[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 14.8.2007

COM(2007) 469 végleges

A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS RÉSZÉRE

a takarmányhigiénia követelményeinek meghatározásáról szóló, 2005. január 12-i 183/2005/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 8. cikke szerint a takarmányozási ágazatban a közösségi szintű pénzügyi garanciák megvalósítható rendszeréről és az élelmiszer- és a takarmányozási ágazatban az anyagi felelősségre vonatkozó, a tagállamokban meglévő és közösségi szintű jogi rendelkezésekről, rendszerekről és gyakorlatokról {SEC(2007)1066}

ÖSSZEFOGLALÁS

Súlyosabb káresemény bekövetkeztekor a társadalomnak kell viselnie a takarmány, élelmiszer és állatok piacról való kivonási, szállítási, tárolási és megsemmisítési költségeit, valamint az elemzés költségeit és egyéb adminisztratív kiadásokat. Ki fizessen?

Az az elv, hogy a takarmányipari vállalkozók anyagi felelősséggel tartoznak a takarmánybiztonságra vonatkozó jogszabályok megszegéséért és bármilyen takarmány, állat és ezekből készített élelmiszerek piacról való kivonásának, kezelésének és/vagy megsemmisítésének közvetlen következményeiért, a takarmányhigiéniáról szóló 183/2005/EK rendelet[1] 8. cikkében van lefektetve. A jogalkotó azonban nem rendelkezett a takarmányozási ágazatban alkalmazott pénzügyi garanciákra vonatkozó pénzügyi feltételekről a rendeletben. A Bizottságnak mindamellett jelentést, illetve adott esetben jogalkotási javaslatokat kell benyújtania az Európai Parlament és a Tanács részére. E jelentés célja a takarmányipari vállalkozókat illetően bevezetendő pénzügyi garanciák hatékony rendszerének előkészítése. A jelentés teljes szövege angol nyelven a mellékletben található.

A jelentés először megvizsgálja a takarmány- és egyéb ágazatokban alkalmazott anyagi felelősségre és pénzügyi garanciákra jelenleg érvényben lévő nemzeti és közösségi szintű jogi rendelkezéseket, rendszereket és gyakorlatokat. Másodszor, javaslatokat tesz egy megvalósítható és a gyakorlatban alkalmazható közösségi szintű pénzügyi garancia-rendszerre. A jelentés a pénzügyi garanciákra vonatkozóan különféle lehetőségeket vizsgál meg, ezért az elemzés szélesebb körű lehet a 8. cikkben előírtaknál.

Amennyiben a fedezet illetve a kárigény érvényesítési mechanizmusai világosan meg vannak határozva, a pénzügyi garanciák technikai megvalósításának a takarmányágazatban nincs akadálya. A takarmányipari vállalkozókra gyakorolt pénzügyi hatás változó lehet, de főleg a fedezet mértékétől függ. A kötelező pénzügyi garanciák bevezetése azonban népszerűtlen intézkedés a takarmányipari vállalkozók körében. Továbbá a biztosítási szektor még nem fejlesztett ki olyan termékeket, amelyek a pénzügyi garanciákra való igényt ezek azonnali kötelezővé válása esetén kielégítenék.

Az ügy összetettsége és az azonnali bevezetés nehézségei miatt a Bizottság széleskörű nyilvános vita elindítását javasolja a jelentés közzétételét követő két éven belül a különféle lehetőségekről, ezt követően pedig a pénzügyi garanciák költségeinek további elemzését és egy ilyen intézkedés lehetséges kimenetelének vizsgálatát. Ez alatt a tagállamok a takarmányipari vállalkozóktól még nem kérhetnek igazolást arról, hogy azok pénzügyi garanciákkal rendelkeznek. A következő évek során szerzett tapasztalatok fényében szükségessé válhat ma még előre nem látható problémák és újonnan felmerülő szakpolitikai elvárások figyelembevétele. A Bizottság ilyen esetben mérlegelni fogja, hogy a felmerülő kérdések megoldásához szükség van-e az együttdöntési eljárás keretében a Tanács és az Európai Parlament részvételével történő jogalkotásra irányuló javaslatokra.

