[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 25.6.2007

COM(2007) 207 végleges

A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK

a gépjármű-felelősségbiztosítással kapcsolatos egyes kérdésekről

TARTALOMJEGYZÉK

1. 1. RÉSZ: A negyedik gépjármű-felelősségbiztosítási irányelv nemzeti büntetőintézkedésekről és azok eredményességéről szóló 4. cikke (6)bekezdésének végrehajtása 3

1.1. Bevezetés 3

1.2. Az irányelv tagállamok általi végrehajtásának vizsgálata 4

1.3. A 4. cikk (6) bekezdése végrehajtásának és eredményességének értékelése 4

1.3.1. A kárrendezési megbízottak rendszerének általános ismertsége és megítélése 4

1.3.2. Az indokolással ellátott ajánlat/válasz rendszerével kapcsolatban bevezetett büntetések jellege és egyenértékűsége 5

1.4. Következtetés 9

2. 2. RÉSZ: Gépjármű-felelősségbiztosítás és jogvédelem 10

2.1. Bevezetés 10

2.2. A jogvédelmi biztosítás Európai Uniós jogi kerete 11

2.3. Az önkéntes jogvédelmi biztosítás hozzáférhetősége 11

2.4. A jogvédelem beemelése a felelős fél gépjármű-felelősségbiztosításába 12

2.4.1 Jelenlegi helyzet a tagállamokban 12

2.4.2. A gépjármű-felelősségbiztosítási díjakra gyakorolt hatás 12

2.5. Következtetés 13

1. 1. RÉSZ: A NEGYEDIK GÉPJÁRMű-FELELőSSÉGBIZTOSÍTÁSI IRÁNYELV NEMZETI BÜNTETőINTÉZKEDÉSEKRőL ÉS AZOK EREDMÉNYESSÉGÉRőL SZÓLÓ 4. CIKKE (6) BEKEZDÉSÉNEK VÉGREHAJTÁSA

1.1. Bevezetés

A 2000/26/EK negyedik gépjármű-biztosítási irányelv (a továbbiakban: az irányelv) egyik célja a gépjármű-felelősségbiztosítási kárigények gyors rendezése olyan esetekben, amikor a baleset a károsult lakhelye szerinti országon kívül történik (az úgynevezett „látogató károsult” esete). A kárrendezési megbízott[1] (minden gépjármű-felelősségbiztosítást nyújtó biztosítónak ki kell jelölnie egy kárrendezési megbízottat minden másik tagállamban) révén a látogató károsultnak képesnek kell lennie kárigénye saját nyelvén történő elrendezésére, továbbá gyorsabban és kevesebb költséggel kell hozzájutnia a kártérítéshez. A balesetért felelős harmadik fél külföldi biztosítójának képviseletében a kárrendezési megbízott felelős a kárigény kezeléséért és rendezéséért[2].

A kártérítési folyamat gyorsítása érdekében a tagállamoknak szankciókat kell alkalmazniuk. A biztosító székhelye szerinti tagállam által meghatározott mértékű bírsággal sújtható az a felelős biztosító vagy kárrendezési megbízott, amely három hónapon belül nem ad indokolással ellátott választ (az úgynevezett „indokolással ellátott ajánlat/válasz rendszer”) a kárigényre, az esedékes kártérítés után pedig kamatot számítanak fel[3].

Az irányelv 4. cikkének (7) bekezdése alapján a Bizottság (2006. január 20-ig[4]) beszámol az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak az indokolással ellátott ajánlat/válasz rendszerével kapcsolatban bevezetett nemzeti büntetések végrehajtásáról és eredményességéről, továbbá egyenértékűségéről, szükség esetén pedig (ha a nemzeti büntetések nem hoznák meg a kívánt eredményeket) javaslatokat nyújt be[5].

A jelentés elkészítése céljából a Bizottság szolgálatai[6] 2006 márciusában a tagállamokkal[7], 2006 áprilisában pedig a biztosítási szakmával[8] konzultáltak. 2006. április 6. és 2006. június 5. között a Bizottság honlapján[9] nyilvános online konzultációt tartottak annak érdekében, hogy minden érdekelt felet megkérdezzenek a kárrendezési megbízottak rendszeréről és annak eredményességéről[10].

A Bizottság jelentése a 4. cikk (6) bekezdésében előírt nemzeti büntetések végrehajtását, eredményességét és egyenértékűségét tárgyalja, miközben figyelembe veszi a tagállamok, a biztosítási szakma és más érdekelt felek észrevételeit is.

