[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 15.10.2008

COM(2008) 641 végleges

ZÖLD KÖNYV

a mezőgazdasági termékek minőségéről: termékszabványok, gazdálkodással kapcsolatos követelmények és minőségi rendszerek

ZÖLD KÖNYV

a mezőgazdasági termékek minőségéről: termékszabványok, gazdálkodással kapcsolatos követelmények és minőségi rendszerek

E konzultáció során a Bizottság a mezőgazdasági termékek minőségével kapcsolatos kérdésekben érdekelt valamennyi szervezet és polgár véleményét meg kívánja ismerni. Várjuk a mezőgazdasági termelők, az élelmiszeripari termékeket előállítók, a nem kormányzati szervezetek, az élelmiszer-feldolgozók, a kiskereskedők, a forgalmazók, a fogyasztók és az állami szervek hozzászólásait. Válaszolhatnak a zöld könyvben felvetett valamennyi kérdésre vagy csak azok egy részére. Kérjük, hogy válaszaikat 2008. december 31-ig (szerda) küldjék el a következő e-mail címre: AGRI-QUALITY@ec.europa.eu vagy postai úton az alábbi címre: Green Paper ‘Quality’ Directorate General for Agriculture and Rural Development European Commission B-1049 Bruxelles/1049 Brussels A beérkezett észrevételeket a válaszadók adataival együtt (név, város, ország)[1] közzétesszük az interneten. Ha nem járul hozzá személyes adatai közzétételéhez, akkor észrevételeinek közlésére egyáltalán nem vagy anonim formában kerül sor. Kérjük, olvassa el a Bizottság weboldalával kapcsolatos „Tájékoztatót”, amelyből a személyes adatok védelmével kapcsolatos további információkat tudhat meg: http://www.ec.europa.eu/geninfo/legal_notices_en.htm További információ a zöld könyvvel kapcsolatban: http://ec.europa.eu/agriculture/quality/policy/index_en.htm |

TARTALOMJEGYZÉK

BEVEZETÉS 4

I. RÉSZ: TERMELÉSI KÖVETELMÉNYEK ÉS FORGALMAZÁSI ELőÍRÁSOK 6

1. Uniós gazdálkodási követelmények 6

2. Forgalmazási előírások 7

2.1. A forgalmazási előírások kötelező elemei 8

2.2. A forgalmazási előírásokban szereplő fenntartott jelölések 9

2.3. A forgalmazási előírások egyszerűsítése 10

II. RÉSZ: KÜLÖNLEGES EU-S MINőSÉGI RENDSZEREK 12

3. Földrajzi jelzések 12

3.1. A földrajzi jelzések oltalma és a kapcsolódó szabályok végrehajtása 13

3.2. A földrajzi jelzések nyilvántartásba vételének kritériumai 14

3.3. Az EU-s földrajzi jelzések oltalma harmadik országokban 15

3.4. A földrajzi jelzések, mint a feldolgozott termékek összetevői 15

3.5. A nyersanyagok eredete egy oltalom alatt álló földrajzi jelzés esetében 16

3.6. A földrajzi jelzések rendszerének koherenciája és egyszerűsítése 16

4. Hagyományos különleges termékek 16

5. Ökológiai termelés 17

6. Minőségitermék-politika a legkülső régiókban 18

7. További EU-s rendszerek 19

III. RÉSZ: TANÚSÍTÁSI RENDSZEREK 20

8. élelmiszerminőség-tanúsítási rendszerek 20

8.1. Mennyire hatékonyan lehet elérni a politikai célkitűzéseket tanúsítási rendszerek alkalmazásával 20

8.2. EU szintű áttekintés 22

8.3. A terhek és a költségek csökkentése 22

8.4. Nemzetközi dimenzió 23

KÖVETKEZTETÉS 23

BEVEZETÉS

A GLOBALIZÁCIÓ TÉRNYERÉSÉ nek következtében az uniós mezőgazdasági termelők számára egyre nagyobb konkurenciát jelentenek a feltörekvő gazdaságok alacsony költségek mellett előállított termékei. Egyre nagyobb a verseny mind a mezőgazdasági nyersanyagok, mind pedig a hozzáadott értéket tartalmazó termékek esetében. Ezekkel az új kereskedelmi kihívásokkal szemben az uniós mezőgazdasági termelők leghatásosabb fegyvere a „minőség”. Az EU a minőség tekintetében előnyös helyzetben van: az uniós jogszabályok az egész élelmiszerláncra kiterjedő, nagyon magas szintű biztonságot garantálnak, a gazdálkodók és általában véve a termelők pedig sokat ruháztak be erre a célra. Ugyanakkor több olyan tényező is van, amelynek hatására a globálisabb értelemben vett minőség tovább javulhat.

A minőség azt jelenti, hogy megfelelünk a fogyasztó elvárásainak. A zöld könyvben a mezőgazdasági termékek azon minőségi összetevőire térünk ki, amelyek a termék jellemzőihez tartoznak, azaz az alkalmazott termelési eljárás, az előállítás helye stb., mert ezek azok, amelyeket a mezőgazdasági termelők jobban meg akarnak ismertetni, a fogyasztók pedig ezeket akarják megtudni. A minőség fontos kérdés minden mezőgazdasági termelő és minden vásárló számára egyaránt, tekintet nélkül arra, hogy az alapkövetelményeknek megfelelő nyersanyagokról vagy az európai kiválóságnak számító csúcsminőségű termékekről van szó. A zöld könyv nem érinti a minőség élelmiszerbiztonsággal összefüggő kérdéseit, mert ezekkel kapcsolatban már indultak más bizottsági fellépések, például a tápanyag-összetétel feltüntetése, állatjóllét stb.

Piaci igények és társadalmi elvárások

A jelenlegi, magas nyersanyagárak által jellemzett időszakban nem engedhető meg, hogy a termelési volumen növekedése ürügyén kevésbé szigorú szabványok érvényesüljenek. A fogyasztók megfizethető és jó ár-érték arányt felmutatni képes élelmiszereket akarnak vásárolni. De a fogyasztóknak és a kereskedőknek az áron kívül egy sor más jellegű elvárása is van, például fontosnak tartják a megvásárolt termékek értékét és minőségét. A mezőgazdasági termelőknek tehát komoly kihívással kell szembenézniük, ha meg akarnak felelni ezeknek az elvárásoknak.

A piaci igények igen sokrétűek és egyre többfélék. Az Európai Unióban ma a legnagyobb hangsúlyt az élelmiszer-higiéniával és az élelmiszerbiztonsággal kapcsolatos kérdések kapják (ezek tekintetében nem tehető engedmény), fontos tényezőnek számít továbbá a termékek egészségre gyakorolt hatása és tápértéke, illetve a társadalmi elvárások. Ezen túlmenően a fogyasztók egyre nagyobb figyelmet fordítanak arra, hogy a mezőgazdasági termelés milyen hatással van a fenntarthatóságra, az éghajlatváltozásra, az élelmiszerbiztonságra és az élelmiszerfejlesztésre, a biológiai sokféleségre, az állatjóllétre és a vízkészletek mennyiségére. Legjelentősebb földhasználóként a mezőgazdasági ágazat kulcsszerepet játszik a regionális területfejlesztésben, valamint a tájak és a nagy természeti értéket képviselő területek megóvásában. És végül, de nem utolsósorban a világ egyre több részén az egyre jelentősebb vásárlóerővel rendelkező fogyasztók elvárják, hogy az étel ízletes, a hagyományoknak megfelelő és eredeti legyen, valamint, hogy szigorúbb állatjólléti előírások érvényesüljenek.

Ezeket az elvárásokat nem tehernek kell tekinteni, hiszen az uniós mezőgazdasági termelőknek ténylegesen megvan a lehetőségük arra, hogy mindezt az előnyükre fordítsák: ha a fogyasztók elvárásainak pontosan megfelelő termékeket állítanak elő, és a piacon világosan megkülönböztetik a termékeiket, akkor cserében magasabb árbevételhez juthatnak.

Az uniós mezőgazdasági politika feladata, hogy támogassa a termelők által a mind magasabb minőségi színvonal elérése érdekében tett erőfeszítéseket. Az uniós minőségi rendszerek és rendeletek alapvetően két eltérő módon már ebbe az irányba mutató erőfeszítéseket tesznek: egyrészt az alapkövetelmények betartására irányuló intézkedések, másrészt pedig a minőséggel kapcsolatos intézkedések által.

Az alapkövetelmények betartására irányuló intézkedések

Az uniós rendeletekben meghatározott termelési alapkövetelmények a világon a legszigorúbbak közé tartoznak. Kitérnek az élelmiszerbiztonságra és -higiéniára, a termékazonosításra és -összetételre, a környezetvédelmi megfontolásokra, az állat- és növényegészségügyi kérdésekre, az állatjóllétre, és ezáltal megfelelően tükrözik az Unióban élő fogyasztók és állampolgárok által világosan megfogalmazott demokratikus akaratot.

