[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 13.2.2006

COM(2006) 62 végleges

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

Közös jelentés a szociális védelemről és a társadalmi integrációról – 2006

TARTALOMJEGYZÉK

1. Bevezetés 3

2. A szociális védelemre és társadalmi integrációra vonatkozó politikák átfogó kérdései 4

a) A társadalmi kohézió és a mindenki számára elérhető esélyegyenlőség előmozdítása megfelelő, hozzáférhető, pénzügyileg fenntartható, átültethető és hatékony szociális védelmi rendszerek és társadalmi integrációs politikák segítségével 4

b) Szoros interakció a nagyobb gazdasági növekedést, valamint a több és jobb munkahelyet célzó lisszaboni célkitűzésekkel és az EU fenntartható fejlődési stratégiájával. 5

c) Az irányítás, az átláthatóság és az érdekelt felek bevonása a szakpolitika kialakításába, végrehajtásába és ellenőrzésébe 7

3. Az omc keretében folyó munka különböző területein jelentkező fő kihívások 8

3.1. A szegénység és a kirekesztés elleni küzdelem: a folyamatos erőfeszítések ellenére hiányosságok a végrehajtásban 8

3.2. Méltányos és fenntartható nyugdíjak: a reformerőfeszítések folytatódnak 9

3.3. Egészségügy és hosszú távú gondozás: az első lépések kiemelik a téma fontosságát 10

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

Közös jelentés a szociális védelemről és a társadalmi integrációról – 2006

1. BEVEZETÉS

Európa szociális védelemre és társadalmi integrációra vonatkozó politikái jelentős kihívásokkal szembesülnek. A globális verseny, az új technológiák hatása és a népesség elöregedése formálják hosszú távú szakpolitikai elképzeléseket; rövid távon pedig a gyenge növekedés, a magas munkanélküliség és a tartós egyenlőtlenségek kérdése vár megoldásra. Októberben Hampton Courtban az állam-és kormányfők arról tanácskoztak, hogyan lehetne fenntartani az európai szociális rendszereket ilyen kihívások mellett és egyidejűleg hogyan lehet megoldást találni a kihívásokra. A Bizottság hozzászólásában – melyet határozottan támogattak az elnökségi következtetésekben – „egyfelől az olyan eszközök megerősítésére szólított fel, mint az EU növekedést és munkahelyteremtést célzó integrált iránymutatásai, másfelől ezen eszközök közötti szorosabb együttműködésre az EU-szintű, szociális védelmet jellemző összehangoltság hatékonyságának növelése révén.”

Ezt megelőzően a lisszaboni stratégia 2005 tavaszán történt felülvizsgálata kettős kihívás elé állította a szociális védelemre és társadalmi integrációra vonatkozó nyílt koordinációs módszer (OMC) keretében folyó munkát. Megállapítást nyert, hogy szakadék tátong a közös európai célkitűzések és a megvalósításukra létrehozott szakpolitikák között. Az OMC esetében ez azt jelenti, hogy a folyamatnak túl kell lépnie az általános elvek megfogalmazásán, ehelyett a szakpolitikák hatékonyságára kell összpontosítania. Másodsorban újból megerősítették a stratégia szociális dimenziójának fontosságát és egyúttal kísérletet tesznek arra, hogy az erőteljesebb növekedést, valamint a több és jobb munkahely létrehozását célzó politikai erőfeszítésekre helyezzék a hangsúlyt. Ez szoros együttműködést tesz szükségessé a szociális védelemre és társadalmi integrációra vonatkozó OMC – mely magas szintű szociális védelem és társadalmi kohézió megteremtésére irányul – , valamint a foglalkoztatást és növekedést célzó politikák között. Ezzel egyidejűleg az Európai Tanács felszólította az Uniót és tagállamait, hogy a társadalmi integrációra vonatkozó stratégia keretében kiemelt feladatként kezeljék a legveszélyeztetettebb fiatalok helyzetének javítását, valamint az Európai Ifjúsági Paktumhoz való hozzájárulásként az iskolai kudarcok megelőzését célzó kezdeményezéseket.

Ez a szociális védelemről és a társadalmi integrációról szóló második közös jelentés – mely a 2003-as „ A lisszaboni stratégia szociális dimenziójának erősítése: a nyílt koordináció ésszerűsítése a szociális védelem területén[1]” című bizottsági közleményen alapul – közvetlen válasz a Hampton Court-i és a lisszaboni csúcstalálkozón felvetett kihívásokra. A tagállamok által a három politikai szakterületre – társadalmi integráció, nyugdíjak, valamint egészségügy és hosszú távú gondozás – vonatkozóan 2005-ben készített tervekre és politikai nyilatkozatokra támaszkodik. Figyelembe veszi a tagállamoknak és az érdekelt feleknek az OMC értékével kapcsolatos véleményét. A jövőbeli ésszerűsítési folyamat keretében előrevetíti az OMC-hez kötődő tapasztalatcserék szerkezetét[2].

