HU Az Európai Unió Hivatalos Lapja C 44/36

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleménye – A mentális egészség európai éve – jobb munka, jobb életminőség (saját kezdeményezésű vélemény)

2013/C 44/06

Előadó: Bernd SCHLÜTER

2012. július 12-én az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság úgy határozott, hogy eljárási szabályzata 29. cikkének (2) bekezdése alapján saját kezdeményezésű véleményt dolgoz ki a következő tárgyban:

A mentális egészség európai éve – jobb munka, jobb életminőség.

A bizottsági munka előkészítésével megbízott „Foglalkoztatás- és szociálpolitika, uniós polgárság” szekció 2012. november 23-án elfogadta véleményét.

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság 2012. december 12–13-án tartott, 485. plenáris ülésén (a december 13-i ülésnapon) 74 szavazattal 1 ellenében, 2 tartózkodás mellett elfogadta az alábbi véleményt.

1. Összefoglalás és ajánlások

1.1 A mentális egészség valamennyi uniós polgár életminőségének és jólétének lényeges eleme. A WHO a következőképpen határozza meg a mentális egészséget: „a jólét olyan foka, amelyen az egyén megvalósítja képességeit, meg tud küzdeni az élet mindennapos nehézségeivel, eredménnyel és gyümölcsözően képes dolgozni, valamint hozzá tud járulni saját közösségéhez” (1). Az olyan gazdasági adatok, mint a GDP, ezt nem fejezik ki kellőképpen. A jelenlegi válság sok millió embert sodort egzisztenciális félelembe és kilátástalanságba, valamint munkanélküliségbe, és az öngyilkosság kockázatára is kihat. A lelki stabilitás ezért nagyon sok ember boldogságához központi jelentőségű; fontosabb, mint az elvont pénzügyi kérdések. Egyéni szinten a lelki egészség az intellektuális és érzelmi lehetőségek megvalósításának előfeltétele, társadalmi szinten pedig a társadalmi kohézió, valamint a jobb társadalmi közérzet és a gazdasági jólét forrása.

1.2 A kezdeményezés átfogó értelemben a mentális egészség javítására és a közvélemény figyelmének felkeltésére irányul. A krónikus és akut mentális betegségeken vagy fogyatékosságokon kívül az olyan, a normális életvitelt korlátozó rendellenességek is idetartoznak, amelyek nem számítanak betegségnek, és amelyeknek testi okai vagy hatásai is lehetnek. A mentális egészség témaköre számos különböző elemből áll össze, amelyet orvosi és társadalompolitikai aspektusok, de élethelyzetek is – például a munka világa, fiatalság, öregség és szegénység – formálnak.

1.3 A mentális zavaroknak különféle okai és következményei lehetnek, pl. traumák, súlyos terhet jelentő gyermekkori tapasztalatok, kábítószer-fogyasztás, túlterheltség, munkanélküliség, hajléktalanság, kirekesztődés. Genetikai tényezők is szerepet játszhatnak. Ennek megfelelően a megoldási módok és az idetartozó szakpolitikai területek szintén sokrétűek. A szóban forgó okok gyakran befolyásolhatóak, ezért fontos, hogy egy inkluzív politika és gazdaság keretében megfelelő figyelmet kapjanak. A szociális gazdaság, a civil társadalom, valamint a szociális vállalkozási szféra új koncepciói kulcsszerepet tölthetnek be ezen a területen. A mentális betegségek megelőzésének, korai felismerésének és kezelésének több dimenzióra ki kell terjednie (pszichoterápiai, orvosi és társadalmi-gazdasági megközelítésre van szükség). A mentális zavarokra és betegségekre nagyobb figyelmet kell fordítani az egészségügyi szakemberek, nevelők, pedagógusok és menedzserek általános képzése során. A közpénzekből támogatott munkahelyi egészségnevelés és egy modern vállalati kultúra segítséget nyújthat a mentális zavarokkal küzdő személyeknek, és korlátozhatja a munkával összefüggő problémák kialakulását.

1.4 Rendkívül fontos az érintettek és egyesületeik részvétele, valamint polgári, önkéntes, családi és szakmai hálózataik erősítése. A megelőzés és a figyelemfelkeltés az egész társadalom feladata. A lakóhelyhez közeli ambuláns ellátás és az otthonápolási szolgáltatások révén gyakran elkerülhető a szabadság korlátozása és a kórházi gyógykezelés. Ezen a területen különösen fontosak az európai ajánlások és a bevált gyakorlatok, amelyek többek között a kórházi pszichiátriai kezelés és a gyógyszerfogyasztás megfelelő csökkentésére irányulnak, elősegítendő a társadalmi és területi jellegű támogatás, továbbá az egyéb más támogatási formák kialakítását. Emellett a tudomány és kutatás céljaira így megszerzett eszközöket nagyobb mértékben lehetne a mentális egészség megőrzésére fordítani. Átszervezésekre és új prioritások kijelölésére a rosszabb pénzügyi helyzetben levő tagállamokban is van lehetőség.

