P9_TA(2021)0227

A kirakodási kötelezettség célkitűzéseinek a közös halászati politika 15. cikke szerinti biztosítása

Az Európai Parlament 2021. május 18-i állásfoglalása a közös halászati politika 15. cikke szerinti kirakodási kötelezettség célkitűzéseinek biztosításáról (2019/2177(INI))

(2022/C 15/02)

Az Európai Parlament,

— tekintettel a közös halászati politika jelenlegi állásáról és a 2020. évi halászati lehetőségekkel kapcsolatos konzultációról szóló, 2019. június 7-i bizottsági közleményre (COM(2019)0274),

— tekintettel „Az uniós halászat fenntarthatóbbá tétele: az aktuális helyzet és a 2021-re vonatkozó iránymutatások” című, 2020. június 16-i bizottsági közleményre (COM(2020)0248),

— tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 43. cikke (2) bekezdésére,

— tekintettel a közös halászati politikáról szóló, 2013. december 11-i 1380/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletre (1),

— tekintettel a halászati erőforrások és a tengeri ökoszisztémák technikai intézkedések révén történő védelméről szóló, 2019. június 20-i (EU) 2019/1241 európai parlamenti és tanácsi rendeletre (2),

— tekintettel az Európai Halászati Ellenőrző Hivatalnak (EFCA) az északi-tengeri (2016–2017) és az északnyugati vizekre (2016–2017) vonatkozó kirakodási kötelezettség, valamint az északi-tengeri és északnyugati vizekre (2015–2017) vonatkozó makréla-kirakodási kötelezettség teljesítését értékelő jelentéseire,

— tekintettel a Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottság plenáris ülésének jelentéseire (PLEN 20-01, 19-01, 18-01 és 17-01), valamint „A kirakodási kötelezettségről szóló éves (2019. évi) tagállami jelentések értékelése” (Adhoc-20-02), „A közös halászati politika teljesítményének nyomon követése” (Adhoc-20-01) és „A kirakodási kötelezettségről és a technikai intézkedésekről szóló rendeletről szóló közös ajánlások értékelése” (STECF-20-04) című jelentésére,

— tekintettel a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet 2007. évi, a halászati ágazat munkafeltételeiről szóló egyezményének végrehajtásáról szóló megállapodás végrehajtásáról szóló, 2016. december 19-i (EU) 2017/159 tanácsi irányelvre (3),

— tekintettel az ICES Journal of Marine Science című folyóiratában megjelent „The unintended impact of the European discard” [Az európai visszadobási tilalom nem kívánt hatása] című tanulmányra (4),

— tekintettel a Halászati Bizottság kérésére készült, „Az uniós halászati ellenőrzési rendszer tagállamok általi végrehajtása (2014–19)” című tanulmányra,

— tekintettel a Halászati Bizottság kérésére készült, az Északi-tengeren (5), az északnyugati vizeken (6) és a délnyugati vizeken (7) a több fajt és a vegyes halászatot érintő kirakodási kötelezettségről és a blokkoló kvóta hatálya alá tartozó fajokról szóló tanulmányokra, valamint a Földközi-tenger nyugati térségében a visszadobási tilalomról, a kirakodási kötelezettségről és a maximális fenntartható hozamról (8) (9) szóló tanulmányokra,

— tekintettel a 2019-ben kiadott, „The European Landing Obligation, Reducing discards in complex, multi-species and multi-jurisdictional fisheries” [Európai kirakodási kötelezettség – a visszadobások csökkentése az összetett, több fajt és több joghatóságot érintő halászatban] című könyvre (10),

— tekintettel a FAO 2019-ben közzétett „A third assessment of global marine fisheries discards” [A globális tengeri halászatot érintő visszadobások harmadik értékelése] című jelentésére,

— tekintettel eljárási szabályzata 54. cikkére,

— tekintettel a Halászati Bizottság jelentésére (A9-0147/2021),

A. mivel az ENSZ 2030-ig tartó időszakra vonatkozó fenntartható fejlődési menetrendje 14. céljának 14.4. célkitűzése azt szorgalmazza, hogy 2020-ig hatékonyan szabályozzák a halászatot, vessenek véget a túlhalászásnak, az illegális, be nem jelentett és szabályozatlan halászatnak, valamint a kártékony halászati gyakorlatoknak, továbbá hajtsanak végre tudományosan megalapozott gazdálkodási terveket 2020-ig annak érdekében, hogy a halállományokat a lehető legrövidebb időn belül és legalább olyan szinten helyreállítsák, amely biztosítani tudja a biológiai tulajdonságaik által meghatározott maximális fenntartható hozamot;

B. mivel a globális tengeri halászaton belül az évente visszadobott halak mennyisége a becslések szerint 9,1 millió tonna, ami a 2010–2014 közötti átlagos éves fogásmennyiség 10,8 %-át teszi ki; mivel a visszadobási arány a tonhal és más nyílt vízi fajok halászata esetében a legalacsonyabb, a rákfélék halászata esetében pedig a legmagasabb; mivel a visszadobott halak mennyisége a tengerfenéken élő fajok halászata esetében a legnagyobb, a puhatestűek (a fejlábúak kivételével) halászata esetében pedig a legkisebb; mivel az éves szinten globálisan visszadobott halak mennyisége 1989-ben 18,8 millió tonna körül mozgott, majd fokozatosan, 2014-re 10 millió tonna alá csökkent (11);