JOGALAP

A takarmányhigiénia követelményeinek meghatározásáról szóló, 2005. január 12-i 183/2005/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 8. cikke szerint „a takarmányipari vállalkozók részére bevezetendő pénzügyi garanciák hatékony rendszerére való felkészülés jegyében” a Bizottság […] „jelentést nyújt be az Európai Parlament és a Tanács részére.” […] „Azon túlmenően, hogy megvizsgálja a takarmány szektorra és a kapcsolódó ágazatokra vonatkozó anyagi felelősségre jelenleg érvényben lévő nemzeti jogszabályokat, rendszereket és gyakorlatokat, ahol szükséges, a Bizottság a jelentéssel együtt jogalkotási javaslatokat nyújt be egy ilyen, közösségi szinten megvalósítható és a gyakorlatban alkalmazható garancia-rendszerre. Ezen garanciáknak fedezetet kell nyújtaniuk mindazon költségekre, amelyek tekintetében a takarmányipari vállalkozók anyagilag felelősségre vonhatók bármilyen takarmány, állat és ezekből készített élelmiszerek piacról való kivonásának, kezelésének és/vagy megsemmisítésének közvetlen következményeként.”

ELŐZETES TANULMÁNYOK ÉS TANÁCSKOZÁSOK

A Bizottság jelentésének elkészítéséhez segítségül megbíztak egy külső tanácsadót, hogy készítsen egy tanulmányt a takarmányozási ágazatban alkalmazható pénzügyi garanciákról, alapvetően a következőket vizsgálva:

- olyan korábban előfordult káresemények költségelemzése, amelyek során a piacról ki kellett vonni takarmányt, élelmiszertermelésre szánt állatot és ezekből készített élelmiszereket;

- az anyagi felelősségre és pénzügyi garanciákra vonatkozó meglévő nemzeti és közösségi szintű jogszabályok, rendszerek és gyakorlatok áttekintése, főleg az élelmiszer- és a takarmányozási ágazatban (az EU-25-ben és egy nem EU-tag EGT-tagországban[2]);

- a pénzügyi garanciák különböző alternatíváinak költség- és megvalósíthatósági hatásvizsgálata a takarmányozási ágazatban.

A tanulmány kapcsán 2005-ben széles körű konzultáció folyt az érintettekkel találkozók és kitöltendő kérdőívek formájában. A találkozók a takarmányipari vállalkozók és a biztosítási ágazat európai képviselő szervezeteinek a részvételével folytak. A kérdőíveket a takarmányipari vállalkozók európai és nemzeti szervezeteinek, valamint az illetékes nemzeti hatóságoknak küldték ki.

E tanulmány mellett a Bizottság észrevételeket kapott a takarmányipari vállalkozók több európai és nemzeti szervezetétől és más, az elsődleges takarmány- és élelmiszertermelőket, az állattartó gazdákat, a takarmányipari szövetkezeteket, a takarmányadalékok, előkeverék és összetett takarmányok gyártóit, a gabonamalmokat, a tárolóüzemeltetőket, a fuvarozó vállalatokat és a biztosítási ágazatot képviselő érdekelt felektől.

ANYAGI FELELŐSSÉG A KÖZÖSSÉGI JOGSZABÁLYOKBAN

A Szerződések nem nyújtanak olyan jogalapot, amely kifejezetten felhatalmazná a Közösséget az anyagi felelősség szabályozására. Ilyen rendelkezések hiányában az anyagi felelősségre vonatkozó közösségi szabályozás, ahol létezik, ágazatspecifikus hatáskörökön alapul, mint pl. a közegészségügyi, a környezetvédelmi, a mezőgazdasági és a közlekedési ágazatban.

PÉNZÜGYI GARANCIÁK SZOLGÁLTATÓI ÉS FORMÁI

A lehetséges pénzügyi garanciák vizsgált formái a következők: biztosítás akár önkéntes akár kötelező rendszerben, bankgarancia és banki megtakarítások, ágazati kockázatközösség rendszerek, például kölcsönös biztosító társaságként létrehozható formában, valamint különleges alapok állami részvétellel vagy támogatással. A fenti termékek mindegyikének esetében fontos megérteni azokat a feltételeket, amelyek mellett a piaci szereplők képesek és hajlandók ilyen szolgáltatásokat nyújtani.