1.5 Az egész EU-ban elő kellene mozdítani a közvélemény e témakörre vonatkozó tájékoztatását, például az óvodákban és az iskolákban, a vállalatoknál, az orvosok körében és az ápolási intézményekben. Ha a megbélyegzés ellen kampányok indulnak, és a sajtó diszkriminációtól mentes nyelvezetet használ, az csökkentheti a mentális betegségekben szenvedő emberekkel szembeni diszkriminációt. Az egészségi állapotnak számottevő nemzetgazdasági következményei is vannak, amelyek azonban másodlagosak a súlyos egyéni következményekhez képest (2). Egyre inkább el kell gondolkodni azon, hogy milyen társadalmi, politikai és gazdasági érdekek és struktúrák súlyosbítják a problémát, és hogy hogyan támogatható aktívan a befogadás a személyközpontú ellátási struktúrák hatékony továbbfejlesztésével, továbbá a családok – ahol az ember életében először tanul – támogatásával. Az orvostudományban, továbbá a szakmai és önkéntes segítségnyújtás terén elért jelentős haladás, valamint az egészségmegőrzéssel kapcsolatos vállalkozási modellek nagyobb figyelmet és támogatást érdemelnek.

2. Háttér

2.1 Európa legelterjedtebb betegségei a szorongásos zavarok, a depresszió és a szenvedélybetegségek. 2010-es tanulmányok szerint az európaiak 38 %-a szenved mentális betegségekben (3). Ez az arány már 2005-ben is 27 % volt (4). Minden évben 58 000 fő hal meg öngyilkosság következtében; 2020-ra a depresszió a második leggyakoribb betegség lesz az ipari országokban (5). Egy nagy németországi betegbiztosító ügyfelei esetében a mentális betegségek miatt betegszabadságon töltött napok száma a dolgozók esetében 38 %-kal, a munkanélküliek esetében pedig 44%-kal nőtt 2006 és 2009 között (6). Az ebben az időszakban „idegrendszeri problémákra felírt gyógyszerek” – köztük az antidepresszánsok – mennyisége 33 %-kal nőtt (7). A munkaadók 44 %-a Nagy-Britanniában is a mentális egészséggel kapcsolatos problémák növekedéséről számol be, 40%-uk pedig arról, hogy nőtt azoknak a napoknak a száma, amelyeken a stresszel összefüggésben maradtak távol a munkavállalók (8).

2.2 A mentális egészségre és jólétre eddig nem hívta fel a figyelmet európai év. Ugyanakkor a mentális zavarokkal és pszichoszociális fogyatékosságokkal kapcsolatos előítéletek és a megbélyegzés – például a társadalomban, a munkában – továbbra is mindennapos problémát jelent az érintettek számára. Az Európa 2020 stratégia az inkluzív, fenntartható növekedés érdekében szintén e csoport társadalmi befogadásának növelését és megfelelően kialakított uniós egészségügyi programok elindítását sürgeti. Ezen túlmenően a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló ENSZ-egyezmény – az első olyan nemzetközi emberi jogi megállapodás, melyet az EU aláírt – egyértelmű jogokat biztosít a pszichoszociális fogyatékossággal élő embereknek. Az ENSZ-egyezményben rögzített jogokat minden releváns uniós szakpolitikában és tevékenységben tiszteletben kell tartani és érvényesíteni kell. A mentális egészségnek és jólétnek szentelt európai év ezért jó alkalom lenne arra, hogy megfelelő figyelmet kapjanak a szóban forgó követelmények.

2.3 A kilencvenes évek közepe óta az európai egészségügyi politika területén több egyedi projekt is foglalkozik a mentális egészséggel, amelynek igen nagy jelentőséget tulajdonítanak e politikában (9). 2005-ben az Európai Bizottság konzultációt indított a mentális egészségről szóló zöld könyv alapján (10).

2.4 Az EGSZB fenntartja a zöld könyvről kidolgozott véleményében (11) képviselt álláspontját, és hangsúlyozza, hogy a mentális egészségnek az egészségfogalom egyik alapelemeként óriási jelentősége van a társadalom és az egyén számára. A magát értékközösségnek tekintő Európai Unió számára a mentális egészség a társadalmi kohézió és az egyetemes részvétel fontos forrása. Ezt kívánja meg az ENSZ fogyatékossággal élőkre vonatkozó egyezménye is, amely emberi jogi megközelítéséből kiindulva igyekszik biztosítani a részvételt és az ember holisztikus értelmezését.

2.5 A szóban forgó témával az Európai Bizottság a gazdasággal, a foglalkoztatáspolitikával és az egészségpolitikával (közegészségügy) összefüggésben is foglalkozik. Az egészségvédelem magas szintjének biztosítása az EU átfogó feladatai közé tartozik, ahogy erről az EUMSZ 168. cikke rendelkezik. A mentális egészség európai éve ezenkívül lehetővé tenné, hogy az EU eleget tegyen a Szerződés 6. cikkében foglaltaknak, hiszen „az Unió hatáskörrel rendelkezik a tagállamok intézkedéseit támogató, összehangoló vagy kiegészítő intézkedések végrehajtására. Ezek az intézkedések európai szinten a következő területekre terjednek ki: az emberi egészség védelme és javítása, […]”.