C. mivel a visszadobás bevett halászati gyakorlat, amelynek keretében a nem szándékos fogásokat – akár elpusztultak, akár életben vannak a halak – visszajuttatják a tengerbe a sérült halak, a méreten aluli egyedek (minimális méret), az értékesíthetőség, a kvóta hiánya vagy a fogás összetételére vonatkozó szabályok miatt; mivel a kirakodási kötelezettség bevezetése előtt nem volt megengedett a méreten aluli halak fedélzeten tartása vagy kirakodása;

D. mivel a nem szándékos fogások és visszadobások jelentősen károsítják az emberi fogyasztásra szánt természeti erőforrásokat, és negatív hatással lehetnek és vannak a halállomány és a tengeri ökoszisztémák fenntartható kiaknázására, valamint a halászat pénzügyi életképességére; mivel bizonyos mértékig elkerülhetetlen a nem szándékos járulékos fogás és a visszadobás, különösen a vegyes halászat esetében;

E. mivel a visszadobások egyes uniós halászati tevékenységekben tapasztalt, soha nem látott magas szintje komoly problémát jelent az uniós halászat hosszú távú fenntarthatósága szempontjából, és kétségbe vonja az uniós halászati politika hitelességét;

F. mivel az érték szerinti szelektálás (a forgalomba hozható halak visszadobása) gyakorlatának 2010-ben az EU-ban bevezetett tiltását elégtelenül hajtották végre;

G. mivel a 2013-ban megreformált közös halászati politikának biztosítania kell a halászati tevékenységek tengeri ökoszisztémára gyakorolt negatív hatásainak minimalizálását, és a következő célkitűzéseket kell bevezetnie: a) „eseti alapon és a rendelkezésre álló legjobb tudományos szakvélemények figyelembevételével fokozatosan fel kell számolni a visszadobás gyakorlatát, amennyire lehetséges, elkerülve és csökkentve a nem szándékos fogásokat és fokozatosan biztosítva, hogy a fogásokat kirakodják” és b) „amennyiben szükséges, a lehető legjobban hasznosítani kell a nem szándékos fogásokat, mégpedig anélkül, hogy piacot teremtenénk a minimális védelmi referenciaméretet el nem érő fogások számára”;

H. mivel nincs olyan megbízható adat vagy tudományos bizonyíték, amely arra utalna, hogy a kirakodási kötelezettség végrehajtása a nem szándékos fogások drasztikus csökkenését eredményezte volna; mivel a nem megfelelő végrehajtás egyes halászati tevékenységek esetében a fogások átláthatóságának csökkenéséhez, valamint a tudományos szakvélemények és az adatok minőségének romlásához vezethetett;

I. mivel a halászati ágazat előrelépést tett a maximális fenntartható hozamra vonatkozó célkitűzés elérése felé; mivel 2020-ban a Balti-tengeren, az Északi-tengeren és az Atlanti-óceánon a kizárólag az EU által végzett és tudományos értékelések tárgyát képező kirakodások 99 %-a fenntartható halászatból származott; mivel az Atlanti-óceán északkeleti részén a teljes mértékben értékelt állományok biomasszája 2018-ban 48 %-kal volt magasabb, mint 2003-ban; mivel továbbra is jelentős kihívásokkal nézünk szembe, különösen a Földközi-tengeren és a Fekete-tengeren, ahol a tudományosan értékelt állományok mintegy 75 %-át túlhalásszák;

J. mivel a négy év (2015–2019) alatt fokozatosan bevezetett kirakodási kötelezettség kötelezővé teszi a fogási korlátok és – a Földközi-tengeren – a minimális méretekre vonatkozó előírások hatálya alá tartozó fajok valamennyi fogásának kirakodását és az alkalmazandó kvótákból való levonását az uniós vizeken, illetve bizonyos esetekben az uniós hajók által a nemzetközi vizeken, valamint megtiltja a méreten aluli halak közvetlen emberi fogyasztásra való felhasználását;

K. mivel a Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottság (12) szerint semmilyen információt nem szolgáltattak a kirakodási kötelezettség Unión kívüli vizeken tevékenykedő távolsági flották általi végrehajtásáról; mivel a távolsági flottával foglalkozó tanácsadó testület (LDAC) kiemelte, hogy a kirakodási kötelezettség a gyakorlatban nem vonatkozik az uniós vizeken kívül halászó uniós hajókra;

L. mivel a minimális állományvédelmi referenciaméret alatti, kirakodott halakat – csekély gazdasági megtérülés mellett – továbbra is használják halliszt vagy állateledel előállításához vagy rákhálós halászathoz csaliként; mivel ezen alternatív felhasználások gazdaságilag akkor életképesek, ha van gyártóüzem a kirakodási kikötő közelében, a gazdasági életképesség azonban csökken (vagy elenyészik), ha nagy távolságra történő szállításhoz logisztikára és infrastruktúrára, illetve új gyártóüzemekbe irányuló beruházásokra van szükség (13);

M. mivel több tagállam is indítványozta, hogy módosítani kellene a jogszabályokat annak lehetővé tétele érdekében, hogy a kirakodási kötelezettség által érintett, vonatkozó minimális állományvédelmi referenciaméret alatti halakat karitatív célokra is lehessen használni;