1.2. Az irányelv tagállamok általi végrehajtásának vizsgálata

A tagállamoknak 2002. július 20-ig át kellett ültetniük az irányelvet, hogy annak rendelkezései 2003. január 20. előtt alkalmazandóvá váljanak[11].

Az irányelv átültetésével kapcsolatban a Bizottság 2003. január 6-án Franciaországnak, Görögországnak, Olaszországnak, Írországnak, Luxemburgnak, Hollandiának, Portugáliának és az Egyesült Királyságnak indokolással ellátott véleményt küldött az általános rendelkezéseknek a megállapodás szerinti időpontig, 2002. július 20-ig be nem következő végrehajtása miatt. 2003 folyamán az összes ilyen jogsértési ügy lezárult[12], mivel elfogadták az irányelvet átültető nemzeti jogszabályokat és erről tájékoztatták a Bizottságot. A Bizottság 2004. december 23-án felszólító levelet küldött Lettországnak, Máltának és Szlovéniának, mivel ezek a tagállamok nem adtak tájékoztatást az irányelvet átültető összes jogszabályról. Ezek a jogsértési ügyek 2005 májusában zárultak, miután a Bizottság tájékoztatást kapott a végrehajtási jogszabályokról.

1.3. A 4. cikk (6) bekezdése végrehajtásának és eredményességének értékelése

1.3.1. A kárrendezési megbízottak rendszerének általános ismertsége és megítélése

A konzultáció első célja az volt, hogy felmérje, vajon a balesetet szenvedő, látogató károsultnak minősülő érdekelt felek (uniós polgárok, vállalkozások) ismerik-e a felelős fél biztosítója által a saját országukban kijelölt kárrendezési megbízott intézményét, és azt a kárrendezés hatékony eszközének tartják-e.

A közvéleményt illetően nem lehetett objektív következtetésre jutni, mivel a nyilvános konzultáció során kevés észrevétel érkezett[13].

A tagállamok többségének véleménye szerint polgáraik jól ismerik azt a lehetőséget, hogy a határokon átnyúló kárigények a saját országukban kijelölt kárrendezési megbízott révén rendezhetők. E kérdésre válaszolva a tagállamok több olyan csatornát említettek, amely polgáraiknak a kárrendezési megbízott intézményéről szóló tájékoztatását szolgálja, például nyilvános tájékoztatási kampányok, a nemzeti gépjárműfelelősség-biztosítók honlapjai, biztosítási szervezetek, és az irányelv 5. cikkével összhangban létrehozott információs központok. A kárrendezési megbízottak megítélését illetően a tagállamoknak és a biztosítási szakma képviselőinek nagy többsége úgy vélekedett, hogy a kárrendezési megbízottak rendszere sikerrel jár a határokon átnyúló kárigények rendezésének megkönnyítésében és felgyorsításában. A rendszer leginkább megbecsült eleme a kárrendezési megbízott közelsége a kártérítést igénylőhöz, valamint a károsult fél azon lehetősége, hogy a kárrendezés során anyanyelvét használhassa.

1.3.2. Az indokolással ellátott ajánlat/válasz rendszerével kapcsolatban bevezetett büntetések jellege és egyenértékűsége

Az indokolással ellátott ajánlat/válasz rendszere 3 hónapos határidejének be nem tartásáért a biztosítóra vagy kárrendezési megbízottjára kiszabható pénzbírságok vagy azzal egyenértékű igazgatási büntetések jellege tagállamonként változik.

Pénzbírságok

Pénzbírságot csak néhány tagállam vezetett be. Pénzbírság vagy a biztosítóra (Görögország, Litvánia, Ciprus, Portugália, Spanyolország, Málta, Belgium, Luxemburg, Svédország és a Cseh Köztársaság) vagy a biztosítóra és a biztosító képviseletére és részéről jogilag kötelezettségek vállalására meghatalmazott személy(ek)re, a továbbiakban meghatalmazott személyekre (Szlovénia, Magyarország és Lengyelország).

Egyéb büntetések

Ami az egyéb büntetéseket illeti, egyes tagállamok fegyelmi szankciókat, például hivatalból felfüggesztést (Lengyelország, Litvánia) alkalmaznak a meghatalmazott személyek esetében, míg más országokban (Magyarország, Hollandia, Németország, Luxemburg, Svédország és Litvánia) a biztosítók elveszthetik a gépjármű-felelősségbiztosítási tevékenységre szóló engedélyüket.

