A BIZOTTSÁG JELENTÉSE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról szóló 2003/8/EK irányelv alkalmazásáról /* COM/2012/071 final */





A BIZOTTSÁG JELENTÉSE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról szóló 2003/8/EK irányelv alkalmazásáról 1. Bevezetés A valóban a jog érvényesülésén alapuló európai térségben a jogi és közigazgatási rendszerek összetettsége nem tarthatja vissza az egyéneket és a vállalkozásokat a jogaik gyakorlásától. Minden polgárnak képesnek kell lennie arra, hogy bármely tagállamban ugyanolyan könnyen bíróságokhoz és hatóságokhoz forduljon, mint a saját hazájában. A polgári és kereskedelmi ügyekben folytatott jogviták határon átnyúló dimenziójában rejlő költségek nem zárhatják ki az igazságszolgáltatás igénybevételét. Az Európai Tanács már 1999-ben felszólította a Tanácsot és a Bizottságot[1], hogy állapítsanak meg minimumszabályokat a határon átnyúló polgári jogi ügyekben Unió-szerte elérendő megfelelő költségmentességi szint biztosítása céljából. A Bizottság 2002. január 18-i javaslata alapján[2] a Tanács 2003. január 27-én elfogadta a 2003/8/EK irányelvet[3], hogy a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén megkönnyítse az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférést, az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapítása révén[4]. Az irányelv 2004. november 30-án lépett hatályba[5]. A Stockholmi Program[6] felszólított az uniós szinten elfogadott jogi aktusok hatékonyságának értékelésére. Az irányelv hatályba lépése után 5 évvel a Bizottság úgy döntött, hogy megkezdi az értékelést[7]. A Bizottság 2010-ben egy tanulmányt elkészítését kezdeményezte[8], amelynek adatokat kellett szolgáltatnia az irányelv átültetésének és alkalmazásának részletes értékeléséhez. A tanulmány jogi elemzést ad, továbbá a tagállamok különböző érdekelti csoportjai körében végzett felmérésen alapuló empirikus részt is tartalmaz[9]. Ezen felül a polgári és kereskedelmi ügyekben illetékes Európai Igazságügyi Hálózattal is megvitattuk az irányelv alkalmazását a Hálózat 2006-ban és 2010-ben tartott ülésein. A Bizottság emellett az irányelvvel kapcsolatos leveleket, panaszokat és petíciókat is felhasználta értékelésében. E jelentés bemutatja az irányelv 2004. április 30. és 2010. december 31. közötti[10] alkalmazásának bizottsági értékelését. Jóllehet az irányelv sokféle európai eljárásra – köztük a kis értékű követelések európai eljárására[11] is – vonatkozik, és támogatást nyújt azok alkalmazásához, e jelentés nem tér ki az irányelv európai eljárásokkal kapcsolatos alkalmazását érintő konkrét információkra, mivel nagyon rövid idő telt el azok hatálybalépése, valamint a fenti tanulmány révén a mostani jelentés számára végzett adatgyűjtés között. 2. Az irányelv fő elemei Az irányelv 1. cikke kimondja, hogy az irányelv célja a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése, az e jogvitákkal kapcsolatos költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításán keresztül. Az irányelv arra törekszik, hogy a határon átnyúló vonatkozású polgári és kereskedelmi ügyekben felmerülő jogviták esetén előmozdítsa a költségmentesség alkalmazását a kellő forrásokkal nem rendelkező személyekre, amennyiben szükség van a költségmentességre az igazságszolgáltatáshoz való hatékony hozzáférés biztosítása érdekében. Amint az irányelv (5) preambulumbekezdése megállapítja, az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés általánosan elismert jog, amelyet az Európai Unió Alapjogi chartájának 47. cikke is megerősít[12]. Az irányelv előírja, hogy minden uniós polgár, aki a szokásos tartózkodási helye szerintitől eltérő tagállamban zajló polgári vagy kereskedelmi jogvitában vesz részt, az adott államban tartózkodási hellyel rendelkező állampolgárokkal azonos feltételekkel jogosult költségmentességre. Az irányelv 3. cikke értelmében vett „költségmentesség” az alábbi szolgáltatásokra terjed ki: · a pert megelőző tanácsadás; · jogsegély; · bíróság előtti képviselet; · az eljárási költséggel kapcsolatos könnyítés vagy az az alóli mentesség, beleértve a jogvita határon átnyúló jellegével kapcsolatos költségeket; valamint · az eljárás folyamán a bíróság által eljárással megbízott személyek díjai. Ezen felül az irányelv a következő kérdéseket szabályozza: · Az eljárási költségek