2.6 Az EU mentális egészségügyi stratégiája többek között hozzájárult a Mentális egészség és jólét európai paktumának 2008-as megkötéséhez (12). A 2011. júniusi tanácsi következtetések szintén utalnak erre a paktumra (13).

2.7 Az uniós stratégia keretében szervezett tematikus konferenciák nem voltak kellően alkalmasak arra, hogy felhívják a széles közvélemény figyelmét a kérdésre, és nem sikerült ezeket a témákat az európai polgárok mindennapjainak részévé tenniük. Egy tematikus európai évvel viszont ezt el lehetne érni: a hatóságok minden szinten foglalkoznának a témával, csakúgy mint a szakértők, véleményformálók és szociális vállalkozások szerepét egyaránt betöltő civil társadalmi szereplők. A mentális egészség európai évét mindenekelőtt úgy kell kialakítani, hogy összhangban legyen a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló ENSZ-egyezménnyel. A mentális betegséggel vagy fogyatékossággal élő személyeket egyenlő jogokkal rendelkező jogalanyokként kell elismerni, akiket az élet minden területén teljes mértékben megillet a jog-, illetve cselekvőképesség (lásd az említett egyezmény 12. cikkét).

2.8 Sok, mentális zavarral küzdő személy gyakran nem részesül a kezelés, a rehabilitáció és a társadalmi részvétel támogatásának azon formáiban, amelyek szakmai és etikai szempontból szükségesek lennének, jóllehet az orvostudomány és a szociális szolgáltatások sokat fejlődtek ezen a területen. A mentális egészség gyakran nem jelent egészségpolitikai prioritást. Támogatási struktúrák kiépítése helyett – különösen feszített költségvetési helyzet esetén és válságidőszakokban – a szükséges szolgáltatásokat és kezeléseket gyakran visszafejlesztik, illetve költségesebbé teszik. Éppen a gazdasági válságban lenne pedig szükség a részvételre, a képzésre és a szociális gazdaságra irányuló beruházásokra. Válság idején semmiképpen nem vonulhat ki az állam a szociális szolgáltatások ágazatából. Különösen akut problémák esetén kontraproduktívak a várólisták és a nagy távolságok. A kórházi ápolás és a szabadság korlátozása helyett, amelyeket a szükséges minimumra kellene korlátozni, a lakóhelyhez közeli ambuláns szolgáltatásokat, találkozási pontokat, tanácsadási központokat és orvosi kezelési lehetőségeket kellene előnyben részesíteni. Az érintett személyek autonómiáját olyan jogi lehetőségekkel és olyan koncepciókkal kellene erősíteni, amelyek nem lépnek saját döntéseik helyébe, hanem inkább támogatják őket a döntéshozatalban – többek között az igényelt segítséggel és terápiával kapcsolatban –, hogy jogi cselekvőképességüket végső soron ne kelljen korlátozni. A betegségkategóriákba való besorolást, a pszichiátria gépezetébe való egyoldalú bevonást, pszichofarmakológiai szerek adását és a kényszer alkalmazását kritikus szemmel, a jogállamiság és az emberi jogok tiszteletben tartásával módszeresen meg kell vizsgálni. Mindenféle létesítményben és lakhatási formában olyan megközelítést kell alkalmazni, amelynek része a társadalomban való részvétel, az értelmes időtöltés és a nap megfelelő megszervezése. Nagyobb figyelmet kell fordítani arra, hogy a pszichofarmakológiai szerek hogyan hatnak a részvételi képességre és a morbiditásra. Elejét kell venni annak, hogy a segítség rendelkezésre állását szétforgácsolt támogatási struktúrák, valamint bürokratikus és időigényes kérelmezési eljárások korlátozzák. A krízisintervencióhoz és az öngyilkosság-megelőzéshez könnyen hozzáférhető és szakképzett szolgálatokra van szükség. Országszerte ismert segélyhívószámokat és egyéb, megfelelő szakmai beavatkozást lehetővé tevő mechanizmusokat kellene bevezetni egész Európában.

2.9 Ugyanakkor azt is mindig figyelembe kell venni, hogy a társadalmi-gazdasági életkörülmények, a munkanélküliség és a betegség jelentette terhek felerősítik egymás hatását. Ezenkívül vannak olyan emberek, akiknek pénzügyi forrásokra és támogatásra van szükségük ahhoz, hogy mentális betegségükkel jól tudjanak együtt élni. Ez azt jelenti, hogy az európai év témáinak összeállításakor figyelembe kellene venni a krónikus mentális betegségekkel és mentális fogyatékossággal élő személyek részvételi lehetőségeinek előmozdítását és jogállásuk megszilárdítását.

2.10 A mentális fogyatékossággal élő személyek ellátása során figyelembe kellene venni világnézeti, vallási, lelkipásztorok iránti és spirituális igényeiket, valamint ezekkel kapcsolatos beállítottságukat.