Nincs konkrét szankció

Egyes tagállamok nem írnak elő konkrét szankciókat és kizárólag arra hagyatkoznak, hogy a biztosító köteles törvényes késedelmi kamatot fizetni a kártérítés összege után, ha három hónapon belül nem születik meg az indokolással ellátott ajánlat/válasz (Egyesült Királyság, Írország, Dánia, Szlovákia, Ausztria, Észtország, Lettország, Finnország, Franciaország, Belgium és Spanyolország)[14].

Összehasonlító táblázat

Pénzügyi szankció/ biztosító | Pénzügyi szankció/ meghatalmazott személy | Fegyelmi szankció/ meghatalmazott személy | A KGFB-engedély visszavonása/ felfüggesztése | Nincs konkrét szankció/ Éves kamatláb (eltérő rendelkezés hiányában) |

Ausztria | Törvényes késedelmi kamat |

Belgium | Indoklással ellátott válasz késedelme esetén napi 250 EUR | Indoklással ellátott ajánlat késedelme esetén 7%-os törvényes késedelmi kamat. |

Ciprus | Legfeljebb 2000 CYP =3452 EUR |

Cseh Köztársaság | Legfeljebb 28 000 CZK = 1 000 EUR | A Cseh Nemzeti Banknak a késedelem első napján érvényben lévő diszkont kamatlába + 4 százalékpont. |

Dánia | Törvényes késedelmi kamat a kártérítés esedékességétől számított 30 nap után |

Észtország | Az esedékes összeg napi 0,4%-a |

Finnország | Törvényes késedelmi kamat |

Franciaország | Ha egyértelműen nem kielégítő az ajánlat, a bíró a nemzeti garanciaalapba fizetendő, a kártérítési összeg 15%-át kitevő pénzbírságot szabhat ki. | Válasz hiánya esetén a törvényes késedelmi kamatláb kétszerese |

Németország | X | X | Az alapkamatláb + 5 százalékpont |

Görögország | 3 000 EUR |

Magyarország | 100 000 – 20 000 000 HUF, (1 EUR = 260 HUF) | 40 000 – 1 000 000 HUF | X |

Írország | Nem részletezett igazgatási szankciók – hivatkozással a központi bankról szóló törvény (Central Bank Act) 33 BD szakaszára | Törvényes késedelmi kamat |

Olaszország – Nem adott tájékoztatást |

Lettország | Az esedékes összeg napi 0,1%-a |

Litvánia | 100 000 EUR-ig | X | Az esedékes összeg napi 0,04%-a |

Luxemburg | X | X | X | Törvényes késedelmi kamat |

Málta | Lm 5000 = 11 650 EUR | Törvényes késedelmi kamat |

Hollandia | X |

Lengyelország | a könyvelt díjak 0,5%-a | A fizetés háromszorosa | X | 11,5%-os törvényes késedelmi kamat |

Portugália | 748,20 – 74 819,68 EUR | A törvényes késedelmi kamatláb kétszerese |

Szlovákia | A Nemzeti Banknak a késedelem első napján érvényben lévő diszkont kamatlába (alapkamatlába). |

Szlovénia | 8 400 EUR | 420 EUR | 13,5%-os törvényes késedelmi kamat |

Spanyolország | Legfeljebb 150 000 EUR | Törvényes késedelmi kamat |

Svédország | X | X |

Egyesült Királyság | Nem részletezett igazgatási büntetések – hivatkozással a 2002. évi 2706 rendeletre | Törvényes késedelmi kamat |

1.3.3 Az indokolással ellátott ajánlat/válasz rendszerének működése a tagállamokban

Az indokolással ellátott ajánlat/válasz rendszerével kapcsolatban bevezetett nemzeti büntetések eredményességének értékelése érdekében a konzultáció célja annak felmérése volt, vajon a biztosítók és kárrendezési megbízottjaik képesek-e betartani a gyakorlatban a gépjármű-felelősségbiztosítási kárigények rendezésére rendelkezésükre álló 3 hónapos határidőt.

A konzultáció során kapott visszajelzések azt mutatták, hogy általában mind a biztosítók, mind a kárrendezési megbízottak képesek 3 hónapon belül rendezni a kárigényeket. Csupán a kárigények rendezésében részt vevő más felektől származó információk nehézkes beszerzésével kapcsolatos kivételes és elszigetelt esetekben fordult elő, hogy nem tartották be a határidőt. Ilyen eset például, amikor késve küldik meg a felelősség megállapításához szükséges rendőrségi jegyzőkönyveket vagy hasonló dokumentumokat[15], vagy amikor a kárrendezési megbízott és a biztosító között nem megfelelő a kommunikáció[16].