A kötelező biztosítási megoldások esetében biztosítani kell azt, hogy minden arra kötelezett takarmányipari vállalkozó valóban eleget is tegyen ennek az előírásnak. Így a végrehajtatás az illetékes hatóságok felelőssége lenne, a regisztrációs folyamat vagy egyéb hivatalos ellenőrzési tevékenység keretében.

Egy ilyen kötelező biztosítási rendszernek azt a problémát is meg kellene oldania, hogy hogyan lehet azon vállalkozók számára is pénzügyi garanciát nyújtani, akikkel a túl nagy kockázat miatt egy biztosító vagy más garanciaszolgáltató társaság sem akar szerződést kötni.

Biztosítási megoldások

Lehet-e biztosítást kötni a visszahívásokra?

A biztosítás, mint megoldás olyan kockázatok esetén jöhet szóba, amelyeknél a kiszámíthatóság, a függetlenség, a stabilitás és a ritkaság elvei érvényesülnek. A kiszámíthatóság azt jelenti, hogy kalkulálható a visszahívás valószínűsége az időben és a teljes biztosítandó populációra. Ez úgy tűnik, fennáll: legalább a nagyobb visszahívásokról és okaikról állnak rendelkezésre statisztikák. A nagymértékű kiszámíthatatlanság miatt azonban kizárandók például az egy összetevő visszahívásának következtében történő további visszahívások, és ezekre inkább az értékesítési láncban hátrább található vállalkozóknak kell biztosítást kötniük. A függetlenség azt jelenti, hogy maga a biztosított nem okozhat visszahívást. Ez már nehezebb: az olyan visszahívások, amelyek egyértelműen a biztosított gondatlansága vagy más neki felróható okból következnek be, kizárandók a biztosításból. A stabilitás azt jelenti, hogy visszahívások mennyisége és átlagos értéke meglehetősen stabil marad, vagy az időben történő változásaik megbecsülhetők. A ritkaság azt jelenti, hogy legalábbis a nagymértékű visszahívások előfordulása kivételes és ritka. A visszahívásokra mind a stabilitás, mind a ritkaság kritériumai teljesülni látszanak.

Kötelező, vagy önkéntes biztosítás?

A biztosítás lehet kötelező, ami azt jelenti, hogy az összes résztvevőnek biztosítást kell kötnie a szóban forgó kockázatok fedezésére. A kötelező biztosítás rendszerint jelentősen olcsóbb, mint az önkéntes, mivel a kockázatokat az összes szereplőre szétteríti.

Az önkéntes biztosítás gyakran a kontraszelekció súlyos problémáját hordozza magában: azok fognak biztosítást kötni, akik számítanak arra, hogy szükségük lesz a biztosításra – azaz akik számítanak termékük visszahívására. Ez általában nagyobb kockázatot jelent a biztosítottak részéről, így a biztosítási díj is magasabb lesz. A pénzügyi garanciákat tekintve felmerül továbbá a kérdés, hogy mit jelent az önkéntes megoldás azok számára, akik nem kívánnak biztosítást kötni – mi lehet elfogadható pénzügyi garancia az ő részükről?

Önrész, viszontbiztosítás, kockázatkezelés

A biztosítások általában tartalmaznak önrészt, akár százalékos, akár abszolút összegben, vagy a kettő kombinációjaként. Ez azt jelenti, hogy a biztosított viseli a költségeket az önrész által meghatározott mértékig, a biztosító társaság pedig a fennmaradó költségeket fedezi. A biztosító társaság által fedezett költségeknek általában nincs felső határa. A nagyon nagy összegű igények esetére azonban a biztosítók rendszerint viszontbiztosítást kötnek viszontbiztosító társaságokkal, amelyek az első biztosítótársaságtól átvállalják a nagyon nagy kárigények kockázatát. A biztosítási fedezetet jól és világosan kell meghatározni, és a függetlenség elve szerint minden olyan kockázatot ki kell zárni, ahol a biztosított befolyásolhatja a kárigényt. A kockázatot a biztosítottak gyakran csökkenthetik megelőző intézkedésekkel és helyes kockázatkezeléssel. Ez gyakran megjelenik a biztosítási díj mértékében, és ösztönző tényező lehet a visszahívás kockázatának csökkentésében. Végül, a biztosítási termékek néha kiegészítő díjak beszedését biztosító jogot tartalmaznak a kivételes veszteségek fedezésére. Ez azt jelenti, hogy egy olyan évet követően, amikor nagyobb igénylések fordultak elő, a díjakat általában az új kockázati szinthez igazítják, de kiegészítő díjakat is beszedhetnek a súlyosabb károkat elszenvedett igénylők kompenzálására.

