HU    HU  AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA 
Brüsszel, 29.06.2005 
COM(2005)275 végleges 
. 
A BIZOTTSÁG KÖZLEM ÉNYE A TANÁCSNAK, 
AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS 
SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK 
Vitaindító a halászati termékek ökocím ke-rendszereivel kapcsolatosközösségi 
megközelítésér ől 
    
(SEC(2005)840)  
. 
 
HU 2   HU A BIZOTTSÁG KÖZLEM ÉNYE A TANÁCSNAK, 
AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS 
SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK 
Vitaindító a halászati termékek ökocím ke-rendszereivel kapcsolatosközösségi 
megközelítésér ől 
 
(EGT vonatkozású szöveg)  
1. BEVEZETÉS 
1997 decemberében a Bizottság A ha lászati termékek piacának jöv ője az EU-ban cím ű 
közleményében1 először foglalkozott annak szüksé gességével, hogy a megkülönböztetés-
mentes, önkéntes ökotanúsítási rendszerekr ől vitát folytasson. Az ezt követ ő megbeszélések 
során a legtöbb tagállam egyetértett azzal, hogy a Közösségnek közös álláspontot kell 
kialakítania, csupán a végrehajtási m óddal kapcsolatban alakultak ki eltér ő nézetek. 2002-ben 
a Bizottság egy közösségi csel ekvési tervet fogadott el arra, hogy a környezetvédelmi 
követelményeket integrálja a közös halászati politikába2, valamint bejelentette azon 
szándékát, hogy vitát indítson a halászati termékek ökocímkéir ől.  
A megreformált – 2002-ben elfoga dott – közös halászati politika3 célkitűzése annak 
biztosítása, hogy fenntartható gazdasági, környeze ti és társadalmi felté telekkel biztosítsa az 
élő vízi erőforrások kiaknázását. A közös halászati po litika reformjának végrehajtásában elért 
eredmények szükségessé teszik az ökocímkézési rendszerek bevezetése kérdésének kezelését, 
amelynek köszönhet ően a környezetvédelmi szempontokat integrálni lehet a halászati 
ágazatba. Emellett az újabban egyre nagyobb számban megjelen ő ökocímkés termékek fontos 
verseny-, kereskedelem- és fogyasztóvédelmi polit ikával kapcsolatos kérdéseket vetnek fel. 
Figyelemmel kell kísérni a nemzetközi fórumoko n zajló, ökocímkékkel ka pcsolatos vitákat is. 
A FAO-ban jelenleg is folyik a munka a tenge ri halászatból származó hal- és halászati 
termékek ökocímkéivel kapcsolatos útmutatás ok kialakításáról. Emellett a Kereskedelmi 
Világszervezet (WTO) tagj ai a Dohai Nyilatkozatban elkötelezték magukat arra, hogy 
környezetvédelmi célokból vizsgálják meg a címkézési követelményeket a kereskedelemmel 
és környezetvédelemmel foglalkozó bizottság munkájának keretében. 
A Bizottság azt szeretné, hogy a lehet ő legjobban ki legyenek használva a halászati termékek 
ökocímkézési rendszereib ől származó lehetséges el őnyök. Ez jelent ős mértékben hozzájárulna 
a környezetvédelmi szempontoknak a halászati ágazatba történ ő integrációját. Ennek a 
közleménynek a célja e témakörrel kapcsolatos mé lyreható, koncepcionális vita elindítása, 
valamint az el őrelépés lehet őségeinek feltárása. 
                                                 
1 Az e közleménnyel kapcsolatos vita nyomon követéseként a Bizottság megfelel ő jogszabály-
javaslatokat fogalmazhat meg. COM(19 97)719 végleges 1997. december 16. 
2 A Bizottság közleménye a környezetvédelmi köve telményeknek a közös halászati politikába való 
integrálásával kapcsolatos közösségi cselekvési terv meghatározásáról COM(2002)186 végleges 2002. május 28. 
3 A Tanács 2371/2002/EK rendelete (2002. december 20.) a halászati er őforrások közös halászati politika 
alapján történ ő védelmér ől és fenntartható kiaknázásáról (HL L 358., 2002.12.31., 59. o.) 
 