E tekintetben fel kell idézni, hogy a kárrendezési megbízottak illetve az indokolással ellátott ajánlat/válasz rendszere 15 tagállam esetében csak 2003-ban, az új tagállamokban pedig 2004. május 1. után lépett hatályba. A 4. cikk (6) bekezdésének működéséről és eredményességéről eddig szerzett tapasztalatok ezért még mindig meglehetősen korlátozottak.

1.4. Következtetés

Minden tagállamban kötelezően előírták a biztosítók és a kárrendezési megbízottak számára, hogy a kárigényeket az indokolással ellátott ajánlat/válasz rendszerének megfelelően rendezzék. A tagállamokkal és a biztosítási szakmával folytatott konzultáció eredményei szerint a tagállamok a kötelezettség teljesítésére kétfajta büntetést vezettek be. Ezek jellegük szerint pénzbeliek vagy fegyelmi típusúak. Míg egyes tagállamok e szankciókat együttesen alkalmazzák, mások csupán a kártérítési összeg után fizetendő kamatra hagyatkoznak.

A konzultációból világosan látszik, hogy a nemzeti büntetések nem egyenértékűek egymással és az egyes tagállamok eltérően kezelik ezeket. Mindazonáltal ez láthatólag nem befolyásolja a biztosítók és kárrendezési megbízottjaik azon képességét, hogy betartsák az indokolással ellátott ajánlat/válasz kárigénylő felé való megküldésére előírt három hónapos határidőt. Mivel az indokolással ellátott ajánlat/válasz rendszere – annak ellenére, hogy viszonylag rövid ideje van hatályban – minden tagállamban jól megalapozottnak és működőképesnek bizonyult, a tagállamok szintjén hozott intézkedések mindegyike jól láthatóan a kívánt eredménnyel járt. A Bizottságnak ezért e tekintetben nem indokolt intézkedést hoznia vagy bármely javaslatot tennie.

2. 2. RÉSZ: GÉPJÁRMű-FELELőSSÉGBIZTOSÍTÁS ÉS JOGVÉDELEM

2.1. Bevezetés

A 84/5/EGK második gépjármű-felelősségbiztosítási irányelv[17] 1. cikkével összhangban a gépjármű-felelősségbiztosítás kötelezően mind az anyagi kárra, mind pedig a személyi sérülésre kiterjed. E rendelkezést a gépjármű-felelősségbiztosítás fedezetének mértékével kapcsolatos nemzeti eltérések megszüntetése, ekképpen pedig a közúti balesetek károsultjai számára minimumvédelem biztosítása céljából vezették be[18].

A 2005/14/EK ötödik gépjármű-felelősségbiztosítási irányelv[19] második olvasatában az Európai Parlament azt javasolta, hogy a felelős fél gépjármű-felelősségbiztosításának fedezetébe kerüljön be a károsult által a kárigény rendezése során viselt szükséges és arányos jogi költség (a jogvédelem). Attól tartva, hogy esetleg olyan módosítást fogadnak el, amely nem veszi figyelembe az e tekintetben a tagállamokban esetleg előforduló gyakorlati problémákat, a Bizottság azt ajánlotta, hogy e kérdésben folytassanak vizsgálatot, és ennek megállapításait a negyedik gépjármű-felelősségbiztosítási irányelvről szóló jelentésben ismertessék. Ezzel összefüggésben a Bizottság a következő kérdések vizsgálatát vállalta:

- Elsőként a közúti balesetek potenciális károsultjai által köthető önkéntes jogvédelmi biztosítás hozzáférhetősége;

- másodikként az a hatás, amelyet a felelős fél gépjármű-felelősségbiztosítási fedezetének a károsult jogvédelmére való kiterjesztése gyakorolna a gépjármű-felelősségbiztosítási díjakra.

A Bizottság szolgálatai e célból 25 tagállamot, a biztosítási szakmát és a nyilvánosságot hívták konzultációra egy kérdőív segítségével. A kérdőívet 24 tagállam, 10 jogvédelmi biztosító, 9 gépjárműfelelősség-biztosító és az európai biztosítási szakmát képviselő CEA küldte vissza. A Bizottság szolgálatai a jogvédelmi biztosítók szövetségétől (RIAD) bizonyos statisztikai adatokat és ajánlásokat is kaptak, állásfoglalás formájában.

