektronikus rendszert kell kifejleszteniük, fenntartaniuk és alkalmazniuk, legkésőbb 2009. június 30-ig.

(3) A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el a következőkre vonatkozóan:

a) a közös kockázatkezelési keretrendszer szabályai;

b) a közös kritériumok és az elsődleges ellenőrzési területek megállapításának szabályai;

c) a kockázattal kapcsolatos információk vámigazgatások közötti kicserélésének és elemzésének szabályai.

28. cikk

A hatóságok együttműködése

(1) Amikor ugyanazoknak az áruknak a tekintetében a vámellenőrzéstől különböző vizsgálatokat is végeznek a vámhatóságoktól különböző illetékes hatóságok, az ilyen ellenőrzéseket a vámhatóságokkal szoros együttműködésben kell elvégezni, amikor csak lehetséges, ugyanabban az időpontban és ugyanazon a helyen (egymegállós ügyintézési rendszer).

(2) Az ebben a szakaszban említett ellenőrzések keretében a vámhatóságok és más illetékes hatóságok, amikor az a kockázat minimalizálásához szükséges, a Közösség vámterülete és más területek között az áruk belépésével, kilépésével, továbbításával, átadásával és végső felhasználásával és a közösségi helyzettel nem rendelkező áruk jelenlétével összefüggésben kapott adatokat egymás között, más tagállamok vámhatóságaival és a Bizottsággal kicserélhetik.

29. cikk

Utólagos ellenőrzés

A vámhatóság az áru kiadása után, és azért, hogy meggyőződjön a gyűjtő vámáru-nyilatkozatban vagy vámáru-nyilatkozatban szereplő adatok pontosságáról, megvizsgálhatja az érintett áruval kapcsolatos import- vagy exportműveletekre, vagy az ezt követő, ezen árukat érintő kereskedelmi ügyletekre vonatkozó kereskedelmi okmányokat és adatokat.

Az ilyen vizsgálat a nyilatkozattevő vagy képviselője, az említett műveletekben üzlettársi minőségben közvetlenül vagy közvetve részt vevő valamilyen más személy, vagy az említett okmányt és adatokat üzleti célból birtokában tartó valamilyen más személy telephelyén végezhető el. A vámhatóság, amennyiben még van lehetőség annak bemutatására, meg is vizsgálhatja az árut.

30. cikk

Kivételek

(1) Nem végzendők el vámellenőrzések vagy alakiságok az alábbi esetekben:

a) a Közösségen belüli légijáraton utazó személyek kézi és feladott poggyászára;

b) a Közösségen belüli tengeri utazáson részt vevő személyek poggyászára.

(2) Az (1) bekezdés nem érinti az alábbiak alkalmazását:

a) a tagállamok hatóságai, a kikötői vagy repülőtéri hatóságok vagy fuvarozók által a poggyászokon elvégzett biztonsági ellenőrzések;

b) a tagállamok által megállapított tiltásokkal vagy korlátozásokkal kapcsolatos ellenőrzések, feltéve, hogy ezek a tiltások vagy korlátozások a Szerződéssel összeegyeztethetőek.

8. szakasz

A dokumentumok és más információk megőrzése; díjak és költségek

31. cikk

A dokumentumok és más információk megőrzése

(1) Az érintett személy a 9. cikk (1) bekezdésében említett iratokat a hatályos rendelkezésekben megállapított időtartamig, de legalább három naptári évig köteles megőrizni a vámhatóság által történő ellenőrzés céljából, tekintet nélkül a felhasznált adathordozóra.

A harmadik albekezdésben említettektől eltérő körülmények között szabad forgalomba bocsátott áru vagy kivitelre bejelentett áru esetében ez az időszak annak az évnek a végétől kezdődik, amikor a szabad forgalomba bocsátásra vagy a kivitelre vonatkozó nyilatkozat elfogadták.

A végső felhasználásukra való tekintettel vámmentesen vagy csökkentett behozatali vámtétel mellett szabad forgalomba bocsátott áruk esetében ez az időszak annak az évnek a végétől kezdődik, amelyben a vámfelügyeletük megszűnik.

A más vámeljárás alá vont áru esetében ez az időszak annak az évnek a végétől kezdődik, amelyben az adott vámeljárást befejezték.

(2) A 73. cikk (4) bekezdésének sérelme nélkül, ha valamely vámtartozással kapcsolatban a vámhatóság által végrehajtott ellenőrzés azt mutatja, hogy a vonatkozó tételt javítani kell a könyvelésben és az érintett személyt erről értesítették, az iratokat az (1) bekezdésben megállapított határidőn túl további három évig meg kell őrizni.

Fellebbezés benyújtása esetén az iratokat mindaddig meg kell őrizni, amíg az eljárás be nem fejeződött.

32. cikk

Díjak és költségek

(1) A vámhatóságok a vámellenőrzés elvégzéséért nem számítanak feldíjat.

A vámhatóságok azonban díjat számíthatnak fel vagy megtéríttethetik a költségeket különös szolgáltatások nyújtása, illetve a vámjogszabályok alkalmazása érdekében tett bármely egyéb cselekmény esetében.

(2) A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el e cikk (1) bekezdése második albekezdésének végrehajtására, és különösen a következőkre:

a) vámtisztviselők jelenléte, kérésre a vámhivatali helyiségektől eltérő helyen;

b) elemzések vagy szakértői jelentések az árukról és a postaköltség az árunak a kérelmezőhöz történő visszaküldésére, különösen a 21. cikk alapján hozott határozatok vagy a 8. cikk (1) bekezdésnek megfelelő információszolgáltatás tekintetében;

c) az áruk megvizsgálása vagy mintavételezése ellenőrzési célokra, vagy az áruk megsemmisítése, amikor a vámügyi személyzeten kívüli költségek is felmerülnek;

d) kivételes ellenőrzési intézkedések, amikor ezek az áru jellege vagy a potenciális kockázat miatt szükségesek.