viselésére részben vagy teljes egészében képtelen személyeknek nyújtandó költségmentességre vonatkozó kötelezettség (5. cikk); · A tagállamok illetékes hatóságainak az a lehetősége, hogy a nyilvánvalóan megalapozatlannak tűnő keresetekre vonatkozó költségmentesség iránti kérelmet elutasíthatják (6. cikk); · Azok a költségkategóriák, amelyekre a költségmentességnek ki kell terjednie, így pl. a tolmácsolás, a bíróság vagy az illetékes hatóságok által kért iratok fordítása, illetve az utazási költségek (7. cikk); · A lakóhely vagy szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam által fedezendő költségek kategóriái (8. cikk); · A költségmentesség folyamatosságának elve (9. cikk); · A költségmentesség peren kívüli eljárásokra történő alkalmazásának elve (10. cikk); · A költségmentesség közokiratok végrehajtására történő alkalmazásának elve (11. cikk); · A költségmentességet megítélő vagy elutasító tagállami hatóságok kijelölése és felhatalmazása (14. cikkel összefüggésben értelmezett 12. cikk), továbbá · A kérelmezési eljárás (a 13. cikkel összefüggésben értelmezett 15. cikkel). Az irányelv 21. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tagállamok „hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ezen irányelvnek legkésőbb 2004. november 30-áig megfeleljenek, a 3. cikk (2) bekezdésének a) pontja kivételével, amelynek esetében az irányelv átültetése a nemzeti jogba legkésőbb 2006. május 30-áig történik meg”. 3. Az irányelv átültetése és alkalmazása 3.1. Általános helyzet Az irányelv hatálybalépését megelőzően csupán néhány tagállam garantált költségmentességet a határon átnyúló polgári ügyekben, nemzetközi megállapodások vagy belső nemzeti joga alkalmazása révén. A megállapodásoknak két kategóriája létezett: a két- és a többoldalú megállapodások[13], azonban mind a kettő korlátozott alkalmazási körre terjedt ki. Az irányelv elfogadása és átültetése általában véve egyértelmű és egységes tagállami gyakorlatot eredményezett. A jelentéstételi időszak végéig az irányelv alapján valamennyi tagállamban[14] bevezettek a határon átnyúló polgári ügyekre vonatkozó költségmentességi rendszert, amely ténylegesen mentességben részesíti a más tagállamokban lakó személyeket. Az irányelvet átültető nemzeti jogszabályokat az e jelentést kísérő bizottsági szolgálati munkadokumentum mutatja be[15]. Jóllehet előfordulhat, hogy a tagállamok eltérően értelmezik az irányelv egyes rendelkezéseit, nagyon kevés jogvita vagy panasz született az átültetéssel kapcsolatosan. A Bíróság 2010. december 22-én hozta az egyetlen olyan ítéletet, amely az irányelvre vonatkozik[16]. 3.2. A költségmentesség nyújtásának feltételei 3.2.1. A kellő forrásokkal nem rendelkező személyek költségmentességének egyöntetűen elismert elve Az összes tagállam átültette az 5. cikk (1) bekezdésének rendelkezéseit, amelyek kimondják, hogy költségmentességet kell biztosítani azoknak a személyeknek, akik gazdasági helyzetükből kifolyólag képtelenek az irányelvben említett eljárási költségek viselésére Ugyanez a helyzet az 5. cikk (2) bekezdése esetében, amely előírja, hogy e személyek forrásait objektív tényezők fényében kell értékelni. Ezenfelül az irányelv elismeri, hogy jelentősen eltérhetnek a megélhetési költségek az egyes tagállamokban, és úgy rendelkezik, hogy amennyiben küszöbértékeket határoznak meg, nem kell alkalmazni ezeket a küszöbértékeket, ha a kérelmező igazolja, hogy eltérés van az érintett két tagállambeli megélhetési költségek között. Ezt a rendelkezést egy kivételével[17] az összes tagállam átültette. 3.2.2. A jogvita kérelmező személy számára való „fontosságának” átültetése Az irányelv lehetővé teszi a tagállamoknak, hogy olyan rendszert válasszanak, amely szerint a nyilvánvalóan megalapozatlannak tűnő keresetekre vonatkozó kérelmeket el lehet utasítani[18]. Ez a lehetőség sok nemzeti költségmentességi rendszerben létezik, és a tagállamok többsége ezt választotta, így felvértezve magát az esetleges rosszhiszemű kérelmekkel szemben. A 6. cikk (3) bekezdése azonban előírja, hogy a kérelem érdemére vonatkozó határozat meghozatalakor a tagállamok kötelesek figyelembe venni „az ügy fontosságát a kérelmező személy számára”. A jelek szerint az ügy kérelmező személy számára való „fontosságának” fogalma eltérő értelmezéseket kap a tagállamokban. Valóban nehéz megállapítani, hogy e „fontosság” pénzügyi összefüggésekre utal, vagy morális szempontból kell mérlegelni, illetve esetleg egyéb tényezőkön múlik, pl. az emberi jogokkal és az alapvető szabadságokkal összefüggő kérelem esetében. 