Az érdekelt feleket a 2006. április 6. és 2006. június 5. között a Bizottság honlapján tartott online konzultáción is megkérdezték[20]. Mindamellett, mint azt e jelentésben már korábban említettük, a nyilvános konzultációból nem lehetett objektív következtetéseket levonni, mivel kevés válasz érkezett.

A jelentés e része arra törekszik, hogy a rendelkezésre álló információk, valamint a tagállamok, a biztosítási szakma és az érdekelt felek észrevételei alapján megvizsgálja a közúti balesetek károsultjaira háruló jogi költségek fedezetét.

2.2. A jogvédelmi biztosítás Európai Uniós jogi kerete

Az EU nem életbiztosítási irányelvei alapján a jogvédelmi biztosítás önálló biztosítási ágazat[21]. A letelepedés szabadsága vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága értelmében ezért az e célból a tagállamok valamelyikében engedélyezett biztosítók az EU egészében nyújthatnak ilyen szolgáltatást. Az EU-ban folytatott jogvédelmi biztosítási tevékenység további feltételei a jogvédelmi biztosításról szóló 87/344/EGK irányelvben találhatók[22]. Az irányelv 2. cikke értelmében a jogvédelmi biztosító olyan kötelezettséget vállal, mely díjfizetés ellenében magában foglalja a jogi eljárások költségeinek viselését és egyéb, a biztosításhoz közvetlenül kapcsolódó szolgáltatások nyújtását, különösen a következő célokból:

- a biztosított személy számára kártérítés biztosítása az őt ért veszteség, kár vagy sérülés esetén, peren kívüli egyezség vagy polgári illetve büntetőeljárás keretében,

- a biztosított személy védelme, illetve képviselete polgári, büntető-, közigazgatási vagy egyéb eljárásban, vagy bármilyen, vele szemben támasztott követelés esetén.

E jelentés alkalmazásában ki kell emelni, hogy az önkéntes alapon kötött jogvédelmi biztosítás a szerződésben meghatározott határokig fedezi a károsultnak a kárigény érvényesítése közben felmerült jogi költségeit, emellett a másik fél jogi költségeit is fedezi, amennyiben a károsult sikertelenül perel.

2.3. Az önkéntes jogvédelmi biztosítás hozzáférhetősége

A közúti balesetek potenciális károsultjai által köthető jogvédelmi biztosítás hozzáférhetőségének megítélése érdekében a Bizottság szolgálatai információkat próbáltak szerezni az EU-ban gépjármű-felelősségbiztosítási ügyben károsultként vagy felelősként részt vevő magánszemélyek közül jogvédelmi biztosítással rendelkezők jelenlegi arányáról. Sajnálatos módon sem a jogvédelmi biztosítási szakma[23], sem a tagállamok nem tudtak olyan adatokkal szolgálni, amelyek alapján minden ország esetében egyértelműen meg lehetne mondani, hogy hány magánszemély, illetve a lakosság mekkora hányada rendelkezik gépjármű-felelősségbiztosítással kapcsolatos jogvédelmi biztosítással.

A kapott információk alapján azonban tehető néhány általános megállapítás:

- a tagállamok túlnyomó többségében lehet önkéntes jogvédelmi biztosítást kötni[24]; e biztosítást vagy szakosított biztosítók, vagy más ágazatokkal is foglalkozó biztosítók kínálják;

- egyes biztosítási piacok e tekintetben kevésbé fejlettek, mivel a jogvédelmi biztosítás kereslete náluk különböző okokból viszonylag alacsony[25]. Ezzel szemben egyes országok, például az Egyesült Királyság, Németország, Belgium és Svédország[26] szerint lakosságuk meglehetősen nagy része rendelkezik jogvédelmi biztosítással, amelyet vagy önálló biztosításként, vagy más biztosítás, például gépjármű- vagy háztartási biztosítás kiegészítéseként kötöttek.

2.4. A jogvédelem beemelése a felelős fél gépjármű-felelősségbiztosításába

Azt illetően, hogy milyen hatással járhat a károsultnál felmerülő jogi költségek beemelése a balesetért felelős fél gépjármű-felelősségbiztosításába, a tagállamok és a biztosítási szakma válaszai alapján a következő megállapítások tehetők:

2.4.1 Jelenlegi helyzet a tagállamokban

A károsult jogi költségeit – különböző alapon és különböző mértékben – 22 tagállamban[27] megtérítheti a felelős fél gépjármű-felelősségbiztosítója.

A károsultnál felmerülő jogi költségeket a nemzeti polgári jogokban igen gyakran a kár részének tekintik és megtérítésükhöz a károsultnak igen gyakran pert kell nyernie (ez az úgynevezett nyerés/vesztés-elv).