3. FEJEZET

DEVIZAÁTSZÁMÍTÁS, HATÁRIDŐK ÉS EGYSZERŰSÍTÉS

33. cikk

Devizaátszámítás

(1) Amikor a deviza átszámítása szükséges, az alábbi okok közül egy vagy több miatt, az alkalmazandó átváltási árfolyamot az illetékes hatóságoknak nyilvánosságra kell hozniuk vagy az interneten hozzáférhetővé kell tenniük.

a) mivel az áru vámértékének meghatározásához használt tényezők annak a tagállamnak a pénznemétől eltérő pénznemben vannak kifejezve, mint ahol a vámérték megállapítása történik;

b) mivel szükség van az euró értékére nemzeti pénznemekben kifejezve az áruk tarifális besorolása, valamint az értékbeli küszöbök és a behozatali vagy kiviteli vámok meghatározásához.

Az átváltási árfolyamnak, amennyire csak lehetséges, tükröznie kell az átváltott pénznem mindenkori értékét a tagállam pénznemében kifejezve.

(2) Ha az (1) bekezdésben említettektől eltérő okokból szükséges a devizaátváltás, a vámjogszabályok keretén belül történő alkalmazásra az eurónak a nemzeti pénznemekben kifejezett értékét évente egyszer kell rögzíteni.

(3) A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el e cikk (1) és a (2) bekezdésének végrehajtására.

34. cikk

Határidők

(1) Amikor a vámjogszabályok egy időszakot, időpontot vagy határidőt állapítanak meg, az ilyen időszak nem hosszabbítható meg, illetve az ilyen időpont vagy határidő lejárta nem halasztható el, kivéve, ha erről az érintett jogszabályokban külön rendelkezés történt.

(2) Az időszakokra, időpontokra és határidőkre vonatkozóan az időtartamokra, időpontokra és határidőkre vonatkozó szabályok meghatározásáról szóló, 1971. június 3-i 1182/71/EGK, Euratom tanácsi rendeletben [14] megállapított szabályokat kell alkalmazni a vámjogszabályokban megadott határidőkre, kivéve, amikor más, külön rendelkezések alkalmazandóak.

35. cikk

Egyszerűsítés

(1) A Bizottság a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően elfogadhat olyan intézkedéseket, amelyek meghatározzák, hogy mely esetekben és milyen feltételek között egyszerűsíthető e Kódex alkalmazása.

(2) A 194. cikk (3) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően meghatározandó egyszerűsített eljárásokat azokra a közösségi árukra kell alkalmazni, amelyek a Közösséghez tartozó, a 77/388/EGK irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében hivatkozott nemzeti területek, és a Közösség vámterületének más részei között közlekednek.

(3) A 194. cikk (3) bekezdésében előírt eljárásnak megfelelően eljáró Bizottság jóváhagyásának fenntartásával, valamely tagállam a (2) bekezdésben említett, kizárólag a saját területén szállított közösségi árukra egyszerűsített eljárásokat alkalmazhat, és ugyanígy, két vagy több tagállam megállapodhat ilyen áruk egymás területe közötti szállítása esetén alkalmazandó egyszerűsített eljárásokról.

II. CÍM

AZOK A TÉNYEZŐK, AMELYEK ALAPJÁN A BEHOZATALI ÉS KIVITELI VÁMOKAT ÉS MÁS INTÉZKEDÉSEKET ALKALMAZZÁK AZ ÁRUK KERESKEDELMÉRE

1. FEJEZET

KÖZÖS VÁMTARIFA ÉS AZ ÁRUK TARIFÁLIS BESOROLÁSA

36. cikk

Közös Vámtarifa

(1) A behozatali és kiviteli vámok a Közös Vámtarifán alapulnak.

Az áruforgalommal kapcsolatos konkrét tárgykörökre vonatkozó közösségi rendelkezések által előírt egyéb intézkedéseket, adott esetben, ezen áruk vámtarifa-besorolásának megfelelően kell alkalmazni.

(2) A Közös Vámtarifa magában foglalja:

a) a vám- és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23-i 2658/87/EGK tanácsi rendelet [15] által megállapított Kombinált Nómenklatúrát;

b) minden más nómenklatúrát, amely teljes egészében vagy részben a Kombinált Nómenklatúrán alapul, vagy amely azt valamilyen albontással egészíti ki, és amelyet a különleges tárgykörökre vonatkozó közösségi rendelkezések állapítanak meg az áruforgalommal kapcsolatos tarifális intézkedések alkalmazására tekintettel;

c) a Kombinált Nómenklatúra hatálya alá tartozó árukra vonatkozó szokásjogi vagy szokásos, autonóm behozatali vámokat;

d) az azokban a megállapodásokban szereplő kedvezményes tarifális intézkedéseket, amelyeket a Közösség kötött bizonyos, a Közösség vámterületén kívüli országokkal vagy területekkel, vagy ilyen országok vagy területek csoportjaival;

e) azokat a kedvezményes tarifális intézkedéseket, amelyeket a Közösség egyoldalúan alkalmaz bizonyos, a Közösség vámterületén kívüli országokkal vagy területekkel, vagy ilyen országok vagy területek csoportjaival;

f) azokat az autonóm intézkedéseket, amelyek bizonyos árukra vonatkozó behozatali vámok csökkentését vagy mentesítését biztosítják;

g) a bizonyos árukra – jellegük vagy végső felhasználásuk folytán – megadott tarifális vámkedvezményt, a c)–f) vagy h) pontokban említett intézkedések keretén belül;

h) a mezőgazdasági, kereskedelmi vagy más közösségi jogszabályok által megállapított egyéb tarifális intézkedéseket.

(3) Amikor az érintett áru kielégíti a (2) bekezdés d)–g) pontjaiban említett feltételeket, az azokban a rendelkezésekben említett intézkedéseket kell alkalmazni a nyilatkozattevő kérelmére, az annak a bekezdésnek a c) pontjában megállapítottak helyett. Az ilyen kérelmet be lehet nyújtani utólag, feltéve, hogy a vonatkozó intézkedésben vagy a Kódexben megállapított határidőket és feltételeket betartják.

(4) Amikor a (2) bekezdés d)–g) pontjaiban említett intézkedések alkalmazása, vagy ugyanannak a h) pontjában említett mentesítés a behozatal vagy a kivitel egy bizonyos volumenére korlátozódik, az ilyen alkalmazás vagy mentesítés a vámkontingensek esetében megszűnik, amint a megadott behozatali vagy kiviteli volument elérték.