A minőséggel kapcsolatos uniós szintű intézkedések és rendszerek

Sok uniós mezőgazdasági termelő folyamatosan azon dolgozik, hogyan lehetne új és egyedi módszerekkel új piaci lehetőségeket teremteni és ezáltal növelni a profitot. Ezek közé tartozik:

- „prémium” termékek előállítása, amely azt jelenti, hogy vagy a termék speciális jellemzői miatt, pl. az íz, a származási hely stb. vagy az előállítás módja tekintetében az alapkövetelményeknél magasabb követelményeknek megfelelő terméket kínálnak a fogyasztóknak;

- az uniós minőségi rendszerekkel és a „prémium termékekre” vonatkozó termelői állításokkal kapcsolatos fogyasztói bizalom megalapozása;

- a fogyasztó választásának és/vagy az azzal kapcsolatos döntésének segítése, hogy egy adott termékért hajlandó-e többet fizetni;

- azon élelmiszerek, borok és szeszesitalok elnevezésének földrajzi jelzésekkel való védelme, amelyek speciális jellemzői vagy hírneve a termelés helyétől vagy a helyi termelők szakértelmétől függ, például „Chablis”, „Prosciutto di Parma”, „Scotch whisky”, „Café de Colombia”, „Sitia Lasithiou Kritis”, „Szegedi szalámi”, „Queso Manchego” és „Nürnberger Lebkuchen”;

- az ökológiai termelési ágazat szigorú követelményekkel való szabályozása, hiszen egyre több fogyasztó találja vonzónak az ökológiai termelésben használt módszereket és keresi kifejezetten az ökológiai termelésre utaló logóval ellátott élelmiszereket;

- a hagyományos termékelnevezések uniós nyilvántartásba vétele, amelynek célja a hagyományos élelmiszerek és italok promóciója;

- az EU legkülső régióiból származó termékek promóciója;

- több ágazatban is EU-s forgalmazási előírások kidolgozása a speciális termékminőség meghatározása céljából (például az „extra-szűz” az olívaolaj esetében, az „I. osztályú” a gyümölcsök és a zöldségek esetében és a „szabad tartású” a tojás esetében);

- az állami és magánszervek által kidolgozott tanúsítási rendszerek ösztönzése, annak érdekében, hogy a fogyasztók unió szerte több információhoz jussanak a termelési eljárásokkal és a termékjellemzőkkel kapcsolatban.

Zöld könyv

A fentiekre tekintettel a Bizottság úgy döntött, meg kell vizsgálni, hogyan biztosítható a mezőgazdasági termékek minőségét megőrizni és előmozdítani képes szakpolitikai és jogszabályi keret anélkül, hogy további költségek vagy terhek keletkeznének. Első lépésként a Bizottság széles körű konzultációt kíván indítani arról, hogy a meglévő jogi eszközök megfelelőek-e, illetve hogyan lehetne azokon javítani, és milyen új kezdeményezéseket kellene elindítani.

Az I. rész áttekintést ad az alapvető gazdálkodási követelményekről és az EU által támogatott termékforgalmazási előírásokról, beleértve a termékminőséggel kapcsolatos speciális előírásokat is;

a II. rész kitér a meglévő minőségi rendszerekre, beleértve a földrajzi jelzéseket, „a hagyományos különleges termékeket (HKT)”, a legkülső régiók termékeit és az ökológiai termeléssel előállított termékek egységes piacának működését;

végül pedig a III. rész bemutatja azokat a főleg magánszektorbeli tanúsítási rendszereket, amelyek lehetővé teszik, hogy a termelők a termékeikkel kapcsolatos információt juttassanak el a vásárlókhoz és a fogyasztókhoz.

I. rész: Termelési követelmények és forgalmazási előírások

1. UNIÓS GAZDÁLKODÁSI KÖVETELMÉNYEK

Az uniós mezőgazdasági termelők egy sor gazdálkodási követelménynek tesznek eleget és az EU-ból származó valamennyi élelmiszert e szabályok betartása mellett állítják elő. E szabályok célja nem csak az, hogy a piacra kerülő élelmiszer-késztermékek esetében teljesüljenek az élelmiszer-higiéniai és -biztonsági követelmények, hanem megfelelő figyelmet kapnak a társadalmat foglalkoztató környezetvédelmi, etikai, szociális stb. kérdések is.

A mezőgazdasági termelők szempontjából mindez azt jelenti, hogy megfelelő figyelmet kell fordítaniuk a peszticidek és a műtrágyák kiválasztására és alkalmazására, be kell tartaniuk a higiéniával kapcsolatos szabályokat, meg kell előzniük az állat- és növénybetegségeket, gondoskodniuk kell a mezőgazdasági dolgozók megfelelő képzéséről és védelméről, biztosítaniuk kell a mezőgazdasági haszonállatok jóllétéhez szükséges körülményeket és ügyelniük kell a környezet védelmére.

A fogyasztók így biztosak lehetnek abban, hogy az uniós mezőgazdasági termékek előállítása során betartották a termelési követelményeket és figyelmet fordítottak a fent említett, a társadalmat jogosan foglalkoztató problémákra is.

Az említett gazdálkodási követelmények a társadalmi elvárásoknak megfelelően folyamatosan változnak. Indokolt tehát úgy tekinteni, hogy ezek a követelmények az eladásra kínált élelmiszerek minőségének fontos részét képezik, amelyet a mezőgazdasági termelők előnyükre fordíthatnak. Eddig azonban nem jártak sikerrel azok a próbálkozások, amelyek arra kívánták felhívni a fogyasztók figyelmét, hogy az említett gazdálkodási követelmények léteznek és azokat szigorúan betartották az élelmiszerek előállítása során.

Ugyanakkor a termékhigiénián és az élelmiszerbiztonságon kívüli gazdálkodási követelmények közül sok, például a környezetvédelemmel és az állatjólléttel kapcsolatos szabályok nem feltétlenül érvényesülnek az import élelmiszerek esetében. Hogyan lehetséges ilyen eltérés? A gazdálkodási követelményekkel, a környezetvédelemmel, az állatjólléttel és a mezőgazdasági dolgozók biztonságával kapcsolatos kérdéseket a mezőgazdasági termelés helye szerint illetékes kormányok szabályozzák. Ennek megfelelően ugyan az EU előírhatja és elő is írja, hogy az importált élelmiszereknek meg kell felelniük bizonyos minimális termékszabványoknak, különösen az élelmiszer-higiénia és -biztonság tekintetében, de az importált mezőgazdasági termékek és élelmiszerek előállítása során alkalmazott termelési eljárások ellenőrzését a termelés helye szerinti ország jogszabályai biztosítják.

Világosabbá kell tenni az élelmiszerhigiéniai és az élelmiszerbiztonsággal kapcsolatos kérdéseken túlmenő, minden uniós termelő által betartott gazdálkodási követelmények és az ezek eredményeként előállított termékek közötti összefüggést. Ha a fogyasztók szélesebb köre ismerné és fogadná el ezeket a gazdálkodási követelményeket, akkor marketing előnyt is jelentenének.

A felmerülő problémákat azonban úgy kell megoldani, hogy ne ütközzön akadályba az egységes piac működése és ne torzuljon a verseny.

1. kérdés: Hogyan lehetne szélesebb körben ismertté tenni a termelők által betartott, az élelmiszerhigiéniai és az élelmiszerbiztonsággal kapcsolatos kérdéseken túlmenő követelményeket és szabványokat? Milyen előnyökkel és hátrányokkal járnának a következők: olyan új EU-s rendszerek létrehozása a hozzájuk tartozó egy vagy több szimbólummal vagy logóval együtt, amely azt jelezné, hogy az élelmiszerhigiéniai és az élelmiszerbiztonsággal kapcsolatos előírásokon túlmenő gazdálkodási követelményeknek is megfelel az adott termék? Megengedhető-e, hogy egy nem EU-s, de az EU-s termelési követelményeknek eleget tevő termék is bekerülhessen az ilyen EU-s minőségi rendszerekbe? az előállítás helyének kötelező feltüntetése az elsődleges termékeken (EU/nem EU)? |

- 2. Forgalmazási előírások

Az EU-s forgalmazási előírások olyan rendeletek, amelyek jelentős számú mezőgazdasági termék és néhány feldolgozott élelmiszer vonatkozásában tartalmazzák az egyes termékek meghatározását, a minimálisan betartandó termékszabványokat, a termékkategóriákat és a fogyasztók tájékoztatása érdekében meghatározott címkézési követelményeket[2]. A forgalmazási előírásoknak köszönhetően a mezőgazdasági termelők a fogyasztók által elvárt minőségben állítják elő a termékeket, – így tehát nem okoznak csalódást a fogyasztóknak – és könnyebben össze lehet hasonlítani a különböző minőségű termékek árait. A forgalmazási előírásokat azért fogadták el, hogy a különböző nemzeti szabványok helyébe lépjenek, megkönnyítve ezzel az egységes piacon belüli kereskedelmet.

Nem minden élelmiszer tartozik azonban uniós szintű forgalmazási előírás hatálya alá. Például a szántóföldinövény-ágazatban (búza, kukorica, hüvelyesek stb.) az áruk kereskedelme a hivatalos nemzetközi, nemzeti vagy magánkezdeményezés alapján létrehozott besorolási és osztályozási szabványok alapján valósul meg. Az EU-s forgalmazási előírások hatálya alá nem tartozó termékek kiskereskedelmi forgalomba hozatala esetében az általános fogyasztóvédelmi és címkézési szabályok érvényesülnek a fogyasztók félrevezetésének elkerülése érdekében.

Míg egyes EU-s forgalmazási előírások probléma nélkül létrejöttek, mások meglehetősen sok vitát váltottak ki. A forgalmazási előírásoknak az uniós jogszabályokon keresztül történő felülvizsgálata szintén fáradságos feladatnak tűnik.