2. A SZOCIÁLIS VÉDELEMRE ÉS TÁRSADALMI INTEGRÁCIÓRA VONATKOZÓ POLITIKÁK ÁTFOGÓ KÉRDÉSEI

A Bizottságnak az OMC új keretéről szóló közleménye három olyan átfogó kihívást emel ki, melyekkel a szociális védelemre és társadalmi integrációra vonatkozó politikáknak szembe kell nézniük. E szakasz arra használja ezt a keretet, hogy segítségével felülvizsgálja a jelenlegi politikákat és reformstratégiákat.

a) A társadalmi kohézió és a mindenki számára elérhető esélyegyenlőség előmozdítása megfelelő, hozzáférhető, pénzügyileg fenntartható, átültethető és hatékony szociális védelmi rendszerek és társadalmi integrációs politikák segítségével

A tagállamoknak eredményesen és költséghatékonyan kell megvalósítaniuk az alapvető szociális célkitűzéseket, alkalmazkodva az új kihívásokhoz és körülményekhez. Ebből a célból a tagállamok 2003-ban összesen a GDP közel 28%-át (bruttó) fordították szociális védelemre. Ez az arány növekedést mutat az elmúlt évekhez képesti stagnálás után.

A (nyugdíjon kívüli) készpénzátutalások rendszerei a GDP 5%-át teszik ki. Ezen a területen a reformtörekvések elsősorban a munka megkezdésére irányuló ösztönzők erősítésére összpontosítanak. Az (alacsony bérezésű) munkát vállalók jövedelemtámogatását célzó, munkához kapcsolódó kiegészítő juttatások alkalmazása lassan ugyan, de növekszik. A szociális segély egyre szorosabban kapcsolódik a helyi szinten nyújtott szociális és foglalkoztatási szolgáltatásokhoz, melyek a szinergiák és a hatékonyság elérésének eszközei. Jelentős reformerőfeszítések figyelhetők meg a hosszan tartó betegségekre/rokkantságra vonatkozó rendszerek esetében, mivel több országban is folyamatban van olyan intézkedések bevezetése, melyek biztosításják, hogy nem a leplezett előnyugdíj egyik formájáról van szó, hanem olyan rendszerekről, melyek ösztönzik a munkaerőpiacra történő visszatérést.

Az EU-ban a nyugdíjakra fordított összegek – melyek 2003-ban átlagosan a GDP 13%-át jelentették – biztosították, hogy az időskor többé nem egyenlő a szegénységgel vagy a gyermekektől való függéssel. Ez főként az állami nyugdíjaknak köszönhetően valósult meg, a nyugdíjak megfelelő összegének megállapítása pedig továbbra is állami hatáskör marad. Napjaink elöregedő társadalmában a központi nyugdíjakkal kapcsolatos legnagyobb kihívás a tényleges nyugdíjkorhatár emelése. A legtöbb tagállamban reformokat hajtanak végre a korábbi évtizedekre jellemző – amikoris csökkentették a tényleges nyugdíjkorhatárt – tendencia megfordítása, továbbá a várható élettartam növekedéséből adódó problémák kezelése céljából. Az elkövetkező évtizedekben a hozzájáruláson alapuló állami nyugdíjrendszerek lesznek továbbra is a nyugdíjasok legfőbb bevételi forrásai, bár a magánnyugdíjrendszerek részesedése várhatóan számos – de nem valamennyi – tagállamban növekszik. A szolidaritás elve változatlanul fontos marad nyugdíjrendszereink szempontjából, mivel az összes munkavállaló számára biztosítja a nyugdíjellátáshoz való hozzáférést, az idősebbek számára a garantált minimumbevételt, a jövedelempótlást és végezetül a munkaerőpiacon kívül (különösen gyermekek vagy idősebbek gondozásával, valamint munkanélküliséggel) töltött idő nyugdíjba történő beszámítását.

Az egészségügy és a hosszú távú gondozás terén – amelyekre 2003-ban a GDP átlagosan 8%-át fordították – a tagállamok célja változatlanul a mindenki számára elérhető, magas színvonalú ellátás biztosítása, miközben rendszereiket hozzáigazítják az öregedéshez, a betegek elvárásaihoz és a technológiai fejlődéshez kapcsolódó, egyre növekvő igényekhez. Nagyobb hatékonyságot és eredményességet kívánnak elérni átszervezés, prioritások kijelölése, a felhasználók és szolgáltatók számára pedig ösztönzőrendszerek kialakítása révén. Az egészségvédelemre és a betegségek megelőzésére irányuló politikák várhatóan egyre jelentősebb szerepet fognak játszani. Annak biztosítására, hogy az egészségi állapotbeli egyenlőtlenségek ne súlyosbodjanak az ellátáshoz való hozzáférés hiánya miatt, az egyre elterjedtebb díjakat és sajátrész-befizetéseket ellensúlyozzák a hátrányos helyzetű csoportok számára széleskörben biztosított díjcsökkentések.