N. mivel a kirakodási kötelezettség nem teljesen átfogó visszadobási tilalom, mivel csak a szabályozott fajokra vonatkozik (teljes kifogható mennyiség (TAC) és az erőkifejtés által szabályozott halászat, amelyekre vonatkozóan minimális méretet határoztak meg), és magában foglalja a ragadozók által okozott sérülés jeleit mutató halakra, a magas túlélési arányra és a legfeljebb 5 %-os minimális arányra vonatkozó mentességeket azokban az esetekben, amikor a szelektivitás növelése nehezen valósítható meg, vagy amikor a nem szándékos fogások kezelése aránytalan költségekkel jár; mivel a kirakodási kötelezettség végrehajtása olyan ideiglenes mentességek széles körű alkalmazásától függ, amelyeket a tudományos vélemények alapján felül kell vizsgálni, ami időt és erőfeszítést követel a döntéshozóktól és a halászati ágazattól;

O. mivel a visszadobás aránya meglehetősen különbözik régiónként és fajonként, ugyanis a visszadobás minimális mértékű vagy egyáltalán nem jellemző az olyan halászatokban, amelyekben a fogások teljes vagy jelentős része kereskedelmi értéket képvisel és hasznosításra kerül, mint ahogy az a kisüzemi vagy tradicionális halászatok vagy a közvetlenül emberi fogyasztás céljából tenyésztő halászatok esetében történik;

P. mivel a kisüzemi halászat több üzemeltetőt alkalmaz és szelektívebb halászeszközöket használ, kevesebb környezeti kárt okoz, és kulcsfontosságú társadalmi és gazdasági szerepet tölt be, amint azt a Fekete-tengeri Általános Halászati Bizottság (GFCM) 2018. évi, a földközi-tengeri és fekete-tengeri halászat helyzetére (SoMFi) vonatkozó jelentése is kiemeli;

Q. mivel a visszadobások hozzájárulnak számos, a madaraktól a mezopelágikus és bentális közösségekig terjedő, a trofikus ökológia szempontjából fontos kártevőfaj táplálásához; mivel a tudományos szakirodalom arra a következtetésre jutott, hogy a visszadobások csökkentése a kirakodási kötelezettség révén egyes területeken hatással lehet néhány faj populációjára, ám ez általában nem jellemző;

R. mivel a „blokkoló kvóta hatálya alá tartozó fajok” az olyan fajok vagy halállományok, amelyek vonatkozásában egy meghatározott tagállam, flotta vagy hajó önmagában kevesebb halászati lehetőséggel (kvótával) rendelkezik, mint más fajok esetében; mivel a kirakodási kötelezettség maradéktalan és szigorú betartása – különösen a vegyes halászatok esetében – egy adott faj (korlátozott) kvótájának kimerülését követően azt eredményezné, hogy az érintett halászatot be kellene zárni a további halfogások elkerülése érdekében („blokkolás”); mivel a vegyes halászatokban a blokkolás lehetősége továbbra is komoly problémát jelent, és hozzájárulhatott a kirakodási kötelezettség alacsony szintű végrehajtásához és a tagállamok közötti kvótacserék korlátozásához, ezáltal fokozva a halászati lehetőségek kihasználatlanságát;

S. mivel a szelektivitás nem oldja meg teljesen a problémákat ezeken a halászterületeken, mivel technikai szempontból nehéz az egyéb piacképes fogások jelentős veszteségei nélkül csökkenteni a blokkoló kvóta hatálya alá tartozó, vonatkozó halállományok fogásait, ezáltal komoly gazdasági nehézségeket okozva az érintett flották számára; mivel a blokkoló kvóta hatálya alá tartozó fajokkal kapcsolatban kialakult helyzet kezelése érdekében a közelmúltban kvótaalapokat fogadtak el a járulékos fogások tekintetében, amelyek hatékonyságát a későbbiekben majd értékelni kell;

T. mivel a hálóval nem szándékosan kifogott és fedélzetre húzott halak mennyisége elsősorban területvédelmi intézkedésekkel, ideiglenes elkerülést szolgáló intézkedésekkel és a szelektivitás növelését szolgáló technikai intézkedésekkel jelentősen csökkenthető, ezáltal csökkentve a kezelési időt, az üzemanyagfogyasztást és a raktározási igényeket;

U. mivel a Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottság kiemeli, hogy a kirakodási kötelezettség végrehajtásával foglalkozó tagállami regionális csoportok által 2021-ben elfogadott közös ajánlások viszonylag kevés, szelektivitás növelésére irányuló intézkedést tartalmaztak; mivel a szelektívebb halászeszközök vagy az elkerülési stratégiák tesztelésére irányuló kísérleti projektek száma a közös halászati politika 14. cikkével összhangban csökkent;

V. mivel a Tanács az utóbbi években több fajt is törölt a teljes kifogható mennyiségek (TAC) jegyzékéből, ezáltal többé a kirakodási kötelezettség sem vonatkozik rájuk;

W. mivel a kirakodási kötelezettség a közös halászati politika szelektivitási céljainak elérésére szolgáló egyik eszköz, nem pedig önmagáért való cél;

X. mivel a blokkoló kvóta hatálya alá tartozó fajokkal kapcsolatban kialakult helyzet kezelése érdekében a közelmúltban kvótaalapokat fogadtak el a járulékos fogások tekintetében;