2.11 A társadalmi tényezők nem elhanyagolható szerepet játszanak a lelki egészség megőrzésében. Rendkívül fontos ezzel kapcsolatban a megfelelő munka, amely értelmet ad az életnek, és az identitást is gazdagítja. A mindennapi élet- és munkakörülményeket azonban részben már nem a megbízható kulturális hagyományok, helyi szintű demokratikus döntések határozzák meg, hanem központosított gazdasági irányválasztások és struktúrák. Ezért a gazdasági és strukturális politikának az emberek lelki egészségét, valamint az igényes és inkluzív lakóhelyekre és munkakörülményekre vonatkozó célt is szem előtt kellene tartania.

2.12 A nagy választékot kínáló média- és fogyasztói társadalom új lehetőségeket nyújt a modern ember számára, de új stressztényezőkkel is szembesíti. Ezzel kapcsolatos, hogy például az oktatási rendszerek gyakran nem képesek kielégíteni a magas színvonalú etikai, kognitív és szociális oktatás iránti sürgető igényt, pedig ezek elősegíthetnék a szükséges önállóság és a lelki egyensúly kialakítását. A társadalmi kapcsolatok fokozatosan felbomlanak, ami a külső támaszok – barátok, családtagok, kollégák – elvesztésével jár. A gyakori munkahely- és lakóhelyváltozás, a munkanélküliség, valamint a személyes kapcsolatok visszafejlődése nem segíti elő, hogy a lakóhely közvetlen közelében közösségi hálózatok alakuljanak ki. Így még fontosabb, hogy az érintetteket és egyesületeiket kötelező legyen bevonni a támogató és hálózati struktúrák kialakításába.

2.13 Amikor zavart szenved a személyes felelősség és a szociális biztonság közti egyensúly, nő a mentális betegségek kockázata. Ez például a munkaerőpiacra való belépés ösztönzésére vonatkozik, amelytől a munkahelyek hiánya vagy az egzisztenciák megalapozására vonatkozó perspektívák strukturális hiánya miatt hiába várnánk hatást. Ezenkívül mivel a hajléktalanság és a mentális zavarok között gyakran szoros összefüggés van, mindkét problémával kapcsolatban szükség van a segítségre. A bizonytalan foglalkoztatási helyzetben levő szülők és gyermekeik a bizonytalanság, a szegénység, az oktatási követelmények, az időhiány és a családi stressz többszörös terhével szembesülnek. Ennek megfelelően a segítségnek sokoldalúnak kell lennie, és például olyan lehetőségekre is ki kell terjednie, mint a közpénzből finanszírozott nevelési támogatás és családi nyaralás. A magas államadósságok és a gazdasági nehézségek, valamint a szociális biztonsággal kapcsolatos kiadások csökkentése és a nagy munkanélküliség lényegesen növelik a depresszió, a szorongásos állapotok és a kényszeres zavarok kialakulásának kockázatát. 2011 első felében az öngyilkosságok aránya tizenegy tagállamban több mint 10 %-kal nőtt. A szociális biztonságra és a szociális szolgáltatásokra irányuló megfelelő beruházások érezhetően javítanának a helyzeten (14).

3. Mentális egészség az élet speciális területein

3.1 A munka világa

3.1.1 A folytonosan változó munkaviszony, a gyakori átszervezések, az állandó elérhetőség, a szoros határidők okozta nyomás, a nagyfokú leterheltség, valamint a rugalmassággal és mobilitással szembeni növekvő elvárások gyakran befolyásolják a mentális egészséget (15). A hollandiai Disability Statistics mutatja, hogy 2010-ben a mentális egészséggel összefüggő problémák jelentették a hosszabb távú (kb. 55 napos) betegállományok fő okát. Nagy-Britanniában a HSE (16) becslései szerint mintegy 9,8 millió munkanap veszett el munkahelyi stressz miatt (2009–2010-ben), és átlagosan minden munkahelyi stressztől szenvedő embert 22,6 napra írnak ki betegállományba. 2010–2011-ben összesen 10,8 millió kárba veszett munkanapról beszélhetünk (17). Ha a családi élet, a hozzátartozók gondozása, illetve a kulturális programokkal, sportolással és pihenéssel töltött idő nem egyeztethető össze a munkával, akkor további veszélyek állnak fenn. Egyes államok bevezettek gondozási időt a hozzátartozók számára, illetve speciális szabadságolási lehetőségeket. A vállalatoknak gyakran olyan problémákkal is foglalkozniuk kell, amelyek nem a munkahelyi környezetből adódnak. Az államnak jobban kellene támogatnia az egészségmegőrzést, a befogadást, a megfelelő részmunkaidős megoldásokat, a munkahelyi segítségnyújtást és a menedzsment továbbképzését szolgáló, példaértékű vállalati modelleket. Innovatív vállalati kultúrákkal javítható a munka és a termékek minősége is. A stresszkockázat proaktív, a stressztényezők felkutatásán, csökkentésén és megszüntetésén alapuló kezelésének meg kellene jelennie a konzekvens megelőzési stratégiákban. Ez megfelelne a Szerződés rendelkezéseinek, a munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló 89/391/EGK keretirányelvnek, valamint az európai szociális partnerek által 2004-ben megkötött, a munkahelyi stresszről szóló keretmegállapodásnak. A munkával és a megélhetéssel kapcsolatos bizonytalanság, valamint a túlságosan nagy munkaerő-piaci strukturális kényszerhelyzetek további veszélyeket rejtenek magukban. Egyértelmű korlátokat kell szabni annak, hogy a munkateljesítménnyel összefüggésben egymásra licitálnak a jelentkezők, a munkafeltételek terén pedig egymás alá mennek a cégek. A munkaerőpiac veszteseinek gyakran még akkor is a nyakukba varrnak személyes felelősséget, amikor nem terheli őket ilyen. A munkaadók azon igényével szemben, hogy a munkavállalónak szükségképpen és elvárható módon rugalmasnak kell lennie, jogosan merül fel a munkavállalók arra vonatkozó igénye, hogy családjuk, gondozói feladataik és egyéni helyzetük érdekében ők is rugalmasságot élvezhessenek (gondoskodó munkaadó és „az egyén középpontba helyezése”). A mentális betegségektől szenvedőknek nagyobb esélyük van munkájuk elvesztésére, illetve arra, hogy betegségük miatt keresőképtelenné váljanak. Ezzel kapcsolatban a társadalmi előítéleteknek is meghatározó szerepük van. Ilyen módon munkaerő, általános erőforrások és értékteremtés megy kárba.