Ebben a zöld könyvben a Bizottság a forgalmazási előírásokkal kapcsolatos három általános témában kezdeményez konzultációt: hogyan kellene továbbfejleszteni az EU-s forgalmazási előírások kötelező részét; a választható jelölések (vagy „fenntartott jelölések”) használatát ki lehetne-e szélesíteni; valamint milyen lehetőségek állnak rendelkezésre a szabályalkotási folyamat leegyszerűsítésére.

2.1. A forgalmazási előírások kötelező elemei

A termékek azonosítása: A legtöbb EU-s forgalmazási előírás a termékleírás egyértelmű, közös szabályokon alapuló megállapításával határozza meg a hatálya alá tartozó mezőgazdasági termékeket vagy élelmiszereket. Például a „gyümölcslé” kifejezést nem lehet használni, ha a gyümölcslevet hígították. Hasonlóképpen a „tej” kifejezés nem alkalmazható a szójából készült italok esetében.

Gazdálkodási követelmények: Bizonyos esetekben, így például a friss gyümölcsök és zöldségek vagy a baromfihús esetében a forgalmazási előírások rendkívül szigorú követelményeket határoznak meg a „megbízható és kifogástalan kereskedelmi minőségű” áru tekintetében, ami a kiskereskedelmi forgalomba hozatal előfeltétele. A friss gyümölcsök és zöldségek nem értékesíthetők a fogyasztók számára, ha megromlottak vagy rohadtak, hibásak, szennyezettek, kártevők által károsítottak, fejletlenek, vagy a gyümölcsök esetében éretlenek. A követelmények között szerepelnek a minimális méretre (ezáltal az érettségi fokra) vonatkozó követelmények is. Ennek eredményeként a még ehető (azaz biztonságosan elfogyasztható) gyümölcsök és zöldségek nem juthatnak be a friss termékek piacára és vagy ipari feldolgozásra kerülnek, vagy pedig megsemmisítik azokat.

Minőségi és méretosztályok: Több forgalmazási előírás kötelező osztályozási rendszert tartalmaz. Ezeket eredetileg a piac átláthatóságának fokozása érdekében vezették be, megkönnyítve ezzel a vásárlók számára az egyes termékosztályok vagy -kategóriák árainak összehasonlítását. A bontott baromfit és a darabolt baromfit például olyan minőségi kritériumok alapján, mint a bontott baromfi alakjának és formájának technikai leírása vagy az azon található esetleges sérülések, az A. osztályba vagy a B. osztályba kell sorolni. A tojásokat négy méret szerinti– „XL”, „L”, „M” és „S” – , illetve a baromfitartás módja alapján meghatározott osztályokba kell sorolni: „Ketreces tartásból származó tojás”, „Alternatív tartásban termelt tojás”, „Szabad tartásban termelt tojás” vagy „Ökológiai tartásban termelt tojás”. Ehhez hasonlóan bizonyos gyümölcsöket és zöldségeket az „Extra”, „I. osztályú” vagy „II. osztályú” kategóriákba kell besorolni. Ez egyben azt is jelenti, hogy az összes ilyen gyümölcsöt a forgalomba hozatalt megelőzően osztályozni kell.

A forgalmazási előírások kötelező elemeivel kapcsolatban a következő fő kérdések merültek fel: szükség van-e szabályozásra a legitim politikai célkitűzések eléréséhez, arányosak-e a bürokratikus költségek, illetve azok alkalmazásának lehetnek-e nem kívánatos következményei – például az innovatív vagy a megszokottól eltérő termékek forgalomba hozatalának akadályozása vagy az elfogyasztásra alkalmas élelmiszerek megsemmisítése.

2. kérdés: Milyen hatással vannak a fogyasztókra, a kereskedőkre és a termelőkre az EU-s jogszabályok részét képező forgalmazási előírásokban szereplő termékmeghatározások? Melyek ennek az előnyei, illetve hátrányai? Engedélyezni kellene-e az olyan termékek kiskereskedelmi forgalomba hozatalát, amelyek esetében teljesülnek az élelmiszerhigiéniai és –biztonsági követelmények, de esztétikai vagy ehhez hasonló okok miatt nem felelnek meg a forgalmazási előírásoknak? Amennyiben igen, az ilyen termékekkel kapcsolatban kellene-e külön tájékoztatást nyújtani a fogyasztóknak? A kötelező minőségi és mérettel kapcsolatos osztályozást lehetne-e szabadon választhatóvá tenni a „választható fenntartott jelölések” mintájára (lásd alább a 2.2. szakaszt)? |

2.2. A forgalmazási előírásokban szereplő fenntartott jelölések

A választható fenntartott jelöléseket jogszabályok határozzák meg. Ez jelzi a vásárlóknak, hogy a fenntartott jelöléssel ellátott termék megfelel egy meghatározott termelési eljárásnak vagy termékjellemzőnek. A forgalmazási előírásokban szereplő fenntartott jelölések célja, hogy a fogyasztó hasznos és pontos technikai információkat kapjon. A fenntartott jelölések a hozzáadott értéket képviselő jellemzők vagy a termelési eljárások azonosításával azonban a mezőgazdasági termelő hasznát is szolgálják, mivel biztosítják a termelési többletköltségek megtérülését.

A választható fenntartott jelöléseket is termékkategóriák vagy termékminőségek azonosítására használják. De a termék forgalomba hozható a választható jelölések nélkül is, például:

- a baromfihúsra vonatkozó forgalmazási előírások értelmében a „….-val/-vel táplált”, „külterjes zárt tartású”, „szabadtartású” vagy „hagyományos szabadtartású” választható jelölések használata csak olyan termékek esetében lehetséges, amelyeket meghatározott eljárással termeltek;

- a „hidegen sajtolt” jelölés csak a meghatározott eljárással készülő szűz és extra-szűz olívaolajak esetében alkalmazható – de a jelölés használata nem kötelező.

A választhatóan alkalmazható fenntartott jelölések előnye, hogy pontos meghatározás tartozik hozzájuk, amelynek segítségével a mezőgazdasági termelők kiegészítő információkat közölhetnek a termék jellemzőiről vagy a termelési eljárásokról.

Másrészről amikor a különböző mezőgazdasági ágazatokban tevékenységet folytató termelők és elsődleges élelmiszer-előállítók egy bizonyos termelési eljárás alkalmazásával kapcsolatban szeretnének kiegészítő információkat közölni a fogyasztókkal, gyakran olyan kifejezéseket használnak, mint a „tanyasi”, „hegyi”, „alacsony szén-dioxid-kibocsátású”, „természetes” stb. Ezek a leíró jelölések akkor alkalmazhatók, ha megfelelnek az alkalmazandó nemzeti meghatározásoknak és eleget tesznek a fogyasztók félrevezetésének tilalmára vonatkozó általános előírásnak. Az említett kifejezések és az azok által leírt gazdálkodási módok vonzóbbá teszik a termékeket. Ennek megfelelően fennáll a fogyasztók félrevezetésének kockázata, ha például külterjes termelési eljárásra utaló kifejezést alkalmaznak a valójában inkább intenzív mezőgazdasági termelésből származó termékek esetében. A közelmúltban megsokasodtak – bizonyos zavart okozva – azok a különféle címkék, amelyek az éghajlatváltozás szempontjából kevesebb káros hatással járó termelési eljárások használatára utaltak. Ennek megfelelően bizonyos ágazatokban meg kellene fontolni az ilyen jellegű termelési eljárásokra utaló kifejezések uniós szintű meghatározását.

3. kérdés: Szükséges-e rögzíteni a „választható fenntartott jelölések” meghatározásait az uniós szintű forgalmazási előírásokban? Meg kell-e határozni EU-s szinten az egyes ágazatokban alkalmazott termelési eljárásokat leíró olyan általános fenntartott jelöléseket, mint a „hegyi termék”, a „tanyasi” és az „alacsony szén-dioxid-kibocsátással járó”? |

2.3. A forgalmazási előírások egyszerűsítése

Az EU-s forgalmazási előírások általános fejlesztése érdekében meg kell vizsgálnunk, hogyan lehetne egyszerűsíteni a szabályalkotást a Bizottságon belül, vagy pedig a feladat más szerveknek való delegálásával, illetve a nemzetközi szabványokra való hivatkozással.

Az egyszerűsítési törekvések keretében figyelembe kell venni az állami hatóságokra és az érintettekre nehezedő adminisztratív terheket is. Például a gyümölcsök és a zöldségek kötelező osztályozása (pl. méret szerinti besorolása) költségeket jelent a termelők számára, és ellenőrzési kötelezettséget teremt az állami hatóságok számára.

Több EU-s forgalmazási előírás alapja a Codex Alimentarius- ban vagy az Egyesült Nemzetek Európai Gazdasági Bizottsága (ENSZ-EGB) keretében nemzetközileg elfogadott előírás. Amennyiben relevánsak, ezeket a nemzetközi szabványokat alapul veszik az EU-s forgalmazási előírások kidolgozásához. Azon szántóföldi növények esetében, amelyekre uniós szinten nem fogadtak el forgalmazási előírást, a vonatkozó nemzeti szabványok a nemzetközi szabványokra hivatkoznak, illetve a magánkereskedők közvetlenül a nemzetközi szabványokat alkalmazzák, ellentétben egyes gyümölcsökkel és zöldségekkel, amelyek esetében kötelező EU-s előírásokat kell alkalmazni. Az EU ugyanakkor hozzájárul a nemzetközi szabványok meghatározásához, időnként pedig előfordul, hogy az EU-s előírásokat veszik alapul a nemzetközi szabványok kidolgozásához.