HU 3   HU 2. Ö KOCÍMKE RENDSZEREK  
2.1. Fogalommeghatározás4 
Egy ökocímke rendszer arra  jogosít fel egy termék et, hogy egy megkülönböztet ő logót vagy 
nyilatkozatot hordozzon, amely biztosítja  a fogyasztókat arró l, hogy a termék el őállítási 
módja megfelel egy adott környezetvédel mi szabványsornak, úgymint a nyersanyagként 
felhasznált forrás fenntarthatóságának, a termelési módszerek környezeti hatásának vagy a termék újrahasznosíthatóságának. E gondolat  hátterében az áll, hogy amennyiben a 
fogyasztókat megfelel ően tájékoztatják, számítani lehet arra, hogy választásaikkal a 
környezetbarát termékek bevezetését és fogyasztását ösztönzik. A fogyasztók így 
befolyásolhatják a termel ők és a politikaalakítók magatartását.  
Napjaink ipar ágazataiban és az erdészetben már nagy számú biztosítási és ökocímkézési 
rendszer m űködik. A Közösség saját ökocímke odaítélési rendszere
5 közel 20 ipari 
termékcsoportot ölel fel. Ugyanakkor nem vonatkozik élelmiszerekre, italokra és 
gyógyszerekre.  
2.2. Ökocímke rendszerek a halászati ágazatban 
A szupermarket hálózatok és a kereskedelmi cégek egyre nagyobb érdekl ődést mutatnak az 
élelmiszerekkel kapcsolatos fenntarthatósági szempontok iránt. Ez nagy lendületet adott a 
halászati ágazatnak a magánjelleg ű ökocímke rendszerek kidolgozásával, amelyek közül 
néhány megtalálta helyét a piacon (pl. a „delfin veszélyeztetése nélkül” vagy a 
„Tengergazdálkodási Tanács” címkék).  Emellett folyamatosan születnek 
magánkezdeményezések, amelyekben számos kör nyezetvédelmi szempont megjelenik, de 
ezek hitelessége nem mindig biztosítható könnyen6.  
2.2.1. „Delfint nem veszélyeztet ő/delfinbarát” címkézés ű tonhal 
A halászati ágazat leggyakrab ban idézett, és valószín űleg legellentmondásosabb 
ökocímkézési esete a „delfint nem veszélyeztet ő/delfinbarát” címkézés ű tonhal. Ezt a címkét 
annak igazolására használják, hogy a tonhalat olya n módon fogták ki, amely óvja a delfineket, 
akár a nemzetközi delfinvédelmi programró l szóló megállapodás (AIDCP), akár egy 
többoldalú, regionális halászati szervezet, vagy az Earth Island Institute, amerikai székhely ű, 
nem kormányzati szervezet által tám ogatott programmal összhangban.  
Bár a „delfin veszélyeztetése nélkül/delfinbarát” címkézés m űszaki szabályként indult, olyan 
mértékben megváltoztatta azóta a piacot, hogy bizonyos országokban nem fogadható el az a 
tonhal, amelyen nem szerepel a „delfin veszél yeztetése nélkül” címke. Ugyanakkor az AIDCP 
és az amerikai el őírások nem egészítik ki egymást. U gyanis ez a „delfin veszélyeztetése 
nélkül” címke megakadályozza az AIDCP-el őírásokkal összhangban kifogott tonhal bejutását 
az egyesült államokbeli piacokra. Ez Mexikó és az Egyesült Államok között egy azóta is 
folyamatban lév ő vitát váltott ki. Néhány, az AIDCP in tézkedéseket nem elég szigorúnak 
tartó nem kormányzati szervezet az USA bírósága in vitatta az amerikai kormányzat arra 
                                                 
4 lásd az I. melléklet 1. pontját a fogalomme ghatározásokért, az egyé b területeken szerzett 
tapasztalatokért és a m űszaki részletekért. 
5 Az Európai Parlament és a Tanács 2000. július 17-i 1980/2000/EK rendelete a közösségi ökocímke 
módosított odaítélési rendszerér ől (HL L 237., 2000.9.21., 1. o.). 
6 további részletekért lásd a II. melléklet 2. pontját. 
 
HU 4   HU irányuló igyekezeteit, hogy az USA joganya gát oly módon módosítsák, hogy az megfeleljen 
az AIDCP követelményeknek.  
A Közösség támogatja az AIDCP önkéntes, delf inek veszélyeztetése nélküli tanúsítási 
rendszert. A tonhal nyomon követésére szolgáló rendszer7 végrehajtása után a kérdés az, hogy 
közösségi szinten végre kell-e hajtani, illetve  hogyan kell végrehajta ni az AIDCP-tanúsítási 
rendszert. Nagyon sok összetev őt kell megfontolni ezzel kapcsolatban. 
2.2.2. A Tengergazdálkodási Tanács ökocímke rendszere 
Az Unilever és a Természetvédelmi Világalap (WWF) által 1997-ben közö sen létrehozott, de 
jelenleg tőlük függetlenül m űködő Tengergazdálkodási Tanács (MSC), egy széleskör ű, magán 
ökocímkézési kezdeményezést indított el abból a célból, hogy biztosítsa, hogy a termék egy 
jól irányított halászatból származik, amely nem súlyosbítja tovább a túlhalászat környezeti 
problémáját. Eddig tíz halászatot, köztük négy eu rópait, láttak el tanúsítvánnyal. A világon 
több mint 180 termék hordozza az MSC-címkét. Tizenkét halászatban, köztük a North Sea 
Herring és az Alaska Pollack, je lenleg folyik az értékelés. 
Az MSC-elvek kifejlesztését a fejl ődő országok fenntartásokkal f ogadták, attól tartva, hogy 
termékeiket kitiltják a fejlett országok piacairól. 
3. ÖKOCÍMKÉZÉSSEL KAPCSOLATOS MUNKA A NEMZETKÖZI FÓRUMOKON  
3.1. Élelmezési és Mez őgazdasági Szervezet 
A FAO keretein belül az ökocímkézési vita 1997 -ben, a FAO Halászati Bizottságának (COFI) 
22. ülésszakán kezd ődött, válaszként az MSC megalakítására. Túl sok el őrelépés nem történt, 
legfőképpen azon aggodalom következtében, hogy az ökocímke újabb kereskedelmi 
akadályokat eredményezhetne. A szakemberek á ltalában egyetértette k viszont abban, hogy 
amennyiben iránymutatásokat dolgoznának ki, ezeknek összhangban kell lenniük a FAO 
felelősségteljes halgazdálkodási magatartási kódexével8.  
2003-ban, a COFI 25. ülésszakán a FAO-t iránym utatások kidolgozására kérték fel a tengeri 
halászatból származó hal- és halászati termékek ökocímkéire vonatkozólag. A 2004 
októberében tartott m űszaki konzultáció során a küldöttségek nagy érdekl ődést mutattak az 
ökocímkézési rendszerek nemzetközi iránymutatásainak gyors kidolgozásával kapcsolatban. Jelentős haladást sikerült elérni és a COFI ülést megel őzően egy második m űszaki 
konzultációt hívtak össze. Az iránymutatás ok végleges szövegét a COFI 2005 márciusában 
tartott 26. ülésszakán fogadták el. Az Európai Közösség aktív résztvev ője volt e teljes 
konzultációs folyamatnak. 
3.2. A Kereskedelmi Világszervezet 
A dohai fejlesztési terv (DDA) 32. bekezdés e iii) pontjának kötelezettségvállalásaival 
összhangban, mely szerint a környezeti célú címkézési követelményekre különleges figyelmet 
                                                
 
7 A Tanács 882/2003/EK rendelete (2003. május 19.) a tonhalak nyomon követésére és ellen őrzésére 
szolgáló rendszer létrehozásáról. (HL L 127., 2003.5.23., 1. o.). 
8 Jelentés a Halászati Bizottság huszonharmadik ülésszakáról (Olaszország, Róma, 1999. február 15-19), 
FAO, 595-ös számú halászati jelentés. 
 