3.1.1.1 A fogyatékossággal élőkre érvényes kvóták például messze nem bizonyulnak elegendő eszköznek néhány országban. Határozott munkaerő-piaci integrációs politikára van szükség, hogy segítsünk azon a sok emberen, aki most ki van rekesztve, illetve hogy segítsünk a társadalomnak is.

3.1.2 A paritásos alapon működő és államilag támogatott tanácsadó testületeknek és egyeztető hivataloknak köszönhetően nyíltabban lehet ezzel a témakörrel foglalkozni. Létezniük kellene olyan üzemi és külső hivataloknak, amelyek a munkaerőpiacon képviselik a fogyatékossággal élők és a mentális problémákkal küzdők érdekeit. Elbocsátás elleni megfelelő védelemmel, törvényi munkavédelemmel, munkanélküli-támogatásokkal, államilag támogatott üzemi egészségmenedzsmenttel, vissza a munkába tervekkel és aktív munkaerő-piaci és családpolitikával kellene még korlátozni a kockázatokat. A munkaadók, és különösen a kkv-k munkaadói érdekében, biztosítani kell viszont, hogy megmaradjon a versenyképesség, elkerüljék a bürokráciát, és hogy megbízhatóak legyenek az állami támogatási struktúrák. A szociális gondozás terén működő közérdekű szolgálatok és szövetségek, illetve egyéb civil társadalmi szereplők fontos szerepet játszhatnak az érintettek, a vállalatok és a munkaügyi központok politikai és gyakorlati támogatásában (18).

3.2 Gyermekek és fiatalok

3.2.1 A gyermek- és fiatalkori mentális megbetegedésekről nemigen vannak pontos statisztikai adatok. Ez részben azzal magyarázható, hogy gyakran nehéz különbséget tenni a betegség és a szélsőséges viselkedés, illetve a tanácsadásra szorulás, a speciális nevelési és kezelési igény között. Ez azt jelenti, hogy rendszerint nem lehet elkülöníteni egymástól az említett igényeket; nincsenek egyértelmű határvonalak közöttük, inkább összemosódnak. A Német Pszichoterapeuták Kamarája szerint például az éves előfordulási arány 9,7 % (mentálisan betegek) és 21,9 % (pszichés zavarokkal küzdők) között van (19). A depresszióval kapcsolatban az állapítható meg, hogy nő az ebben először történő megbetegedésnek a kockázata, illetve csökken a benne először megbetegedők életkora. Szakértők szerint a gyermekek és fiatalok körében egyre gyakrabban fordul elő szorongás és viselkedészavar, és egyre többen szednek közülük pszichofarmakológiai szereket.

3.2.2 A napközi otthonokban és iskolákban pedig egyre több gyermeknél és fiatalnál tapasztalnak például iskolaelhagyást (uniós szinten 14,4 %), szélsőséges viselkedést, koncentrációs zavarokat és erőszakos megnyilvánulásokat. Gyakran összetett problémás helyzetekről van szó, amelyeket többek között pszichés zavarok, a fogyasztásra csábító ajánlatokkal és a médiával szembeni ellenálló képesség hiánya (20), számítógépfüggés vagy egyéb függőség, illetve általános fejlődési rendellenességek kísérnek. Aggasztó, hogy már gyermek- és fiatalkorban nő az antidepresszánsok, metilfenidátok és hasonló gyógyszerek fogyasztása. Sürgősen idevonatkozó európai szintű statisztikákra és alternatív módszerek kidolgozására van szükség.