Y. mivel a nem szándékos fogások visszadobása nem kizárólag európai probléma, hanem a világ összes halászatában fennálló jelenség mivel az uniós vizeken túlnyomórészt a vegyes halászatok a jellemzőek; mivel több harmadik ország és önkormányzati terület különböző mértékű visszadobási tilalmat vezetett be, beleértve Kanadát, a Feröer szigeteket, Norvégiát, Izlandot, Chilét és Új-Zélandot; mivel más harmadik országok – például az Egyesült Államok – nem tiltották be a visszadobásokat, hanem másfajta megközelítéseket alkalmaznak a halászati jogszabályaikban a nem szándékos fogások mérséklésére; mivel Norvégiában és Izlandon a visszadobások tilalmát a konkrét problémákat szem előtt tartva módosították 30 év alatt; mivel Chilében még nem teljesen ismeretes, milyen hatása lesz a visszadobások tilalmának, ugyanis csak mostanában kezdődik annak végrehajtása; mivel az új-zélandi halászati gazdálkodásban továbbra is fontos problémát jelentenek a visszadobások;

Z. mivel a viszonylagos stabilitás elve, amelyet először a közös halászati politikáról szóló, 1983. évi alaprendelet állapított meg, és a TAC-ról és a kvótákról szóló, 1983. évi rendelet hajtott végre, meghatározza a TAC tagállamonkénti elosztásának kulcsát a korábbi fogások elosztási elvei alapján (1973–1978), amely összefüggést az 1976. évi hágai preferenciákban és az országonkénti veszteségekben (1973–1976) is elismerik;

AA. mivel a visszadobásokról csaknem 4 000 tudományos értekezést tettek közzé, amelyek közül több mint 3 700 a nagyüzemi halászathoz kapcsolódott, és 200-nál kevesebb foglalkozott a kisüzemi part menti halászattal;

AB. mivel körülbelül 1950 óta a különböző csoportokon belül számos tengeri faj változtatta meg földrajzi helyét és szezonális tevékenységeit az óceánok felmelegedésére és az élőhelyeiket érintő biogeokémiai változásokra, például az oxigéncsökkenésre reagálva, ami az Egyenlítőtől a sarkvidékekig változásokat eredményezett a fajok összetételében és gazdagságában és az ökoszisztémák biomassza-termelésében; mivel a halállományok eloszlásában bekövetkező változás hatással van a halászati gazdálkodás jövőjére, és ennélfogva a kirakodási kötelezettség végrehajtására is;

AC. mivel az Európai Bizottság 2011 júliusában az új közös halászati politikáról szóló alaprendeletre irányuló javaslatban javasolt kirakodási kötelezettség előterjesztése előtt a visszadobás csökkentésére irányuló politikák kapcsán társadalmi-gazdasági hatásvizsgálatot végzett, de mindeddig nem elemezte alaposan a javaslat társadalmi-gazdasági hatását és a fedélzeti biztonságra gyakorolt hatásait, illetve nem adott választ a tanácsadó testületek és a tagállamok által a végrehajtással kapcsolatban felvetett aggályokra;

AD. mivel a visszadobások csökkentésének mértéke még nem ismert; mivel legalább öt tagállam nem töltötte ki a kirakodási kötelezettség végrehajtására vonatkozó 2019-es bizottsági kérdőívet, és e tagállamok közül kettő az elmúlt három évben is elmulasztotta ezt megtenni;

AE. mivel a kirakodási kötelezettség ellenőrzése és végrehajtása terén mutatkozó különbségek a tagállamokon belül és a tagállamok között egyenlőtlen versenyfeltételeket eredményezhetnek; mivel a kirakodási kötelezettségnek való megfelelést értékelő jelentéseiben az EFCA megállapította, hogy a tagállamok nem hajtották végre megfelelően a rendelkezéseket, és ajánlásokat fogalmazott meg az ellenőrzés javítása érdekében;

AF. mivel a Bizottságnak 2022. december 31-éig jelentést kell benyújtania az Európai Parlamenthez és a Tanácshoz a közös halászati politika végrehajtásáról, a kirakodási kötelezettséget is tartalmazóan;

1. megerősíti az EU azon átfogó célkitűzését, hogy biztosítsa a halállományok fenntartható kiaknázását és a tengeri ökoszisztémák védelmét; kiemeli, hogy a visszadobások csökkentése és a nem szándékos fogások minimalizálása olyan közpolitikai prioritás, amelyet a természeti erőforrások elszámoltathatóságával, megőrzésével és pazarlásának megfékezésével, valamint a halászat okozta állománypusztulás valamennyi forrásának teljes körű figyelembevételével kapcsolatos aggályokra adott válaszként alakítottak ki;

2. sajnálja, hogy a közös halászati politika jelenlegi helyzetéről szóló európai bizottsági éves jelentések nagyon kevés információt tartalmaznak a kirakodási kötelezettség végrehajtásáról, és mindezidáig nem sikerült beszámolni arról, hogy a kötelezettség keretében milyen mértékű csökkenést értek el a visszadobások terén, továbbá nem elemezték a kirakodási kötelezettség társadalmi-gazdasági hatásait, illetve a kirakodási kötelezettség végrehajtása által a halászhajók fedélzeti biztonságára gyakorolt hatásokat sem;

3. elismeri, hogy a kirakodási kötelezettség bevezetése paradigmaváltást jelent, és az uniós halászati gazdálkodás történetében az egyik legnagyobb kihívást jelenti – a kirakodások rögzítésétől, sőt a visszadobások időnként történő kötelezővé tételétől a teljes fogást rögzítő rendszerig, amely a maximális fenntartható hozamra vonatkozó politika bevezetésével együtt elkerülhetetlenül széles körű rövid és hosszú távú ökológiai és társadalmi-gazdasági hatásokkal járt; hangsúlyozza, hogy értékelni kell a kirakodási kötelezettség társadalmi-gazdasági hatásait;