4. Az irányelvvel kapcsolatos eljárások 4.1. Peres eljárások A polgári jogi költségmentesség elvének végrehajtása peres eljárások esetén rendkívül kevés nehézséget okoz a tagállamoknak. Ugyanakkor némileg eltérő a kép a peren kívüli eljárások, valamint az ítéletek és a közokiratok végrehajtása tekintetében. 4.2. Peren kívüli eljárások Ami a peren kívüli eljárásokat illeti, az irányelv 10. cikke kimondja, hogy a költségmentességnek ki kell terjednie az ilyen eljárások költségeire is, ha az eljárást a felek számára a jog előírja, vagy ha a feleket a bíróság peren kívüli eljárás igénybevételére utasítja. A peren kívüli eljárások fogalma eltér a tagállamok között; a 10. cikk értelmezése alkalmanként nehézségeket okozhat, és nem egységes alkalmazáshoz vezethet. A bíróság által elrendelt[19] vagy törvény által előírt[20] peren kívüli eljárások egyes tagállamokban eseteként nem válhatnak költségmentessé. 4.3. A bírósági határozatok és a közokiratok végrehajtása Az irányelv 9. és 11. cikke az ítéletek és a közokiratok végrehajtására is vonatkozik. A 9. cikk (2) bekezdése leszögezi, hogy bíróság székhelye szerinti tagállamban költségmentességben részesülő kedvezményezettnek az elismerés vagy végrehajtás szerinti tagállam joga szerint előírt költségmentességet kell nyújtani. Noha nem egységes a tagállamok értelmezése annak megállapítása tekintetében, hogy az ilyen költségmentesség nyújtása automatikus-e, vagy a kedvezményezettnek kérelmet kell benyújtania a végrehajtás helye szerinti tagállamban, hangsúlyozni kell, hogy a tagállamok többsége megfelelően átültette ezt a rendelkezést[21]. A 11. cikk előírja, hogy költségmentességet kell nyújtani a közokiratoknak egy másik tagállamban történő végrehajtására. Bár a tagállamok többsége átültette ezt a rendelkezést[22], két olyan probléma határolható be, amelyek tekintetében gyakorlati kérdések merülnek fel. Először is a közokirat fogalma nem minden tagállamban létezik, másodsorban pedig a 11. cikk nem határozza meg, hogy melyik tagállam köteles állni ezeket a költségeket, bár az a logikus, hogy értelemszerűen alkalmazni kell a bíróság székhelye, valamint a költségmentesség kérelmezőjének szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamok közötti költségmegosztásról szóló 7. és 8. cikket. 5. Az irányelv alapján bizosított költségmentesség révén fedezett költségek Az irányelv felsorol egy sor olyan költséget, amelyet a tagállamoknak kell fedezniük a határon átnyúló polgári és kereskedelmi ügyekben biztosított költségmentességgel összefüggésben. 5.1. A jogsegéllyel, képviselettel, tolmácsolással és fordítással kapcsolatos költségek A nemzeti költségmentességi programok széles körben alkalmazzák a bírósági eljárással összefüggő költségmentesség nyújtásának elvét. Ennek következtében az összes tagállamban átültették az irányelv azon rendelkezéseit, amelyek kimondják, hogy a költségmentességnek ki kell terjednie az ügyvédi segítségnyújtással agy ügyvédi képviselettel, továbbá a tolmácsolással és fordítással kapcsolatos költségekre[23]. 5.2. Utazási költségek Az irányelv 7. cikkének c) pontja úgy rendelkezik, hogy a költségmentességnek ki kell terjednie az utazási költségekre, amennyiben a bíróság székhelye szerinti tagállam joga vagy bírósága megköveteli a kérelmező személyes megjelenését. A tagállamok többsége átültette ezt a rendelkezést[24]. A Bizottság hangsúlyozza, hogy az e költségek fedezésére vonatkozó rendelkezés az irányelv alapvető részét képezi, mivel utazási költségek szükségképpen felmerülnek a határon átnyúló jogviták esetében. Emellett az irányelv korlátozza a tagállamokra gyakorolt pénzügyi hatást, mivel azokra az eljárásokra korlátozza ezt a kötelezettséget, amelyeknél előírják az érintett személyek személyes megjelenését. 