Így gyors ütemben halad előre a reform a szociális védelem területén. Mint azt e felülvizsgálat mutatja, a reformok nem egyenlőek a költséglefaragásokkal, a társadalmi kohézióra gyakorolt hatásukat pedig körültekintően ellenőrizni kell. A legnagyobb tapasztalattal rendelkező országok példáját tekintve az a következtetés vonható le, hogy az integrált és egyedi beavatkozásokkal járó megfelelő aktiválás nem olcsó és nem is valósítható meg gyors stratégiával.

Például a rászorultságot is figyelembe vevő minimumnyugdíjra vonatkozó rendelkezések egyre fokozottabb alkalmazása nem gyengítheti a nyugdíjmegtakarításra irányuló ösztönzőket. A legtöbb tagállamban a szociális segély minimális szintje már nem éri el azt a szintet sem, mely kiküszöbölné az elszegényedés kockázatát, így a társadalmi integráció szempontjából körültekintően kell ellenőrizni, hogy e szintek milyen mértékben rendelhetők alá a feltételeknek. Amellett, hogy egyre nagyobb hangsúlyt kap a szolgáltatásokhoz kapcsolódó feltételrendszer, napjainkban hiányzik annak módszeres ellenőrzése, hogy e feltételek milyen hatást gyakorolnak a leginkább a társadalom peremére szorult csoportokra.. A hatáskörök regionális és/vagy helyi szinteknek való átadására irányuló tendencia jelentős hatással van az integrált szociális védelemre és a szociális szolgáltatásokra. Ebben az esetben is nyomon kell követni azonban a hatásokat. Az értékelést összefogottan kell végezni a különböző szakpolitikai területeken. Az egészségügyben egyre elterjedtebb sajátrész-befizetésekről – melyek költségeit az alacsonyabb jövedelmű csoportok esetében megfelelő intézkedések révén csökkentik – már esett szó; a nemrégiben megjelent, integrációról szóló jelentésekben a megnövekedett egészségügyi és egészségbiztosítási költségeket az alacsonyabb jövedelmű csoportokat sújtó egyre jelentősebb teherként tüntetik fel.

b) Szoros interakció a nagyobb gazdasági növekedést, valamint a több és jobb munkahelyet célzó lisszaboni célkitűzésekkel és az EU fenntartható fejlődési stratégiájával.

Az OMC és a felülvizsgált lisszaboni stratégia közötti kölcsönhatás kettős jelleget kell, hogy öltsön: a szociális védelemre és társadalmi integrációra vonatkozó politikáknak a növekedésre és foglalkoztatásra irányuló célkitűzéseket kell támogatniuk, a növekedést és foglalkoztatást célzó politikáknak pedig a szociális célkiűzéseket. A tagállamok közül Belgium, Magyarország és Finnország jól példázzák ezt a dinamikus kölcsönhatást nemzeti reformprogramjaikban (NRP-k) azzal, hogy a lisszaboni célok megvalósítására irányuló tervezés középpontjába helyezik a szociális célkitűzéseket és kijelentik, hogy középtávú gazdasági és foglalkoztatási tervezésüknek szociális politikájuk jövőbeli fenntarthatóságát és fejlesztését kell támogatnia.

Szociális védelem és foglalkoztatás

A nemzeti reformprogramok alapján az OMC három szakpolitikai területén végzett munkát tekintve kitűnik, hogy a szociális védelem jelentős szerepet tölthet be a foglalkoztatási teljesítmény javításában. Mindazonáltal az OMC és az NRP-k közötti kapcsolatok nem mindig egyértelműek.

A társadalmi kirekesztés elleni küzdelemben a „foglalkoztatáshoz való hozzáférés megkönnyítése” áll a tagállami stratégiák középpontjában annál is inkább, mert a jelenlegi reformokban fokozott hangsúlyt kap a munkavállalás. A legtöbb tagállamban aktív munkaerőpiaci politika, valamint az adó- és ellátási rendszerek felülvizsgálata van folyamatban illetve tervbe véve. Azokban az országokban amelyekben a gazdasági és foglalkoztatási teljesítmények megfelelőek voltak, a fizetések és az ellátások pedig viszonylag alacsony szinten maradtak – mint a balti államokban – , a foglalkoztatási és integrációs politikákat azáltal integrálták, hogy az ellátási szintek emelkedését a minimumbérek növekedésével kapcsolták össze, kiterjesztve ezáltal a jelenlegi növekedés előnyeit és erősítve a munkavállalás ösztönzését.