4. tudomásul veszi, hogy a maximális fenntartható hozamra vonatkozó politika nem azt jelenti, hogy a halakat nem dobják vissza, a visszadobás pedig nem jelenti azt, hogy ne lehetne elérni a maximális fenntartható hozamot, ahogy az valójában számos állomány, többek között a járulékosan kifogott fajok esetében is történt;

5. kiemeli az érdekelt felekkel való együttműködés terén elért eredményeket és a szelektivitás javítása érdekében tett lépéseket; megjegyzi azonban, hogy az Európai Bizottság és a Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottság szerint a kirakodási kötelezettség végrehajtása összességében továbbra is alacsony, és hogy a visszadobás mértéke nagyjából hasonló a kirakodási kötelezettség bevezetése előtti évekéhez;

6. elismeri, hogy a halászati ellenőrzési rendelet alkalmazásában 2010 óta kötelező a halászati naplóban nyilvántartani a visszadobott halakat; sajnálatát fejezi ki amiatt, hogy a kirakodási kötelezettség bevezetése ellenére még mindig korlátozottak a megbízható adatok és ismeretek a visszadobások mennyiségéről, az elővigyázatossági TAC-ok száma – szemben az analitikai TAC-ok mennyiségének csökkenésével – nőtt, és az állományok állapotára vonatkozó tudományos információk rendelkezésre állása nem javult lényegesen;

7. megjegyzi, hogy a kirakodási kötelezettség továbbra is aggodalomra ad okot a halászati ágazatban és a tudományos közösségben a különböző jellegű akadályok miatt; rámutat, hogy a halászati ágazat aggályai között szerepel a megfelelő kikötői infrastruktúra hiánya, a működési költségek növekedése, a hatóságok által a megfelelés érdekében biztosított ösztönzők hiánya, valamint az, hogy a nagyobb szelektivitást egyes halászati tevékenységekben nehéz megvalósítani a halászat gazdasági életképességének veszélyeztetése nélkül, így különösen a járulékos fogások magas kockázatának kitett vegyes halászatokban, ami a rendelkezésre álló kvóták kihasználatlanságához és a halászat esetleges korai bezárásához vezethet, és súlyos gazdasági nehézségeket okozhat az érintett flották számára; megjegyzi, hogy eddig csak két esetről számoltak be: közönséges nyelvhal (Belgium) és nagyszemű tonhal (Franciaország);

8. sajnálja, hogy a visszadobási tilalom végrehajtása során tapasztalt nehézségek a halászok negatív imázsához vezettek, annak ellenére, hogy előrelépés történt a maximális fenntartható hozamra vonatkozó célkitűzés elérése terén;

9. tudomásul veszi a közelmúltban hozott intézkedéseket – kvótacserék és kvótahalmazok a járulékosan kifogott fajok tekintetében –, de úgy véli, hogy ezek az intézkedések többnyire nem állandó jellegűek, és a tagállamok közötti tárgyalásoktól függnek, és azokat alaposan értékelni kell; hangsúlyozza, hogy fel kell számolni a kirakodási kötelezettség hatékony végrehajtása előtt álló adminisztratív akadályokat, és fokozni kell az új szelektív halászeszközök kifejlesztését és alkalmazását, valamint a veszélyeztetett állományok helyreállítása céljából folytatni kell a járulékos fogások csökkentésére irányuló hatékony tervek kidolgozását;

10. hangsúlyozza a rendeletben előírt kivételek (magas túlélési arány és de minimis kivétel) alkalmazásának lehetőségét és szükségességét a végrehajtás megkönnyítése és az esetleges szűk keresztmetszetek ellensúlyozása érdekében; emlékeztet arra, hogy megbízható és pontos bizonyítékokat és adatokat kell szolgáltatni, és javasolja a mentességek megadására irányuló eljárás egyszerűsítését, beleértve a tudományos adatok hatékonyabb gyűjtését is;

11. hangsúlyozza, hogy a Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottság elismerte, hogy az első közös ajánlások 2014-es benyújtása óta általánosságban javult a mentességek támogatására irányuló beadványok minősége; elismeri, hogy a mentességek alátámasztására szolgáló adatok és információk benyújtása a szükséges adatok jellegéből fakadóan nehézségekbe ütközhet; aggodalommal állapítja meg azonban, hogy a Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottság kiemelte, hogy sok esetben a benyújtott információk és adatok nem faj- és/vagy halászatspecifikusak, valamint ugyanazokra a tanulmányokra támaszkodnak és ugyanazokból a feltételezésekből indulnak ki a különféle mentességek alátámasztására; hangsúlyozza, hogy a faj- és halászatspecifikus adatok és információk hiánya megnehezíti a javasolt mentesség valószínű hatásának, illetve annak értékelését, hogy a mentesség megfelel-e a de minimis szabállyal vagy a magas túlélési aránnyal kapcsolatos feltételeknek;

12. aggodalmát fejezi ki amiatt, hogy egyes rugalmassági eszközök – például a de minimis szabályok alóli mentesség – fokozatos leépítése halászatlefojtó hatást idézhet elő vagy mélyíthet el, és halászatok bezárását eredményezheti; hangsúlyozza annak szükségességét, hogy folytatódjon a hatékony tervek kidolgozása a járulékos fogások csökkentésére irányulóan a korlátozott szelektivitással rendelkező halászatok, így a nyílt tengeri vonóhálót használók vonatkozásában;