A piaci igények változása és a műszaki haladás következtében a forgalmazási előírások bizonyos részei elavulhatnak és szükségessé válhat kiigazításuk és frissítésük. Leegyszerűsítve két módon lehet megelőzni az előírások korszerűtlenné válását.

Önszabályozás

Az érintett ágazat gazdasági szereplőire rá lehet ruházni a forgalmazási előírások meghatározásával és nyomonkövetésével kapcsolatos feladatokat, beleértve a termékmeghatározásokat, a termékek osztályozását és a fenntartott jelölésekkel kapcsolatos kérdéseket is. Amennyiben vannak vonatkozó nemzetközi szabványok, a termelők és a kereskedők egész egyszerűen ezeket alkalmazhatják a kereskedelmi ügyletek során.

Az egy adott ágazatban tevékenységet folytató kereskedők és üzletemberek maguk is kezdeményezhetik a referencia szabványok és magatartási szabályzatok kidolgozását. Ez a folyamat önszabályozás néven ismert. Az alkalmazással kapcsolatban felmerülő állami költségek alacsonyak, mivel az esetlegesen felmerülő viták rendezését az érintett felek maguk között, például választott bírák segítségével végzik. Ezzel szemben az állami hatóságok által előírt szabványok ellenőrzési és vizsgálati költségeket vonnak maguk után, amelyeket adott esetben bírósági eljárások is kísérhetnek.

Az önszabályozás előnye, hogy az adott szakpolitika kidolgozását, végrehajtását és betartatását olyan gyakorlati szakemberek végzik, akik nagyon közelről követik a tényleges piaci történéseket. Az előírások kidolgozásának folyamata leegyszerűsödhet és egy dinamikus piaci környezetben lehetővé teheti a nagyobb rugalmasságot, valamint az előírások gyorsabb kiigazítását. Ugyanakkor a műszaki szabályok csak azokra a vállalkozásokra érvényesek, amelyek vállalták a betartásukat (további elnevezései egyenlő felelek közötti megállapodás, vagy az aláíró felek közötti megállapodás).

Az önszabályozásra jó példákat találhatunk a burgonyakereskedelmi és a gyümölcslé-ágazatban.

Egyszerűsített EU-s szabályozás

A forgalmazási előírások naprakészen tartásának másik módja a forgalmazási előírások EU-s jóváhagyási és felülvizsgálati eljárásának leegyszerűsítése társszabályozással, a nemzetközi szabványokra való közvetlen hivatkozással és adott esetben önkéntes alapon működő rendszerekkel.

- A társszabályozás az a folyamat, amelynek keretében egy közösségi jogi aktus bizonyos jól meghatározott célok elérését a területen elismert szereplőkre bízza. A forgalmazási előírások tekintetében a jogalkotó a jogi aktus alapvető vonatkozásaira összpontosít, az érintett felek képviselőit pedig felkérik arra, hogy egészítsék ki a jogszabályt és tapasztalataik alapján határozzák meg a műszaki adatokat és specifikációkat.

- Az EU-s jogszabályok egész egyszerűen hivatkozhatnának a nemzetközileg elfogadott szabványokra. Ezzel a forgalmazási előírások tekintetében elkerülhetővé válna az EU-s jogalkotási folyamat. A nemzetközi szabványokat ugyanakkor a legtöbb esetben csak néhány nyelven fogadják el, ezek között pedig bizonyosan csak nagyon kevés uniós hivatalos nyelv szerepel.

- Végezetül pedig a már meglévő szabályok lényegi elemeit egyszerűsíteni és racionalizálni kell például egy kritikai felülvizsgálattal (lásd fentebb a forgalmazási előírások különböző elemeivel és különösen a fenntartott jelölésekkel kapcsolatos részt) és ki kell dolgozni a forgalmazási előírások új, harmonizált keretét a gyümölcs- és zöldségágazatban nemrég elkezdődött folyamathoz hasonlóan.

4. kérdés: Milyen mértékig játszhat szerepet az önszabályozás a forgalmazási előírások (vagy azok egy részének) kidolgozásában, végrehajtásában és ellenőrzésében? Ha a forgalmazási előírások (vagy azok egy része) továbbra is EU-s szabályozási hatáskörben maradnak, melyek lennének a következőkben felsoroltak előnyei és hátrányai, beleértve az adminisztratív terhekre gyakorolt hatásukat is: a társszabályozás alkalmazása? a nemzetközi szabványokra való hivatkozás? a jelenlegi jogszabályi megközelítés megtartása (a lényegi elemek lehető legnagyobb mértékű egyszerűsítése mellett)? |

- II. rész: Különleges EU-s minőségi rendszerek

NÉGY SPECIFIKUS EU-S MINőSÉGI RENDSZER BEVEZETÉSÉRE KERÜLT SOR A FÖLDRAJZI JELZÉSEK, AZ ÖKOLÓGIAI TERMELÉS, A HAGYOMÁNYOS KÜLÖNLEGES TERMÉKEK ÉS AZ EU LEGKÜLSő RÉGIÓIBÓL SZÁRMAZÓ TERMÉKEK SZABÁLYOZÁSA ÉRDEKÉBEN. E RENDSZEREKNEK KÖSZÖNHETőEN A FOGYASZTÓK BE TUDJÁK AZONOSÍTANI A SZÁRMAZÁS ÉS/VAGY AZ ALKALMAZOTT TERMELÉSI ELJÁRÁS KÖVETKEZTÉBEN KÜLÖNLEGES JELLEMZőKKEL RENDELKEZő TERMÉKEKET. ANNAK ÉRDEKÉBEN, HOGY A FOGYASZTÓK BIZTOSAK LEHESSENEK ABBAN, HOGY A CÍMKÉKEN SZEREPLő ÁLLÍTÁSOK MEGALAPOZOTTAK, ÁLLAMI HATÓSÁGOK VAGY MAGÁN TANÚSÍTÓ SZERVEK ELLENőRZIK A TERMÉKKEL KAPCSOLATOS ELőÍRÁSOK BETARTÁSÁT. AZ EREDETI TERMÉKEKET ELőÁLLÍTÓ MEZőGAZDASÁGI TERMELőKET MEGVÉDIK ATTÓL, HOGY A VÉDETT ELNEVEZÉSEK ALATT NYOMOTT ÁRON MÁSOLATOK JELENJENEK MEG A PIACON. ENNEK KÖSZÖNHETőEN PEDIG A KÜLÖNLEGES ERőFESZÍTÉS ÉS ODAFIGYELÉS KOMPENZÁLÁSÁRA PRÉMIUM ÁRAT SZABHATNAK TERMÉKEIKNEK.

A négyféle rendszer az említett különleges minőségi jellemzőkkel rendelkező termékek iránti jól elkülöníthető piaci igényeknek felel meg. A zöld könyv részletesen megvizsgálja az említett minőségi rendszerek különböző vonatkozásait, illetve azt, hogy milyen előnyökkel járna további EU-s rendszerek bevezetése.

3. Földrajzi jelzések

A „földrajzi jelzés” egy olyan mezőgazdasági terméket vagy élelmiszert leíró elnevezés, amely jellemzőit vagy hírnevét a származása szerinti földrajzi területnek köszönheti. Egyre többen vannak az olyan fogyasztók az EU-ban és világszerte is, akik a minőségi termékeket keresik és az adott földrajzi területről származó autentikus termékekért magasabb árat is hajlandóak fizetni. A gazdálkodók és a termelők a földrajzi jelzéseknek köszönhetően bevételhez juthatnak, helyzetük pedig biztonságosabbá vált, valamint megelégedettséggel és büszkeséggel vesznek részt olyan minőségi termékek előállításában, amelyek fontos részét képezik Európa kulturális örökségének.

Ezért hozta tehát létre az EU a mezőgazdasági termékek és élelmiszerek, valamint a borok és a szeszesitalok földrajzi jelzéseinek nyilvántartását, amely elősegíti az előírásoknak megfelelő elnevezésekkel összefüggő szellemi tulajdon védelmét. A „földrajzi jelzések” közé tartozik az „oltalom alatt álló eredetmegjelölés” (OEM) és az „oltalom alatt álló földrajzi jelzés” (OFJ). Ahhoz, hogy egy elnevezés OEM lehessen elvben az előállítás minden fázisát[3] az adott földrajzi területen belül kell elvégezni és a termék jellemzőinek kizárólagos vagy jelentős összefüggésben kell állnia a földrajzi eredettel. Egy elnevezés akkor vehető „oltalom alatt álló földrajzi jelzésként” (OFJ) nyilvántartásba, ha az előállításnak legalább egy lépését az adott területen belül végzik, és az adott területtel való kapcsolat igazolható a speciális minőséggel, a hírnévvel vagy a földrajzi területtel összefüggő egyéb jellemzővel.

Az EU földrajzi jelzésekkel kapcsolatos rendszere természetesen a harmadik országbeli termelők előtt is nyitva áll.