HU 5   HU kell fordítani, a 2001-es dohai miniszteri ülés óta folyik a tanácskozás a WTO Kereskedelmi 
és Környezeti Bizottságában. E tanácskozás ok középpontjában azon önkéntes rendszerek 
állnak, melyek alapja az életciklus-megközelítés9. A Közösség azt javasolta, hogy az 
ökocímke rendszerek szerepét és hatályát érint ő számos összetev őre figyeljenek, hogy ezáltal 
fokozzák a kereskedelmi, fejlesztési és környezeti politikák kölcsönös támogatottságát10. A 
tanácskozások még nem zárultak le. 
4. A  HAL - ÉS HALÁSZATI TERMÉKEKRE VONATKOZÓ KÖZÖSSÉGI ÖKOCÍMKÉZÉSI 
POLITIKA CÉLKIT ŰZÉSEI  
A Bizottság az ökocímke rendszereket a körny ezetvédelmi szempontok a halászati ágazatba 
történő integrálási eszközének tekinti, és tám ogatja az általában e politikához társított 
célkitűzéseket, különösen: 
1) a fogyasztói tudatosság fokozását a halás zat környezetvédelmi vonat kozásai tekintetében, 
és ezáltal 
2) mind a vezet ők, mind pedig a halászok környezetvédelmi felel ősségének fokozását azáltal, 
hogy tudatosabbá teszi őket a halászatok környezetvédelmi hatását illet ően.  
Ebben a vonatkozásban a piaci ösztönz ők, mint amilyenek az ökocímke rendszerek is, arra 
ösztönözhetik a termel őket, hogy a felel ősségteljesebb halászat i gyakorlatok irányába 
mozduljanak el. A Bizottság ezért azt a néze tet vallja, hogy támoga tni kell az önkéntes 
ökocímke rendszereket. A Bizottság azonba n azt is hangoztatja, hogy a természeti er őforrások 
szabályozás útján történ ő védelmének továbbra is a hatóságok felel ősségi körébe kell, hogy 
tartozzon, és hogy, míg az ökocímkék a fenntar tható halászatokat támogathatják, nem 
helyettesíthetik a kormányzat természetvédelmi politikáját.  
A Bizottság véleménye szerint koherens közösségi politikát kell kidolgozni  a hal- és halászati 
termékek ökocímkézése tekintetében, az eltér ő ökocímkék megjelenéséb ől fakadó 
következményekkel kapcsolatos kérdések megfelel ő megválaszolása érdekében.  
E politika célja továbbá: 
(1) Fenntartható halászat11 az ökoszisztéma megfelel ő szintű védelmével társítva:  
amennyiben az ökocímke-rendszerek világos an meghatározott követelményeken és 
megfelelő mutatókon alapszanak, segíthetne k mind a fenntartható halászatban 
megtett haladás nyomon követésében, mind  pedig a társadalmi tudatosság 
felkeltésében a fenntarthatós ággal kapcsolatos kérdésekr ől; 
(2) Az ökocímke-rendszerek összehangolt megközelítése a Közösségen belül:  a 
fogyasztókat biztosítani kell arról, hogy a Közösségen belül használt ökocímke 
rendszerek hasonló alapvet ő iránymutatásokat és elveket követnek. 
                                                 
9 lásd az I. melléklet 1. pontját. 
10 2003. június 27-i JOB(03)/130-as dokumentum. 
11 A halászati er őforrások közös halászati politika alapján történ ő védelmér ől és fenntartható 
kiaknázásáról szóló, 2002. december  20-i 2371/2002/EK tanácsi rend elet 3. cikkének (e) bekezdése 
szerint a „fenntartható kiaknázás”: az állomány olyan módon történ ő kiaknázása, amely az 
állatállomány jöv őbeli kiaknázását nem befolyásolja kedvez őtlenül, és nincs káros hatása a tengeri 
ökoszisztémára”. 
 