Azokban az országokban, ahol a jogi költségek tekintetében nem a peres eljárás sikere a döntő, a megtérítésről a bíróság egyedi alapon hozott határozatban dönt[28], és a nyerés/vesztés-elv nem mindig érvényesül.

Amennyiben a kár részének tekintik, a jogi költségek megtérítése igen gyakran korlátok közé van szorítva (csak az indokolt, szükséges és elkerülhetetlen költségek téríthetők meg), vagy megtérítésük a biztosító és a károsult közötti előzetes kölcsönös megállapodástól függ[29]. Egyes országokban bizonyos költségek, például az általános jogi tanácsadás költségei[30] vagy a kárrendezési eljárás alatt, de bíróságon kívüli testületek előtt történő jogi képviselet költségei[31] ki vannak zárva a gépjármű-felelősségbiztosítás fedezetéből.

2.4.2. A gépjármű-felelősségbiztosítási díjakra gyakorolt hatás

A tagállamok és a biztosítási szakma véleménye eltér a tekintetben, hogy a károsult jogi költségeinek beemelése a felelős fél gépjármű-felelősségbiztosításába befolyásolja-e, és ha igen, ilyen mértékben, a gépjármű-felelősségbiztosítás piacán a díjakat. Az egyes biztosítók által szolgáltatott néhány becslés kivételével a konzultáció során gyakorlatilag nem merültek fel számszerű adatok. Mindamellett le lehetett vonni azt az általános következtetést, hogy azoknak az országoknak a biztosítási piacán, amelyekben a jogi költségek már ma is nagy mértékben a károsultnak a felelős fél gépjármű-felelősségbiztosítójával szembeni igénye részét képezik, nagy valószínűséggel nem következne be díjemelés. Ezzel szemben nagy valószínűséggel emelkednének a gépjármű-felelősségbiztosítási díjak azokban az országokban, ahol a jogi költségek megtérítése korlátozott vagy egyáltalán nincs rá lehetőség, mivel magasabb összegű kártérítés reményében a károsultak hajlamosak lennének kárigényüket jogi tanácsadók segítségével a bíróság előtt érvényesíteni. Ezzel összefüggésben érdemes megemlíteni az írországi tapasztalatot, ahol a jogi költségek a múltban jelentősen megemelkedtek (és a kártérítések összegét 46%-kal növelték), mivel csaknem minden személyi sérüléssel járó esetben peres eljárásra került sor. E probléma megoldása érdekében egy állami szervet hoztak létre, amelynek feladata a kárigények kezelése azon ügyekben, amelyeknél nincs szükség bírósági meghallgatásra[32]. Ezáltal jelentősen csökkent a megnövekedett jogi költségeket okozó, bíróság előtti kárrendezési ügyek száma. A jogi költségek minimalizálása érdekében Svédországban és Finnországban is hasonló alternatív kárrendezési mechanizmust működtetnek.

2.5. Következtetés

Az Európai Parlament kérdésére válaszul megállapítható, hogy a jogi költségeknek a felelős fél gépjármű-felelősségbiztosításába történő kötelező beemelésére irányuló uniós fellépés nem járna egyértelmű előnyökkel.

A károsultnál felmerülő jogi költségek megtérítése tekintetében a tagállamok által vallott eltérő megközelítés eredményeként, továbbá amiatt, hogy az alkalmazandó jog mindig a baleset helyszíne szerinti ország joga, az uniós polgárok a határokon átnyúló kárigények rendezése során különböző országokban különböző bánásmódban részesülhetnek. A gépjármű-felelősségbiztosítási fedezetnek a jogi költségekre való uniós szintű kiterjesztése, még ha a szükséges vagy indokolt költségekre korlátozva is, nagy valószínűséggel nem hozna létre egymással egyenértékű szabályozást az EU-ban. A tagállamok megőriznék annak a lehetőségét, hogy a jogi költségek szükségességének a nemzeti sajátosságokkal összhangban történő értelmezése révén fenntartsák saját gyakorlatukat.

Annak érdekében, hogy a jogi költségek megtérítése tekintetében uniós szinten egyenlő védelmet lehessen nyújtani a közúti balesetek károsultjainak, részletesen szabályozni kellene, hogy mely jogi költségek és milyen körülmények között tartoznak a felelős fél gépjármű-felelősségbiztosítási fedezete alá. Ezzel összefüggésben felmerül a kérdés, hogy a gépjármű-felelősségbiztosítási irányelvek szintje-e a megfelelő hely ezen problémák megoldására, mivel befolyásolhatja a hagyományosan a nemzeti polgári jogban meghatározott kár fogalmát.