5.3. A költségmentesség iránti kérelemnek a bíróság székhelye szerinti tagállamba történő beérkezése előtt helyi ügyvéd által nyújtott segítség A 8. cikk leszögezi, hogy a szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam fedezi a helyi ügyvéd által a kérelmező számára nyújtott segítséggel kapcsolatosan, a költségmentesség iránti kérelemnek a bíróság székhelye szerinti tagállamban történő beérkezéséig felmerült költségeket. E rendelkezés koherens végrehajtása bizonyos kihívásokkal jár. Egyrészt a szokásos tartózkodási hely szerinti bíróságnak kell ügyvédet kijelölnie. Másrészt a 8. cikk csupán egyes – a helyi ügyvéddel és az iratok fordításával kapcsolatos – költségekre terjed ki, azonban a költségmentesség megítélésének elbírálására illetékes bíróság előtti meghallgatással összefüggő utazási költségek nem tartoznak az irányelv hatálya alá. Emellett nem egyértelmű, hogy a helyi ügyvéd kijelölése előtt is vizsgálható-e a kérelem, és a kérelmezőnk a lakóhelye szerinti tagállamban meg kell-e felelnie a költségmentesség feltételeinek[25]. 6. Az irányelv gyakorlati alkalmazására vonatkozó észrevételek 6.1. Általános észrevételek A 2004 és 2009 közötti időszakban csupán korlátozott mértékben nőtt a határon átnyúló költségmentességben részesülő személyek száma. A 351. sz. Eurobarométer felmérés[26] azt mutatja, hogy az EU-n belüli válaszadók 12 %-a ismeri a polgári és kereskedelmi ügyekben igényelhető határon átnyúló költségmentességet[27]. A helyzet azzal magyarázható, hogy a jogi szakemberek sem ismerik a lehetőséget. Az alacsony számú kérelem arra is visszavezethető, hogy irányelv alkalmazási területe a polgári és kereskedelmi ügyekre korlátozódik[28]. A rendelkezésre álló adatok alapján az egyes tagállamok által feldolgozott határon átnyúló költségmentességi kérelmek teljes száma csupán két esetben érte el a 100-at[29]. Jelmagyarázat: A kérelmek átlagos száma tagállamonként 2005 és 2009 között, ahol R a tagállamba beérkező kérelmeket, T pedig a másik tagállamba továbbított kérelmeket jelzi[30]. 6.2. Alkalmazási kör Jóllehet önmagában véve a határon átnyúló költségmentesség elvét valamennyi tagállamban megfelelően kidolgozták, néhány gyakorlati nehézségre derült fény. Eltérő értelmezésekről számoltak be az irányelv alkalmazási körének – vagyis a polgári és kereskedelmi ügyek – meghatározása tekintetében. Emellett azt is megállapították, hogy a határon átnyúló jogvita[31] fogalma nem terjed ki számos olyan helyzetre, amely láthatólag határon átnyúló elemekkel rendelkezik[32]. 6.3. A szakemberek kijelölése Tagállamonként eltérő módon történik a költségmentes ügyeket intéző ügyvédek kijelölése. A kérelmezők számára időnként nehézséget okoz, hogy olyan kirendelt jogi tanácsadót találjanak, aki nem csupán a nyelvet érti, hanem a költségmentesség kedvezményezettjének jogrendszerét is ismeri. 6.4. A költségmentesség biztosításának feltételei Az irányelvben figyelembe vették, hogy tagállamonként eltérőek a megélhetés költségei[33], viszont nem állapítottak meg objektív szempontokat annak meghatározására, hogy milyen módon kell számításba venni ezeket a különbségeket. Emellett előfordulhat, hogy a költségmentesség nyújtására kért tagállam nehezen tudja elbírálni a másik tagállamban lakó kérelmező által, anyagi helyzetének igazolása céljából benyújtott iratokat. 6.5. Az irányelv hatálya alá tartozó költségek Ami azt a kérdést illeti, hogy a költségmentesség kiterjed-e a jogi képviseletre és ügyvédi tanácsadásra, arról lehet beszámolni, hogy az ilyen tanácsadó megválasztására és kijelölésére vonatkozó szabályok tagállamonként jelentősen eltérnek egymástól. A szakemberek sok tagállamban tesznek említést hosszú fizetési határidőkről és rendkívül alacsony szintű díjazásról. Mindazonáltal ez a helyzet nem kifejezetten az irányelvet érinti, hanem a belföldi ügyekben alkalmazott nemzeti költségmentességi rendszerre is hasonlóképpen vonatkozik. 7. A tagállamok tájékoztatási kötelezettségei Az irányelv 18. cikke úgy rendelkezik, hogy az illetékes nemzeti hatóságok együttműködnek a nyilvánosságnak és a szakmai köröknek a költségmentesség különböző rendszereiről történő tájékoztatásában, különösen polgári és kereskedelmi ügyekben az Európai Igazságügyi Hálózaton keresztül[34]. A Bizottság megállapítja, hogy – amint azt a felmérés igazolta – a polgárok, a jogi szakemberek és a nemzeti jogi testületek nem ismerik kellőképpen az irányelv rendelkezéseit: Jogkereső polgárok: Csupán a polgárok 15%-a ismeri az irányelvet o Az ügyvédek jobban tájékozottak a polgári és kereskedelmi ügyekben igényelhető költségmentességhez való jogról, és támogatják annak kiterjesztését a harmadik országokhoz fűződő kapcsolatokra. Az ügyvédek 30%-a ismeri az irányelv előnyeit. A bírósági végrehajtókat az jellemzi, hogy a megkérdezettek egyike sem alkalmazta az irányelvet. A Bizottság megállapítja, hogy a tagállamoknak további erőfeszítéseket kell tenniük annak érdekében, hogy megfeleljenek a 18. cikknek, vagyis hogy – az irányelv előírásainak megfelelően – tájékoztassák a nyilvánosságot és a szakembereket a polgári és kereskedelmi ügyekben igénybe vehető költségmentesség különböző rendszereiről. 