HU 6   HU (3) A fogyasztók átlátható és objektív tájékoztatása:  ha a vásárlási döntések részben nem 
termékhez kapcsolódó jellemz őkön alapszanak, úgymint a termelési módszerek és 
környezeti hatás, világos és megbízható in formációt kell rendelkezésre bocsátani a 
megtéveszt ő állítások elkerülésére, az ökoc ímke-rendszereknek összhangban kell 
állniuk a fogyasztói politika általános követelménye ivel azért, hogy magas fokú 
fogyasztóvédelmet tegyenek lehet ővé a Szerz ődés 153. cikkével összhangban; 
(4) Tisztességes verseny:  a megtéveszt ő ökocímkéket el kell kerülni, és a címkéket az 
egyes vállalatoknak nem csupán a reklám  eszközének kell tekinteniük; 
(5) Szabad hozzáférés:  minden ökocímke-rendszernek szabad, hátrányos 
megkülönböztetés nélküli hozzáférést ke llene biztosítania, és a résztvev ők által 
fizetendő költségeknek nem kellene korlátozó jelleg űnek lenniük a kis- és 
középvállalkozások, vagy a kisebb halgazdaságok ágazata számára; és 
(6) Fejlesztés és kereskedelem:  kellően át kell gondolni a Közösség által a WTO-n 
kiemelt azon prioritásokat, hogy választ kell adni a fejl ődő országok aggodalmaira.  
5. RENDELKEZÉSRE ÁLLÓ VÁLASZTÁSI LEHET ŐSÉGEK  
A hatóságok számára a legf őbb kérdés az, hogy a közérdek véde lme érdekében mennyire kell 
az önkéntes ökocímke rendszer eket szabályoktól függ ővé tenni. Úgy t űnik, három választási 
lehetőség áll rendelkezésre. 
5.1. 1. választási lehet őség: a nem cselekvés 
Az első elképzelhet ő választási lehet őség a „nem cselekvés”. Az ökocímke rendszerek ebben 
az esetben, a közszektor bármiféle beavatkozása nélkül, szabadon fejl ődhetnek a piacon. 
Eddig a Közösség semmilyen intézkedést sem hoz ott ezen a területen. Ennek következtében a 
„nem cselekvés” a fennálló állapotnak felel meg.  
A „nem cselekvés” el őnyei az alábbiak: 
• Világosan elkülönítené a magánszektorbeli azon kezdeményezéseket, hogy értékesítési 
erőfeszítéseikben a hal eredetének és kifogá si módjának vonatkozás ait használják fel, 
azoktól a közszektorb eli tevékenységekt ől, amelyek a halászatok vé delmét és fenntartható 
fejlődését biztosítják. Az ágazat lenne felel ős az ökocímkézési rendszerek irányításáért. Ez 
előnyben részesítené az ökocímke-rendszerek szélesebb kör ű fejlődését.  
• A vállalkozásalapú, önkéntes re ndszerek rugalmasabbaknak és 
alkalmazkodóképesebbeknek bizonyulhatnak a változó körülményekhez. A hatóságokat 
nem lehetne okolni azért, ha újabb megszor ításokat vezetnek be a halászati termékek 
kereskedelme terén.  
• A megtéveszt ő állítások elleni védele m, illetve a legjobb gyakor lathoz való ragaszkodás 
szükségességének úgy lehetne eleget tenni,  ha növelnék a társadalom és az ipar 
fenntarthatósággal kapcsolatos tudatosságát.  
A „nem cselekvés” hátrányai az alábbiak: 
 
HU 7   HU • A független min ősítés és engedélyezés nélkül  a rendszerek megbízhatósága 
megkérdőjelezhető. 
• Egyéb címke rendszerekt ől – például a biocímkékt ől – eltérően nincs egyetértés abban, 
hogy a halászati ágazatban mit is jelent valójában egy ökocímke. Néhányan úgy vélik, 
hogy a halállomány fenntartható gazdálkodásán ak igazolója, mások egyes halászati 
technikák vagy a halászati term elési lánc egészének ökológiai  hatására összpontosítanak. 
Az ökocímke rendszerek minimumkövetelmé nyeinek hiányában bizonyos vállalatok 
túlzott és meg nem alapozo tt követelésekkel állhatnak el ő termékeik számára. 
• Megvan a kockázata annak, hogy az egyes tagállamok által folytatott különböz ő 
ökocímkével kapcsolatos politik ák szétszabdalják a közösség i piacot. Az ökocímkézett 
termékek közösségi piacon történ ő feltűnésére válaszul néhány tagállam vagy gazdasági 
szereplő saját ökocímke-szabványait sz eretné bevezetni. Ez gátolhatja az áruk szabad 
áramlását. 
Ha az ökocímke rendszerek továbbra is a magá nszektor kizárólagos te rületét képeznék, a 
rendszer hatálya alá nem tartozó partnerek bármely pénzügyi jelleg ű állami intervenciót 
állami támogatásnak tekinthetnek, ami a kereskedelem torzulásához vezetne. Az ilyen jelleg ű 
intervenció panaszokat eredményezne a fejl ődő országok részér ől. Ha a rendszereket 
kizárólag a magánszektor felügyeli, a hatóságok számára az is nehézségeket jelentene, hogy a 
fejlődő országokat pénzügyi és m űszaki segítséggel lássák el. 
A Bizottság úgy tartja, hogy az ökocímkézett termék ek értékesítésével kapcsolatos világos 
közösségi szemlélet hiányából faka dó lehetséges kockázatokat megfelel ően kell 
megválaszolnia. Ahelyett, hogy a Közösségne k utólag konfliktusos vagy nem megfelel ő 
rendszerekkel, valamint azok kés őbbi, a piacra és/vagy a halállományok stabil védelmére 
gyakorolt káros hatásával kelljen foglalkoznia, jobb lenne kezdett ől fogva egy holisztikusabb 
megközelítést választani. Ebb ől következ ően a Bizottság nem javasolja „a nem cselekvés” 
folytatását.. 
5.2. 2. választási lehet őség: a hal- és halászati te rmékek egységes közösségi 
ökocímke-rendszerének létrehozása 
Javaslatot tettek arra, hogy a Közösség hozza létre a maga átfogó jelleg ű hatóságok vagy 
jelöltjeik által irányított ökocímke rendszerét . Ezen egységes rendszer keretében a 
hatóságokat a fejlesztés, m űködés és ellen őrzés minden szakaszába bevonnák. 
Három fő érv szól e megközelítés mellett: 
• Az ökocímke értékelések és az állományok állami irányítása közti átfedés miatt egy 
egységes közösségi ökocímkézési rendszer arra szolgálna, hogy újra meger ősítse a 
hatóságok el őjogát a halászati er őforrás-gazdálkodás terén. 
• A magánjelleg ű ökocímke rendszereket korlátozni ke ll, mivel ezek a termékcsoportok 
megkülönböztetése révén – példáu l a halászatok tanúsításával attól függetlenü l, hogy az 
illető halállományon más halászatok m űködnek-e – piaci zavarokat okozhatnak. 
• Az egységes ökocímke rendszer megszüntetné az egymással verseng ő ökocímke 
rendszerekb ől eredő zűrzavar lehet őségét, valamint fokozottabb környezeti szabványok, 
 
