INDOKOLÁS

1.A JAVASLAT HÁTTERE

A javaslat indokai és céljai

Az Adriai-tenger (a Földközi-tengeri Általános Halászati Bizottság (GFCM) 17 és 18 jelű földrajzi alterülete) a Földközi-tenger egyik fontos alterülete, amelyről az összes fogás értékének egyharmada származik. A kisméretű nyílt vízi fajok (amelyek a felszín közelében úsznak) fontos összetevői az adriai-tengeri halászatnak, mivel a halászati ágazat számára magas gazdasági jövedelmet termelnek ebben a tengermedencében. Az Adriai-tengeren a legértékesebb és legkeresettebb kisméretű nyílt vízi fajok a szardella és a szardínia.

A kisméretű nyílt vízi fajok halászata során majdnem az összes fogás szardella és szardínia, a két faj közül pedig a szardella az értékesebb, és ez a faj jelenti a halászat motorját. A mennyiség legnagyobb részét Olaszországban és Horvátországban fogják ki, az Adriai-tenger északi részén. A tagállamok közül ezenkívül még Szlovénia vesz részt a halászatban, az összes fogás kevesebb mint 1 %-ával, illetve Albánia és Montenegró, amelyek ugyanilyen kis arányban osztoznak a fogásokon.3

Jelenleg számos – nemzeti, Európai Uniós és nemzetközi szintű – jogi keret szabályozza a kisméretű nyílt vízi fajok adriai-tengeri halászatát. A földközi-tengeri halászati erőforrások fenntartható kiaknázásával kapcsolatos irányítási intézkedésekről, a 2847/93/EGK rendelet módosításáról és az 1626/94/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. december 21-i 1967/2006/EK tanácsi rendeletnek megfelelően Horvátország, Olaszország és Szlovénia is elfogadott nemzeti gazdálkodási terveket, amelyek a kisméretű nyílt vízi fajok halászatának gerincét kitevő erszényes kerítőhálós és nyílt vízi vonóhálós halászatra vonatkoznak. Az Európai Unió szintjén, a hároméves visszadobási terv értelmében korlátozott mennyiségű visszadobás engedélyezett. Nemzetközi szinten a Földközi-tengeri Általános Halászati Bizottság (GFCM) is elfogadott egy gazdálkodási tervet és erre épülő sürgősségi intézkedéseket.

Ezen állománygazdálkodási intézkedések ellenére a legújabb szakvélemények azt mutatják, hogy a szardellát és a szardíniát továbbra is túlhalásszák az Adriai-tengeren, és az állományok várhatóan tovább fognak csökkenni. A helyzet egyre rosszabb, mivel távolodunk a fenntartható halászati szintektől, és messze vagyunk attól a céltól, hogy az állományokat legkésőbb 2020-ig a maximális fenntartható hozam (MFH) mellett halásszuk, ahogy azt a közös halászati politikáról, az 1954/2003/EK és az 1224/2009/EK tanácsi rendelet módosításáról, valamint a 2371/2002/EK és a 639/2004/EK tanácsi rendelet és a 2004/585/EK tanácsi határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. december 11-i 1380/2013/EU európai parlamenti és a tanácsi rendelet (a továbbiakban: alaprendelet) előírja. A legújabb szakvélemények alapján mindkét faj esetében jelentősen csökkenteni kell a fogásokat a fenntartható halászat elérése érdekében.

A meglévő állománygazdálkodási keretrendszer elsősorban a halászati intenzitás és kapacitás korlátozására épül, ehhez kapcsolódik néhány további intézkedés, például a hely- és időbeli tilalmak, valamint a minimális kirakodási méretek. Ugyanakkor a pontos intézkedések egyrészt földrajzilag is eltérőek (a három tagállam és a nemzetközi vizek között), másrészt az elmúlt években többször is változtatták azokat. Például a tiltott időszakok (amikor nem engedélyezett a halászat) különböznek a három adriai tagállamban, és az elmúlt öt évben éves szinten is változtak. Ez a folyamatosan alakuló és bonyolult állománygazdálkodási keretrendszer megnehezíti a halászati iparág számára, hogy nyomon kövessék, illetve betartsák az éppen hatályos szabályokat. Az sem túl hatékony, hogy ugyanarra az állományra az elterjedési területének különböző részein különböző szabályok vonatkoznak. Például, ha az egyik tagállam nemzeti szabályai megtiltják a halászatot egy adott területen, annak egyszerűen az lehet az eredménye, hogy a halászati tevékenység áttolódik az Adriai-tenger és az állomány egy másik részére, ahol akkor épp engedélyezett a halászat.