3.2.3 A gyermekek és fiatalok, illetve szüleik egyre nagyobb elbizonytalanodása olyan probléma, amelyet a gyermek- és ifjúsági pszichiátria nem képes megoldani – egyedül végképp nem. A kora gyermekkori segítségnyújtás és az olyan családtámogatás, amely a családokat központi szerepük megfelelő betöltésében segíti, ugyanolyan fontos, mint a szakmai kompetenciák megléte a napközi otthonokban, a gyermekorvosoknál és az iskolákban. Nem segít viszont, ha minden furcsa viselkedést pszichés zavarként vagy betegségként definiálunk, és összetett egyéni és társadalmi problémákból egyoldalúan orvostudományi eseteket kreálunk (21). Az individualizálódás, az eltérő (tovább)tanulási lehetőségek, a munkanélküliség, a szegénység, a társadalmi kirekesztés, az egyéni szégyenérzet és a szülők túlterheltsége, valamint az olyan oktatási rendszerek, amelyek alapja a már gyermekkorban elkezdődő fokozódó konkurenciaharc és az ebben alulmaradók lehetőségeinek korlátozottsága mind olyan tényező lehet, amelyet egy preventív megközelítésnek figyelembe kell vennie. Valamennyi társadalmi szereplő közös felelősségére van szükség: motiváló és életteli közegre, fiatalokat célzó, megfelelő oktatási koncepciókra, jól felszerelt iskolákra és napközi otthonokra, egy nem kommercializált kínálatra szabadidős tevékenységekből, ifjúsági csoportokra, egyesületekre és kulturális kínálatokra és jól kiépült professzionális, interdiszciplináris segítségnyújtási hálózatra, például nevelési tanácsadással, valamint nem formális képzési lehetőségekre. A kábítószer-fogyasztási problémákat korai felismeréssel, tanácsadással és terápiákkal, illetve a beszerzési csatornák ellenőrzésével kell következetesen kezelni. Idevonatkozó beruházásokkal személyes és társadalmi károk végeláthatatlan sorát lehet elkerülni. A továbbtanulásba, a munka világába és a tartalmas elfoglaltság egyéb formáiba történő integrációt jogi garanciaként kell a fiataloknak és a fiatal felnőtteknek biztosítani. Valamennyi fenti területen speciális politikai és gyakorlati szerep hárul a szociális gondozás terén működő közérdekű szolgálatokra és szövetségekre, illetve a civil társadalomra.

3.3 Idősek (22)

3.3.1 Többek között a megnövekedett és tovább növekvő várható élettartammal lehet megmagyarázni a mentális megbetegedések számának általános növekedését. Idősebb korban nő ugyanis a szomatikus megbetegedések rendkívül gyakori előfordulása, és ezzel összefüggően nagyobb a depresszió kockázata is. Egyes életkortól függő betegségek (például az Alzheimer- és Parkinson-kór) is gyakran depressziót váltanak ki. Egy motiváló, életteli és nyitott közeg, elérhető és ambuláns szociális szolgálatok, önkéntes tevékenységek (adott esetben megfelelő részvétel a munka világában és az üzleti életben) és a gondozási intézmények megfelelő kialakítása fontos szempontokat jelentenek az elmagányosodás elkerülésében és az egészségügyi prevencióban. A közösségi helyiségekben, a gondozási szolgálatoknál dolgozóknak és az orvosoknak megfelelő gerontopszichiátriai kompetenciákkal kell rendelkezniük. Európai szinten nagyobb odafigyelést érdemelnek a bevált gyakorlatokat tartalmazó modellek, különösen az időskori demenciában szenvedő emberekkel kapcsolatosak.

3.3.2 Az időseket általában olyan háziorvosok látják el, akik általános orvostudományi képzésben vettek részt, és nem utalják elég gyakran neuropszichiátriai szakorvosokhoz az ilyen betegeket. Pedig éppen a demenciális betegségek és a depresszió esetében fontos a korai felismerés, ami nyilvánvalóvá teszi, hogy holisztikus megközelítésű gondozásra van szükség: a legtöbb általános idősellátó intézményben rendszerint hiányzik a szakszerű pszichiátriai ellátás. Ez egyéb idősekkel foglalkozó intézményekre – például a tanácsadó szolgálatokra – is érvényes. Az orvostudomány és konkrétan a gerontológia és a segédeszköz-ellátás terén elért új eredményekből minden érintettnek megfelelően profitálnia kell.

3.3.3 A gyermek- és ifjúságpszichiátria, illetve a gerontopszichiátria fent említett sajátosságainak mind az általános orvosi képzésben, mind pedig az általános pszichiátriai és pszichoterápiás képzés során jobban meg kellene jelenniük a szaktantárgyakban.

4. Megbélyegzés elleni politika

4.1 Egy, a mentális egészség témájának szentelt európai évben központi jelentőséggel bírna az emberi jogi megközelítés. Az orvosi és pszichoszociális szolgáltatásoknak segíteniük kell az érintetteket, és a társadalmi szerepvállalás erősítésének (empowerment) szellemében meg kell erősíteniük az egyénnek azt a képességét, hogy segítsen önmagán. Ennek során az emberi méltóságnak és jogalanyiságnak kell a középpontban állnia, ehhez igazodhatnak azok, akik az egyén mellett vannak egy válsághelyzetben. A különböző típusú szolgáltatások terén dolgozó szakemberek ismereteit pedig bővíteni kell, hogy jobban megérthessék a mentális egészségügyi problémákat és a pszichoszociális zavarokat.