A vámplafonok esetében az ilyen alkalmazás a Közösség egy jogi aktusával szűnik meg.

37. cikk

Az áruk tarifális besorolása

A Közös Vámtarifa alkalmazásához az áru "tarifális besorolása" abból áll, hogy meghatározzák a Kombinált Nómenklatúra alszámainak vagy további albontásainak egyikét, amely alá azt az árut be kell sorolni.

A nem tarifális intézkedések alkalmazásához az áru "tarifális besorolása" abból áll, hogy meghatározzák a Kombinált Nómenklatúra alszámainak vagy további albontásainak egyikét, vagy bármely más, a közösségi rendelkezések által megállapított, teljes egészében vagy részben a Közös Nómenklatúrán alapuló, vagy ahhoz további albontásokat megadó nómenklatúráét, amely alá azt az árut be kell sorolni.

Az első és a második bekezdésnek megfelelően meghatározott alszámot vagy további albontást kell alkalmazni az ahhoz az alszámhoz tartozó intézkedések alkalmazásának céljára.

2. FEJEZET

AZ ÁRUK SZÁRMAZÁSA

1. szakasz

Nem preferenciális származás

38. cikk

Alkalmazási kör

A 39., 40. és 41. cikkek állapítják meg a szabályokat az áruk nem preferenciális származásának meghatározásához, a következők alkalmazásában:

a) a Közös Vámtarifa, a 36. cikk (2) bekezdésének d) és e) pontjában említett intézkedések kivételével;

b) az áruforgalommal kapcsolatos konkrét tárgykörökre vonatkozó közösségi rendelkezések által megállapított tarifális intézkedésektől eltérő intézkedések;

c) egyéb, az áruk származásával kapcsolatos közösségi intézkedések.

39. cikk

A származás elnyerése

(1) A teljes egészében egyetlen országban vagy területen létrejött áru úgy tekintendő, hogy abból az országból vagy területről származik.

(2) Az olyan áru, amelynek előállítása egynél több országot vagy területet érintett, abból az országból vagy területről származónak tekintendő, ahol legutolsó jelentős átalakítása történt.

40. cikk

A származás igazolása

(1) Amikor a vámjogszabályok alapján a vámáru-nyilatkozatban a származást megjelölik, a vámhatóság előírhatja, hogy a nyilatkozattevő igazolja az áru származását.

(2) Amikor az áru származásának igazolását a vámjogszabályok vagy más, konkrét területeket szabályozó közösségi jogszabályok alapján megadták, a vámhatóságok, indokolt kétség esetén, további igazolást kérhetnek annak biztosítására, hogy a jelzett származás összhangban van a vonatkozó közösségi jogszabályok által megállapított szabályokkal.

(3) A származást igazoló dokumentum a Közösségben akkor adható ki, amikor a kereskedelem szükségletei azt megkövetelik.

41. cikk

Végrehajtási intézkedések

A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el az (39) és a (40) bekezdés végrehajtására.

2. szakasz

Preferenciális származás

42. cikk

Az áruk preferenciális származása

(1) Ahhoz, hogy a 36. cikk (2) bekezdésének d) vagy e) pontjaiban említett intézkedésekből vagy nem tarifális preferenciális intézkedésekből részesülhessen, az árunak meg kell felelnie a preferenciális származás szabályainak, amelyeket ennek a cikknek a (2), (3) és (4) bekezdése említ.

(2) Azoknak az áruknak az esetében, amelyek olyan megállapodásokban szereplő kedvezményes intézkedésekből részesülnek, amelyeket a Közösség kötött bizonyos, a Közösség vámterületén kívüli országokkal vagy területekkel, vagy ilyen országok vagy területek csoportjaival, a preferenciális származás szabályait azok a megállapodások határozzák meg.

(3) Azoknak az áruknak az esetében, amelyek bizonyos, a Közösség vámterületén kívüli országokkal vagy területekkel, vagy ilyen országok vagy területek csoportjaival szemben – az (5) bekezdésben említettek kivételével – a Közösség által egyoldalúan alkalmazott kedvezményes intézkedésekből részesülnek, a Bizottság intézkedéseket fogadhat el a preferenciális származás szabályait illetően, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően.

(4) Azon áruk esetében, amelyek a Közösség vámterülete, illetve Ceuta és Melilla közötti kereskedelemre alkalmazandó, Spanyolország és Portugália csatlakozási okmányának 2. jegyzőkönyvében szereplő, kedvezményes intézkedésekből részesülnek, a Bizottság intézkedéseket fogadhat el a preferenciális származás szabályait illetően, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően.

(5) Azoknak az áruknak az esetében, amelyek a Közösséggel társult tengerentúli országok és területek javára szóló kedvezményes rendszerekben szereplő kedvezményes intézkedésekből részesülnek, a preferenciális származás szabályait a Szerződés 187. cikkének megfelelően kell meghatározni.

(6) Amikor a Bizottság a Közösség nevében tárgyal az e cikk (2) bekezdésében említett megállapodásokról, vagy javaslatot terjeszt elő, amelyben a Szerződés 251. vagy 187. cikkének megfelelően elfogadott rendelet révén kívánja megállapítani (3), (4) és (5) bekezdésben említett szabályokat, a Bizottságnak az alábbiakat kell figyelembe vennie:

a) a nemzetközi megállapodások keretében vállalt kötelezettségek és kötelmek,

b) kritériumokat kell meghatározni az egyes termékek jellemzőihez igazítva a termék származásával kapcsolatban, és biztosítva, hogy a preferenciális intézkedések gazdasági haszna valóban azon országokban, területeken vagy országcsoportokban jelentkezzen, amelyek érdekében ezekben megállapodtak, és amelyek számára ezeket az intézkedéseket meghozták,

c) azon országok, területek vagy országcsoportok fejlettségi szintje és iparosodásának mértéke, amelyek érdekében a preferenciális intézkedésekről megállapodtak, vagy amelyek érdekében azokat meghozták,

d) a kérdéses preferenciális intézkedések hátterében fellelhető regionális integrációs célkitűzések megfelelő kumulációs szabályok meghatározása révén,

e) könnyen érthető, egyszerűen alkalmazható és a kereskedelem megkönnyítésének célkitűzésével összeegyeztethető szabályokat kell meghatározni, amelyek lehetővé teszik, hogy azon országok, területek vagy országcsoportok gazdasági szereplői, amelyek érdekében ezeket az intézkedéseket elfogadták és meghozták, hatékonyan folyamodhassanak a preferenciális intézkedésekhez.