Számos tagállam NRP-jében kiemeli, hogy a bevándorlás várhatóan milyen fontos szerepet tölt majd be a jövőben munkaerőpiacuk fenntarthatóságában. Mindazonáltal a bevándorlók integrációja jelentette kihívás – mely az integrációra irányuló jelenlegi nemzeti cselekvési tervek egyik fontos kérdése – nem kap kellő figyelmet az NRP-kben.

A nyugdíjreformok közvetlenül hatnak a foglalkoztatásra azáltal, hogy fokozottan ösztönzik a munkában eltöltött idő meghosszabbítását és korlátozzák a munkaerőpiac korai elhagyását. A járulékok és az ellátások közötti kapcsolat erősítésével ösztönzik az aktív foglalkoztatást és a bejelentett munkavállalást is a teljes munkában eltöltött időtartam alatt. E megközelítés sikere azonban nem csupán a nyugdíjrendszerek ösztönzőstruktúráitól függ. A munkaerőpiaci reform és a jövőbeli NRP-k egyik legfontosabb kérdése a munkaerőpiac megnyitása az idősebbek előtt és támogatásuk abban, hogy tartósan ott is maradjanak, például az információs és kommunikációs technológiák hatékony alkalmazása révén.

A jó egészségügyi ellátás növeli a munkaerő mennyiségét és javítja minőségét, különösen az idősebbek foglalkoztathatóságát. Ezen kívül az egészségügy és a hosszú távú gondozás jelentős munkaadók és fontosságuk tovább fog nőni a jövőben. A tagállamok előzetes szakpolitikai nyilatkozataikban nagy hangsúlyt fektettek a megfelelő humán erőforrás biztosítása formájában jelentkező kihívásra, mely az ágazat jövőbeli igényeinek kielégítése céljából fontos. Jelentős hatással lesz a foglalkoztatásra, hogy a rendszerek mi módon tudják biztosítani a jövőbeli ellátást többek között új techológiák hatékony alkalmazásával. A nem hivatalos (családon belüli, a munkaerőpiacon kívüli) és a hivatalos gondozás (szociális szolgáltatásokon és piaci mechanizmusokon keresztül) közötti egyensúly nagy hatást fog gyakorolni a munkaerő-kínálatra, különösen a nők esetében. Az egészségügyi kérdéseket számos új tagállamban – különösen Magyarországon – a jövőbeli stratégiák meghatározó részeként tartják számon.

Szociális védelem és növekedés

A szociális védelemre és növekedésre vonatkozó kérdések közötti kapcsolat világosan kirajzolódik a nyugdíjak terén. A pénzügyileg megbízható állami nyugdíjak és a fenntartható államháztartás kölcsönösen erősítik egymást, mely hosszú távon a gazdasági teljesítményt is javítja. Általánosan elismerik, hogy a gazdasági növekedés szempontjából fontos a lakosság – a lakosság egésze és különösen az idősebb korosztály – megfelelő egészségi állapotának biztosítása. A társadalmi integrációs politikát illetően egyes emberek és csoportok – mint a bevándorlók és az etnikai kisebbségek – munkaerő-piaci részvételből és a társadalomból való kirekesztése az erőforrások eltékozlása, amit mind gazdasági, mind társadalmi igazságossági okokból meg kell akadályozni. Ezzel egyidejűleg a szociális védelmi rendszerek fenntarthatósága a növekedési kilátásoktól függ, így egyúttal a versenyképességet és termelékenységet célzó nemzeti reformstratégiáktól is.

Az EU fenntartható fejlődési stratégiája[3] ismerteti az európai társadalom hosszú távú törekvéseit, valamint azokat a veszélyeket és kihívásokat, amelyekkel szembe kell néznünk az e törekvések megvalósítása felé vezető úton. A szociálpolitikai aggályok egyrészt e törekvések (pl. a befogadó társadalom létrehozása), másrészt a kihívások (pl. a gazdagok és szegények közötti szakadék; elöregedő társadalom) részei. A fenntarthatóság kilátása a szociális védelemre és társadalmi integrációra vonatkozó politikák hosszútávú dimenzióit szilárdan a politikai keretbe emeli, és ezáltal további lendületet ad, hogy a gyermekek szegénységére irányuljon a figyelem, amelyen keresztül a szegénység és a kirekesztés generációról generációra öröklődik, valamint Európa jövőbeli humán erőforrásai csökkennek. Általánosabban megfogalmazódik annak szükségessége, hogy a fenntarthatóság kiemelt figyelmet kapjon az OMC-ben.

c) Az irányítás, az átláthatóság és az érdekelt felek bevonása a szakpolitika kialakításába, végrehajtásába és ellenőrzésébe