4.2 A lelki válságban levő emberek gyakran nem foglalkoznak betegségükkel, mert az ilyen betegségeket a társadalom megbélyegzi. Ehhez jelentős részben a média is hozzájárul. A betegségről közvetített kép gyakran alkalmas arra, hogy a társadalom széles rétegeiben félelmet keltsen és elutasítást váltson ki, az ésszerű kezelési lehetőségekkel szemben pedig bizalmatlanságot ébresszen. Mielőbb európai szintű kampányokra van szükség a megbélyegzés ellen. Ezeknek a kampányoknak hosszú távúaknak kell lenniük, és a megelőzésre kell helyezniük a hangsúlyt. Az ilyen kampányokba minden jogilag releváns terület képviselőjét (igazságszolgáltatás, rendőrség, közhivatalok stb.) be kell vonni, hogy optimalizálni lehessen a pszichés betegekkel való bánásmód terén meglévő szakmai tapasztalatukat és szaktudásukat. Lehetőség szerint a pénzbeli támogatások és egyéb segítségnyújtás esetén is el kellene kerülni a megbélyegzést. Elsősorban az önálló életvitelhez szükséges kompetencia erősítését kellene az egész népesség számára segítségként felajánlani. Az érintettek és a pszichiátriai tapasztalatokkal nem rendelkezők közötti találkozók és eszmecserék ösztönzését kellene az ilyen politika egyik központi elemévé tenni.

4.3 Lehetőség szerint a foglalkoztatás terén sem kellene olyan külön világokat létrehozni, amelyekbe úgy kerülnek az érintettek, hogy figyelmen kívül hagyják kívánságaikat vagy választásukat. Először is magának az érintettnek a saját döntésére kellene hagyni, hogy egy speciális intézménynél felkínált, támogatott munkát választ, vagy az általános munkaerőpiacon helyezkedik el. A munka világához való csatlakozást segítő integrációs jellegű segítség ugyanis sok esetben megnöveli annak az esélyét, hogy az illető ismét keresőképes lehessen (supported employment) (23). A munkavégzésért általában a szociális partnerek részvételével folyó kollektív tárgyalások útján rögzített bért kell fizetni. Nem lehet egy éppen csak a megélhetést biztosító „zsebpénzt” fizetni a mentális betegségekkel vagy fogyatékossággal élők számára. A fokozatos reintegráció egyik viszonylag sikeres modellje az ún. hamburgi modell (24).

4.4 Az EU-ban konkrétan a következő jogsértések szoktak bekövetkezni mentális fogyatékossággal élők emberi jogaival szemben: aránytalan szabadságkorlátozás és kényszerkezelések. Ez utóbbinál az érintettet nem tájékoztatják, és nincs is beleegyezés részéről, ráadásul gyakran még jogorvoslati lehetőségek sem adottak. Fontosak az intézményi elhelyezések számának csökkentésére irányuló programok, a lakóhelyhez közeli ambuláns ellátás, a támogatásokhoz való bürokráciamentes hozzáférés, emberi jogoknak megfelelő kezelési megállapodások megkötése és egy megbélyegzés elleni politika úgy, hogy magukat az érintetteket is bevonják olyan személyekként, akik a legjobban ismerik saját élethelyzetüket.

4.5 Felül kell vizsgálni a mentális egészségre vonatkozó uniós stratégiát. Az EGSZB szerint mindenekelőtt azt kell megvizsgálni, hogy mennyire markáns a mentális betegek kirekesztése általánosságban a társadalomban, illetve konkrétan a munkaerőpiacon. Ezzel kapcsolatban azt is fel kell mérni, hogy megelőzéssel, illetve jó ellátással miként kerülhető el a munkaképtelenség vagy a munkaképesség csökkenése. Az a kérdés is felvetődik, hogy például az orvostudományban, a médiában és a társadalomban alkalmazott szóhasználat mennyiben nehezíti meg vagy akadályozza az integrációt.

4.6 Az ilyen kezdeményezésekkel nagyobb eséllyel lehet a közvélemény figyelmét felhívni a „mentális egészség” témakörére. Ezzel befolyásolni lehet a politika napirendjén szereplő témák fontossági sorrendjét, és kedvező légkör teremthető olyan innovatív elképzelésekhez, amelyek mindenki javát szolgálják.

4.7 A mentális egészség európai évének sikeréhez az EGSZB mellett magukat a civil társadalom illetékes szereplőit, köztük a pszichiátria területén tapasztalatokkal rendelkező csoportokat és szövetségeket, valamint az egészségügy más szerepelőit is be kell vonni. Ezen túlmenően az Európai Bizottság érintett főigazgatóságainak, az Európai Parlament és a Régiók Bizottsága tagjainak a közreműködésére is szükség van. Nemzeti szinten az érintett minisztériumokat, valamint a nemzeti parlamentek tagjait kell bevonni. A szakpolitikák kialakításába összességében jobban be kell vonni az érintetteket.