Biztosítási díj

A biztosítási díj kiszámítása általában a kockázatra hatást gyakorló tényezők figyelembevételével történik: néhány üzleti területen a visszahívásnak nagyobb a valószínűsége, a nagyobb vállalkozásoknál értelemszerűen nagyobb lehet a kockázat és a kár, és hatást gyakorolhat például a földrajzi elhelyezkedés is. Az olyan években, amikor egyáltalán nem történik igénylés, a díj alacsonyabb lehet; a kockázatmegelőzés szintén csökkentheti a díj mértékét. Az önrész mértéke természetesen jelentős hatással van a biztosító társaság kiadásaira, így a díjra is. Az önrészt általában olyan szintre kell beállítani, hogy szokásos körülmények között a visszahívás által okozott, ennél a szintnél kisebb kiadásokat a vállalkozó saját maga tudja fedezni.

Mennyibe kerülne egy biztosítás?

A takarmányipari vállalatok eddig is önállóan kezelték a kisebb visszahívásokat, és nincs különösebb ok arra, hogy ez a gyakorlat megváltozzon.

A nagymértékű, jelentős kiterjedésű és komoly hatású kárigények fedezésére azonban a pénzeszközeik nem lennének elegendők. Úgy tűnik ezért, hogy egy meglehetősen magas önrészű biztosítás lehet a megfelelő megoldás.

A biztosítási költségeket a takarmányipari vállalatok jelenleg versenyhátrányként fogják fel, mivel jellemző a nagymértékű kiadásoktól való félelem. Ha azonban a pénzügyi garanciaként szolgáló biztosítási megoldás csak a nagyon nagy kockázatokra korlátozódna, a biztosítási díjak mértéke valószínűleg elfogadható lenne. Ha az önrész szintje például a vállalkozó éves bevételének vagy forgalmának megfelelő összeg lenne, – csak a nagyon nagy visszahívási károkat fedezné – a biztosítási díj nem lenne jelentős mértékű. Jelenlegi tudomásunk szerint néhány nagyobb visszahívás következtében, mintegy 5 millió vállalkozó esetében az elmúlt 5 -10 év alatt körülbelül 3 milliárd eurós kiadás fordult elő 2005-ben, a kb. 129 milliárd eurós forgalmú élőállat-piacon (EU-25). Hozzávetőleges számítások alapján – itt meg kell jegyeznünk, hogy ez csak nagyon hozzávetőleges és pontatlan mutatója a szóban forgó kiadásoknak – ez azt jelenti, hogy a nagymértékű visszahívások által okozott tényleges kiadások egyenlően elosztva vállalkozónként csupán évi 60-120 eurót tesznek ki.

Mi lehetne megvalósítható biztosítási megoldás?

Mivel a vállalkozók a kisebb kockázatokat eddig képesek voltak saját maguk kezelni, megvalósíthatónak látszik ennek a gyakorlatnak folytatása a jövőben is. A nagyobb mértékű visszahívások költségei és következményei ellen azonban szükséges lenne pénzügyi garanciákkal védekezniük. A pénzügyi garanciák megvalósítható megoldása lehetne, amennyiben azok biztosításon alapulnának, egy kötelező biztosítás jelentős önrésszel, amely kiterjed minden vállalkozóra. Ezt a megoldást azonban el kellene fogadtatni a biztosítási ágazattal és a viszontbiztosítókkal – szükség lenne az e termékeket az összes érintett országban kínáló biztosítókra. Néhány EU-tagországban már léteznek ilyen megoldások termékfelelősségi biztosításként, azonban ezek egyike sem kötelező. A takarmányágazatban a visszahívásra vonatkozó biztosítás egy ilyen fajta biztosítás része vagy tartalmának kiterjesztése lehetne.