Az OMC keretében folytatott munka egyik legfontosabb politikai üzenete az, hogy a politikai döntéshozatal és végrehajtás akkor eredményes, ha valamennyi szereplő, ágazat és kormányzati szint együttműködik. Az OMC-nek szerepe volt ezen üzenet megerősítésében, különösen a társadalmi integráció terén. Az összes EU10 tagállam új struktúrákat alakított ki a civil társadalom szociálpolitikai tervezésbe történő bevonása érdekében. Az EU15 nemzeti cselekvési terveinek végrehajtása szerteágazó intézkedéseket tár fel, melyek segítségével javítható a központi, regionális és helyi hatóságok közötti együttműködés. Egyértelmű, hogy a tagállamok egymástól tanulnak. Az eredményes irányítás magában foglalja a társadalmi integrációval kapcsolatos aggályok politikai döntéshozatalban (beleértve a költségvetés megállapítását) való érvényesítését, valamint a fokozottabb értékelésre és ellenőrzésre irányuló célt is. Mindkét területen korlátozott előrehaladás figyelhető meg.

A nyugdíjakat illetően fontos, hogy a reformok – hosszú távú hatásukat tekintve – konszenzusra épüljenek. A döntéshozatalban azért szükséges az átláthatóság, hogy a polgárok bizonyossággal és kellő információk birtokában tervezhessék nyugdíjba vonulásuk gyakran bonyolult folyamatát. Az automatikus vagy rendszeres felülvizsgálati mechanizmusok biztosítására vonatkozó kötelezettségvállalások segítik a polgárokat a tervezésben. Az alapok fokozott decentralizálása, valamint a beruházási eszközöket vagy nyugdíjkorhatárokat illetően a választási lehetőségek kibővülése növeli a komplexitást, ami a polgárok tájékoztatását és számukra iránymutatás kidolgozását teszi szükségessé.

A rendszerek szintjén az egészségügyi ágazat nagyon összetett a biztosítók és szolgáltatók, valamint a központi illetve regionális és helyi hatóságok szerepét illetően. Az egészségügyi szolgáltatók és ellátást nyújtók közötti kapcsolódások egyre fontosabbá válnak a hatékony koordináció szempontjából. A különböző intézmények szerepének tisztázása és a köztük megvalósuló hatékony együttműködés létfontosságú. A politikai döntéshozók és a polgárok közötti kapcsolat ugyancsak fontos, tekintve a polgárok egészségügyi rendszerekkel szembeni magas elvárásait, valamint azt, hogy valamennyi tagállam nagy hangsúlyt fektet a megelőzésre, az egészséges életmódra és az egészséges öregedésre.

3. AZ OMC KERETÉBEN FOLYÓ MUNKA KÜLÖNBÖZő TERÜLETEIN JELENTKEZő Fő KIHÍVÁSOK

3.1. A szegénység és a kirekesztés elleni küzdelem: a folyamatos erőfeszítések ellenére hiányosságok a végrehajtásban

Az EU15 által benyújtott, végrehajtásra vonatkozó nemzeti cselekvési tervek (NAP) és az EU10-államok közül négy által benyújtott, aktualizált NAP-ok ugyan több területen is előrehaladást mutatnak, a helyzetet tekintve mégsem tapasztalható jelentős javulás – a legjobb esetben is ingadozónak tekinthető – gazdasági teljesítmény miatt. Megerősítik azt a lisszaboni stratégia felülvizsgálata során tett megállapítást, hogy a végrehajtást illetően szakadék van a közös célkitűzések iránti tagállami elkötelezettségek illetve az ezek megvalósítására tett politikai erőfeszítések között.

A 2005. évi jelentések elemzése megerősíti a tavalyi közös jelentésben meghatározott hét fő politikai prioritást. Ezek a következők: a munkaerőpiaci részvétel növelése, a szociális védelmi rendszerek korszerűsítése, az oktatás és képzés terén jelentkező hátrányok lefaragása, a gyermekek szegénységének leküzdése és a családtámogatás fokozása, megfelelő lakhatási körülmények biztosítása, a minőségi szolgáltatásokhoz való hozzáférés javítása és a hátrányos megkülönböztetés megszüntetése, valamint a fogyatékkal élők, az etnikai kisebbségek és bevándorlók integrációjának erősítése. A jelentések kiemelik azt is, hogy egyes városi és vidéki közösségekben illetve egyes csoportokban a halmozott hátrányok koncentráltan jelentkeznek. A tagállamoknak integrált és koordinált válaszokkal kell reagálniuk a különösen veszélyeztetett csoportok – mint a fogyatékkal élők, a bevándorlók, az etnikai kisebbségek (beleértve a romákat), a hajléktalanok, a büntetett előéletűek, a szenvedélybetegek és az elszigetelődött idős emberek – halmozottan hátrányos helyzetére és szükségleteire. Egyaránt szükség van a rendszeres ellátáshoz való könnyebb hozzáférésre, adott esetben pedig a célirányos intézkedésekre.