4.8 Ahhoz, hogy a kezdeményezés kézzelfogható eredményekkel járjon a tagállamok szintjén is, ezzel párhuzamosan alkalmazni kellene a mentális egészség cselekvési keretét, és egy közös referenciakeretet kellene kidolgozni a mentális egészséggel kapcsolatos intézkedésekhez az egészségügyi rendszerekben és a szociálpolitika területén, illetve az élet olyan idevonatkozó területein, mint az iskola és a munkahely. A kölcsönös tanulás eszközeként a nyitott koordinációs módszerhez hasonló szakértői vizsgálatokat kellene alkalmazni. Az intézkedéseknek jogszabályokban, olyan pénzügyi szabályzatokban, mint az ESZA és az érintett betegek és vállalatok bizonyos jogaiban kell éreztetniük hatásukat. Meg kell vizsgálni, hogy egy állandó megfigyelőközpont gondoskodhat-e a téma folyamatos feldolgozásáról. Az uniós egészségügyi jelentéseknek több európai adatot kellene tartalmazniuk a mentális problémákról, illetve elsősorban a segítségnyújtás jellegéről, az ambuláns pszichiátriák esetszámáról, valamint a pszichofarmakológiai szerek fogyasztásáról. A társadalom legkülönbözőbb területeiről jövő lehetséges szövetségeseket úgy kellene megnyerni, hogy idővel a kérdés hosszú távú támogatóivá váljanak. Nem szabad, hogy a kezdeményezés és maga az európai év időben korlátozott hatásokat fejtsen ki. Inkább az a cél, hogy folyamatosan és tartósan felhívjuk a témára a figyelmet, és olyan hatás alakuljon ki, melyet maguk az érintettek is éreznek.

Kelt Brüsszelben, 2012. december 13-án. az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság elnöke Staffan NILSSON

(1) http://www.who.int/mediacentre/factsheets/fs220/en/ (2012. október.4.)

(2) COM(2005) 484 final.

(3) „The size and burden of mental disorders and other disorders of the brain in Europe 2010”, [A mentális zavaroknak és az agy egyéb rendellenességeinek mértéke és az ezek által jelentett teher 2010-ben Európában] H.U. Wittchen et al., European Neuropsychopharmacology (2011) 21, 655 – 679.

(4) http://www.psychiatrie-psychotherapie.de/archives/14 (2012. augusztus 15.).

(5) Lásd az 1. lábjegyzetet.

(6) 2010. évi egészségügyi jelentés, Techniker Krankenkasse, Németország.

(7) Lásd a 6. lábjegyzetet.

(8) Catherine Kilfedder, British Telecom, EGSZB-meghallgatás, 2012. október 30.

(9) Action for Mental Health. Activities co-funded from European Community Public Health Programmes 1997–2004. [„Fellépés a mentális egészség érdekében. Az Európai Közösség közegészségügyi programjai által 1997 és 2004 között finanszírozott tevékenységek”].

(10) Lásd az 1. lábjegyzetet.

(11) COM(2005) 484 final.

(12) A mentális egészség és jólét európai paktuma, Brüsszel, 2008. június 12–13.

(13) Az EPSCO-Tanács 309. ülése, 2011. június 6.

(14) Sajtóközlemény, Az euróválság következményei: Adósságtömegek és mentális betegségek, az EP sajtószolgálata, 2012. június 25.

(15) 2011. évi egészségügyi jelentés, üzemi betegbiztosítók (BKK), Németország.

(16) Health and Safety Executive, http://www.hse.gov.uk/

(17) Európai Munkahelyi Biztonsági és Egészségvédelmi Ügynökség, Bilbao/Spanyolország.

(18) HL C 351., 2012.11.15., 45–51. o.

(19) Lásd a Német Pszichoterapeuták Kamarájának adatait, http://www.bptk.de/presse/zahlen-fakten.html, (2012. augusztus 15-i állapot).

(20) HL C 351., 2012.11.15., 6–11. o.

(21) AOLG pszichiátriai munkacsoport – Jelentés a német tartományi egészségügyi miniszterek 2012-es konferenciájára, 2012. március 15., 20. o.

(22) HL C 51., 2011.2.17., 55–58. o.

(23) Az ún. Kontaktgespräch Psychiatrie szövetségeinek állásfoglalása a fogyatékkal élő személyek jogairól szóló ENSZ-egyezményhez, Freiburg/Berlin/Stuttgart, 2012. május 15.

(24) Szociális törvénykönyv V. kötet 74. § és IX. kötet 28. § (fogyatékossággal élők vagy fogyatékosságtól fenyegetett személyek). A munkavállaló egy orvossal egyeztet egy integrációs tervet, amely megfelel a munkavállaló állapotában beálló javulásnak. Az orvosi igazolás tartalmazza a reintegrációs tervet és, amennyiben lehetséges, egy diagnózist arról, hogy mikorra várható a munkaképes állapot visszanyerése. Az intézkedés megkezdése előtt szükség van a munkaadó és a betegbiztosító jóváhagyására. A munkavállaló továbbra is kap táppénzt a betegbiztosítójától, illetve egy speciális integrációs támogatást (ún. Übergangsgeld) a nyugdíjbiztosítótól.