A meglévő állománygazdálkodási keretrendszer értékelése azzal az eredménnyel zárult, hogy a keretrendszer nem hatásos és nem elégséges ahhoz, hogy az állományok halászata 2020-ra fenntarthatóvá váljon. A Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottsága (HTMGB) azt tanácsolta, hogy a vezetők fontolják meg a fogási (vagy kirakodási) korlátozások alkalmazását, mivel ez sokkal hatékonyabb állománygazdálkodási eszköz a kisméretű nyílt vízi fajok esetében. Olyan kisméretű nyílt vízi állományoknál, amelyek rajokban mozognak (sűrű tömegben fordulnak elő) a halászati erőkifejtés alapján történő állománygazdálkodás kockázatosabbnak tekintendő. Például, még ha a halászati erőkifejtést sikerül is 20 %-kal mérsékelni, ez nem feltétlenül jelent 20 %-os csökkenést a fogások vagy a halászati mortalitás tekintetében. Ha egy hajó kisméretű nyílt vízi fajok egyedeiből álló halrajra bukkan, rövid idő alatt nagy mennyiséget ki tud fogni. Amennyiben azonban a fogásokat csökkentjük, akkor ugyanolyan mértékben csökken a halászati mortalitás.

Ez a javaslat a kisméretű nyílt vízi állományok – fenntarthatatlan halászat és elégtelen állománygazdálkodás miatt bekövetkező – túlhalászásának problémájára ad választ. A többéves terv fő célja az, hogy a halászat fenntarthatóságának biztosításával az állományok és a halászati iparág egészséges szintre álljon vissza. Ez biztosítja majd azt, hogy a halászati iparág továbbra is hosszú távon támaszkodhasson erre az erőforrásra. A többéves terv a kirakodási kötelezettség bevezetését is elősegíti, ehhez bizonyos közelebbről meghatározott helyzetekben megadja a korlátozások alapját. A többéves terv létrehozása a regionalizációt is lehetővé teszi, amelynek értelmében a tengermedencéket övező területeken lévő tagállamok részt vesznek az érdekelt felekre vonatkozó állománygazdálkodási szabályok megtervezésében és kidolgozásában. Az elképzelés szerint ezeket a halászati piaci szereplők így jobban a magukénak éreznék, ezáltal könnyebb lenne a végrehajtásuk, illetve végső soron nőne a hatékonyságuk. Emellett egyszerűbbé válik a döntéshozatali folyamat, így hatékonyabb lesz és jobban reagál a felmerülő körülményekre, valamint közelebb kerül az érintettekhez olyan esetekben, amikor erősen szakmai jellegű kérdésekről kell dönteni.

Egy többéves terv minden egyes állomány tekintetében meghatározná a halászati mortalitás célértékének tartományát, amely az adott állományokra vonatkozó éves fogási korlátok megállapításának alapja lenne. A többéves terv ezenfelül olyan óvintézkedéseket is magában foglalna, amelyek célja, hogy megfelelő kereteket biztosítsanak az állományok helyreállítására, ha azok a biztonságos biológiai határértékek alá csökkennek.

A többéves terv valamennyi uniós halászhajóra vonatkozik majd függetlenül attól, hogy mennyire vesznek részt az adriai-tengeri halászatban (uniós és nemzetközi vizeken). Ez megfelel a közös halászati politika (KHP) szabályainak, illetve összhangban áll a hajóknak az érintett halállományokra gyakorolt hatásával.

A többéves tervre az 1380/2013/EU rendelet (a továbbiakban: alaprendelet) alábbi rendelkezései vonatkoznak:

Az alaprendelet 9. és 10. cikke a többéves tervek célkitűzéseire és tartalmára vonatkozó előírásokat tartalmazza. A többéves terveknek az alaprendelet 10. cikkével összhangban számszerűsíthető célkitűzéseket kell tartalmazniuk. Ezeket a célkitűzéseket állományvédelmi referenciaponthoz kapcsolódó óvintézkedéseknek kell kiegészíteniük.

Az alaprendelet 15. cikke értelmében a kirakodási kötelezettség 2015. január 1-je óta alkalmazandó a kisméretű nyílt vízi fajok (azaz a makréla, a hering, a fattyúmakréla, a kék puhatőkehal, a disznófejű hal, a szardella, az ezüstlazac, a szardínia és a spratt) uniós vizeken folytatott halászatára. Az alaprendelet 15. cikkének (5) bekezdése szerint a kirakodási kötelezettség végrehajtását többéves tervekben kell részletesen meghatározni, ideértve az alábbiakat is:

a)a kirakodási kötelezettség hatálya alá tartozó halászati tevékenységekre vagy fajokra vonatkozó egyedi rendelkezések;

b)kirakodási kötelezettség alóli mentesség részleteinek meghatározása;

c)kirakodási kötelezettség hatálya alá tartozó valamennyi faj teljes éves fogásának legfeljebb 5 %-áig terjedő de minimis kivételekre vonatkozó rendelkezések, a nem szándékos fogások kezelésével járó aránytalan költségek elkerülése érdekében.

Az alaprendelet 18. cikke szerint, amennyiben a Bizottság felhatalmazást kap végrehajtási jogi aktusok vagy felhatalmazáson alapuló jogi aktusok elfogadására, a közvetlen állománygazdálkodási érdekkel bíró tagállamok – a többéves tervben meghatározott célkitűzések elérése érdekében – bizonyos intézkedések elfogadására irányuló közös ajánlásokat nyújthatnak be.