Jelenleg leginkább három tendencia figyelhető meg. Ezek a következők: a növekvő bevándorláshoz kötődő kihívások; emelkedő egészségügyi és biztosítási költségek; valamint megfizethető ellátás a gyermekek, fogyatékkal élők és idősebb eltartott személyek számára, figyelemmel a demográfiai változásokra és a nők fokozott munkaerőpiaci részvételére.

A jövő kihívásai között szerepel az integráció szükségessége, azaz a nemzeti cselekvési tervek jobb integrálása a nemzeti politikai döntéshozatalba – beleértve a költségvetési folyamatokat – és a felülvizsgált lisszaboni folyamatba; a hatékonyabb irányítás , azaz a különböző (nemzeti, regionális és helyi) irányítási szintek szereplőinek hatékonyabb mozgósítása és együttműködésének javítása, továbbá a végrehajtást, ellenőrzést és értékelést illetően a hatáskörök egyértelműbb meghatározása; valamint az integrációra irányuló nemzeti cselekvési tervek és a strukturális alapok – különösen az Európai Szociális Alap és az Európai Regionális Fejlesztési Alap – közötti szorosabb kapcsolat megteremtése.

3.2. Méltányos és fenntartható nyugdíjak: a reformerőfeszítések folytatódnak

A 2005 júliusában benyújtott, nyugdíjakra vonatkozó nemzeti stratégiai jelentések második fordulója a 2003. évi közös jelentés óta elért haladást mutatja a reformok terén [4]. E jelentések kiemelik a három általános célkitűzés – méltányosság, fenntarthatóság és korszerűsítés – közötti kölcsönhatást. Ahhoz, hogy a reformstratégiák sikeresek legyenek, mindhárom elem meglétére és együttes vizsgálatára van szükség.

A méltányos és fenntartható nyugdíjrendszerek biztosítása érdekében a tagállamok végrehajtják a három pilléren – az államadósság csökkentése, a nyugdíjreform és a foglalkoztatás növelése – nyugvó stratégiát. Miközben egyes tagállamok a nyugdíjrendszerek fenntarthatóságának megvalósítása érdekében az államadósság csökkentésére törekednek, csak néhányuknak sikerült ezt elérni az elmúlt években. A tagállamok folytatják a foglalkoztatás növelését is, több tagállam pedig reformokat hajtott végre, melyek eredményeképpen növekszik az idősebbek munkavállalása: miközben csökkentek a munkában eltöltött időszak lerövidítésére irányuló tendenciák, erősödtek az aktív munkavállalást serkentő ösztönzők, szorosabbá vált a járulékok és az ellátások közötti kapcsolat, a várható élettartamot pedig fokozottan figyelembe vették a nyugdíjak megállapításakor. A jelenlegi reformok egy bizonyos életkorra vonatkozóan a megtérülési ráták csökkentésére törekednek, amit a munkában eltöltött hosszabb időszak és több megtakarítás ellensúlyoz, fenntartva ezáltal a méltányos nyugdíj biztosítására irányuló célkitűzést, elkerülve a nyugdíjasok elszegényedését és fenntartva a nyugdíjasok ésszerű jövedelemszintjét. Egyes tagállamok esetében folyamatban van a garantált minimumnyugdíjak szintjének emelése; több tagállam pedig beszámítja a nyugdíjjogosultságba a gondozással töltött időt. Kiegészítő nyugdíjak bevezetésére került sor – ami egyes tagállamokban várhatóan jelentősen hozzájárul a nyugdíjasok életszínvonalának fenntartásához –, a vonatkozó jogszabályi keret pedig megerősödött. Az elkövetkező évtizedekben a hozzájáruláson alapuló állami nyugdíjrendszerek lesznek továbbra is a nyugdíjasok legfőbb bevételi forrásai, bár a magánnyugdíjrendszerek részesedése várhatóan a legtöbb tagállamban növekszik. Aggályok merültek fel a magánnyugdíjakhoz való egyenlőtlen hozzáféréssel kapcsolatban, így néhány tagállam megvizsgálja a lehetséges politikai válaszokat – beleértve az alacsony jövedelmű munkavállalókat érintő jelentős adójellegű ösztönzőket. A magánnyugdíjrendszerek fokozottabb igénybevételéhez kapcsolódóan a tagállamok a jövedelmek megfizethetőségét és kiszámíthatóságát ösztönző rendszerek szabályozását és ellenőrzését tervezik.