13. emlékeztet arra, hogy a kirakodási kötelezettség önmagában nem cél, hanem olyan eszköz, amely elősegíti a halászat és az operatív magatartás javítását, ösztönzi a szelektívebb halászeszközök kifejlesztését és használatát a nem szándékos fogások minimalizálása érdekében, valamint javítja a fogási dokumentációt a halállományok jobb feltérképezése és tudományos értékelése érdekében; megjegyzi, hogy sok halász nem ért egyet a kirakodási kötelezettség célkitűzései és végrehajtása közötti kapcsolattal, ami akadályozza a megfelelést; elismeri, hogy bár e végső cél eléréséhez időre és elegendő ismeretre van szükség, nagyobb erőfeszítésekre van szükség a közös értelmezés előmozdítása, valamint a kutatók és halászok által a szelektivitás javítása és a nem szándékos fogások csökkentése érdekében végzett tanulmányok eredményeinek gyakorlati megvalósítása érdekében; kéri a Bizottságot, hogy továbbra is támogassa a szelektivitás javítására irányuló terveket, ideértve adott esetben a szelektívebb halászeszközök elterjedését szolgáló ösztönzők alkalmazását is;

14. kiemeli a legkülső régiók sajátosságait, különös tekintettel a hajókra, az elöregedő flottákra, a kisebb tároló- és feldolgozókapacitással rendelkező kikötőkre, ami megvalósíthatatlanná teheti a kirakodási kötelezettséget;

15. megjegyzi, hogy a visszadobási szintek halászatonként jelentősen eltérnek, ami miatt az „egy szabály mindenkire alkalmazható” megközelítés esetleg nem az optimális stratégia a halászat szelektívebbé válására való ösztönzéséhez; felhívja a Bizottságot, hogy azonosítsa a főbb hiányosságokat, és javasoljon kiigazított és testre szabott megoldásokat az egyes tengerekben folytatott halászatok tekintetében, különös tekintettel a kisüzemi halászatra, főleg a legkülső régiókban;

16. emlékeztet arra, hogy a jelenlegi jogi keret jogalapot biztosít a tagállamok számára ahhoz, hogy aktívan együtt dolgozzanak a szelektív halászati szabályok rugalmasabb meghatározásán és a tudományosan bizonyított mérséklési eszközök alkalmazásán; felhívja a tagállamokat, hogy regionális megközelítés révén fokozzák együttműködésüket, beleértve az érdekelt felek és a tanácsadó testületek bevonását, és e célból maradéktalanul használják fel a rendelkezésükre álló támogatásokat; ismételten hangsúlyozza, hogy a kirakodási kötelezettség végrehajtása során egyenlő versenyfeltételeket kell biztosítani;

17. üdvözli a közelmúltbeli tudományos tanulmányok (pl. DiscardLess, MINOUW és LIFE iSEAS) eredményeit az innovatív halászeszközök szelektivitásáról, az elkerülési stratégiákról és a hajók módosításairól a fedélzeten lévő nem szándékos fogások kezelése érdekében; szükségesnek tartja, hogy további kutatási erőfeszítéseket tegyenek a halászeszközök szelektivitásának, a fogáselkerülési stratégiáknak és a nem szándékos fogások kezelésének javítása érdekében; üdvözli a „Mission Starfish 2030: Restore our Ocean and Waters” [A Starfish 2030 küldetés: óceánjaink és vizeink helyreállítása] címmel javasolt dokumentumot, és úgy véli, hogy az egészséges óceánokkal, tengerekkel, parti vizekkel és édesvizekkel kapcsolatos küldetés elősegíti olyan megoldások kidolgozását, amelyekre sürgősen szükség van, és amelyek közvetlen hatással vannak a halászati ágazatra, valamint az óceánok erőforrásainak fenntartható hasznosítására és az azokkal való fenntartható gazdálkodásra;

18. hangsúlyozza, hogy a hatékony halászati gazdálkodási rendszereket – többek között a kirakodási kötelezettség megfelelő végrehajtásához és a közös halászati politika célkitűzéseinek eléréséhez szükséges valamennyi elem felhasználásának képességét – pontos és megbízható fogási dokumentációval és tudományos adatokkal kell alátámasztani; felhívja a Bizottságot és a tagállamokat, hogy szükség esetén fokozzák erőfeszítéseiket az alkalmazandó uniós jogszabályok teljes körű végrehajtása érdekében, és – a kisüzemi part menti flotta esetében a halászati kapacitásukkal arányos módon – tegyenek további lépéseket a teljes dokumentáció és adatgyűjtés biztosítása érdekében;

19. aggódik a kirakodási kötelezettség megfelelő ellenőrzésének és betartásának hiánya miatt, és hangsúlyozza az ilyen hiányosságok fenntarthatóságra gyakorolt negatív hatását, többek között a teljes fogáson alapuló teljes kifogható mennyiségek megállapítása miatt, beleértve a korábban visszadobott halakra vonatkozó úgynevezett „kiegészítéseket”;

20. felhívja a figyelmet arra, hogy az elmúlt néhány évben elfogadott számos szabály, mentesség és eltérés megnehezíti a kirakodási kötelezettség végrehajtását és a megfelelés EFCA általi értékelését, ami megnehezíti a halászat fenntarthatóságának védelmére és javítására irányuló célkitűzések elérését; hangsúlyozza, hogy a közös halászati politikában biztosított mentességek alkalmazása rendkívül fontos a kirakodási kötelezettség végrehajtása szempontjából;