3.1. A földrajzi jelzések oltalma és a kapcsolódó szabályok végrehajtása

Oltalom

A nyilvántartásba vett földrajzi jelzés biztosítja a szellemi tulajdon védelmét, valamint feljogosítja a termelőket és az eredeti termék kereskedelmével vagy árusításával foglalkozó egyéb gazdasági szereplőket a nyilvántartásba vett elnevezés használatára. A nyilvántartásba vett elnevezést hasonló termékeken nem lehet használni, még akkor sem, ha olyan kifejezések kísérik, mint a „fajta”, „típusú”, „szerű”, vagy ha csak utalnak az elnevezésre vagy annak fordítását használják.

Egy földrajzi jelzés nyilvántartásba vétele és oltalma konfliktust idézhet elő az elnevezés meglévő (vagy potenciális) használói között, mint a védjegytulajdonosok vagy a növényfajta-elnevezések, illetve a földrajzi jelzést tartalmazó állatfajta elnevezések használói között. Bizonyos felhasználók azt szorgalmazzák, hogy egyes neveket lehessen szokásos (nem specifikus) értelemben használni, mivel egy szokásos jellegű nevet nem lehet földrajzi jelzésként nyilvántartásba venni. Léteznek jogszabályok az ilyen konfliktusok feloldása érdekében, és az Európai Bíróság már nagy mértékben hozzájárult a szokásos jelleg kérdéskörének megvilágításához.

Annak érdekében, hogy az oltalom alatt álló földrajzi jelzéssel rendelkező termékeket könnyebben lehessen azonosítani, az EU a nyilvántartásba vett elnevezések alatt forgalmazott termékeken feltüntetendő szimbólumokat hozott létre.

Végrehajtás

Állami hatóságok vagy magán tanúsító testületek végzik annak az ellenőrzését, hogy a mezőgazdasági termelők betartják-e a termékleírásban szereplő előírásokat. Ezen túlmenően a tagállamok a borokkal és a szeszesitalokkal kapcsolatos speciális jogszabályok, illetve egyéb termékek esetében az élelmiszerekre vonatkozó EU-s jogszabályok betartására vonatkozó hivatalos ellenőrzés részeként közigazgatási ellenőrzést végeznek azzal kapcsolatban, hogy a forgalmazásban és a kiskereskedelemben érvényesülnek-e a nyilvántartásba vett elnevezések használatára vonatkozó előírások.

A védjegyoltalom rendszerétől ezt a jogi eszközt az különbözteti meg, hogy állami hatóságok ellenőrzik a földrajzi jelzésekkel kapcsolatos előírások betartását. A védjegyek a magánjog keretében alkalmazott eszközök. A védjegyek esetében ugyanis a védjegytulajdonos feladata a védjeggyel kapcsolatos jogok – szükség esetén magánjogi eljárás keretében történő – védelme.

5. kérdés: Szükséges-e kiigazítani vagy világosabbá tenni a földrajzi jelzések használóinak és egy elnevezés egyéb (vagy potenciális) használóinak jogaival kapcsolatos szabályok egyes vonatkozásait? Milyen kritériumok alapján tekinthető egy elnevezés szokásos elnevezésnek? Szükséges-e módosítani a földrajzi jelzések rendszerét a következő szempontok alapján: az oltalom kiterjedése? az oltalom végrehajtása? a rendszerbe tartozó mezőgazdasági termékek és élelmiszerek? Kellene-e még aktívabban ösztönözni alternatív eszközök, pl. a védjegyoltalom alkalmazását? |

- 3.2. A földrajzi jelzések nyilvántartásba vételének kritériumai

Alapvető fontosságú, hogy a nyilvántartásba vétel megfeleljen a fogyasztók minőségi termékekkel kapcsolatos elvárásainak, mert csak ezzel tartható fent a földrajzi jelzések rendszerébe vetett bizalom. Összesen mintegy 3 000 földrajzi jelzést vettek nyilvántartásba vagy vizsgálnak jelenleg borokra, szeszes italokra, mezőgazdasági termékekre és élelmiszerekre. A mostanában benyújtott nyilvántartásba vételi kérelmek legnagyobb része olyan termékekre vonatkozik, amelyeket főleg helyi vagy regionális piacokon hoznak forgalomba. Egyes feldolgozott élelmiszerek elnevezése esetében a hely és a termék közötti kapcsolat inkább a feldolgozás alapján valósul meg, és nem az összetételben szereplő anyagoknak az adott területen való előállítása vagy a termék hírneve alapján. Így tehát a nyersanyagok a területen kívülről is származhatnak és előfordulhat, hogy ez nem felel meg a fogyasztói elvárásoknak.

Sok termék esetében a minőség és a hírnév nem függ kizárólagosan az eredettől és/vagy a helyi termelők szakértelmétől. A fenntarthatósági kritériumok is nagy mértékben hozzájárulhatnak a termék minőségéhez és a fogyasztói elvárások teljesítéséhez, ilyen szempontok például a következők:

- a termék milyen szerepet tölt be a helyi gazdaságban,

- környezeti szempontból mennyire fenntartható a termelési eljárás,

- a termék gazdasági szempontból mennyire életképes és milyen exportlehetőségeket rejt magában,

- a feldolgozott élelmiszerek esetében az a követelmény, hogy a nyersanyagoknak is a termék feldolgozásának helyszínét körülvevő helyszínekről kell származnia.

6. kérdés: Be kellene-e vezetni további kritériumokat a földrajzi jelzések bejegyzésének korlátozása érdekében? Az oltalom alatt álló eredetmegjelöléstől elkülönítve kezelt oltalom alatt álló földrajzi jelzések bejegyzéséhez megszabott kritériumokat szigorítani kell-e a termék és a földrajzi terület közötti kapcsolat hangsúlyozása érdekében? A termékleírásba bele kell-e venni speciális fenntarthatósági és egyéb kritériumokat, függetlenül attól, hogy azok elválaszthatatlanul összefüggnek-e a termék eredetével? Melyek ennek az előnyei, illetve hátrányai? |

3.3. Az EU-s földrajzi jelzések oltalma harmadik országokban

Egyes földrajzi jelzések jelentős export potenciált jelentenek a piac legfelső szegmensében. Azokon a piacokon, ahol a fogyasztók minőségi termékeket keresnek, az EU-s exportőrök kedvező helyzetben vannak. A nagy sikerű földrajzi jelzések esetében azonban fennáll a másolatok készítésének vagy a névbitorlásnak a veszélye. Annak érdekében, hogy az EU-s exportőrök az EU-n kívül is forgalmazzanak minőségi termékeket és beruházásaik ne kerüljenek veszélybe, jogi védelmet kell biztosítani az EU-s földrajzi jelzéseknek.

Egyes EU-n kívüli országok speciális rendszer keretében oldják meg a földrajzi jelzések oltalmát, míg mások a védjegyjog rendelkezéseit, a jelöléssel kapcsolatos jogot vagy a jogi eszközök bizonyos kombinációját alkalmazzák erre a célra.

A földrajzi jelzések oltalma többoldalú megállapodásokban is szerepel. Az EU több kétoldalú megállapodást is kötött, különösen a borágazat vonatkozásában. Az EU az oltalom és a nyilvántartásba vétel magasabb szintjét szeretné elérni a többoldalú tárgyalások szintjén (WTO), illetve az összes mezőgazdasági termék vonatkozásában kétoldalú egyezmény megkötése céljából kezdeményez tárgyalásokat. A kétoldalú megállapodások keretében alkalmazott megközelítés az volt, hogy az EU-s földrajzi jelzések teljes listája részesüljön oltalomban. Ugyanakkor mivel az EU-ban jelenleg oltalmat élvező 3 000 földrajzi jelzéssel ellátott termék közül sokat csak helyi vagy regionális szinten értékesítenek, felmerül a kérdés, szükséges-e e nevek nemzetközi oltalmát biztosítani.

7. kérdés: Milyen nehézségekkel kell a földrajzi jelzések használóinak szembenézniük, amikor megpróbálják a jelzés oltalmát biztosítani az EU-n kívüli országokban? Mit kellene tennie az EU-nak annak érdekében, hogy a földrajzi jelzések oltalma a lehető leghatékonyabb módon valósuljon meg a harmadik országokban? |

3.4. A földrajzi jelzések, mint a feldolgozott termékek összetevői

A feldolgozott és előkészített termékek címkéi gyakran jelentős mennyiségű összetevőt sorolnak fel. Ha az adott összetevő oltalom alatt álló eredetmegjelölés vagy oltalom alatt álló földrajzi jelzés, előfordulhat, hogy a feldolgozott termék gyártója a nyilvántartásba vett elnevezés használatával szeretné az adott összetevő jelenlétére felhívni a vásárlók figyelmét. Ugyanakkor az adott összetevő gyártója kifogásolhatja, hogy a nyilvántartásba vett elnevezést egy feldolgozott termék piaci értékesítésére használjanak.

A fogyasztók tájékoztatásával kapcsolatos általános szabályok között szerepel, hogyan lehet az ilyen összetevőket reklámozni úgy, hogy azzal ne vezessék félre a fogyasztókat. Például ha egy összetevőt feltüntetnek a kereskedelmi elnevezésben, akkor az összetevő arányát fel kell tüntetni az összetevőket tartalmazó listában.