HU 8   HU független garanciák és a nagyobb tekintély révén biztosítaná egy adott rendszer 
hitelességét. 
Ezek az érvek nem gy őzték meg a Bizottságot. Az egymással verseng ő ökocímke rendszerek 
nem feltétlenül okoznak z űrzavart, amennyiben az értékelés át látható és elfogulatlan, illetve 
az értékelési kritériumokról a fogya sztók világos tájékoztatást kapnak. 
Ráadásul egy hatóság által ir ányított, egységes ökocímke-rendszer egyéb problémák sorát 
jelentené: 
• A hatóságok azon felel őssége, hogy a természeti er őforrásokat szabályozással 
védelmezzék, háttérbe szorulhat azáltal, hogy ők csak bizonyos állományokkal vagy 
halászati típusokkal kapcsolatos kiegészít ő, önkéntes tanúsítási rendszert irányítanak. Ha a 
megkövetelt egységes, közösségi ökocímke-s zabvány csupán a közösségi rendeleteknek 
való megfelelésre szorítkozna, akkor nem bizt osítaná a fogyasztók ál tal keresett termék-
megkülönböztetést. Valójában egy ökocímke-re ndszer csak akkor ho rdozna hozzáadott 
értéket, ha többet jelentene, mint az al kalmazandó jogszabályoknak való megfelelést. 
Máskülönben néhányan azt hihetnék, hogy maga a jogszabály kívánn i valót hagy maga 
után vagy ráadásul kifogásolható. 
• Ha a Közösség létre kívánja hozni saját ökocímke-rendszerét, akkor döntenie kellene 
minden egyes halászattal kapc solatban, hogy milyen ökocímkét lásson el tanúsítvánnyal. A 
konszenzus hiánya akár egyetlen környezeti ha tású kritériummal ka pcsolatban is újabb 
vitákhoz, illetve olyan helyzetekhez vezet, am elyekben az érintett közhatóságok a vezetési 
politikájuk és a min ősítési szabványok közti ellentmondásba keverednének. Bárminem ű 
kritériumot használnának is, mindig lesznek „nyertesek” és „vesztesek”. Például megtörténhetne az, hogy a biztonságos bi ológiai határértéken kívülinek min ősülő számos 
közösségi halászat bizonyos ideig nem lenne  jogosult ökocímkére. A közhatóságok nem 
szívesen vállalnának felel ősségét ezért. 
• A nyilvánosan gazdálkodó, a közigazgatás  hatálya alá tart ozó, átfogó jelleg ű rendszer 
jelentős állami kiadásokat vonna maga után az értékeléshez, min ősítéshez és megfelelés-
ellenőrzéshez szükséges közigazgatási er őforrások rendelkezésre bocsá tása érdekében. Már 
önmagában ez is kivitelezh etetlenné teszi e lehet őséget. 
• Egyébként az a tény, hogy a közösségi vizekbe n található halállományok közül sok a 
biztonságos biológiai határértéken kívül van, olyan helyzetet teremthet, amelyben a 
„fenntartható kiaknázásra” való utalás, ahogy az a 2371/2002/EK tanácsi rendelet 3. cikkének e) pontjában szerepel (l ásd fent a 10. lábjegyzetet), el őnyösebb helyzetet 
teremthet azon országok számára, amelyek már hosszabb ideje alkalmazzák az elővigyázatos megközelítéses gazdálkodást.  
A Bizottság úgy véli, hogy egy, a halászati term ékekre vonatkozó egységes, a közigazgatás 
hatálya alá tartozó, nyilvá nosan kezelt ökocímke-rendszer létrehozása nem megfelel ő és nem 
megvalósítható. Ha a magánszektor ebben el őnyöket fedez fel, és vá llalja az ökocímke-
rendszerek létrehozásával járó kockázatokat, akkor megteheti ezt, feltéve, ha nem aknázza 
ezzel alá a közrend célkit űzéseit, azaz a tisztessége s piaci verseny, az obje ktív tájékoztatás és 
a halállományok megbízható védelme és gazdálkodása célkit űzését. 
 