A jelenlegi reformok új vonása az automatikus vagy félautomatikus felülvizsgálati mechanizmusok bevezetése, melyek a nyugdíjrendszerekre nehezedő nyomás forrásainak – különösen a demográfiai tendenciáknak – időszakos ellenőrzését biztosítják és vitát indítanak a lehetséges politikai válaszokról. Az ilyen mechnizmusok elősegítik a nyugdíjrendszerek átláthatóságát és megteremtik a polgárok bizalmát a nyugdíjjogosultságukra vonatkozó tájékoztatásnak köszönhetően.

3.3. Egészségügy és hosszú távú gondozás: az első lépések kiemelik a téma fontosságát

Az OMC-nek az egészségügy és hosszú távú gondozás területére történő kiterjesztésére vonatkozó 2004. évi tanácsi határozatot követően a tagállamok előzetes nemzeti szakpolitikai nyilatkozatokat nyújtottak be 2005 tavaszán. E jelentések kijelölték a további feladatokat és hozzájárultak a Bizottság közös célkitűzésekre vonatkozó javaslatához[5].

A szolgáltatásokhoz való hozzáférés biztosítása változatlanul alapvető kihívás marad. Továbbra is fennmaradnak az ellátási nehézségekhez , a földrajzi korlátokhoz és nemi alapon történő megkülönböztetéshez kapcsolódó jelentős egyenlőtlenségek, csakúgy mint az azzal kapcsolatos egyenlőtlenségek, ahogyan a különböző társadalmi és gazdasági csoportok igénybe veszik az egészségügyi rendszert és amilyenek az egészségi eredmények. A hosszú távú gondozást illetően a jelenlegi ellátás már alkalmatlan és tekintve a demográfiai fejlődést, egyre inkább azzá fog válni. Mindazonáltal csupán néhány tagállam emelte be szociális védelmi rendszerébe a jövőbeli ellátás jelentette kihívást vagy terjesztette ki a szociális szolgáltatásokat a kérdés megoldása érdekében. A humánerőforrás-fejlesztés formájában jelentkező kihívás – mely a megnövekedett kereslettel és a csökkent munkaerőforrásokkal szemben kell, hogy fenntartsa az egészségügy és a hosszú távú gondozás terén a szolgáltatásokat – szintén fokozott figyelmet igényel. Közös válaszlépés az, hogy a megelőzésre, az egészéges életmódra és az egészséges öregedésre fektetik a hangsúlyt. Az ellátás minőségével kapcsolatban a reformok mutatók kifejlesztését, minőségi előírások kialakítását, iránymutatások és akkreditáló rendszerek alkalmazását segítik elő. Ezek a megközelítések a költségmegtakarítást is előmozdítják. A betegek bevonása és a választási lehetőségek bővítésének ösztönzése a minőség megteremtésének lehetséges módja. A technológia nyilvánvaló potenciállal rendelkezik a minőségjavításban, de ellenőrizni kell a költségekre gyakorolt hatását.

A tagállamok pénzügyi fenntarthatóság biztosítására irányuló erőfeszítései erőteljes hangsúlyt fektetnek a hatékonyság és az eredményesség javítására. A reformok kiemelik a koherencia és a különböző ellátási formák közötti hatékonyabb összehangolás szükségességét, elkerülve ezáltal a felesleges beavatkozásokat. A háziorvosok gyógyítói, tanácsadói és közvetítői minőségben betöltött szerepe rendkívül fontos. Az erre a területre vonatkozó intézkedések várhatóan kedvezően hatnak majd a szolgáltatásokhoz való hozzáférésre és a minőségre. A fenntarthatóságra irányuló politikák célja az is, hogy a szolgáltatókat és felhasználókat fokozottan ösztönözzék a források ésszerű felhasználására a költség-tudatosság (költségmegosztás) és az elsődleges ellátás igénybevételének előmozdításával. A szabályozott verseny elterjedése várhatóan kedvező hatással lesz a költségekre és a minőségre.

Az OMC ésszerű keretek közötti folytatása: a legfontosabb üzenetek

A fenti elemzésből az alábbi fő üzenetek vezethetők le:

- Az integrációt célzó nemzeti cselekvési tervek elkészítésekor stratégiaibb megközelítést kell alkalmazni a pontosabb, módszeresebb és átláthatóbb politikaformálás érdekében. Az OMC-nek erős hangsúlyt kell fektetnie a gyermekek és családjaik szegénységének problémájára. Az etnikai kisebbséghez tartozó, szegénynegyedben élő fiatalok esetében a halmozott kirekesztés kérdését szintén kiemelten kell kezelni. Ebben az összefüggésben szintén ki kell emelni az oktatásnak és képzésnek a szegénység generációk közötti átadásának megakadályozásában betöltött alapvető szerepét.