8. A Bizottság hozzájárulása az irányelv végrehajtásához Jóllehet továbbra is elsősorban a tagállamok felelnek az irányelv helyes átültetéséért és alkalmazásáért, a Bizottság a jelentéstételi időszakban az alábbiak szerint járult hozzá a jogszabály végrehajtásához: A Bizottság létrehozta az irányelv 17. cikke szerinti bizottságot, továbbá 2004-ben és 2005-ben elfogadta az irányelv 16. cikke alapján előírt két határozatot a költségmentesség iránti kérelem benyújtásához használandó formanyomtatvány, valamint a költségmentesség iránti kérelem továbbításához használandó formanyomtatvány kidolgozásáról[35]. A határozatokban megadott formanyomtatványok 2006 óta elektronikus formában hozzáférhetők a „Polgári Ügyek Európai Igazságügyi Atlasza[36]” weboldalán, és hamarosan az európai igazságügyi portálon[37] is elérhetők lesznek dinamikus formában. Az illetékes hatóságokra vonatkozó 14. cikk szerinti információkat közzétették az Atlaszban. Emellett az EU-n belül polgári ügyekben igényelhető költségmentességre vonatkozó információk 2007 óta elérhetők a polgári és kereskedelmi ügyekben illetékes Európai Igazságügyi Hálózat honlapján. A jelentéstételi időszakban a Bizottság két ülést tartott a polgári és kereskedelmi ügyekben illetékes Európai Igazságügyi Hálózat keretében az irányelv végrehajtása tárgyában. A Bizottság emellett két Eurobarometer felmérést végzett a költségmentességi szabályok ismertségének feltérképezése céljából. Végezetül a Bizottság 2010-ben befejezte a tagállamok által elfogadott nemzeti átültetési intézkedések megfelelőségének teljes körű ellenőrzését. 9. Az Európai Unió tagállamai és a harmadik országok közötti kapcsolatok a polgári ügyekben nyújtható költségmentesség terén A tagállamok és a harmadik országok közötti, költségmentességre vonatkozó kapcsolatok nemzetközi egyezményekre és a belső jogra épülnek, és tagállamonként eltérnek egymástól. Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény[38] nem állapít meg konkrét szabályokat a polgári ügyekben nyújtható költségmentesség tekintetében, a költségmentesség iránti kérelmek továbbításáról szóló 1977. évi európai megállapodás[39] pedig csupán a határon átnyúló költségmentességgel kapcsolatos eljárásokra vonatkozik. Az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférésről szóló 1980. évi hágai egyezmény[40] csupán egyes tagállamokra[41] és harmadik országokra[42] terjed ki. Az irányelv a 20. cikk értelmében a tagállamok közötti ügyekben elsőbbséget élvez az európai megállapodással és az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférésről szóló hágai egyezménnyel szemben. Az Európai Uniónak az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférésről szóló hágai egyezményhez valló csatlakozása[43] lehetővé tenné az egyezmény Unió-szerte egységes alkalmazását, és más államok számára is vonzóvá tehetné a csatlakozást. A csatlakozás a hágai okmányok előmozdítására tett szakpolitikai kötelezettségvállaláshoz is illeszkedne, amelyet az EU 2007-ben vállalt, amikor a Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferencia tagjává vált. Mindez azért lehet fontos, mivel a felmérés szerint a válaszadók több mint háromnegyede támogatja a polgári ügyekben igényelhető költségmentességnek az EU határain túlra való kiterjesztését. 10. Az irányelv esetleges javítása érdekében megfontolandó kérdések Az irányelv tagállamok általi alkalmazásának vizsgálata alapján, és az általuk mostanáig tapasztalt nehézségek fényében, megemlíthető néhány olyan kérdés, amelyek megfontolandók a jövőbeni javítások céljából. 