21. felhív a halászati ágazattal és a tagállami hatóságokkal együttműködésben kifejlesztett új technológiák és digitális megoldások jobb kihasználására a nyomon követés, az ellenőrzés és a felügyelet javítása érdekében, teljes mértékben tiszteletben tartva a magánélethez való jogot és az üzleti titoktartást;

22. hangsúlyozza a halászok és más érdekelt felek kulcsfontosságú szerepét a szakpolitikák végrehajtásában, ezáltal előmozdítva a megfelelés kultúráját, valamint a kirakodási kötelezettségre vonatkozó szabályok fokozatos és kiigazítható módosítását; kiemeli az önkéntes és ösztönzőkhöz kapcsolódó rendszerek külön előnyeit a halászok részvételének javítására;

23. hangsúlyozza, hogy bár a szelektivitás javításának továbbra is kiemelt prioritásnak kell lennie, a kirakodási kötelezettség végrehajtásához ágazatközi megközelítésre és a bevált gyakorlatok mérséklését ösztönző egyértelmű ösztönzők kidolgozására van szükség; az alábbi kísérő intézkedéseket és irányítási eszközöket ajánlja: a) a kvótaalapú eszközök további használata és optimalizálása, a KHP elveivel összhangban, és feltéve, hogy hatékony ellenőrzési intézkedéseket léptetnek életbe, mint például: — a kvóták elosztása a fogások várható összetételével összhangban; — a más tagállamokkal és az EU állományait megosztó szomszédos harmadik országokkal való kvótacserék révén történő kiigazítások, amelyeket rugalmas és hatékony módon hajtanak végre a kvóták kihasználatlanságának elkerülése érdekében, például azáltal, hogy a rendelkezésre álló legjobb tudományos szakvéleményekkel összhangban a teljes kifogható mennyiségek és kvóták meghatározását követően nem csupán évi, hanem állandó mechanizmusok felé mozdulnak el; — a kvóták becsült visszadobási arányának felosztása azon halászok között, akik szelektívebb halászeszközök használata mellett döntenek, különösen a kis léptékű halászatok esetében; b) a tengeri területrendezési és területalapú igazgatásimegközelítés visszadobások elkerülése érdekében való alkalmazhatóságának megvizsgálása, a halászok olyan területekre történő irányítása révén, ahol kisebb a valószínűsége annak, hogy méreten aluli halat fognak ki, biztosítva ugyanakkor, hogy az ilyen intézkedések nem vezetnek a kereskedelemre alkalmas méretű egyéb fajok használatának jelentős mellőzéséhez; c) nagyobb rugalmasság biztosítása annak érdekében, hogy a halászok megválaszthassák a halászeszköz-megoldásokat, valamint nagyobb felelősségvállalás a dokumentálás terén (a fogások teljes körű dokumentálása); d) rugalmas mechanizmusok biztosítása a szelektív halászeszközök új típusainak jóváhagyására annak érdekében, hogy ösztönözzék az érdekelt feleket kísérleti projektek benyújtására és végrehajtására; e) a szelektivitás ösztönzése érdekében kizárólagos hozzáférés biztosítása a halászati helyekhez vagy időszakokhoz; f) stratégiák elfogadása annak érdekében, hogy a nem szándékos fogásokat az emberi fogyasztástól eltérő célokra használják fel, anélkül, hogy keresletet teremtenének a méreten aluli fogások iránt, és feltéve, hogy ez a halászok számára gazdasági és működési szempontból megvalósítható; g) a nem szándékos fogások nyilvántartásaként szolgáló visszadobási térkép készítése a különböző halászterületeken és térségekben a járulékos fogásokra vonatkozó regionális tervek jobb kidolgozása érdekében, a tagállamok és a halászati ágazat bevonásával, az Európai Tengerügyi, Halászati és Akvakultúra-alap támogatásával; h) önkéntes és ösztönzőkhöz kapcsolódó mesterségesintelligencia-eszközök alkalmazása és fejlesztése a szelektivitás fokozása és a fajok azonosításának javítása érdekében, a halászati ágazattal és a tagállami hatóságokkal együttműködésben; i) az arra vonatkozó követelmény fokozatos bevezetése, hogy a halászati termékek harmadik országokból való behozatala esetében ugyanolyan visszadobási politikának kell megfelelni annak érdekében, hogy felszámolják az európai flottát érő komparatív hátrányt és tisztességtelen versenyt, ugyanakkor elmozduljanak a globális halászati erőforrások jobb védelme felé; j) a Bizottság azon kötelezettségének megújítása, hogy évente jelentést kell tennie a közös halászati politika aktuális állásáról és a kirakodási kötelezettség végrehajtásáról, és több információt kell szolgáltatnia a közös halászati politika végrehajtásáról, többek között a társadalmi-gazdasági hatásokról és – egyéb szempontok mellett – az üzemanyag-fogyasztásról, a tárolótérről, a biztonságra és a munkakörülményekre gyakorolt hatásokról a halászhajók fedélzetén, a visszadobások és a nem szándékos fogások csökkentéséről, valamint az állományok állapotának javulásáról;