8. kérdés: Származott-e bármilyen probléma a feldolgozott/előkészített élelmiszerekben alkalmazott OFJ/OEM összetevők reklámozásából? |

3.5. A nyersanyagok eredete egy oltalom alatt álló földrajzi jelzés esetében

Az OFJ meghatározásának megfelelően a feldolgozási folyamatból csak egyetlen lépésnek kell az elnevezést adó területen belül történnie. Sok feldolgozott termékként értékesített OFJ (és néhány OEM) esetében a nyersanyagokat az érintett területen kívülről szerzik be. Előfordulhat, hogy egyes fogyasztók azt gondolják, hogy a nyersanyagok is az adott területről származnak, míg mások arra számítanak, hogy az adott földrajzi területen belül működő szakosodott feldolgozók a legjobb minőségű nyersanyagot választják, bármilyen forrásból származzanak is azok. A fogyasztói elvárások a termék típusától függően is eltérőek lehetnek.

9. kérdés: Melyek lehetnek a nyersanyagok azonosításával kapcsolatos előnyök és hátrányok az olyan esetekben, amikor azok a földrajzi jelzéshez tartozó területtől eltérő területről származnak? |

3.6. A földrajzi jelzések rendszerének koherenciája és egyszerűsítése

A mezőgazdasági földrajzi jelzések nyilvántartásba vételére és oltalmára ma az EU-ban három rendszer létezik: a mezőgazdasági termékek és élelmiszerek rendszere, a szeszesitalok rendszere és a borok rendszere. Ez részben az érintett termékek sajátosságaival, illetve azzal függ össze, hogy az egyes terméktípusok esetében az oltalmi rendszereket fokozatosan hajtották végre.

Ugyanakkor a három rendszer hasonló alapokra épül: az oltalom típusa, a meghatározások, az adminisztratív végrehajtás, a védjegyekkel való viszony, a homonim elnevezésekkel való egyidejű fennállás szabályai, a nyilvántartás létrehozása, és a termékleírás szerepe, bár a termék típusától függő speciális követelmények miatt vannak bizonyos eljárásbeli és egyéb eltérések. Például a borok, illetve a mezőgazdasági termékek és élelmiszerek esetében mind az OEM, mind pedig az OFJ eszköz igénybe vehető, ugyanakkor a szeszesitalok esetében csak OFJ nyilvántartásba vételére van lehetőség.

10. kérdés: Szükség van-e a földrajzi jelzések oltalmának biztosítása érdekében létrehozott három EU-s rendszer egyszerűsítésére és harmonizálására, és ha igen, milyen mértékben? Vagy pedig célszerűbb volna, ha a három nyilvántartásba vételt szolgáló eszköz egymástól függetlenül fejlődne tovább? |

4. Hagyományos különleges termékek

A „hagyományos különleges termékek” (HKT) olyan mezőgazdasági termékeket vagy élelmiszereket jelölnek, amelyeket hagyományos nyersanyagok felhasználásával vagy hagyományos termelési eljárásokkal állítanak elő, vagy amelyeknek összetétele hagyományos. Ezek között emberi fogyasztásra szánt mezőgazdasági termékek, és az élelmiszerek igen széles skálája szerepel, például sörök, cukrászipari termékek, tészták, készételek, levesek, fagylaltok és sörbetek.

A rendszer 1992-es bevezetése óta mindössze 20 HKT bejegyzésére került sor. Körülbelül 30 terméknév vár jelenleg nyilvántartásba vételre. Ez a szám még a nyilvántartásba vételre váró összes termék elfogadása esetén is nagyon alacsony marad. A nyilvántartásba vett elnevezések közül csak kevésnek lehet gazdasági jelentőséget tulajdonítani.

A legtöbb esetben a nyilvántartásba vétel csak a termék hagyományos formájának azonosítására szolgál: a nem hagyományos termékek továbbra is használhatják az elnevezést. A kérelmezők több mint kétharmada az ilyen típusú nyilvántartásba vételt választotta az elnevezés használatának korlátozása nélkül . Alternatív megoldást jelent, hogy lehetőség van az elnevezés kizárólagos nyilvántartásba vételére, mely utóbbi esetben csak a termékleírásnak megfelelően előállított termékek leírására lehet azokat alkalmazni, függetlenül attól, hogy az viseli a „hagyományos különleges termék” jelzést, a „HKT” rövidítést vagy az EU-s logót. Ez arra utal, hogy a legtöbb HKT nyilvántartásba vétel csak a hagyományos termék azonosítására szolgál és nem jelent megoldást az elnevezés oltalmára.

Minden olyan termelő, aki hozzájárul az előírt ellenőrzések elvégzéséhez, a rendszer keretében hagyományos termékeket állíthat elő és forgalmazhat. Ugyanakkor úgy tűnik, hogy az eredeti kérelem szerinti országon kívüli országokból kevés gazdasági szereplő használja ki a HKT rendeletben szereplő ilyen értelmű rendelkezés előnyeit.

11. kérdés: Tekintettel arra, hogy a HKT rendszer elterjedése igen lassú, volna-e jobb módja a hagyományos különleges termékek azonosításának és promóciójának? |

5. Ökológiai termelés

Az elmúlt években folyamatosan növekedett az ökológiai termelésből származó élelmiszerek iránti igény, és a kereslet növekedése meghaladta a kínálat növekedését. A mezőgazdasági termelők és a fogyasztók bíznak az ökológiai termelési rendszer integritásában, amelynek célja annak biztosítása, hogy az adott terméket az állításoknak megfelelően állítsák elő. Az állami hatóságok és a tanúsító szervek által végzett ellenőrzések alapvető fontosságúak ahhoz, hogy a rendszerbe vetett bizalom megmaradjon és igazolhatóak legyenek a magasabb árak.

Az ökológiai termelésből származó élelmiszerek EU-s piaca az országhatárok mintájára igen széttagolt képet mutat. Az egyes nemzeti szupermarketek jellemzően inkább a nemzeti tanúsító testületek által tanúsított termékeket részesítik előnyben, függetlenül attól, hogy az EU-ban minden tanúsító szervezet a közös uniós ökoszabvány alapján működik. Az EU-nak tehát működő belső piacot kell teremtenie az ökológiai termelésből származó termékeknek anélkül, hogy az ökológiai termelésből származó termékeket jelző logó jó hírneve vagy hitelessége elveszne vagy leértékelődne.

1991-ben az EU bevezetett egy szabványt, amely az európai termelők és feldolgozók, illetve az EU piacán ökológiai termelésből származó termékeket forgalmazni kívánó harmadik országbeli exportőrök számára meghatározza az ökológiai termelés szabályait. Az EU-s szabvány szorosan követi a Codex Alimentarius -ban elfogadott nemzetközi szabványban meghatározott ökotermelési szabályokat, ami megkönnyíti az ökológiai termelésből származó, unión kívülre exportált uniós termékek elismerését.

Az ökológiai termelési ágazat stratégiai és politikai célkitűzéseivel kapcsolatos megállapodás jött létre 2004-ben, ezt követően pedig a bioélelmiszerekre és -gazdálkodásra vonatkozó európai cselekvési tervben pontosan meg is határozták azokat. Jogalkotási szempontból a legnagyobb előrelépést az ökológiai termelésről szóló, 2007 júniusában elfogadott rendelet jelenti. Mivel az új rendeletet csak nemrég fogadták el, a Bizottság a konzultáció során a jogszabály szakpolitikai vonatkozású részletei helyett az ökológiai termelésből származó termékek piacának működésére koncentrál.

12. kérdés: Milyen tényezők gátolhatják az ökológiai termelésből származó termékek egységes európai piacának kialakulását? Hogyan működhetne jobban az ökológiai termelésből származó termékek egységes európai piaca? |

6. Minőségitermék-politika a legkülső régiókban

Az EU legkülső régióinak[4] mezőgazdaságára vonatkozó speciális intézkedésekkel kapcsolatos jogszabályok úgy rendelkeznek, hogy be kell vezetni egy grafikai szimbólumot a legkülső régiókból származó, feldolgozott vagy feldolgozatlan állapotú minőségi mezőgazdasági termékek számára, amely a fogyasztók körében ismertebbé tenné ezeket a termékeket és megnövelné az eladott mennyiséget. A szimbólum használatát a nemzeti hatóságok által kinevezett szervek végzik, a használat feltételeit pedig az érintett kereskedelmi szervezetek határozzák meg. A szimbólum használatára jogosult termékeknek meg kell felelniük az EU-ban hatályos – vagy ilyen szabályok hiányában – a nemzetközi szabványok alapján meghatározott követelményeknek.

Amennyiben szükséges, a reprezentatív kereskedelmi szervezet javaslatára további speciális követelményeket lehet elfogadni a legkülső régiókból származó termékekkel kapcsolatban. Eddig a spanyol és a francia legkülső régiók termelői éltek ezzel a lehetőséggel (pl. a Guadeloupe-ról származó ananász, banán, dinnye és egyéb egzotikus gyümölcsök, a Martinique-ról és Réunionról származó banán, paradicsom, uborka és egyéb gyümölcsök és zöldségek, valamint a Kanári-szigetekről származó virágok és bor esetében).

E kezdeményezések motiválni kívánják a termelőket a termékeikkel kapcsolatos minőségi követelmények betartására, illetve fokozni kívánják az EU-s anyaországtól való távolságuk és szigetjellegük, valamint kedvezőtlen földrajzi és éghajlati adottságaik miatt egyébként is hátrányos helyzetben lévő régiók helyi termékeinek értékét. Így a grafikai szimbólum és a kapcsolódó termelési követelmények hozzájárulnak ahhoz, hogy a mezőgazdasági ágazat mind a helyi, mind pedig a külső piacokon versenyképesebbé váljon.