10.1.1. A költségmentesség igénybevételének anyagi szempontjai Úgy tűnik, hogy további tisztázásra van szükség abban a kérdésben, hogy milyen anyagi szempontok alapján biztosítható költségmentesség. Ez azért fontos, mivel előfordulnak olyan ügyek, amikor a lakóhely szerinti bíróság megerősíti a kérelmező számára, hogy a nemzeti szabályok alapján jogosult volna költségmentességre, azonban az illetékes bíróság mégsem biztosítja ezt számára. Ebből a szempontból két megoldás volna mérlegelhető: figyelembe véve, hogy a megélhetés költsége eltérő a tagállamokban, közös és objektív kritériumok vagy pedig a költségmentességet kérelmező személy szokásos tartózkodási helyén alkalmazott kritériumok alapján számíthatnák ki a költségmentesség összegét és az arra való jogosultságot, illetve a jövedelemszint összehangolása vagy a küszöbértékek kölcsönös elismerése. 10.1.2. A jelenleg nem fedezett költségek Az irányelv által nem szabályozott érdekes helyzet áll elő, ha a költségek az azon meghallgatásra való utazással kapcsolatosan merülnek fel, amelyen a bíró elbírálja a költségmentesség iránti kérelmet. Amennyiben a kérelmező nem rendelkezik elegendő pénzügyi forrással ezen költségek fedezéséhez, esetleg elesik attól a lehetőségtől, hogy az illetékes bíróság költségmentességet ítéljen meg a számára. Ez a helyzet különösen abban az esetben fordulhat elő, ha a kérelmező olyan tagállamban lakik, amelyben a megélhetési költségek sokkal magasabbak, mint az illetékes bíróság tagállamában. Emellett hangsúlyozni kell, hogy – bár az ilyen helyzet túlmutat az irányelv hatályán – előfordulnak olyan esetek, amikor a kérelmező megerősítést kap a lakóhelye szerinti bíróságtól arra nézve, hogy a bíróság joghatósági területén jogosult volna költségmentességre, azonban fedeznie kell az illetékes bíróság előtti meghallgatásra történő utazás költségeit. Ha nem rendelkezik az utazás költségének fedezéséhez szükséges pénzügyi forrásokkal, ténylegesen eleshet a költségmentességtől[44]. 10.1.3. A jogi szakemberek és a kedvezményezettek közötti kapcsolatok elősegítése Másodsorban azt a kérdést lehetne kezelni, hogy többek között az alábbi intézkedésekkel elősegítsék a szakemberek és a másik tagállambeli kedvezményezettek közötti kapcsolatokat: a kedvezményezett nyelvét beszélő szakember kijelölése, fordítói segítségnyújtás, vagy akár második szakember kijelölése a költségmentesség kedvezményezettjének államában, aki kapcsolattartóként járna el, továbbá például levelezést folytatna a másik tagállamban honos jogi szakemberrel. 10.1.4. Az illetékes hatóság kijelölésének egyértelműsége Helyénvalónak látszik, hogy egyetlen fogadó és továbbító hatóságot jelöljenek ki mindegyik tagállamban, hogy ennek révén megkönnyítsék az irányelv végrehajtását. Ez különösen fontos abban az esetben, ha a költségmentességi kérelmet közvetlenül a bíróság székhelye vagy a határozat végrehajtásának helye szerinti tagállam illetékes hatósághoz nyújtják be. Mivel az irányelv nem szabályozza azt a kérdést, hogy mi a teendő, ha nem megfelelő átvevő hivatalhoz nyújtják be a kérelmet, előfordulhat, hogy ellentmondásosan kezelik az ilyen helyzeteket. 10.1.5. Ugyanazon kérelem két hatóság általi vizsgálata, esetlegesen két különböző eredménnyel Az irányelv 13. cikke szerint kétféle módon nyújtható be költségmentesség iránti kérelem: a kérelmező lakóhelye szerinti tagállam illetékes hatóságához, vagy a bíróság székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságához[45]. Emellett az irányelv úgy rendelkezik, hogy elutasítható a kérelem továbbítása, ha a továbbító hatóság úgy dönt, hogy a kérelem megalapozatlan vagy nem tartozik az irányelv hatálya alá. Egy ilyen helyzet esetleg zavart okoz, mivel előfordulhat, hogy a fogadó hatóság elutasítja a kérelmet, noha a továbbító hatóság megalapozottnak tartaná azt. Az is megtörténhet, hogy az a kérelmező, akinek a kérelmét a továbbító hatóság elutasította, ismét elküldi a kérelmet közvetlenül a fogadó hatóságnak. Ez szükségtelen terhet jelentene, mivel ugyanazt a kérelmet kétszer kellene megvizsgálni, minden valószínűség szerint hasonlóképpen elutasító eredménnyel. 11. Következtetések Az irányelv által kötelezett valamennyi tagállam átültette a határon átnyúló polgári és kereskedelmi ügyekben igényelhető költségmentességhez való jogot, habár megállapítható, hogy az irányelv nem minden alkalmazási módját hajtották végre tökéletesen. Elsősorban az magyarázza ezeket a nehézségeket, hogy az irányelv rendelkezései helyenként eltérnek a költségmentességre vonatkozó nemzeti előírásoktól és a Bíróság ítélkezési gyakorlata még nem járult hozzá az egységes alkalmazás megteremtéséhez. Hangsúlyozni kell azonban, hogy csupán egyetlen olyan határon átnyúló költségmentességre vonatkozó ügy került az Európai Bíróság elé, amely azt igazolhatja, hogy kielégítő az irányelv gyakorlati alkalmazása. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy az irányelv végrehajtása elsősorban a jelenlegi rendelkezések alapján javítható. A tagállamok főként azon a téren érhetnek el javulást, hogy az irányelv szerint tájékoztatást nyújtanak a nyilvánosságnak és a szakembereknek a költségmentesség különböző rendszereiről, és ennek révén hatékonyan és aktívan elősegítik az irányelv érvényesülését. Ezenfelül a Bizottság fokozni fogja erőfeszítéseit az irányelv rendelkezéseivel kapcsolatos ismeretek terjesztése érdekében. A Bizottság emellett elemzi majd a megfelelőségi ellenőrzések megállapításait, és megteszi a megfelelő nyomon követési intézkedéseket. A fentiekben ismertetett megfontolandó kérdések mellett a Bizottság cselekvési terveiben – adott esetben – figyelembe fogja venni az e jelentésre érkező reakciókat is. Végezetül, ami a harmadik országokkal kapcsolatos költségmentességi politikát illeti, a Bizottság mérlegelni fogja az Európai Uniónak az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférésről szóló 1980. évi hágai egyezményhez való csatlakozását, különösen mivel az Európai Unió tagja a Hágai Konferenciának[46]. Egy ilyen lépés azért lehetne kívánatos, mivel lehetővé tenné az egyezmény Unió-szerte egységes alkalmazását, és más államok számára is vonzóvá tehetné a csatlakozást. [1] A 1999. október 15–16-i tamperei Európai Tanács elnökségi következtetései. [2] Proposal for a Council Directive to improve access to justice in cross-border disputes by establishing minimum common rules relating to legal aid and other financial aspects of civil proceedings [Javaslat: A Tanács irányelve a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében a polgári ügyekben alkalmazandó költségmentességre és egyéb pénzügyi szempontokra vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról] (2002/C 103 E/29), COM(2002) 13 végleges – 2002/0020(CNS). [3] A Tanács 2003/8/EK irányelve (2003. január 27.) a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról, HL L 26., 2003.1.31., 41–47. o. Az irányelv hivatkozási számának „2003/8/EK”-ra történő helyesbítése, HL L 32., 2003.2.7., 15. o. [4] Hangsúlyozni kell, hogy az irányelv csak a határon átnyúló vonatkozású polgári jogi és kereskedelmi jogviták költségmentességére vonatkozik. Nem terjed ki a belföldi jogvitákra, sem pedig a büntető- és a közigazgatási ügyekre. [5] A 3. cikk (2) bekezdésének a) pontja kivételével, amely esetében 2006. május 30. volt a nemzeti jogba történő átültetés határideje. [6] A stockholmi program – A polgárokat szolgáló és védő, nyitott és biztonságos Európa, 2010/C 115/01., 2010.5.4. [7] A Bizottság határozata a Polgári jogi jogérvényesülés program keretén belüli 2010-es éves munkaprogramról, C(2009)10659. [8] DBB Law, Study on the application of Council Directive 2003/8/EC of 27 January 2003 on legal aid and on the legal compliance of the national transposition [Tanulmány a költségmentességről szóló 2003. január 27-i 2003/8/EK tanácsi irányelv alkalmazásáról, valamint a nemzeti átültetés megfelelőségéről], zárójelentés 2011. június. [9] Az összesen 545 válaszadó az alábbiakat ölelte fel: jogsegélyszervezetek (53), statisztikai szervek (13), végrehajtók (43), bírák (60), ügyvédek (237), az igazságszolgáltatást igénybevevő polgárok (102) és mások (37). [10] A felmérés szintén erre az időszakra irányult. [11] Az Európai Parlament és a Tanács 861/2007/EK rendelete (2007. július 11.) a kis értékű követelések európai eljárásának bevezetéséről, HL L 199., 2007.7.31. [12] Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 2000/C 364/01., 2000.12.18. [13] Vagyis az igazságszolgáltatáshoz való nemzetközi hozzáférésről szóló, 1980. október 25-i hágai egyezmény, valamint a költségmentesség iránti kérelmek továbbításáról szóló európai megállapodás, Strasbourg, 1977.1.27. [14] Dániára nem terjed ki az irányelv hatálya. [15] Bizottsági szolgálati munkadokumentum [ADD NUMBER] [16] A Bíróság C–279/09. sz. DEB