HU 9   HU 5.3. 3. választási lehet őség: Minimumkövetelmények meghatározása az önkéntes 
ökocímke-rendszerekkel kapcsolatban 
A Közösség számára a harmadik választási lehet őség az lenne, hogy minimumkövetelmények 
sorát határozza meg az önkéntes, kereslet-irány ította ökocímke-rendszer ekkel kapcsolatban. 
Az ökocímke-rendszerek ezáltal szabadon fejl ődhetnek köz- és/vagy magánkezdeményezések 
révén mindaddig, amíg megfelelnek a minimumkövetelményeknek. A közhatóságok 
bevonását az ökocímke rendszerek bejegyzésére, valamint ezeknek a minimumkövetelményeknek való megfelelésük ellen őrzésére korlátozzák. Ezek a 
követelmények mind m űszaki, mind pedig eljárási és inté zményi szempontokat is felölelnek 
(lásd a II. mellékletet). 
Ezen megközelítés legjelent ősebb előnyei az alábbiak: 
• Az ökocímke rendszerek számára jelent ős rugalmasságot és változatosságot biztosít ahhoz, 
hogy jelezzék a fogyasztóknak, hogy mind a halászati ágazat, mind pedig a halászati 
vezetők magatartása hozzájárul a fenntarthatósághoz . Ezáltal az ökocímke teljes egészében 
betölti kereskedelemösztönz ő szerepét, és a halászati ág azat általi jobb vezetést segíti el ő; 
• „Azoknak a feltételeknek a „bizt onsági hálóját” bizt osítja, amelyeket azért jelöltek ki, hogy 
a versenytorzulást vagy félrevezetést koc kázatának kiküszöböljé k és a fogyasztóknak 
megfelelő garanciát nyújtsák; 
• Ösztönzőként szolgál a magas szint ű környezeti célkit űzések elérésére, annak biztosítására, 
hogy a fenntarthatóság legfontosabb szempontjait megfelel ően kezelik, valamint az 
ökocímke-rendszerek hitelességének és koherenciájának fokozására; 
• Az ökocímke rendszereket ezáltal a halászati és /vagy az érintett gazdasági partnerhez, mint 
például a kis- és közepes vállalkozásokhoz vagy a fejl ődő országokhoz lehet igazítani. A 
rendszerek ezáltal könnyebben hozzáférhet ővé, illetve végrehajtásuk olcsóbbá válik az 
iparág számára, és 
• A már működő rendszerek könnyebben integrálhatók. 
Ezzel ellentétben ennek a választási lehet őségnek a legf őbb hátránya az, hogy mindaz, amit a 
rugalmasság terén nyer, elveszítheti hatásában. 
• •A minimumkövetelményeknek a védelmi politik a jelenlegi tapasztalatán kell alapulniuk. 
Mivel a többéves gazdálkodási terveket mé g nem minden halászatnál alkalmazzák, a 
minimumkövetelmények – els őre – nem túl magasak, összehasonlítva a közösségi védelmi 
politikával anélkül, hogy hátrányosan me gkülönböztetnének. A kritériumokat a szerzett 
tapasztalat és a tudományos ismeretek alapján felül kell vizsgálni. Az ökocímke rendszerek 
minimumszintjét ezért id őnként fokozatosan korszer űsíteni kell; 
• Nincs garancia arra, hogy a piacon lév ő összes ökocímke ugyanol yan módon válaszolja 
meg a fenntarthatóság kérdését. Néhány rendszer a halászatok gazdálkodására 
összpontosít, míg mások különös hangsúlyt helyeznek az ökoszisztéma védelmére. 
Mindezt a fogyasztók megfelel ő tájékoztatása révén lehetne ellentételezni. 
 
HU 10   HU • Az ökocímke-rendszerek figyelemmel kíséré se különleges hozzáértést követel meg a 
tanúsítási rendszerek igazgatásával és m űködésével kapcsolatban. A halászatirányító 
hatóságoknak ennek megfelel ően meg kell ismerkedniük ezzel. 
• Minden esetben a Bizottságnak gyakorolnia kell felügyeleti hatáskörét  annak érdekében, 
hogy biztosítsa a vonatkozó közösségi jogszabá lyoknak való megfelelést ezen a területen. 
6. K ÖVETKEZTETÉSEK  
Mivel az ökocímke manapság a halászati termékek közösségi piacának fontos jelenségévé 
válik, ideje vitát folytatni, és meghatározn i, hogy szükséges-e egy közös megközelítést 
előirányozni. 
Világos, hogy az ökocímkézés egy több szempontot  felvonultató téma, és ezért nagyon sok 
kérdést kell mérlegelni a tervezett vita alakulása során. 
A vita során a következ ő kulcsfontosságú kérdéseket kell érinteni: 
• Mit kell az ökocímkézési rendszernek tanúsítan ia: a halászatot, a fogási módszert, más 
összetevőt? Ennélfogva az egyedi kibocsátású címkéket az ökocímkézési politika 
elválaszthatatlan részének kell-e tekinteni? 
• Hogyan lehet egy ellentmondásoktól mentes  megközelítést biztosítani a magas fokú 
önkéntesség és a széleskör ű megvalósíthatóság meg őrzése mellett? 
• Hogyan lehet az ökocímkézési rendszerekben rejl ő lehetőségeket teljes kör űen kiaknázni a 
fenntartható halászat el őmozdítása érdekében, és emellett valós el őnyöket biztosítani a 
halászok, a feldolgozók és a fogyasztók számára?  
• A megközelítés inkább eredmény- vagy inkább eszközorientált legyen? 
Mégis az általános célkit űzés továbbra is az e területen meglév ő helyes gyakorlatot tükröz ő 
hiteles közösségi megközelítés biztosítása a hal- és halászati termékek ökocímkézésével 
kapcsolatban. Cél továbbá meger ősíteni a Közösség szilárd elköt elezettségét a halfogás és a 
halfelhasználás területével kapcsolatos fenntarthatóság mellett. E megközelítés szerint a megosztott er őforrás-gazdálkodás érdekében a halászati iparral való együttm űködés 
követelmény.  
A Bizottság úgy tartja, hogy – mindent mérlegelve  – a harmadik változat, vagyis az önkéntes 
ökocímke-rendszerekre vonatkozó minimumkövet elmények megállapítása a legmegfelel őbb 
választás e helyzetben. Ez a választási lehet őség elég rugalmasságot biztosít és a költségek 
szempontjából arányos. Lehet ővé teszi a megfelel ő cselekvést a nagyobb fenntarthatóság 
érdekében, miközben fokozatos megközelítést bizt osít. Emellett a fogyasztóknak is elegend ő 
védelmet biztosít.  
A Bizottság felkéri a Tanácsot, az Európai Parlamentet és az Európai Gazdasági és Szociális 
Bizottságot arra, hogy a közlemé nyben felvetett kérdéseket vitassák meg. Szükség lesz 
konzultációra az EGT-tagokkal azza l a céllal, hogy biztosítsák a közös megközelítést abból 
kiindulva, hogy er ős érdeklődést mutatnak e kérdés iránt. Továbbá a Bizottság – els ősorban a 
halászati és akvakultúra-ágazati tanácsadó bi zottság révén – konzultálni kíván az érdekelt 
 
HU 11   HU felekkel is, valamint ezzel egy id őben tudományos és m űszaki támogató munkát szándékozik 
folytatni. Ennek a vita során felhasználandó meger ősített tudást kell biztosítania, és szükség 
esetén egy hatásvizsgálat alapját képezheti. 
Az e közleménnyel kapcsolatos vita nyom on követéseként a Bizottság megfelel ő jogszabály-
javaslatokat fogalmazhat meg. 
 