24. kéri a Bizottságot, hogy a közös halászati politika végrehajtásának 2022-ben esedékes értékeléséről szóló jelentés keretében mindenekelőtt: a) értékelje, hogy a kirakodási kötelezettség keretében milyen mértékben sikerült csökkenteni a visszadobásokat, és hogy ez hozzájárult-e az állományok állapotának javításához (MFH) és a tengeri ökoszisztémára gyakorolt hatás csökkentéséhez; b) a FAO és az ILO ajánlásainak megfelelően értékelje a kirakodási kötelezettség társadalmi-gazdasági hatását, a javadalmazási rendszert, a személyzet tagjainak számát, valamint a fedélzeti biztonsági és munkakörülményeket; c) azonosítsa és kövesse nyomon azokat a halászatterületeket, ahol tudományosan igazolt, hogy a szelektivitás növelése jelenleg nehezen megvalósítható; d) értékelje a blokkoló kvóta hatálya alá tartozó fajokkal kapcsolatban kialakult helyzet kezelésére szolgáló hatékony és alkalmas eszközként a járulékos fogások tekintetében a közelmúltban elfogadott kvótaalapok hatékonyságát és alkalmasságát; e) értékelje a Tanács által a teljes kifogható mennyiségek hatálya alá tartozó állományok listájáról az elmúlt években törölt fajok fenntarthatóságára gyakorolt hatást, és értékelje annak a TAC-rendszer keretében történő visszaállításának lehetséges következményeit; f) azonosítsa és orvosolja a szelektivitással kapcsolatos kísérleti projektek kidolgozása és végrehajtása során tapasztalt adminisztratív nehézségeket, amelyek akadályozzák a halászok arra irányuló erőfeszítéseit, hogy szelektívebbek legyenek; g) a természeti erőforrások pazarlásának elkerülése, valamint a KHP fenntarthatósági célkitűzései veszélyeztetésének elkerülése érdekében azonosítsa a kereskedelmi és /vagy jótékonysági lehetőségeket annak érdekében, hogy a lehető legjobban kihasználják a minimális védelmi referenciaméret alatti elkerülhetetlen kirakodott fogásokat és a nem szándékos fogásokat; h) értékelje, hogy a kirakodási kötelezettségre vonatkozó jelenlegi politika megfelel-e a célnak, és értékelje a kirakodási kötelezettség halászati és/vagy állományonkénti kiigazításának megvalósíthatóságát; i) értékelje a közös halászati politikáról szóló rendelet 15. cikkének annak érdekében való jobb kiigazítására és egyszerűsítésére szolgáló módszereket, hogy megkönnyítsék az összes érdekelt fél általi végrehajtást és értelmezést, és különösen a szelektivitás javítását és a nem szándékos fogások csökkentését célzó hatályos jogi keret által kínált valamennyi rendelkezésre álló eszköz tagállamok általi alkalmazását;

25. felszólítja a Bizottságot, hogy ezen értékelés alapján adott esetben nyújtson be jogalkotási javaslatot a visszadobások csökkentésére és az állományok javítására vonatkozó célkitűzések jobb elérése érdekében;

26. aggodalmának ad hangot amiatt, hogy a harmadik országokkal közösen kezelt állományokra nem mindig ugyanazok a visszadobási rendelkezések vonatkoznak; hangsúlyozza, hogy a halászati gazdálkodás fő célkitűzései tekintetében fokozatos konvergenciára van szükség a közös tengeri ökoszisztéma jó környezeti állapotának elérése, a halászati tevékenység fenntarthatósága és a harmadik országokkal, különösen az Egyesült Királysággal való egyenlő versenyfeltételek fenntartása érdekében;

27. utasítja elnökét, hogy továbbítsa ezt az állásfoglalást a Tanácsnak, a Bizottságnak, a Régiók Bizottságának, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságnak, valamint a tagállamok kormányainak és parlamentjeinek.

(1) HL L 354., 2013.12.28., 22. o.

(2) HL L 198., 2019.7.25., 105. o.

(3) HL L 25., 2017.1.31., 12. o.

(4) Borges, L., The unintended impact of the European discard [Az európai visszadobási tilalom nem kívánt hatása], ICES Journal of Marine Science, 78. kötet, 1. szám, 2021. január–február, 134–141. o. https://doi.org/10.1093/icesjms/fsaa200

(5) A több fajt és a vegyes halászatot érintő kirakodási kötelezettség és a blokkoló kvóta hatálya alá tartozó fajok – Északi-tenger

(6) A több fajt és a vegyes halászatot érintő kirakodási kötelezettség és a blokkoló kvóta hatálya alá tartozó fajok – északnyugati vizek

(7) A több fajt és a vegyes halászatot érintő kirakodási kötelezettség és a blokkoló kvóta hatálya alá tartozó fajok – délnyugati vizek

(8) Visszadobási tilalom, kirakodási kötelezettség és maximális fenntartható hozam a Földközi-tenger nyugati térségében – Spanyolország

(9) Visszadobási tilalom, kirakodási kötelezettség és maximális fenntartható hozam a Földközi-tenger nyugati térségében – Olaszország

(10) Uhlmann, Sven & Ulrich, Clara & Kennelly, Steven. (2019). The European Landing Obligation Reducing Discards in Complex, Multi-Species and Multi-Jurisdictional Fisheries: Reducing Discards in Complex, Multi-Species and Multi-Jurisdictional Fisheries.

(11) A third assessment of global marine fisheries discards, FAO, 2019.

(12) A kirakodási kötelezettségről szóló éves (2019. évi) tagállami jelentések értékelése (STECF-Adhoc-20-02)

(13) A nem szándékos fogások felvevőpiacai. EUMOFA. 2020.