Piaci megoldások

Ha a vállalkozóknak kötelező biztosítást nem kellene kötniük, választhatnák például a fentebb leírt önkéntes módozatokat. Szintén védekezhetnének egyszerűen banki megtakarításokkal.

A banki megtakarítások azonban, gazdasági szempontból nézve, jelentősen magasabb pénzösszeg félretételét jelentik bankszámlákon vagy egyéb megtakarítási formában ezen visszahívások esetére, mint a többi alternatíva, és aligha tekinthetők a társadalom szempontjából hatékony megoldásnak. Ráadásul nemigen létezik olyan szokásos megtakarítás, amely képes lenne fedezni egy lehetséges, ha nem is nagyon valószínű nagymértékű visszahívást. Ha a megtakarítás elegendő is lenne pénzügyi garanciaként, még akkor is megoldást kellene találni arra az esetre, ha a visszahívási költségek meghaladják a megtakarítás összegét.

Mindemellett az a kombinált megoldás is megvalósítható lehet, hogy a ritkán előforduló nagy visszahívásokat biztosítással, a „normális” visszahívásokat pedig megtakarítással fedezik.

A pénzügyi garanciaként önálló terméket kínáló önkéntes biztosítás néhány nyilvánvaló problémát vet fel: először is, nem mindenki kötné meg a biztosítást. Mi szolgálna pénzügyi garanciául a többi vállalkozó részéről? Másodszor, a valószínűleg meglehetősen magasnak bizonyuló díj miatt az önkéntes biztosítás nem lenne nagyon népszerű. Ez annak köszönhető, hogy azok, akik biztosítást kötnek, gyakran ugyanazok, akik nagy valószínűséggel hamarosan igénybe is veszik azt, azaz az ő esetükben nagy a visszahívás előfordulásának a valószínűsége. Ráadásul a biztosítási ágazat csak elég széleskörű piaci érdeklődés esetén vállalna ilyen biztosítást.

Egy másik megvalósítható kombináció a magas önrészű kötelező biztosítás, az alacsonyabb kockázatok fedezésére önkéntesen köthető biztosítással kiegészítve. Ebben az esetben a vállalkozó kiegészítő biztosítást kötne, alacsonyabb önrésszel.

Bankgarancia

A bankgarancia nyújtása egy másik lehetőség. Ez azt jelentené a gyakorlatban, hogy a vállalkozó a banktól megvásárol egy megegyezés szerinti összegű garanciát. Ezt az összeget a vállalkozás és a bank által előre meghatározott esetekben szabadítanák fel. Az ilyen garanciák rendszerint drágábbak, mint a nekik megfelelő biztosítási termékek, és az elérhetőségük is problémásnak bizonyulhat, hiszen a bankok nem mindig hajlandók ilyen fajta garanciákat kínálni.

Kockázatközösség

Felmerül a kérdés, hogy ha az összes, vagy az egy adott ágazat azonos területén működő takarmányipari vállalkozó összefogna és egy közös alapot hozna létre a tagok takarmányvisszahívási költségeinek fedezésére, az a javasolt rendelet értelmében megfelelő pénzügyi garancia lenne-e. Ha széleskörű támogatást lehetne szerezni egy ilyen projekthez, és a hatékonysága biztosított lenne, akkor különböző módokon, a kötelező biztosítás kiegészítő vagy alternatív piaci megoldásaként lehetne alkalmazni. A gyakorlatban ez valószínűleg egy speciális kölcsönös biztosító társaság létrehozását jelentené, e kockázatnak egy adott ágazatban történő fedezése céljával. A közös alap vagy kölcsönös biztosító társaság számára a szükséges szavatolótőkét (indulótőke), és a vezetési szakértelmet egy, a vállalkozók által létrehozott egyesület biztosíthatná vagy elláthatná a felügyeleti feladatokat. Egy ilyen közös alapnak valószínűleg az egész Európai Unióra ki kellene terjednie ahhoz, hogy elegendő legyen az alap fizetőképességének biztosításához. Az ilyen alap tagjaitól beszedendő díjak meghatározása többé-kevésbé hasonló módon történne, mint a biztosítási díjak meghatározása. Továbbá, az éves díjat alkalmazó biztosításokkal ellentétben, a pénz nem veszne el abban az esetben, ha nem fordul elő visszahívás, hanem rendelkezése állna a jövőben. A díj így a későbbiekben csökkenhetne. A közös alap tartalmazhatna a tagjai részéről további kiegészítő befizetési kötelezettségeket azokra az évekre, amikor nagyon sok igénylés fordul elő.