HU 12   HU ANNEX I  
General aspects on eco-labelling 
1. H OW ECO-LABELLING SCHEMES WORK  
The International Standard Organisation (IS O) distinguishes betw een three types of 
environmental labels and declaration. Ec o-labelling schemes fall under type I - 
environmental labelling (ISO 14024). Thes e are voluntary programs, designed to 
reduce environmental effects by promoting market-driven demand for and supply of 
products which are verified by a third part y. An eco-label should therefore indicate 
that an independent person or  organisation has verified th at the product meets a set of 
meaningful and consistent standards for environmental protection. Type II - self-
declared environmental claims (ISO 14021) , which are made without independent 
third party certification, and type I II - environmental de claration (ISO 14025 ) are not 
relevant in the current context. 
Eco-labelling schemes involve three main procedural and institutional features: 1) 
the setting of a certification standard, 2) the accreditation of i ndependent certifying 
bodies and 3) the certification that the pr oduct meets the required standard, all along 
the production and distribution chain. There are a number of possible options for the 
shaping of such a scheme, where each la yer can be managed by public authorities, 
private entities or a combination of the two. In the fisheries sector, eco-labelling schemes have up to now been entirely managed by the private sector. 
Eco-labelling schemes are well established in the industrial sector (for example 
textiles or detergents). Th ey have been successful in raising awareness of the 
environmental impact of industrial activ ity. The Community’s own eco-label award 
scheme
12 aims to promote industrial products  which have the potential to reduce 
negative environmental impact, as compared  to other products in the same product 
group. This scheme covers some 20 industr ial product groups, but does not apply to 
food products, drink and medicines. A large variety of certification and eco-labelling 
schemes have also been devel oped in the forestry sector. 
In the food sector, Community measures  on organic producti on of agricultural 
products13 set out requirements on production, labelling and inspection. However, 
this has no connection with an eco-labelli ng scheme. In any event, products from 
wild animals such as game and fisheries pr oducts are excluded fr om the scope of the 
regulation. 
Terms and definitions (from: Report of the FAO expert consultation on the 
development of international guidelines for eco-labelling of fish and fisheries 
products from marine capture fisher ies, Rome, Italy, 14 – 17 October 2003)  
                                                 
12 Council and European Parliament Regulation (EC) No 1980/2000 of 17 July 2000 on a revised 
Community eco-label award scheme (OJ L 237, 21.9.2000, p. 1).  
13 Council Regulation (EC) No 2092/91 of 24 June 1991 on organic production of agricultural products 
and indications referring thereto on agricultural products and foodstuffs (OJ L 198, 22.7.1991, p. 1). 
 
HU 13   HU • Accreditation: Procedure by which an au thoritative body gives formal recognition 
that a body or person is competent to carry out specific tasks. ( Based on ISO/IEC 
Guide 2: 1996, 12.11 ) 
• Accreditation body: Body that conducts a nd administers an accreditation system 
and grants a ccreditation. ( Based on ISO Guide 2, 17.2 ) 
• Accreditation system: System that has it s own rules of procedure and management 
for carrying out accreditation. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 17.1 ) 
Note – Accreditation of certificati on bodies is normally awarded following 
successful assessment and is followe d by appropriate surveillance.  
• Certification: Procedure by which a thir d party gives written or equivalent 
assurance that a product, process or serv ice conforms to specified requirements. 
Certification may be, as appropriate, ba sed on a range of in spection activities 
which may include continuous insp ection in the production chain. ( Based on ISO 
Guide 2, 15.1.2 and Principles for Food Import and Export Certification and 
Inspection, CAC/GL 20 ) 
• Certification body: Body that conducts certification. A cer tification body may 
oversee certification activities carried  out on its behalf by other bodies. ( Based on 
ISO Guide 2, 15.2 ) 
• Chain of Custody: The concept that all re levant steps in the production chain have 
been inspected or certified as appropriate and that a system of tracking of certified 
products is in place. ( Based on IFOAM. 2002. IFOAM Accreditation Criteria for 
bodies certifying organic production and processing ) 
• Life cycle approach: A methodology co nsidering environmental impacts 
associated with any phase of the product life from the delivery or generation of 
natural resources to the fina l disposal", including use and disposal of the product. 
The extent to which the life cycle is c onsidered may vary depending on the type 
of environmental label or declaration, the nature of the claim and the product 
category. ( based on ISO 14021) The life cycle approach is not considered 
applicable with regard to eco -labelling for fisheries products 
• Standard: Document approved by a recogni zed organization or arrangement, that 
provides, for common and repeated use, ru les, guidelines or characteristics for 
products or related proce sses and production methods, w ith which compliance is 
not mandatory under international trade ru les. It may also include or deal 
exclusively with terminology, symbols,  packaging, marking or labelling 
requirements as they apply to a pr oduct, process or  production method. ( Based on 
TBT agreement, Annex 1, para.2 ) 
• Standard-setting organization or arrangeme nts : Organization or arrangement that 
has recognized activitie s in standardization. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 
4.3) 
 