Deutsche Energiehandels- und Beratungsgesellschaft mbH kontra Németországi Szövetségi Köztársaság ügyben 2010. december 22-én hozott ítélete. [17] Szlovákia nem teljes mértékben ültette át ezt a rendelkezést. [18] A 6. cikk (1) bekezdése. [19] Írország, Észtország, Ciprus, Magyarország, Finnország és az Egyesült Királyság kivételével. [20] Írország, Észtország, Ciprus, Magyarország, Ausztria, Finnország és az Egyesült Királyság kivételével. [21] Írország, Észtország, Litvánia, Románia, Szlovénia és Finnország kivételével. [22] Írország, Görögország, Észtország, Ciprus, Magyarország és Szlovákia hiányosan ültette át ezt a rendelkezést. [23] A 3. cikk (2) bekezdésének b) pontja, valamint a 7. cikk a) és b) pontja. [24] Belgium, Bulgária, Írország, Szlovénia, és az Egyesült Királyság hiányosságokkal ültette át. [25] A 8. cikk a) pontjának értelmezésével kapcsolatos esetleges bizonytalanságok ellenére megállapítható, hogy a Cseh Köztársaság, Románia és Szlovákia hiányosan hajtotta végre ezt a rendelkezést. [26] Special Eurobarometer 351 [351. sz. Eurobarométer különjelentés]: Civil Justice [Polgári jogi jogérvényesítés], 2010. október http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_351_en.pdf [27] A szlovén és a holland válaszadók ismerik a leginkább, a 28%-uk hallott róla. Ezzel ellentétben a portugál (7%), az ír (8%), a német (8%), valamint a lengyel (8%) válaszadók ismerik a legkevésbé. [28] A jelentés nem tér ki az irányelv gyakorlati alkalmazására vonatkozó azon észrevételekre, amelyek a kis értékű követelések európai eljárása alapján benyújtott igényekkel kapcsolatosak, mivel a rendelet csak 2009-ben lépett hatályba. [29] Franciaországban 2006-ban és 2008-ban. [30] A továbbított kérelmek számának nem kell megfelelnie a beérkezett kérelmek számának, mivel a kérelmek közvetlenül a bíróság székhelye szerinti tagállam illetékes hatóságának is benyújthatók. [31] Az irányelv 2. cikkében. [32] Például a másik tagállamban lakó személynek a nemzeti bíróság elé történő, bírósági végrehajtó általi idézésének költségei tekintetében. [33] 5. cikk. [34] Lásd: a Tanács 2001/470/EK határozata (2001. május 28.) az Európai Igazságügyi Hálózat létrehozásáról polgári és kereskedelmi ügyekben, Hivatalos Lap L 174., 2001.6.27., valamint az Európai Parlament és a Tanács 568/2009/EK határozata (2009. június 18.) a polgári és kereskedelmi ügyekben az Európai Igazságügyi Hálózat létrehozásáról szóló 2001/470/EK tanácsi határozat módosításáról, Hivatalos Lap, L 168., 2009.6.30., 35. o., továbbá: http://ec.europa.eu/civiljustice/legal_aid/legal_aid_ec_hu.htm [35] A Bizottság 2004/844/EK határozata (2004. november 9.) a 2003/8/EK tanácsi irányelv alapján a költségmentesség iránti kérelem benyújtásához használandó formanyomtatvány kidolgozásáról, valamint a Bizottság 2005/630/EK határozata (2005. augusztus 26.) a 2003/8/EK tanácsi irányelv alapján a költségmentesség iránti kérelem továbbításához használandó formanyomtatvány kidolgozásáról. [36] http://ec.europa.eu/justice_home/judicialatlascivil/html/la_information_hu.htm [37] https://e-justice.europa.eu/home.do?action [38] Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény, Róma, 1950.11.4. [39] A megállapodást 1977. január 27-én Strasbourgban írták alá, és a 2011-ben, Moszkvában aláírt kiegészítő jegyzőkönyvvel módosították. [40] Convention of 25 October 1980 on International Access to Justice [Az igazságszolgáltatáshoz való nemzetközi hozzáférésről szóló 1980. október 25-i egyezmény], http://www.hcch.net/index_en.php?act=conventions.text&cid=91 [41] Bulgária, Spanyolország, a Cseh Köztársaság, Észtország, Franciaország, Ciprus. Lettország, Litvánia, Luxemburg, Málta, Hollandia, Lengyelország, Románia, Szlovákia, Szlovénia, Finnország, Svédország. [42] Albánia, Belarusz, Bosznia-Hercegovina, Horvátország, Montenegró, Marokkó, Szerbia, Svájc, Macedónia Volt Jugoszláv Köztársaság. [43] A gyakorlatban ez úgy történne, hogy egy tanácsi határozat felhatalmazná a tagállamokat az EU érdekében történő csatlakozásra, mivel az egyezmény nem tartalmaz REIO-záradékot. [44] Lásd a 1667/2009. sz. petíciót. [45] Vagy a határozat végrehajtásának helye szerint. [46] Az Európai Unió csatlakozása a Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferenciához, 15226/08. JUSTCIV 235., 2008.11.6.