13. kérdés: Az EU legkülső régiói számára kidolgozott grafikai szimbólum használata milyen mértékben növelte meg az EU legkülső régióiból származó termékek ismertségét? Hogyan kellene ezeket a kezdeményezéseket továbbfejleszteni úgy, hogy a legkülső régiókban nagyobb mennyiségben állítsanak elő minőségi mezőgazdasági termékeket? |

7. További EU-s rendszerek

Az EU-ban jelenleg érvényben lévő minőségi rendszerek a földrajzi eredettel, a hagyományos termékekkel, a bizonyos régiókból származó termékekkel és az ökológiai termeléssel foglalkoznak és az EU minőségpolitikájának központi elemét képezik. A későbbiekben meg lehet fontolni például a következő EU-s rendszerek létrehozását: magas természeti értéket képviselő vagy hegyvidéki területekről származó termékek, az állatjóllét minősége (Welfare Quality)[5], az EU-s származást igazoló címke, valamint az ökocímke-rendszer feldolgozott mezőgazdasági termékekre való kiterjesztése. Ösztönözni kell az innovációt is.

Minden EU-szintű új minőségi rendszernek olyan uniós szintű szakpolitikai igényen kell alapulnia, amelynek nem lehet megfelelően eleget tenni nemzeti vagy magánszektorbeli rendszer vagy egyéb eszköz alkalmazásával. A közös agrárpolitika állapotfelmérésének keretében az éghajlatváltozás hatásaival összefüggő kihívásokat, a biológiai sokféleség megóvását, és a vízhasználat kérdését jelölték meg kiemelt prioritásként.

Ha további jogszabályokra lesz szükség, a Bizottság mérlegelni fogja új rendszerek létrehozásának lehetőségét, vagy egyes esetekben iránymutatások kidolgozása is elegendő lehet.

A kötelező alapon működő rendszerek előnyösebbek lehetnek a jogi és tudományos szempontból összetett esetekben (pl. állatjóllét). Más esetekben az önkéntes alapon működő rendszerek is elégségesnek bizonyulhatnak és megfelelő módon segíthetik a rendszer működtetőit új rendszerek kidolgozásában, illetve a már meglévő rendszerek fejlesztésében.

A szabályozás javítását célzó politika alapelveinek megfelelően figyelembe kell venni a mezőgazdasági termelők és más érintettek, illetve a tagállami közigazgatási szervek és a Bizottság szempontjából jelentkező adminisztratív terheket.

14. kérdés: Vannak-e olyan sürgős kezelést igénylő kérdések, amelyeket nem lehet megoldani a már létező rendszerek és intézkedések keretei között, és amelyek esetében egyértelműen EU-szintű rendszert kellene létrehozni? A Bizottságnak egyes esetekben meg kellene-e fontolnia kötelező rendszerek létrehozását, például a jogi és tudományos szempontból összetett esetekben vagy olyan esetekben, amikor szükség van széles körű fogyasztói támogatottságra? Ha igen, hogyan lehet a szükséges minimumra korlátozni az érintettek és az állami hatóságok adminisztratív terheit? |

III. rész: Tanúsítási rendszerek

8. ÉLELMISZERMINőSÉG-TANÚSÍTÁSI RENDSZEREK

Az elmúlt években jelentősen megnőtt a magán és nemzeti élelmiszerminőség-tanúsítási rendszerek száma. A kiskereskedők ezek segítségével képesek reagálni a változó fogyasztói igényekre és speciális tulajdonságokkal rendelkező termékeket tudnak kínálni a fogyasztóknak, függetlenül attól, hogy ezek a tulajdonságok a termék jellemzőivel vagy a termelési eljárásokkal kapcsolatosak. A fogyasztók számára a címke megbízhatóságával kapcsolatban kiegészítő garanciát jelent az a tény, hogy a minőségi rendszerek tanúsításon alapulnak. A mezőgazdasági termelők számára a minőségi rendszerek egyrészt költséggel járnak, másrészt pedig lehetőséget jelentenek arra, hogy a fogyasztók felé kommunikálják a termékek minőségi jellemzőit.

Az EU-s tanúsítási rendszerek a kötelező termelési szabványok betartásától a környezetvédelemmel, az állatjólléttel, az organoleptikus tulajdonságokkal, a mezőgazdasági dolgozók jóllétével, a tisztességes kereskedelemmel, az éghajlatváltozást érintő aggodalmakkal, etikai, vallási vagy kulturális megfontolásokkal, a termelési eljárásokkal és a származással kapcsolatos kiegészítő előírásokig terjednek.

Az élelmiszeripar és a kiskereskedők számára a minőségtanúsítási-rendszerek további biztosítékot jelentenek az adott termék minőségével kapcsolatban. Ez tehát jogi szempontból biztonságot jelent abban a tekintetben, hogy a mezőgazdasági termelők betartották a megfelelő szabványokat és ezzel elősegíti a kiskereskedő jó hírnevének megőrzését.

Ugyanakkor az elmúlt években túlzottan nagy számban jelentek meg különféle tanúsítási rendszerek és címék, ami aggodalomra ad okot az egyes rendszerek keretében előírt követelmények átláthatóságával, az azokkal összefüggő állítások hitelességével, és a méltányos kereskedelmi kapcsolatokra gyakorolt lehetséges hatásokkal kapcsolatban.

E konzultáció keretében a Bizottság ezeknek a túlnyomórészt magánkézben lévő rendszereknek a működésével, illetve az azok által az EU-n belüli, és az EU-n kívüli országokban - beleértve a fejlődő országokat is – tevékenységet folytató mezőgazdasági termelőkre gyakorolt hatásokkal kapcsolatban szeretné megtudni a résztvevők véleményét.

8.1. Mennyire hatékonyan lehet elérni a politikai célkitűzéseket tanúsítási rendszerek alkalmazásával

A jelentősebb kiskereskedők arra használhatják a tanúsítási rendszereket, hogy azokon keresztül biztosítsák vagy előírják bizonyos termelési vagy szállítási feltételek teljesülését. Az elmúlt években nagy számban létrehozott rendszerekkel igyekeztek a kiskereskedők megfelelni a fogyasztók azon igényének, hogy többet akarnak megtudni az általuk vásárolt élelmiszerekről. Sok fogyasztó számára a legfontosabb kérdések a higiéniával, a biztonsággal és az árakkal kapcsolatosak. Más fogyasztók a speciális jellemzőkkel rendelkező vagy bizonyos termelési eljárásokkal előállított termékeket keresik. Ebben az esetben az innovációt a következő tényezők segítik elő:

- a fogyasztók arra irányuló törekvése, hogy újból kapcsolatot alakítsanak ki a mezőgazdasággal, illetve hogy előnyben részesítsék a természet és a társadalom szempontjából egyaránt fenntarthatónak számító termelési rendszerekből származó helyi és szezonális termékeket;

- az éghajlatváltozás elleni küzdelemmel, a természeti erőforrások, pl. a víz és a talaj hatékonyabb kezelésével és a biológiai sokféleség megőrzésével kapcsolatos környezetvédelmi aggodalmak;

- az élelmiszerek tápértékének előtérbe helyezése;

- társadalmi problémákkal kapcsolatos aggodalmak: a méltányos kereskedelemre (Fair Trade) utaló címke jó példája az olyan rendszereknek, amelyek stratégiai célja annak elősegítése, hogy a termelők és a mezőgazdasági dolgozók (főleg a fejlődő országokban) a gazdasági és társadalmi kiszolgáltatottság által jellemzett helyzetből biztonságos helyzetbe kerüljenek és gazdasági önellátásra legyenek képesek;

- állatjóllét: magánkézben lévő rendszerek, amelyeket állatvédő csoportok és mezőgazdasági termelők támogatnak a kiskereskedőkkel és a tudományos közösséggel együttműködésben. Ezek az állatjólléttel kapcsolatos rendszerek marketing célokból tanúsítják, hogy a minimumkövetelményeknél magasabb követelményeket tartottak be.

Ezek a politikai ösztönzők legalábbis részben magyarázatot adnak arra, hogy miért jelentek meg ilyen nagy számban különböző tanúsítási rendszerek. Ugyanakkor egyes esetekben a tanúsítási rendszerek csak akkor jönnek létre és akkor használják azokat, ha van rá piaci igény.

A hatályos jogszabályi követelmények betartását igazoló rendszereket „alaprendszereknek” szokás nevezni. Ezek a rendszerek nem bővítik tovább a különleges minőségi követelmények körét, hanem a jogszabályokban lefektetett alapkövetelményeket fejlesztik tovább a gazdasági szereplőknek szóló részletes szabályokká (például kiegészítő nyilvántartások vezetésének előírása) és ellenőrzik azok betartását. Az ilyen típusú rendszereket használják azután fel a reklámozás során annak igazolására, hogy az adott termék megfelel („tanúsított” vagy „biztosított” termék) a vonatkozó higiéniai stb. előírásoknak. Az ilyen rendszerek gyakran a vállalatok közötti kereskedelem szintjén működnek, és biztosítékot jelentenek a vállalatoknak arra nézve, hogy az adott termék esetében betartották a vonatkozó előírásokat és követelményeket. Az ilyen rendszerek segítségével meg lehet óvni a vállalatok jó hírnevét és csökkenthető annak a valószínűsége (vagy adott esetben hatása), hogy az adott vállalat felelősségének megállapítását jogi eszközökkel próbálják elérni. Jelenleg a végső fogyasztókat nem tájékoztatják arról, hogy az adott termék megfelel ezeknek az alaprendszerek.