A Bizottság megfelelő ellenőrző intézkedésekről is gondoskodik, amelyek lehetővé teszik a preferenciális intézkedésekkel való visszaélés vagy ezek elkerülése megelőzését és szankcionálását.

(7) A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően meghatározza az ennek a cikknek a (2)–(5) bekezdésében említett szabályok végrehajtására vonatkozó intézkedéseket.

3. FEJEZET

AZ ÁRUK VÁMÉRTÉKE

43. cikk

Alkalmazási kör

Az áruk vámértékét a Közös Vámtarifa, valamint az áruforgalommal kapcsolatos konkrét tárgykörökre vonatkozó közösségi rendelkezések által megállapított nem tarifális intézkedések alkalmazása céljából a 44–47. cikknek megfelelően kell meghatározni.

44. cikk

Ügyleti érték

(1) Az importált áru vámértéke az áruért a Közösség vámterületére irányuló kivitel céljából történő eladáskor ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő – szükség esetén a (4) bekezdés alapján elfogadott intézkedéseknek megfelelően kiigazított – ár, a továbbiakban: ügyleti érték.

A ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ár az importált áruért az eladónak vagy az eladó javára a vevő részéről teljesített vagy teljesítendő teljes kifizetés, és magában foglal a vevő részéről az eladónak vagy a vevő részéről valamely harmadik félnek az eladó kötelezettségének teljesítésére az importált áru eladásának feltételeként teljesített vagy teljesítendő minden kifizetést. A kifizetés nem szükségszerűen pénzátutalás formájában történik. Kifizetés hitellevéllel vagy átruházható értékpapírral, közvetve vagy közvetlenül is lehetséges.

(2) Az ügyleti érték akkor alkalmazható, ha a következő feltételek teljesülnek:

a) a vevő számára az áru feletti rendelkezésre vagy az általa történő felhasználásra vonatkozóan nincs egyéb megszorítás, mint:

i. olyan megszorítások, amelyeket a Közösség jogszabályai vagy hatóságai írnak elő vagy követelnek meg;

ii. olyan korlátozások, amelyek behatárolják azt a földrajzi területet, amelyen belül az áruk viszonteladásra kerülhetnek;

iii. olyan megszorítások, amelyek az áru értékét jelentősen nem befolyásolják;

b) az eladás vagy az ár nem függ olyan feltételektől vagy ellenszolgáltatásoktól, amelyeknek az értéke nem határozható meg az értékelendő árut illetően;

c) az áruknak a vevő általi későbbi viszonteladásából, átengedéséből, vagy használatából származó haszon – sem közvetlenül, sem közvetve – nem kerül vissza az eladóhoz, kivéve, ha a (4) bekezdéssel összhangban elfogadott intézkedésekkel a megfelelő kiigazítás elvégezhető;

d) a vevő és az eladó nincs kapcsolatban egymással, vagy – amikor a vevő és az eladó kapcsolatban áll egymással – az ügyleti érték a (3) bekezdés értelmében vámcélokra elfogadható.

(3) A (2) bekezdés d) pontjának alkalmazásában, az a tény, hogy a vevő és az eladó kapcsolatban áll egymással, önmagában nem képez elegendő alapot arra, hogy az ügyleti értéket elfogadhatatlannak tekintsék. Ha szükséges, meg kell vizsgálni az eladás körülményeit, és az ügyleti értéket el kell fogadni, ha a kapcsolat az árat nem befolyásolta.

Ha a nyilatkozattevő által vagy másként szolgáltatott információk alapján a vámhatóságoknak oka van megállapítani, hogy a kapcsolat befolyásolta az árat, közli ezeket az okokat a nyilatkozattevővel, és megfelelő válaszlehetőséget biztosít számára.

(4) A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően, olyan intézkedéseket fogadhat el, amelyek az ügyleti érték meghatározásának céljából meghatározzák a ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő árhoz hozzáadandó, vagy abból kivonható elemeket.

45. cikk

A vámértékelés másodlagos módszerei

(1) Ha a vámérték a 44. cikk alapján nem határozható meg, akkor e cikk (2) bekezdésének a)–d) pontját kell alkalmazni – ebben a sorrendben – az első olyan pontig, amely szerint a vámérték meghatározható.

A c) és a d) pontok alkalmazásának sorrendjét meg kell fordítani, ha azt a kérelmező kéri.

(2) Az (1) bekezdés értelmében a vámérték:

a) a Közösségbe irányuló exportra eladott és az áru értékelésével azonos vagy közel azonos időpontban exportált azonos áru ügyleti értéke;

b) a Közösségbe irányuló exportra eladott és az áru értékelésével azonos vagy közel azonos időpontban exportált hasonló áru ügyleti értéke;

c) azon az egységáron alapuló érték, amelyen az importált árukkal azonos vagy hasonló importált árut a legnagyobb összmennyiségben értékesítették a Közösségen belül az eladókkal kapcsolatban nem lévő személyek számára;

d) a számított érték, amely az alábbiak összegéből áll:

i. az anyagok, illetve a gyártás vagy az importált áru előállításában alkalmazott más feldolgozás költsége vagy értéke;

ii. az értékelendő áruval azonos típusú vagy fajtájú, az exportálás országában a Közösségbe irányuló exportra előállított áru gyártóinál rendszerint jelentkező nyereséggel és általános költségekkel egyenlő összeg;

iii. az importált áruk szállítási költsége vagy annak értéke a Közösség vámterületére történő beléptetés helyére való megérkezésükig, az ezzel a szállítással összefüggő rakodási és kezelési díjak és az áruk biztosítása.

(3) A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően, intézkedéseket fogadhat el, amelyek további feltételeket és szabályokat határoznak meg e cikk (2) bekezdésének alkalmazására.