Különleges alapok

A helyzet egészen más az állami újraelosztási rendszerek esetén, ahol a felelős illetékes hatóságok is részt vesznek a folyamatban, ahogy ez néhány EU-tagállamban történik például az állatjárványok folytán elszenvedett veszteségek fedezésekor. Az állami és a magánszféra közötti együttműködés különböző formákat vehet fel, kezdve az állami intézményektől, mint például a társadalombiztosítás a kötelező tagságú és állami felügyeletű magánúton szervezett alapokig. Amennyiben az állam gondoskodik az alapból történő kifizetésekről az esetleges veszteség alkalmával, minden biztosíthatósággal kapcsolatos probléma könnyen kiküszöbölhető. A rendszer működhet például állami részvétellel, támogatásokkal a veszteség részleges átvállalásának formájában, a nagy veszteségek későbbiek során behajtandó előfinanszírozásával vagy a garanciák más formáival.

A különleges alapok esetében felmerülő probléma, hogy erőteljes állami beavatkozást jelentenek, amely mivel ellentmond a szabadpiaci alapelveknek, világos indoklást igényel, hasonlóan a természeti katasztrófák és az állatjárványok esetéhez. Továbbá az állam folyamatosan hiányt fog felhalmozni a biztosíthatatlan kockázatok felvállalása és a kimagaslóan nagy veszteségek viszontbiztosítása miatt, ily módon végső soron az állami pénzeszközöket használja a magánvállalkozók által okozott károk orvoslására.

KÖZÉPTÁVÚ NEM JOGALKOTÁSI INTÉZKEDÉSEK

Az ügy összetettsége következtében és mivel a pénzügyi garanciák rendszere nehezen hozható létre azonnal , e jelentést széleskörű nyilvános vita fogja követni. Ezért a Bizottság javasolja:

- vita indítását a pénzügyi garanciák különböző lehetőségeiről a vállalkozókkal, a biztosítási ágazattal , a tagállamokkal és más érintettekkel, valamint a pénzügyi garanciák nyújtói nak ösztönzését olyan termékek kifejlesztésére , amelyek válaszul szolgálhatnak a pénzügyi garanciák iránt a jövőben megnövekvő igényre, figyelembe véve az e jelentésben javasolt fedezetet és a kárigény érvényesítési mechanizmusait;

- tárgyalások indítását a tagállamokkal , a következők előmozdítása érdekében:

- a takarmány- és élelmiszer–visszahívások tekintetében a kockázatkezelés legjobb gyakorlatának elvei, különösen súlyosabb káresemény bekövetkeztekor, iránymutatások összeállításának céljából a témában; valamint

- a takarmány- és élelmiszer-visszahívással kapcsolatos anyagi felelősség kérdésének tisztázása.

Ezeket a közbenső lépéseket az e jelentés közzétételét követő 2 éves időszakon belül kellene végrehajtani. Ez alatt a tagállamok a takarmányipari vállalkozóktól még nem kérhetnek igazolást arról, hogy azok pénzügyi garanciákkal rendelkeznek. Ezenfelül a Bizottság a pénzügyi garanciák költségeit további elemzésnek veti alá, majd felméri az ilyen intézkedések lehetséges kimeneteleit.

KÖVETKEZTETÉSEK

Az élelmiszer- és takarmányipari vállalkozók az irányításuk alatt lévő termelő, feldolgozó és forgalmazó tevékenységek minden szakaszában gondoskodnak arról, hogy az élelmiszerek vagy takarmányok megfeleljenek a tevékenységükre vonatkozó élelmiszerjog követelményeinek, és ellenőrzik e követelmények teljesülését. Noha az élelmiszerjog felelősségi szabályait nemzeti szinten kell elfogadni, a takarmányipari vállalkozók a közösségi szabályozás szerint anyagi felelősséggel tartoznak a takarmánybiztonságra vonatkozó jogszabályok megszegéséért. Ma még azonban nem kötelesek bizonyítékkal szolgálni arról, hogy rendelkeznek pénzügyi garanciával a felelősségi körükbe tartozó költségek fedezésére.