- A nyugdíjrendszerekre vonatkozó nemzeti jelentések kiemelik a három általános célkitűzés – méltányosság, fenntarthatóság és korszerűsítés – közötti kölcsönhatást, szinergiákat és ellentéteket. Ahhoz, hogy a reformstratégiák sikeresek legyenek – különösen a várható élettartam növekedését figyelembe véve –, mindhárom elem meglétére és együttes vizsgálatára van szükség. A reformoknak egyrészt tovább kell csökkenteniük a munkában eltöltött időszak lerövidítésére irányuló tendenciákat, másrészt erősíteniük kell a munkában eltöltött időszak meghosszabbítására serkentő ösztönzőket, ezzel egyidejűleg pedig haladást kell elérniük a tekintetben, hogy a munkaadók és a munkaerőpiac miként kezeli az idősebb munkavállalókat. Ez alapvetően hozzájárul majd a méltányosság és az életszínvonal fenntartásához, valamint a nyugdíjasok elszegényedésének leküzdéséhez. A nyugdíjak esetében körültekintően kell ellenőrizni a megtérülési ráták csökkentésére irányuló tendenciát, csakúgy, mint a munkában eltöltött idő meghosszabbítására irányuló – többek között a minimálnyugdíj lehetséges kedvezményezettjeire vonatkozó – ösztönzőket.

- A nyugdíjellátás korszerűsítése folyamán fokozottan figyelembe kell venni az új munkavállalási formákat és – különösen a gondozás miatti – karrier-megszakításokat és biztosítani kell, hogy a nők felépíthessék saját nyugdíjjogosultságukat. A magánnyugdíjpénztárak kiegészíthetik az állami rendszereket, de biztosítani kell megfizethetőségüket és megbízhatóságukat. A rendszeres felülvizsgálatok lehetővé teszik a rendszerek kiigazítását és azt, hogy megteremtődjön a polgárok bizalma a nyugdíjjogosultságaikra vonatkozó tájékoztatásnak köszönhetően.

- A kezdeti eredményes lépésekre építve az egészségügy és a hosszú távú gondozás kihívásait illetően a jövőbeli tapasztalatcserének a következőkre kell összpontosítania: hogyan biztosítható a szolgáltatásokhoz való hozzáférés és az egyenlőtlenségek csökkentése; a változó igényekhez való alkalmazkodás, a betegek bevonása és a választási lehetőségek bővítésének biztosítása számukra; a jó minőség ösztönzése; a hatékony rendszerek megbízható finanszírozásának biztosítása; a felhasználók és a szolgáltatók fokozott ösztönzése a források ésszerű felhasználására; a megelőzés, az egészséges életmód és az egészséges öregedés támogatása; valamint a jövőbeli munkaerőhiány leküzdésére irányuló humánerőforrás-stratégiák kifejlesztése. A hosszú távú gondozás terén a következő lényeges kihívások jelentkeznek: a jövőbeli igények felbecslése, a szükséges ellátási és finanszírozási mechanizmusok kialakítása.

- Létfontosságú annak biztosítása, hogy az OMC aktívan együttműködjön a felülvizsgált lisszaboni folyamattal. A Bizottságnak és a tagállamoknak megfelelő keretet kell kialakítaniuk a jobb interakció – beleértve a mutatókat – biztosítására és mérésére. Ez például annak vizsgálatával jár, hogy milyen mértékben jutnak munkalehetőséghez az elszegényedés kockázatának leginkább kitett csoportok (azaz munkanélküli háztartások, a tartósan munaknélküliek, az egyedülálló szülők, a nagycsaládok, a veszélyeztetett fiatalok, az etnikai kisebbségek a fogyatékkal élők), és hogy a foglalkoztatás-ösztönzést célzó reformok hogyan hatnak rájuk.

- A szociális védelmi rendszerek egészét tekintve hosszú távú és holisztikus megközelítésre van szükség, mely a következőkre összpontosít: fenntarthatóság – amely nem csak a nyugdíjak és egészségügy terén jelentkező kihívás – ; a rendszerek, politikák és finanszírozási mechanizmusok hatékonyságának és eredményességének ellenőrzésére szolgáló mutatók; a kiadások különböző ágazatok közötti elosztása, valamint az állami nyugdíjrendszer és a saját felelősség közötti egyensúly.

[1] COM(2003) 261

[2] Lásd COM(2005) 706

[3] COM(2001) 264 és COM(2005) 37

[4] A 2005. évi nemzeti stratégiai jelentésekről folytatott vita részletei a méltányos és fenntartható nyugdíjakról szóló (SEC (2006)XXXX) bizottsági belső munkadokumentumban találhatók meg.

[5] Lásd a szociális védelemmel foglalkozó bizottságnak az egészségügyi ellátásra és a hosszú távú gondozásra vonatkozó előzetes nemzeti szakpolitikai nyilatkozatok felülvizsgálatáról szóló, 2005. évi feljegyzését.