46. cikk

Kisegítő módszer

Ha az importált áru vámértéke a 44. vagy 45. cikk alapján nem határozható meg, azt a Közösségben rendelkezésre álló adatok alapján, az alábbi elvekkel és általános rendelkezésekkel összhangban lévő, ésszerű eszközök felhasználásával kell meghatározni:

a) az Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény VII. cikkének végrehajtásáról szóló egyezmény;

b) az Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény VII. cikke;

c) ez a fejezet.

A következők egyike sem szolgálhat azonban az első bekezdés szerinti vámérték meghatározására:

a) a Közösség vámterületén előállított áruk eladási ára e területen;

b) olyan rendszer, amely két alternatív érték közül a magasabbat veszi a vámérték meghatározásának alapjául;

c) az áruknak az exportáló országbeli belföldi piaci ára;

d) az előállítás költsége, kivéve a 45. cikk (2) bekezdése d) pontjának megfelelően az azonos vagy hasonló árura meghatározott számított értékeket;

e) valamely, a Közösség vámterületének részét nem képező országba irányuló kiviteli ár;

f) minimális vámértékek;

g) tetszőleges vagy fiktív értékek.

47. cikk

Végrehajtási intézkedések

A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően, intézkedéseket fogadhat el a vámérték meghatározására konkrét esetekben és olyan áruk tekintetében, amelyeknél a konkrét eljárás felhasználása után vámtartozás merült fel.

III. CÍM

VÁMTARTOZÁS ÉS BIZTOSÍTÉKOK

1. FEJEZET

VÁMTARTOZÁS KELETKEZÉSE

1. szakasz

Általános rendelkezések

48. cikk

Vámtartozás

Behozatali vagy kiviteli vám a konkrét árukra a Közös Vámtarifa szerint fizetendő, és a fizetendő összeg képezi a vámtartozást.

2. szakasz

Vámtartozás a behozatalnál

49. cikk

Szabad forgalomba bocsátás, ideiglenes behozatal

(1) Vámtartozás a behozatalnál azáltal keletkezik, hogy nem közösségi árukat a következő eljárások bármelyike alá vonnak:

a) szabad forgalomba bocsátás;

b) ideiglenes behozatal, a behozatali vámok alóli részleges mentességgel.

(2) A vámtartozás a szóban forgó vámáru-nyilatkozat elfogadásának időpontjában keletkezik.

(3) A nyilatkozattevő az adós. Közvetett képviselet esetén az a személy, akinek nevében a vámáru-nyilatkozatot tették, szintén adósnak minősül.

Ha az (1) bekezdésben említett valamelyik eljárás vonatkozásában olyan információ alapján készítenek vámáru-nyilatkozatot, amely ahhoz vezet, hogy a behozatali vámok egy részét vagy teljes egészét nem szedik be, az a személy, aki a vámáru-nyilatkozat elkészítéséhez szükséges információt szolgáltatta, és tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy az információ hamis, szintén adósnak tekintendő.

50. cikk

A nem származó árukra vonatkozó különös rendelkezések

(1) Amikor a vámvisszatérítés tilalma vagy a behozatali vámok alóli mentesség vonatkozik nem származó árukra, amelyeket olyan áruk előállítása során használnak fel, amelyekre származási igazolást adnak ki vagy állítanak ki a Közösség és bizonyos, a Közösség vámterületén kívüli országokkal vagy területekkel, vagy ilyen országok vagy területek csoportjaival kötött kedvezményes megállapodás keretében, a behozatali vámtartozás ezeknek a termékeknek a tekintetében a következő módok valamelyike révén keletkezhet:

a) a kérdéses, aktív feldolgozás szerint megszerzett termékek újrakiviteli értesítésének elfogadása;

b) aktív feldolgozási eljárás alá helyezett árukra vonatkozó vámáru-nyilatkozat elfogadása a kérdéses feldolgozott termékek előzetes kivitele esetén.

(2) Amikor az (1) bekezdés a) pontja alapján keletkezik vámtartozás, a behozatali vámok összegét ugyanolyan feltételek mellett kell meghatározni, mint az aktív feldolgozási eljárás befejezése céljából a kérdéses termék előállításában felhasznált nem származó áru szabad forgalomba bocsátására vonatkozó nyilatkozat elfogadásával azonos napon keletkezett vámtartozás esetén.

(3) Ilyen esetekben a 49. cikk (2) és (3) bekezdését kell alkalmazni. A 188. cikkben említett nem közösségi áruk esetében azonban az adós az a személy, aki vagy amely az újrakiviteli értesítést benyújtja, közvetett képviselet esetén pedig az a személy, akinek vagy amelynek a nevében az értesítést benyújtották.

51. cikk

Szabályok be nem tartása miatt keletkezett vámtartozás

(1) A 49. és az 50. cikkben említettektől eltérő esetekben vámtartozás a behozatalnál azáltal keletkezik, hogy a következők valamelyikét nem tartják be:

a) az egyik olyan kötelezettség, amelyet a vámjogszabályok a nem közösségi áruknak a Közösség vámterületére való belépésével vagy az áruknak azon a területen való mozgásával, feldolgozásával, tárolásával, felhasználásával vagy elidegenítésével kapcsolatban állapítanak meg;

b) egy olyan feltétel, amely a nem közösségi áruk vámeljárás alá vonására vagy – az áruk végső felhasználásának jellegéből adódóan – vámmentesség vagy csökkentett behozatali vámtétel megadására vonatkozik.

(2) Az az időpont, amikor a vámtartozás felmerül, a következők valamelyike:

a) az az időpont, amikor annak a kötelezettségnek, amelynek a nem teljesítése vámtartozást keletkeztet, nem tettek eleget, vagy már nem tesznek eleget;

b) az az időpont, amikor az árukat vámeljárás alá vonják vagy ebből a célból bejelentik, amikor ezt követően kiderül, hogy egy olyan feltétel, amely a nem közösségi áruk ilyen eljárás alá vonására vagy – az áruk végső felhasználásának jellegéből adódóan – vámmentesség vagy csökkentett behozatali vámtétel megadására vonatkozik, valójában nem teljesült.