A szükséges vagy indokolt költségekre való egyszerű utalás nem érné el a kívánt célt. Másrészről viszont az uniós szintű részletesebb meghatározás konfliktusba kerülhet a nemzeti polgári joggal és befolyásolhatja a jogi költségek megtérítésének polgári eljárásjog által előírt szabályait is. A részletes megközelítés emellett egyes esetekben a gépjármű-felelősségbiztosítási kárigények rendezésének jól bevált nemzeti rendszerét is torzíthatja. Például ha csak a bíróság előtti jogi költségeket emelik be a gépjármű-felelősségbiztosítás fedezetébe, a károsultak hajlamosak lehetnek arra, hogy a bíróságon kívüli rendezés lehetőségét figyelmen kívül hagyva rögtön a bírósághoz forduljanak. Ezáltal veszélybe kerülne a negyedik gépjármű-felelősségbiztosítási irányelvben bevezetett kárrendezési megbízottak rendszere, mivel a károsultak magasabb összegű kártérítés reményében jogi tanácsadókat és a bíróságot próbálnák bevonni kárigényük rendezésébe, ahelyett, hogy a lakhelyük szerinti kijelölt kárrendezési megbízotthoz fordulnának. A jogi költségeknek a felelős fél gépjármű-felelősségbiztosításába történő beemelése emellett a díjak emelkedéséhez vezethet azokban az országokban, ahol a jogi költségeket eddig csak korlátozottan vagy egyáltalán nem térítették meg.

Az információk szerint a tagállamok túlnyomó többségében lehet önkéntes jogvédelmi biztosítást kötni. Mivel e biztosítási termék lehetővé teszi, hogy a károsult a balesettel kapcsolatban alkalmazandó jogtól és az eljárás sikerétől függetlenül visszakapja a jogi költségeket, úgy tűnik, hogy a közúti balesetek károsultjai érdekében ez az átfogó és kielégítő megoldás. Ily módon érintetlenek maradnak a jogi költségek megtérítésének tagállamról tagállamra eltérő, és gyakran a gépjármű-felelősségbiztosítási kárigények rendezésének nemzeti sajátosságait tükröző nemzeti szabályai.

A Bizottság szolgálatai azonban felfigyeltek arra, hogy az uniós polgárok kiegyensúlyozottabb védelme érdekében egyes tagállamokban jobban kell ösztönözni az önkéntes jogvédelmi biztosításokat.

[1] Az irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében minden egyes tagállamnak biztosítania kell, hogy minden biztosító jelöljön ki kárrendezési megbízottat minden tagállamban, kivéve azt, ahol hivatalos működési engedélyét kapta (székhely szerinti tagállam).

[2] Az irányelv 4. cikkének (4) és (5) bekezdésével összhangban a kárrendezési megbízott a kárigényre vonatkozó minden olyan információt összegyűjt, amely a károk rendezésével kapcsolatban szükséges, és minden szükséges intézkedést megtesz a károk rendezésének megtárgyalására. Megfelelő hatásköre van arra, hogy a biztosítót a károsult felekkel szemben képviselje és teljesen kielégítse kárigényeiket. Képesnek kell lennie arra, hogy az ügyeket a károsult fél lakóhelye szerinti tagállam hivatalos nyelvén (nyelvein) vizsgálja.

[3] Az irányelv 4. cikkének (6) bekezdése szerint a tagállamok megfelelő, hatékony és szisztematikus pénzbeli vagy azzal egyenértékű adminisztratív büntetések révén gondoskodnak arról, hogy a károsult fél kártérítési igényének – akár közvetlenül a balesetet okozó személy biztosítója, akár annak kárrendezési megbízottja felé tett – bejelentésétől számított három hónapon belül a károsult fél indokolással ellátott kártérítési ajánlatot vagy a kárigény elutasítása esetén indokolással ellátott választ kapjon.

[4] Az irányelv 46. cikk szerinti jelentést nem lehetett elkészíteni az irányelvben meghatározott időpontig, mivel 2005-ben az ötödik gépjármű-biztosítási irányelv tárgyalása során az a megállapodás született, hogy a Bizottság ebben a jelentésben ad számot a jogvédelemről is (lásd e jelentés 2. részét).