A kiegészítő hatósági ellenőrzések folytán felmerülő kiadásokat kivéve a közösségi szabályozás nem rendelkezik az anyagi felelősségről az élelmiszeriparban, hanem azt kívánja a tagállamoktól, hogy maguk hozzanak intézkedéseket. A takarmányágazatot illetően az anyagi felelősségnek a takarmányhigiénia területén léteznek közösség-specifikus alapjai, de ennek alkalmazhatósága a nemzeti szabályozáson múlik, amely lefekteti az anyagi felelősséget jelentő jogviszonyokat és kötelezettségeket, valamint az ilyen jogviszonyok és kötelezettségek keletkezésének körülményeit és feltételeit. A vizsgált nemzeti rendszerek az anyagi felelősség tekintetében bizonyos különbségekkel jellemezhetők. Ezen felül az illetékes hatóságok által elrendelt visszahívások általában a tagállam jogi szabályozásán, a kockázatértékelésen és igazgatási mérlegelési jogkörön múlnak. Következésképpen ez azt jelenti, hogy a takarmányipari vállalkozó esetleges takarmányvisszahíváshoz és ártalmatlanításhoz kapcsolódó felelősségi kártérítési igényekből származó pénzügyi kockázata országonként változhat. A takarmányágazatban alkalmazott pénzügyi garanciák – például biztosítás, bankgarancia, megtakarítások, kockázatközösség és alapok formájában – technikailag elvben megvalósítható lehetőségek. A takarmányipari vállalkozók számára azonban az, hogy a gyakorlatban milyen mértékben tudnak fedezetet szerezni, a pénzügyi garanciarendszer kialakításán múlik. Fennáll annak a kockázata, hogy a nem megfelelően kialakított, a biztosíthatóság feltételeit figyelmen kívül hagyó pénzügyi garanciarendszer ahhoz vezet, hogy a magánpiacon szinte lehetetlen lesz ilyen fedezetet szerezni vagy pedig csak megfizethetetlenül nagy biztosítási díjak mellett lesz lehetséges. Világosan meg kell határozni a fedezet mértékét és a pénzügyi garanciák életbelépésének feltételeit.

Bár termékfelelősség-biztosítás létezik néhány tagállamban, kevés gyakorlati tapasztalat áll rendelkezésre, különösen a takarmányipari termékvisszahívások biztosításáról . Jelenleg nincsenek pontos adatok az ilyen biztosítás díjának lehetséges mértékére vonatkozóan például egy nagymértékű takarmányvisszahívás és ártalmatlanítás biztosítása esetében – azaz az önrész meglehetősen magas lenne. Az összetett takarmányágazatban néhány biztosítási rendszer már működik vagy előkészítés alatt áll. A legtöbb biztosító óvakodik belépni erre a piacra, bár néhány vállalja a kockázatot, nagyon szigorú szerződési feltételek mellett. A fő kérdés tehát nem az, hogy vajon az ilyen fajta takarmányvisszahívásra és megsemmisítésre vonatkozó biztosítás rendelkezésre áll-e (néhány országban igen), hanem az, hogy mikor és milyen feltételek mellett lesznek hajlandók a nagy európai biztosítók erre a piacra belépni.

A biztosítási ágazat ellenzi a kötelező pénzügyi garanciák rendszerének bevezetését a takarmányozási ágazatban – a biztosítási ágazat általában mindenféle kötelező biztosítás bevezetését erősen ellenezné, az ilyen megoldások kapcsán felmerülő nyilvánvaló problémák miatt. A nemzeti biztosító egyesületek néhány éve felmérést végeztek erről a hajlandóságról és óva intettek a takarmányozási ágazat számára kínált termékvisszahívási biztosítások fejlesztésétől. Ráadásul kétséges, hogy egy ilyen rendszer eredményeképpen a takarmányipari vállalkozók képesek lennének-e megfelelni a pénzügyi garanciákra vonatkozó követelményeknek, vagy hogy teljesülne-e az a szakpolitikai cél, hogy a visszahívási és megsemmisítési költségeket ne a közszféra, hanem a magánszféra viselje. Mindazonáltal termékfelelősségi biztosítások már léteznek néhány tagállamban és a felépítésük illetve tartalmuk nem esik messze az itt keresettől.