(3) Az (1) bekezdés a) pontjában említett esetekben az adós a következők valamelyike:

a) az a személy, akinek vagy amelynek az érintett kötelezettségeket teljesítenie kellett;

b) az a személy, akinek tudomása volt vagy tudomásának kellett lennie arról, hogy a vámjogszabályok szerinti kötelezettséget nem teljesítették, és aki annak a személynek a nevében járt el, akinek a kötelezettséget teljesítenie kellett; vagy

c) az a személy, aki a szóban forgó árut megszerezte vagy birtokában tartotta, és az áru megszerzésekor vagy átvételekor tudomása volt, vagy tudomásának kellett lennie arról, hogy egy, a vámjogszabályok szerinti kötelezettséget nem teljesítettek.

Az (1) bekezdés b) pontjában említett esetekben az adós az a személy, akinek meg kell felelnie azoknak a feltételeknek, amelyek az árunak a vámeljárás alá vonására vagy annak az eljárásnak a során az áru bejelentésére vagy az áru végső felhasználása alapján vámmentesség vagy csökkentett vámtétel megadására vonatkoznak.

Ha az (1) bekezdésben említett valamelyik eljárás vonatkozásában olyan vámáru-nyilatkozat készül, vagy olyan, a vámjogszabályok szerint megkövetelt információt adtak át a vámhatóságoknak az árunak a vámkezelési eljárás alá vonására vonatkozó feltételekkel kapcsolatban, amely ahhoz vezet, hogy a behozatali vámok egy részét vagy teljes egészét nem szedik be, az adós az a személy, aki a vámáru-nyilatkozat elkészítéséhez szükséges információt szolgáltatta, és tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy ez az információ hamis.

52. cikk

A már kifizetett vámok csökkentése

(1) Ha az 51. cikk (1) bekezdésének megfelelően vámtartozás keletkezik a végső felhasználása miatt csökkentett behozatali vámtétel mellett szabad forgalomba bocsátott áru vonatkozásában, a vámtartozás összegéből le kell vonni az áru szabad forgalomba bocsátásakor kifizetett összeget.

Az első albekezdést értelemszerűen alkalmazni kell, ha az ilyen áru megsemmisítéséből származó maradék és hulladék vonatkozásában vámtartozás keletkezik.

(2) Ha az 51. cikk (1) bekezdése alapján vámtartozás keletkezik a behozatali vámok alól részleges mentesség mellett ideiglenes behozatal alá vont áruk vonatkozásában, a vámtartozás összegéből le kell vonni a részleges mentesség szerint kifizetett összeget.

3. szakasz

Vámtartozás a kivitelnél

53. cikk

Kiviteli vámáru-nyilatkozat

(1) Vámtartozás a kivitelnél azáltal keletkezik, hogy kivitelivám-köteles árukat vonnak a kiviteli eljárás alá.

(2) A vámtartozás a vámáru-nyilatkozat elfogadásának időpontjában keletkezik.

(3) A nyilatkozattevő az adós. Közvetett képviselet esetén az a személy, akinek nevében a vámáru-nyilatkozatot tették, szintén adósnak minősül.

Ha a vámáru-nyilatkozatot olyan információ alapján készítették el, amely ahhoz vezet, hogy a kiviteli vámok egy részét vagy teljes egészét nem szedik be, az a személy, aki a vámáru-nyilatkozat elkészítéséhez szükséges információt szolgáltatta, és tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy az információ valótlan, szintén adós.

54. cikk

Szabályok be nem tartása miatt keletkezett vámtartozás

(1) Az 53. cikkben említettektől eltérő esetekben, és ha az áru kivitelivám-köteles, vámtartozás keletkezik a kivitelnél, azáltal, hogy a következők valamelyikét nem tartják be:

a) egy, az áruk kilépésével, mozgásával vagy elidegenítésével kapcsolatos, jogszabályban megállapított kötelezettség;

b) azok a feltételek, amelyek szerint az áru a Közösség vámterületét teljes vagy részleges kivitelivám-mentesség mellett hagyhatja el.

(2) Az az időpont, amikor a vámtartozás keletkezik, a következők valamelyike:

a) az az időpont, amikor az áru a Közösség vámterületét, vámáru-nyilatkozat nélkül, ténylegesen elhagyja;

b) az az időpont, amikor az áru eltérő rendeltetési helyre ér, mint az, amelyre való tekintettel a Közösség vámterületét teljes vagy részleges kivitelivám-mentesség mellett hagyhatta el;

c) amennyiben a vámhatóság nem tudja megállapítani a b) pontban említett időpontot, annak a határidőnek a lejárta, amelyet a mentességre jogosító feltételek teljesítésének igazolására állapítottak meg.

(3) Amikor a kivitelivám-köteles áru a Közösség vámterületét, vámáru-nyilatkozat nélkül, ténylegesen elhagyja, az adós a következők valamelyike:

a) az a személy, akinek az érintett kötelezettségeket teljesítenie kellett;

b) az a személy, aki részt vett abban a cselekményben, amely a kötelezettség nem teljesítéséhez vezetett, és tudott arról, vagy tudnia kellett arról, hogy vámáru-nyilatkozatot nem nyújtottak be, holott be kellett volna.

(4) Ha a vámtartozás azoknak a feltételeknek a be nem tartása miatt keletkezik, amelyek mellett engedélyezték, hogy az áru a Közösség vámterületét teljes vagy részleges kivitelivám-mentesség mellett hagyja el, az adós a következők valamelyike:

a) a nyilatkozattevő;

b) közvetett képviselet esetén az a személy, akinek nevében a vámáru-nyilatkozatot tették.

4. szakasz

A behozatallal és a kivitellel kapcsolatban keletkezett vámtartozásra egyaránt vonatkozó rendelkezések

55. cikk

Tilalmak és megszorítások

A behozatalon és a kivitelen vámtartozás keletkezik akkor is, ha az bármilyen jellegű behozatali vagy kiviteli tilalmi vagy korlátozási intézkedés alá tartozó árura vonatkozik.

Nem keletkezik azonban vámtartozás hamis pénznek vagy olyan kábítószereknek és pszichotróp anyagoknak a Közösség vámterületére történő jogellenes beléptetésekor, amelyek nem kerülnek be abba a gazdasági körbe, amelyet az arra jogosult hatóságok szigorúan felügyelnek orvosi és tudományos célra való felhasználásukra tekintettel.