[5] E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a 4. cikk (7) bekezdésének szövege hibás, mivel az ott szereplő hivatkozásnak a (6) bekezdés nemzeti büntetőintézkedésekről szóló első albekezdésére kellett volna utalnia, és nem a (4) bekezdésre, amely a kárrendezési megbízott kárigények rendezésével kapcsolatos feladatait ismerteti.

[6] E jelentést a Belső Piaci és Szolgáltatási Főigazgatóság szövegezte.

[7] 2006. márciusában kérdőívet küldtek a 25 állandó képviseletnek, amelyre 2006 májusában Olaszország kivételével minden tagállam válaszolt.

[8] A CEA-t (Comité Européen des Assurances – Nemzeti Biztosítók Európai Szövetsége) 2006 márciusában konzultálták.

[9] A Bizottság valamennyi nyilvános konzultációja hozzáférhető a „Your Voice in Europe” http://europa.eu.int/yourvoice/consultations honlapon, ahol a vélemények gyűjtésére és vizsgálatára szolgáló webalapú kérdőívek formájában interaktív döntéshozatali eszközt használnak a szabályozás tökéletesítése céljából.

[10] E konzultáció eredményei a következő internetcímen találhatók: http://ec.europa.eu/internal_market/insurance/motor_en.htm#consultation

[11] Lásd az irányelv 10. cikkét.

[12] Franciaország kivételével, amely a nemzeti jogszabályokról 2004. január 30-án küldött tájékoztatást

[13] Összesen 201 (161 észrevétel magánszemélyektől, 40 pedig szervezetektől érkezett), amelyből csak 57 érintette a kármegbízottak ismertségének kérdését. E nyilvános konzultáció eredményei a következő internetcímen találhatók: http://ec.europa.eu/internal_market/insurance/motor_en.htm#20051222

[14] E tekintetben meg kell jegyezni, hogy e szankciót az irányelv kifejezetten előírja, ezért azt minden tagállam köteles alkalmazni.

[15] Ilyen eseteket Görögország, Magyarország, Olaszország, Lengyelország, Svédország és az Egyesült Királyság jelentett.

[16] Litvániában és Finnországban.

[17] 84/5/EGK irányelv (HL L 8., 1984.1.11., 17–20. o.)

[18] A második gépjármű-felelősségbiztosítási irányelv elfogadása előtt egyes tagállamokban nem volt kötelező az anyagi kárra kiterjedő gépjármű-felelősségbiztosítás.

[19] Az Európai Parlament és a Tanács 2005/14/EK irányelve (2005. május 11.) a gépjármű-felelősségbiztosításra vonatkozó 72/166/EGK, 84/5/EGK, 88/357/EGK és 90/232/EGK tanácsi irányelv, valamint a 2000/26/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, HL L 149., 2005.6.11., 14. o.

[20] E nyilvános konzultáció eredményeinek közzétételéről lásd a 9. és 10. lábjegyzetet.

[21] A 73/239/EGK irányelv I. melléklete.

[22] A Tanács 87/344/EGK irányelve (1987. június 22.) a jogvédelmi biztosítással kapcsolatos törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról, HL L 185., 1987.7.4., 77–80. o.

[23] A jogvédelmi biztosítók szövetsége (RIAD) e tekintetben több számszerű adatot szolgáltatott. A tagállamok statisztikai módszerei, adatbemutatása és adatgyűjtése közötti eltérések miatt azonban ez nem adott megfelelő képet az önkéntes jogvédelmi biztosítás uniós elterjedtségéről.

[24] E tekintetben csak Észtország, Lettország, Málta és Ciprus nem nyújtott érdemi tájékoztatást, a többi tagállamban van önkéntes jogvédelmi biztosítás.

[25] Ez különösen igaz a 10 új tagállamban.

[26] Svédország és Belgium becslése alapján a háztartások mintegy 90%-a rendelkezik jogvédelmi biztosítással. Ez annak köszönhető, hogy a jogvédelmi biztosítást automatikusan felkínálják a felelősségbiztosítást vagy háztartási biztosítást kötőknek.

[27] Portugáliában és Lettországban nem, Görögország e tekintetben nem adott tájékoztatást. .

[28] Spanyolország, Franciaország és Olaszország.

[29] Dánia

[30] Luxemburg, Lengyelország (csak bírósági díjakat ismer el).

[31] Svédország (csak a személyi sérüléssel kapcsolatban lehet jogi tanácsadást kérni), Finnország, Írország.

[32] Ez a szerv (PIAB) jelenleg a személyi sérüléssel kapcsolatos kárigények 75%-át kezeli.