15. kérdés: Milyen mértékben képesek a minőségi termékek tanúsítására szolgáló rendszerek megfelelni a termékjellemzőkkel és a termelési eljárásokkal kapcsolatos főbb társadalmi elvárásoknak? Mekkora a kockázata annak, hogy az alapkövetelmények betartását igazoló tanúsítási rendszerek félrevezetik a fogyasztókat? Milyen költségekkel és milyen előnyökkel jár a mezőgazdasági termelők és egyéb élelmiszer-termelők számára (gyakran kis és középvállalkozások) ha részt vesznek a tanúsítási rendszerekben? Ösztönözni kell-e a termelői szervezetek aktívabb részvételét? |

8.2. EU szintű áttekintés

Mivel a tanúsítási rendszerek annyira sokfélék, az azok használatát szabályozó jogi keret is meglehetősen összetett és több szakpolitikai területet is érint. A tanúsítási rendszerek bizonyos korlátok mellett működhetnek, nevezetesen:

- a belső piacra vonatkozó szabályok. A tanúsítási szolgáltatásoknak szabadon hozzáférhetőnek kell lenniük a határokon átnyúlva is. A rendszerek következtében nem jöhetnek létre a belső piac működését de facto akadályozó korlátok;

- versenyszabályok;

- a fogyasztók tájékoztatásával és a címkézéssel kapcsolatos követelmények. Tisztában vannak-e a fogyasztók azzal, hogy mit jelentenek a címkén feltüntetett információk?

- a tanúsítási rendszerbe tartozó témakör vonatkozásában irányadó jogszabályok.

A Bizottság véleménye szerint elvben nincs szükség további jogszabályokra az ilyen témakörökkel kapcsolatos tanúsítási rendszerek vonatkozásában, de megfontolandónak tartja vonatkozó iránymutatások kidolgozását. Ezeket úgy kell kidolgozni, hogy a rendszer működtetőit megfelelő módon segítsék új rendszerek kidolgozásában, illetve a már meglévő rendszerek fejlesztésében.

16. kérdés: Elegendőek-e az EU-s iránymutatások annak elősegítésére, hogy a tanúsítási rendszerek koherensebb módon fejlődjenek tovább? Milyen kritériumoknak kellene szerepelniük egy ilyen útmutatóban vagy iránymutatásban? |

8.3. A terhek és a költségek csökkentése

A tanúsítási rendszerekhez való csatlakozás költségei alapvetően két csoportra oszthatók: „közvetlen” és „közvetett” költségek. A közvetlen költséget jelentenek a tagsági díjak, a harmadik felek által végzett ellenőrzések és a tanúsítás. A közvetett költségek a tanúsítási rendszer keretében előírt szabványok betartásával (a létesítmények modernizálásával összefüggő beruházások) és a visszatérő termelési költségekkel kapcsolatosak.

Mivel elengedhetetlen az egynél több rendszerben való részvétel, jelentős (pénzügyi és adminisztratív) terhek keletkeznek, különösen a kistermelők számára. Ha a termelő nem csatlakozik egy adott rendszerhez, előfordulhat, hogy termékei kiszorulnak bizonyos felvevőpiacokról.

A magánrendszerekre alkalmazandó tanúsítási és ellenőrzési követelményeket hozzá kell adni a hivatalos ellenőrzési követelményekhez.

17. kérdés: Hogyan csökkenthetők az abban az esetben felmerülő adminisztratív költségek és terhek, ha az adott termelő egynél több minőségtanúsítási rendszerben vesz részt? |

8.4. Nemzetközi dimenzió

A nemzetközi kereskedelemben a tanúsítási rendszerek hozzájárulhatnak egyes minőségi jellemzőkkel rendelkező termékek promóciójához és értékesítéséhez. Tekintettel arra, hogy a jelenlegi rendszerek jellemzően magánkézben vannak (gazdálkodók/termelők, élelmiszeripai szereplők vagy kiskereskedők) az Európai Bizottság mozgástere minimális.

Az EU-s piacra szállító fejlődő országbeli mezőgazdasági termelők számára a magán tanúsítási rendszerek egyszerre jelentenek költséget és megragadandó lehetőséget. A termelők számára azonban nem mindig egyszerű betartani az előírt követelményeket. Azonban ha egy EU-s kiskereskedő által használt rendszer keretében képesek tanúsítást szerezni, akkor javulhat az uniós kereskedelemben megszerzett pozíciójuk.

Az állatjóllét vonatkozásában pedig mivel különösen a fejlődő országokban a külterjes tenyésztés feltételei rendelkezésre állnak, nagyon jó lehetőség van az állatjólléti előírásoknak megfelelő termékek kereskedelmének fejlesztésére, hiszen a termelési eljárás tanúsítása megfelelő garanciát jelentene az EU-s fogyasztók számára a termelés körülményeire nézve.

18. kérdés: Hogyan lehetne felhasználni a magán tanúsítási rendszereket az uniós export támogatására és a minőségi európai termékek exportpiaci promóciójára? Hogyan segíthetné elő az EU azoknak a harmadik országbeli termelőknek a piacra jutását, akiknek meg kell felelniük egyes magán tanúsítási rendszereknek ahhoz, hogy bizonyos kiskereskedőnek eladhassák termékeiket? |

Következtetés

A FENTIEKBEN IGYEKEZTÜNK ÁLTALÁNOS ÁTTEKINTÉST ADNI A MEZőGAZDASÁGI TERMÉKEKKEL KAPCSOLATOS MINőSÉGPOLITIKÁRÓL. A ZÖLD KÖNYV CÉLJA, HOGY A TÉMÁVAL KAPCSOLATBAN ESZMECSERE KEZDőDJÖN ÉS ÍRÁSOS VÉLEMÉNYEK IS ÉRKEZZENEK. EZÉRT FELHÍVUNK MINDEN ÉRDEKELT ÉS ÉRINTETT FELET, HOGY KÜLDJE EL A TÉMÁVAL KAPCSOLATOS ÉSZREVÉTELEIT. A JOBB SZABÁLYOZÁSRÓL SZÓLÓ BIZOTTSÁGI KÖZLEMÉNYBEN MEGFOGALMAZOTTAKNAK MEGFELELőEN A POLITIKA KIDOLGOZÁSÁT A LEHETő LEGÁTLÁTHATÓBB MÓDON KELL VÉGREHAJTANI ÉS CSAK AZ ÉRINTETTEK VÉLEMÉNYÉNEK MEGHALLGATÁSÁT KÖVETőEN SZABAD LÉPÉSEKET TENNI.

A zöld könyv ennek megfelelően a szabályalkotási folyamat első lépése. A válaszadók véleményét a Bizottság alapul veszi a fennálló lehetőségeket tartalmazó közlemény kidolgozása során, amely a jelenlegi tervek szerint 2009 májusában jelenik meg. A zöld könyvvel kapcsolatos konzultáció csak akkor lesz sikeres, ha ennek az óriási jelentőségű nyilvános folyamatnak a keretében az érintettek minél szélesebb köre osztja meg véleményét, indokolja meg aggodalmait, illetve elemzi a helyzetet és ad ötleteket.

A Bizottság közzéteszi és megvizsgálja a beérkezett hozzájárulásokat, valamint hozzáférhetővé teszi vonatkozó álláspontját.

19. kérdés: Felkérjük a résztvevőket, hogy hívják fel a figyelmet a mezőgazdasági termékekkel kapcsolatos minőségpolitika témakörében felmerülő bármely olyan kérdésre, amelyre e zöld könyv nem tért ki. |

[1] A személyes adatok kezelését a Bizottság a személyes adatok közösségi intézmények és szervek által történő feldolgozása tekintetében az egyének védelméről, valamint az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 2000. december 18-i 45/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL L 8., 2001.1.12., 1. o.) összhangban végzi.

[2] A forgalmazási előírások hatálya alá tartozó termékek: marha- és borjúhús, tojás, friss és feldogozott zöldség és gyümölcs, méz, komló, tej és tejtermékek, olívaolaj, sertéshús, baromfihús, juhhús, cukor, bor, kakaó- és csokoládétermékek, kávé- és a cikóriakivonatok, gyümölcslé, gyümölcsdzsemek, zselék és marmeládok stb., szeszes italok, vaj, margarin és keverékek.

[3] pl. nyersanyagok beszerzése; tisztítás és osztályozás; feldolgozás; érlelés; a végtermék elkészítése stb.

[4] Franciaország tengeren túli megyéi, azaz Guyana, Martinique, Guadeloupe és Réunion, a Spanyolországhoz tartozó Kanári-szigetek és a Portugáliához tartozó Azori-szigetek és Madeira.

[5] http://www.welfarequality.net/everyone: a Welfare Quality® projektet az Európai Bizottság finanszírozza. A projekt a hatodik keretprogramba tartozó integrált projekt. A kutatási program célja az üzemben tartott állatok jóllétének értékelésére alkalmas módszerek és termékinformációs rendszerek európai szabványának, illetve az állatjóllét javítására irányuló gyakorlati stratégia kidolgozása.