A szankcióknak vámbűncselekményekre történő alkalmazásában mindenesetre úgy kell tekinteni, hogy vámtartozás keletkezett, amikor valamely tagállam jogrendje szerint a vámteher vagy a vámtartozás megléte képezi az alapját a szankciók meghatározásának.

56. cikk

Több adós

Amikor ezek közül a személyek közül egy vagy több szándékosan megsértette a vámjogszabályokat, a vámtartozás behajtása során e személyeket előre kell sorolni.

Ennek során azonban a nyilvántartásban szereplő importőrök és exportőrök vámtartozását kell elsősorban előre sorolni.

Amikor ezek közül a személyek közül egy vagy több szándékosan megsértette a vámjogszabályokat, a vámtartozás behajtása során e személyeket előre kell sorolni.

57. cikk

A vámösszeg kiszámításának általános szabályai

(1) Az árura alkalmazandó behozatali vagy kiviteli vám összegét azoknak a vámkivetési szabályoknak az alapján kell meghatározni, amelyek erre az árura a vámtartozás keletkezésének időpontjában vonatkoztak.

(2) Ha azt az időpontot, amikor a vámtartozás keletkezett nem lehet pontosan meghatározni, úgy kell tekinteni, hogy a vámtartozás abban az időpontban keletkezett, amikor a vámhatóság megállapította, hogy az áruk olyan helyzetben vannak, ami vámtartozás keletkezését eredményezi.

Amikor azonban a vámhatóság rendelkezésére álló információk lehetővé teszik számukra annak megállapítását, hogy a vámtartozás ennek a megállapításnak az időpontját megelőzően keletkezett, a vámtartozást abban a legkorábbi időpontban keletkezettnek kell tekinteni, amelyre ez a tényállás megállapítható.

(3) Amennyiben vámjogszabályok kedvezményes tarifális árukezelést, behozatali és kiviteli vámok alóli teljes vagy részleges mentességet írnak elő a 36. cikk (2) bekezdésének d)–g) pontja, 136–140. cikk, 177. cikk és 180–183. cikk értelmében, az ilyen kedvezményes tarifális kezelést kell alkalmazni azokban az esetekben, amikor vámtartozás merül fel az 51–54. cikk értelmében, azzal a feltétellel, hogy az érintett személy magatartása nem megtévesztésre irányuló.

58. cikk

A vámösszeg kiszámításának különleges szabályai

(1) Ha a tárolás és a kezelés szokásos formáinak költségei a Közösség vámterületén merültek fel a vámeljárás alá vont áru tekintetében, az ilyen költségeket vagy értéknövekedést nem veszik figyelembe a behozatali vám összegének kiszámításához, ha a nyilatkozattevő kielégítő igazolást ad ezekről a költségekről.

A műveletek során felhasznált nem közösségi áruk vámértékét, jellegét és származását azonban figyelembe kell venni a behozatali vámok összegének kiszámításához.

(2) Ha a vámeljárás alá vont tarifális besorolása a kezelés szokásos formáinak eredményeként a Közösség vámterületén belül megváltozik, vámeljárás alá vont áru eredeti tarifális besorolását kell alkalmazni, a nyilatkozattevő kérésére.

(3) Ha a vámtartozás aktív feldolgozási eljárás alá vont feldolgozott termékeknél keletkezik, az ilyen tartozás összegét – a nyilatkozattevő kérésére – az ezekre az árukra vonatkozó bejelentés elfogadásának időpontjában az aktív feldolgozási eljárás alá helyezett árura alkalmazandó tarifális besorolás, vámérték és származás alapján kell meghatározni.

59. cikk

Végrehajtási intézkedések

A Bizottság a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el a következőkre:

a) az árura vonatkozó behozatali vám vagy kiviteli vám összegének kiszámítására vonatkozó szabályok;

b) további különleges szabályok konkrét eljárásokra;

A Bizottság a 194. cikk (3) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően elfogadhat olyan intézkedéseket, amelyek e rendelet nem alapvető fontosságú elemeinek kiegészítéssel történő módosítása céljávaleltéréseket állapítanak meg az 57. és az 58. cikktől.

60. cikk

A hely, ahol a vámtartozás felmerül

(1) Vámtartozás azon a helyen keletkezik, ahol a 49. és az 53. cikkben említett vámáru-nyilatkozatot benyújtják, vagy a 128. cikk (3) bekezdése alapján benyújtottnak tekintendő.

Minden más esetben a vámtartozás keletkezésének helye az a hely, ahol az azt eredményező esemény történik.

Ha ezt a helyet nem lehet meghatározni, akkor úgy kell tekinteni, hogy a vámtartozás azon a helyen keletkezett, ahol a vámhatóság megállapította, hogy az áruk olyan helyzetben vannak, ami vámtartozás keletkezését eredményezi.

(2) Ha az árura vonatkozóan a vámeljárás még nem zárult le, és a hely nem határozható meg, akkor az (1) bekezdés második és harmadik albekezdései alapján, egy megadott időszakon belül, úgy kell tekinteni, hogy a vámtartozás vagy azon a helyen keletkezett, ahol az árut az érintett eljárás alá vonták, vagy ahol a Közösség vámterületére annak az eljárásnak az alapján beléptették.

A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el az ennek a bekezdésnek az első albekezdésében említett időszak megállapítására vonatkozóan.

(3) Ha a vámhatóságok számára a rendelkezésükre álló információk lehetővé teszik annak megállapítását, hogy a vámtartozás több helyen keletkezett, úgy kell tekinteni, hogy a vámtartozás azon a helyen keletkezett, ahol először keletkezett.

(4) Ha a vámhatóságok számára a rendelkezésükre álló információk lehetővé teszik annak megállapítását, hogy az 51. cikk (1) bekezdésének a) pontja értelmében egy másik tagállamban vámtartozás keletkezett és annak mértéke 100000eurónál alacsonyabb, úgy kell tekinteni, hogy a vámtartozás abban a tagállamban keletkezett, ahol a megállapítást tették.

2. FEJEZET

BIZTOSÍTÉK A LEHETSÉGES VAGY MEGLÉVŐ VÁMTARTOZÁSRA

61. cikk

Általános rendelkezések

(1) Ez a fejezet vonatkozik a biztosítékokra mind a már létrejött vámtartozásoknál, mind azoknál, amelyek lehet, hogy már létrejöttek, kivéve, ha más előírás van.

