Az alapforgatókönyv mellett három szakpolitikai csomagot is figyelembe vettek, amelyek mindegyike öt területen tartalmaz intézkedéseket: A bérmegállapításra irányuló kollektív tárgyalások, valamint a végrehajtás és a nyomon követés egyaránt érinti azokat az országokat, amelyek kollektív tárgyalások útján biztosítják a minimálbérek általi védelmet és azokat, amelyek jogszabályban meghatározott minimálbérek megállapítására szolgáló rendszereket működtetnek. A jogszabályban meghatározott minimálbérek megállapítására és aktualizálására vonatkozó nemzeti keretek, a szociális partnereknek a jogszabályban meghatározott minimálbérek megállapításába való bevonása, valamint a minimálbérek közötti különbségek, a minimálbéreket terhelő levonások és a mentességek csak a jogszabályban rögzített rendszereket érintik. A szakpolitikai intézkedéscsomagok eltérőek a tekintetben, hogy a szociális partnerek milyen szerepet töltenek be a minimálbér-megállapítási rendszer irányításában, és hogy a nemzeti jogszabályban meghatározott minimálbéreket alkalmazó tagállamok esetében milyen mértékű a kormányok mérlegelési jogköre a minimálbérek megállapítása és aktualizálása tekintetében. Az A. csomag felkéri a tagállamokat, hogy aktívan támogassák a bérmegállapításra irányuló kollektív tárgyalásokat a szociális partnerek szerepének megerősítése érdekében, többek között a kollektív szerződések általi lefedettség adminisztratív kiterjesztése révén. A nemzeti jogszabályban meghatározott minimálbéreket alkalmazó tagállamok esetében a javaslat előirányozza a szociális partnereknek a minimálbérek megállapításában való erőteljes részvételét, és előírja a mentességek, a különbségek és a levonások betiltását. A jogszabályban meghatározott minimálbérek megfelelőségét egy, a tisztességes életszínvonalra vonatkozó nemzeti intézkedés alapján értékelnék. A B. csomag felkéri a tagállamokat, hogy támogassák a bérmegállapításra irányuló kollektív tárgyalásokat, különösen akkor, ha a kollektív tárgyalások általi lefedettség csekély. Emellett a nemzeti jogszabályban meghatározott minimálbéreket alkalmazó tagállamok esetében előírja, hogy a nemzeti kereteknek tartalmazniuk kell a minimálbér megfelelőségére vonatkozó egyértelmű kritériumokat és indikatív referenciaértékeket, például a bruttó mediánbér 60 %-át vagy a bruttó átlagbér 50 %-át, valamint szorgalmazza a szociális partnerek szerepének növelését az alapforgatókönyvhöz képest. Előírja továbbá, hogy a különbségeknek és a levonásoknak objektív módon indokoltnak és arányosnak kell lenniük. A C. csomag szintén felkéri a tagállamokat, hogy támogassák a bérmegállapításra irányuló kollektív tárgyalásokat, különösen akkor, ha a kollektív tárgyalások általi lefedettség csekély. Emellett a nemzeti jogszabályban meghatározott minimálbéreket alkalmazó tagállamok esetében a kezdeményezés célkitűzéseinek elérése érdekében a nemzeti kereteknek elsősorban az automatikus indexálásra és referenciaértékek használatára kell támaszkodniuk, a különbségeknek és a levonásoknak pedig objektív módon indokoltnak és arányosnak kell lenniük. Valamennyi csomag tartalmazza a végrehajtásra és a nyomon követésre vonatkozó alábbi rendelkezéseket, de különbséget tesznek a rendszerek két típusa között: a kollektív szerződésekben foglalt bérezési rendelkezések érvényesítésének megerősítése és – amennyiben vannak ilyenek – a jogszabályban meghatározott minimálbérek érvényesítésének megerősítése; a kollektív szerződések szerinti béreknek és a jogszabályban meghatározott minimálbéreknek való megfelelés biztosítása a közbeszerzésekben; valamint a nyomonkövetési és adatgyűjtési mechanizmusok megerősítése. A B. csomag az előnyben részesített alternatíva, mivel ez az, amelyik a legnagyobb mértékben egyensúlyt teremt a szakpolitikai célkitűzések megvalósítása és a kapcsolódó költségek között, miközben lehetővé teszi a szakpolitikai célkitűzések arányos módon történő megvalósítását. Emellett tiszteletben tartja a bevált nemzeti rendelkezéseket, és mérlegelési mozgásteret biztosít a tagállamok és a szociális partnerek számára. A jogi eszköz kiválasztása során megfontolás tárgyát képezte az irányelv, a tanácsi ajánlás és a kettő kombinációja. Az előnyben részesített eszköz az irányelv, mivel jogilag érvényesíthető minimumkövetelményeket ír elő, ugyanakkor mozgásteret hagy a tagállamoknak arra, hogy meghatározzák a célkitűzések megvalósításához szükséges beavatkozás módját és formáját.