A tagállamok általában véve bővítették az exporthitelprogramokkal kapcsolatos eszköztárukat az elmúlt években. Az európai exporthitel-ügynökségek által kínált exporthitel-támogatások közül a legáltalánosabb forma továbbra is a „tiszta fedezet” (ahol a szóban forgó exportügyletet kereskedelmi bank finanszírozza, az exporthitel-ügynökség ehhez garancia- vagy biztosítási jellegű fedezetet nyújt). A jelentéstételi időszakban az 1233/2011/EU rendelet szerint exporthitelt nyújtó mind a 21 tagállam kínál ilyen típusú támogatást. Tizenöt tagállam az 1233/2011/EU rendeletben és a hivatalosan támogatott exporthitelekről szóló OECD-megállapodásban felsorolt más támogatási formákat is nyújt, mint például a közvetlen hitel vagy finanszírozás (amelyben a finanszírozást kereskedelmi bankok helyett közvetlenül az exporthitel-ügynökség nyújtja), a refinanszírozás vagy a kamattámogatási programok. Több éves tevékenységi jelentés kifejezetten említi a projektfinanszírozást, a kötött segélyt és/vagy a kkv-knak nyújtott finanszírozást.

Az előzőekben említettek szerint az európai exporthitel-ügynökségek számos, az 1233/2011/EU rendelet szerinti jelentéstétel alkalmazási körén kívüli területen is tevékenykednek. Ez utóbbi alapvetően a (hivatalosan támogatott exporthitelekről szóló OECD-megállapodás meghatározása szerinti) közép- és hosszú távú exporthitel-tevékenységeket fedi le. Sok európai exporthitel-ügynökség azonban rövidtávú exporthiteleket, akkreditív garanciákat, gyártási kockázati garanciákat és befektetéssel kombinált biztosítást is kínál termékei között. Megjegyzendő, hogy több tagállam ágazatspecifikus exporthiteltermékeket is kifejlesztett (például) a légi járművek gyártása és a hajóépítés terén. Hasznos ezt szem előtt tartani az exporthitel-ügynökségek tágabb gazdasági szerepének értékelésekor.

Általában véve nagyobb mértékű megfelelés volt tapasztalható az elmúlt években, mivel a hivatalosan támogatott exporthitelekről szóló OECD-megállapodás kérdések széles körére kiterjedt. Ennek ellenére észben kell tartani a következő eltéréseket, mivel megnehezítik az átfogó képet nyújtó, teljes értékű összehasonlítást. Egyrészt a tagállamok – az előző bekezdésben említett általános exporthiteltípusokon belül – exporthitelprogramok széles körét alakították ki. Ezenkívül, míg több exporthitel-ügynökség is kínálhatja ugyanazt a konkrét terméket, a vonatkozó feltételek eltérhetnek. Másrészt egy exporthitelprogram hatása nyilvánvalóan a nemzetgazdaság jellemzőitől és a pénzügyi magánszektor kapacitásaitól is függ.

A 3. a) és b) pontban már említett információkon kívül a 21 benyújtott éves tevékenységi jelentésből az is megállapítható, hogy a tagállamok exporthitel-politikái jellemzően a környezethez, a megvesztegetés elleni intézkedésekhez, illetve az alacsony jövedelmű országokat érintő fenntartható hitelezési gyakorlatokhoz kapcsolódnak. A három vonatkozó OECD-ajánlás nagy, de nem kizárólagos szerepet játszik. Még a nem OECD-tag tagállamok is alkalmazzák ezeket az eszközöket, vagy alapvetően törekednek azok alkalmazására. Sok tagállam azt állítja, hogy mindenekelőtt a „közös megközelítést” az OECD által meghatározott alkalmazási körön túl is alkalmazzák. A tagállami szakpolitikák ezenkívül olyan nemzetközi szabványokból is merítenek, mint például az üzleti vállalkozások emberi jogi felelősségére vonatkozó ENSZ-irányelvek, valamint a tágabb uniós vívmányok, többek között a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről szóló rendelet. A gyakori hivatkozások az uniós „célkitűzésekre”, „normákra” és „iránymutatásokra” azt bizonyítják, hogy a tagállamok egyaránt figyelembe veszik a puha és a kemény jogi eszközöket, és hogy a jogszabály szelleme és betűje egyformán fontos.