(2) A vámhatóságok megkövetelhetik az adóstól, hogy adjon biztosítékot arra, hogy a vámtartozás és más díjak, és különösen a HÉA és a jövedéki adó kifizetéséről gondoskodik, ahogyan arról a hatályban lévő HÉA- és jövedékiadó-előírások rendelkeznek.

(3) Ha a vámhatóságok megkövetelik a biztosíték megadását, azt az adóstól vagy attól a személytől kell megkövetelni, aki annak a vámtartozásnak a kötelezettjévé válhat.

(4) A vámhatóság konkrét áru vagy egy konkrét vámáru-nyilatkozat tekintetében csak egyetlen biztosíték nyújtását követelheti meg.

A konkrét vámáru-nyilatkozathoz adott biztosíték minden benne szereplő vagy a vámáru-nyilatkozat ellenében elbocsátott árura vonatkozik, akár helyes volt az a vámáru-nyilatkozat, akár nem.

(5) A vámhatóság engedélyezheti, hogy az erre kötelezettől eltérő személy szolgáltassa a biztosítékot.

(6) Az e cikk (3) vagy (5) bekezdésében említett személy kérésére a vámhatóság a 67. cikk (1) és (2) bekezdésével összhangban engedélyezheti összkezesség nyújtását a két vagy több műveletet, vámáru-nyilatkozatot vagy eljárást fedező vámtartozásra.

(7) Nem kell biztosítékot megkövetelni államoktól, regionális és helyi hatóságoktól vagy más, közjogi szabályozás alá eső testületektől, azoknak a tevékenységeknek a tekintetében, amelyekben hatóságként vesznek részt.

A Bizottság A Bizottság a194. cikk (3) bekezdésébenemlített eljárásnak megfelelően elfogadhat olyan intézkedéseket, amelyeke rendelet nem alapvető fontosságú elemeinek kiegészítéssel történő módosítása céljávalmegállapítják azon egyéb eseteket, amelyeknél nem kell biztosítékot megkövetelni, vagy csökkentett biztosítékot kell követelni.

(8) A vámhatóság eltekinthet a biztosíték nyújtásának megkövetelésétől, ha a biztosítandó összeg nem haladja meg a Közösség és tagállamai, illetve a harmadik országok közötti áruforgalomra vonatkozó statisztikáról szóló, 1995. május 22-i 1172/95/EK tanácsi rendelet [16] 12. cikkének megfelelően készült vámáru-nyilatkozatokra szóló statisztikai küszöböt.

(9) A vámhatóságok által elfogadott vagy engedélyezett biztosíték a Közösség vámterületén mindenütt érvényes azokra a célokra, amelyekre megadták.

A Bizottság, a194. cikk (3) bekezdésébenemlített eljárásnak megfelelően elfogadhat olyan intézkedéseket, amelyeke rendelet nem alapvető fontosságú elemeinek kiegészítéssel történő módosítása céljávalkivételeket állapítanak meg e bekezdés első albekezdése alól.

62. cikk

Kötelező biztosíték

(1) Amikor kötelező a biztosíték megadása, és a (3) bekezdés alapján elfogadott szabályoktól függően, a vámhatóságok rögzítik az ilyen biztosíték összegét, a kérdéses vámtartozás pontos összegével egyenlő szinten, ha ez az összeg biztonsággal megállapítható abban az időpontban, amikor a biztosítékot kérik.

Amikor a vámtartozás pontos összegét megállapítani nem lehet, a biztosíték összegét a felmerült vagy esetleg felmerülő vámtartozásnak vagy vámtartozásoknak a vámhatóság által becsült maximális összegeként kell rögzíteni.

(2) A 67. cikk sérelme nélkül, ha összevont vámbiztosítékot nyújtanak olyan vámtartozásokra, amelyek összege idővel változik, az ilyen biztosíték összegét olyan szinten kell megállapítani, amely mindenkor fedezi a szóban forgó vámtartozásokat.

(3) A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el e cikk (1) bekezdésének végrehajtására.

63. cikk

Szabadon választható biztosíték

Amikor a biztosíték nyújtása szabadon választható, az ilyen biztosítékot minden esetben meg kell követelniük a vámhatóságoknak, ha úgy vélik, hogy nem biztos a vámtartozás kifizetése az előírt időszakon belül. Annak összegét ezeknek a hatóságoknak úgy kell meghatározniuk, hogy ne haladják meg a 62. cikkben említett szintet.

A Bizottság a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően intézkedéseket fogadhat el arra vonatkozóan, hogy a biztosíték mikor szabadon választható.

64. cikk

Biztosítéknyújtás

(1) A biztosíték a következő módok egyikével nyújtható

a) készpénzletéttel vagy bármely más, a vámhatóság által a készpénzletéttel egyenértékűnek elismert fizetési móddal, amely euróban vagy annak a tagállamnak a pénznemében fizetendő, amelyben a biztosítékot megkövetelik;

b) kezességvállalással egy kezes részéről;

c) bármely más formájú biztosítékkal, ha az megfelelő garanciát ad arra, hogy a vámtartozást meg fogják fizetni, például egy létező ágazati megállapodásnak való megfelelésre vonatkozó nyilatkozattal, közjegyzői nyilatkozattal, a szereplők és vámhatóságok közötti egyedi megállapodással stb.

A Bizottság, a 194. cikk (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően elfogadja azokat az intézkedéseket, amelyek meghatározzák az e bekezdés első albekezdésének c) pontjában említett biztosítéki formákat.

(2) A készpénzletét vagy az azzal egyenértékűnek tekintett fizetés formájában nyújtott biztosítékot az abban a tagállamban hatályos rendelkezéseknek megfelelően kell szolgáltatni, ahol a biztosítékot előírják.

65. cikk

A biztosíték megválasztása

Az a személy, akinek biztosítékot kell nyújtania, választhat a 64. cikk (1) bekezdésében meghatározott biztosítékfajták között.

A vámhatóság azonban elutasíthatja a javasolt biztosítékfajta elfogadását, ha az összeegyeztethetetlen az adott vámeljárás megfelelő lefolytatásával.

A vámhatóság előírhatja, hogy a választott biztosí