A takarmányipari vállalkozók nagy számban ellenzik a pénzügyi garanciák rendszerének bevezetését is, és amennyiben ilyen rendszer mégis bevezetésre kerülne, jobban szeretnék, ha az önkéntes lenne. Az önkéntes rendszer egyik előnye az, hogy a szerződéseket az adott vállalkozó egyéni igényeinek és körülményeinek megfelelően lehet megkötni, a részvételre nem képes vagy nem hajlandó vállalkozók kényszerítése nélkül. Ennek a változatnak a fő hátránya a várhatóan magas biztosítási díj, és mivel a biztosítás nem kötelező, előfordulhat, hogy a fedezettel rendelkező vállalkozók aránya csekély marad, a magas díj miatt pedig ez a veszély még inkább fennáll. Ebben a helyzetben a káresemény által érintett és azért felelős, de pénzügyi garanciák által nem fedezett vállalkozóknak önállóan kellene előteremteni az anyagi eszközöket a visszahívási és megsemmisítési költségek fedezésére. Amennyiben ezek a vállalkozók nem találnák meg ennek a módját vagy szándékosan nem fizetnének, végeredményben az a cél sérülne, hogy elkerülendők a takarmánybiztonsági káresemények miatti közkiadások. Így kevéssé valószínű, hogy egy ilyen rendszer csökkentené a nagyobb válságok esetén az állami hatóságokra háruló pénzügyi terheket, és továbbra is fennmaradna a kormányokra nehezedő nyomás, hogy támogassák az érintett vállalkozásokat.

Néhány illetékes hatóság támogatja, mások elképzelhetőnek tartják a pénzügyi garanciák rendszerének bevezetését, azonban megoszlanak a vélemények arról, hogy a rendszer kötelező legyen-e vagy sem.

A felülvizsgált lisszaboni stratégia az egyszerűsítést az EU prioritást élvező intézkedéseként határozta meg. Célja Európában a növekedés és a munkahelyteremtés megvalósítása, és ezért a közösségi vívmányok azon elemeire összpontosít, amelyek a vállalkozások versenyképességével kapcsolatosak. Átfogó célkitűzése az európai keretszabályhoz való hozzájárulás, amely a szubszidiaritás és az arányosság elvének tiszteletben tartása mellett eleget tesz a legmagasabb színvonalú jogalkotás kívánalmának. E tekintetben az egyszerűsítés célja, hogy mind közösségi, mind nemzeti szinten kevésbé megterhelővé, könnyebben alkalmazhatóvá és ezáltal a céljaik elérése szempontjából hatékonyabbá tegye a jogszabályokat.

A takarmányhigiéniáról szóló rendeletben lefektetett intézkedések, mint például a takarmány beszerzésére, a nyomonkövethetőségre, a higiéniára, a HACCP elvekre és a regisztrációra vonatkozó rendelkezések, más élelmiszerbiztonsági jogszabályokkal együtt, fontos lépések voltak a kockázatok csökkentése és a káresemények előfordulásának megelőzése terén. Mindezen intézkedések maradéktalan végrehajtása a takarmányipari vállalkozások által elősegíti az olyan nagyobb takarmány- és élelmiszer-káresemények előfordulási valószínűségének a csökkentését , amelyekhez hasonlóaknak az elmúlt években tanúi lehettünk. Az illetékes hatóságok által jelenleg bevezetés alatt álló új hivatalos ellenőrzési keretrendszer, amely a vállalkozók jogkövetését vizsgálja, a takarmány- és élelmiszerbiztonság megerősítésének újabb hatékony eszközévé válhat.

[1] A takarmányhigiénia követelményeinek meghatározásáról szóló, 2005. január 12-i 183/2005/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet. HL L 35., 2005.2.8., 1. o.

[2] 24 illetékes hatóság, beleértve Görögország és Málta kivételével az összes EU-25 tagállamét, valamint Norvégia, a felmérésben résztvevő egyetlen nem EU-tagállam, de EGT-tagország hatósága adott válaszokat.