A tagállamok ezenkívül egyre többször tesznek említést olyan további szakpolitikai célkitűzésekről vagy megfontolásokról, amelyek kiegészítik a közös megközelítésben foglaltakat. A példák között említhetjük a nemek kérdéskörét, a társadalmi fenntarthatóságot és az adócsalás megelőzését. A szóban forgó exporthitel-ügynökségek több esetben maguk fejlesztették ki a megfelelő eszközöket. Erre példa a vállalati társadalmi felelősségvállalásra vonatkozó politika, amely jellemzően nemcsak belső erőfeszítéseket, hanem az exporthitel-ügynökség ügyfeleivel folytatott szoros párbeszédet is magában foglal.

Ami a környezetvédelmet illeti, az új tendenciák körébe tartozik a fenntarthatóság és a kibocsátáscsökkentés előtérbe helyezése. Az előző jelentéstételhez hasonlóan ezúttal is sok tagállam hangsúlyozza az emberi jogok kiemelt jelentőségét. Gyakorlatilag valamennyi jelentésből továbbra is az tűnik ki, hogy a tagállamok támogatják, hogy az új közös megközelítésen belül emberi jogi dimenziót is kialakítsanak. Egyes esetekben ez a téma közvetlenül kapcsolódik a munkavállalói jogok kérdésköréhez.

Az exporthitel-ügynökségekre vonatkozó tagállami szakpolitikák általánosságban véve közelítenek egymáshoz. Erre példaként említhetők a megvesztegetés elleni intézkedések. Sok tagállam aláírt megvesztegetés elleni nyilatkozatot követel meg az érintett felektől, és kifejezetten kiköti a fedezet automatikus érvénytelenítését megvesztegetés megállapítása esetén. Portugáliában például a COSEC garanciái nem érvényesek, ha bizonyított a megvesztegetés. A tagállamok egyre nagyobb számban említik a nyomon követés fontosságát, és aktívan arra ösztönzik a bankokat és az exportőröket, hogy saját megvesztegetés elleni intézkedéseket hozzanak létre.

Sok tagállam a közös megközelítésnek való megfelelés mellett saját megvesztegetés elleni és korrupcióellenes eszközöket is kidolgozott, így például etikai szabályzatot vagy intézkedéseket a visszaélések bejelentésére. A pénzmosás elleni küzdelemre vonatkozó intézkedések is egyre inkább prioritásként jelennek meg a terrorizmus finanszírozásának megelőzése mellett.

Hasonlóan a közelítést bizonyítja a Világbank és a Nemzetközi Valutaalap követelményeinek szigorú betartása az alacsony jövedelmű országokat érintő fenntartható hitelezői gyakorlat kapcsán, amiről sok tagállam beszámolt.

A tagállamok ezenkívül gondoskodnak annak biztosításáról, hogy az exporthitel-ügynökségek a lehető legátláthatóbb módon működjenek, a kereskedelmi ügyletekhez adott esetben szükséges titoktartás tiszteletben tartása mellett. Egyes tagállamok kiemelt figyelmet fordítottak erre a kérdésre a 2016-ra vonatkozó éves tevékenységi jelentésükben.

Egyértelmű tehát, hogy a közös megközelítésről szóló OECD-ajánlást a tagállamok teljeskörűen exporthitel-politikáik részévé tették. Emellett – miként a fenti megfontolások széles köre bizonyítja – a közös megközelítés egyre inkább minimumszabállyá vált. Sok területen a tagállamok saját kiegészítő intézkedésekeit alkalmazzák annak biztosítására, hogy exporthitel-támogatást csak olyan ügyletek kaphassanak, amelyek megfelelnek a környezeti szempontoktól a társadalmi megfontolásokra kiterjedő normák szigorú rendszerének.

d) Az exporthitel-ügynökségek uniós célkitűzéseknek és kötelezettségeknek való megfelelése:

Az átláthatóság uniós szintű növelése érdekében a tagállamok éves tevékenységi jelentést nyújtanak be a Bizottságnak, amelyben a nemzeti jogszabályi keretükkel összhangban jelentést tesznek exporthitel-tevékenységeikhez kapcsolódó egyes pénzügyi és működési információkról, és részletezik a környezeti kockázatok kezelésének módját is.

Az I. melléklet 3. pontja szerint: „[a] Bizottság ezen információ alapján éves felülvizsgálatot végez az Európai Parlament számára, beleértve az exporthitel-ügynökségek uniós célkitűzéseknek és kötelezettségeknek való megfeleléséről szóló értékelést.”

Az Európai Unióról szóló szerződés (EUSZ) a 3. cikkben sorolja fel az Unió általános célkitűzéseit, a 21. cikkben pedig az Unió külső tevékenységének elveit és célkitűzéseit.