HU 14   HU 7. E CO-LABELLING SCHEMES IN THE FISHERIES SECTOR  
Minimum labelling requirements such as country of origin, wild/harvested fish, 
health standards or other regulatory meas ures in respect of product quality have 
nothing to do with eco-labelling requireme nts and consequently are not envisaged 
hereafter. 
7.1. The "Dolphin-safe/Dolphin-friendly" labelled tuna 
The terms “dolphin-safe/dolphin-friendly”  are used by both the Agreement on the 
International Dolphin Conser vation Programme (AIDCP)14 and by a programme 
promoted by the Earth Island Institute15.  
The dolphin-safe certification of the AIDCP gives access to the voluntary use of a 
“dolphin-safe” certificate or label for tuna caught withou t any mortality or serious 
injury to dolphins in the course of the fishing operations. The Earth Island Institute 
system sets even stricter criteria. It is based on the 1990 US Dolphin Protection 
Consumer Information Act, which prevents tu na sold in the US from being labelled 
as "dolphin-safe" if the tuna is caught with  purse seine nets. These nets are used with 
the intention of chas ing and encircling dolphins wh ich tend to congregate above 
schools of tuna in the Eastern Tropical Paci fic Ocean. A first attempt to ease the US 
law in 1999 was challenged in court by Ea rth Island Institute. In December 2002, the 
attempt to amend the US law to meet the AIDCP requirements was again challenged in the US courts by some NGOs, who c onsider the AIDCP measures not to be 
stringent enough. 
Although “dolphin-safe/dolphin- friendly” labelling star ted out as a technical 
regulation, it has changed the market profoundly. Today there are many privately 
labelled tins of tuna. with such labelli ng becoming the norm in certain markets and 
sometimes leads to confusion. A WWF survey  in 8 European countries identified no 
less than 26 different claims. 
This has obvious consequences on the internat ional tuna market, as tuna which is not 
labelled "dolphin-safe" is no longer accepted in some countries and therefore has to 
find other trade outlets. The “dolphin-safe” label bars tuna caught in accordance with 
AIDCP measures from access to the US ma rkets. This has given rise to an ongoing 
dispute between Mexico and US. 
The Community supports the voluntary AIDC P Dolphin Safe Certification scheme. 
After the implementation of the Tuna Tracking System
16, the question is whether and 
how to implement the AIDCP certifica tion scheme at Community level.  
                                                 
14 IATTC –Tuna tracking and AIDC P Dolphin Safe Certification 
 http://www.iattc.org/  
Certification programme for tuna fished according to the procedures for AIDCP Dolphin Safe Tuna 
certification (last amended June 2004). 
15 Earth Island Institute - International Marine Mammal Project -“Dolphin safe” tuna:  
http://www.earthisland.org/immp/  
Certification programme for tuna fished according to the international “Dolphin safe” tuna standard , 
developed by Earth Island Institute. 
 
HU 15   HU 7.2. The Marine Stewardship Council eco-labelling scheme 
The Marine Stewardship Council (MSC), join tly created in 1997 by Unilever and the 
World Wildlife Fund for Nature (WWF), ha s launched a large private eco-labelling 
initiative that assesses the e nvironmental impact of fishing17. The MSC has 
established general principles and criteria, which are used to assess individual stocks 
eligible for certification.  
The process of developing the MSC principles  has shown that there exist reserves on 
the side of developing countries, countries  that fear that their products may be 
excluded from developed country markets.  In its Annual Report of 2003, the MSC 
refers to a Member State of the Community  and states that “fisheries wishing to 
engage with the MSC programme are eligible for grants” from the Member State concerned. This information has reinforced  the concerns of developing countries 
which consider this to be a discrimina tory measure, preventing free access to eco-
labelling schemes. 
Species concerned: 
• Certified fisheries
 (as on 31.07.2004): Burry Inlet co ckles (EU), South African 
hake, Thames herring (EU), New Zealand hoki, Mexican Baja California red rock 
lobster, Western Australian rock lobster,  South West mackerel handline fishery 
(EU), Loch Terridon nephrops (EU), Alas ka salmon, South Georgia toothfish 
• Fisheries undergoing assessment:  Bering Sea and Aleutian Island Pacific Cod - 
Freezer Longline; Chilean Industrial Hake Fishery; US Pacific Halibut Alaska, 
Washington and Oregon; Pacific Halibut  Bristish Columbia, Canada; North Sea 
herring ; Hastings Fishing Fleet Pelagic Fishery Macker el and Herring; Australian 
Mackerel Icefish; Bering Sea/Aleutian Islands and the Gulf of Alaska pollock 
fisheries; Lake Hjälmaren Pikeperch; Ne t fishery; Sablefish fishery; Lakes and 
Coorong fisheries, South Au stralia (Mulloway, Cockle , Golden perch, Yellow-
eyed mullet); British Columbia Salmon fishery; Hastings Fishing Fleet Dover Sole Fishery 
7.3. The "Arrangement for the Voluntary Cert ification of Products of Sustainable 
Fishing" by the Nordic Council 
In 2000, a technical working group of the Nordic Council of Ministers developed 
criteria for an environmental label based on an assessment of the sustainability of the fisheries. The report, as adopted in August 2001
18, identified a number of verifiable 
criteria that concentrate on the proce ss of fisheries management by the public 
authorities. No fisheries have been certified  to date. At the international level, the 
Nordic Council has initiated a debate on establishing interna tional eco-labelling 
guidelines in the FAO. 
                                                                                                                                                         
16 Council Regulation (EC) No 882/2003 of 19 May 2003 establishing a tuna tracking and verification 
system. (OJ L 127 , 23.5.2003, p. 1). 
17 http://www.msc.org  
18 “An arrangement for the Voluntary Certification of Products of Sustainable Fishing”, Nordic Technical 
Working Group on Fisheries Ecolabelling Criteria, Final Report, Copenhagen, June 21, 2000. 
 
HU 16   HU 7.4. Other private "logos" present on the market 
Unilever Fish Sustainability Initiative 
http://www.unilever.com/environm entsociety/sustainability/fish/  
This Unilever program aims at guiding their internal selection of sources of whitefish 
supply. Fisheries have been classified fr om "sustainable" to "not sustainable" 
according to 5 criteria, each criteria being quoted by a green /orange/red light system.  
Carrefour - Logo “Pêche responsable” 
Carrefour's own claim to be used on Icelandic cod as from September 2004 
(announcement at Seafood International exhibition, May 2004) 
7.5. Other considerations 
In parallel to the development of eco-label ling schemes, certain supermarket chains 
have committed themselves to restrict their supply of fish to sustainable fisheries. 
They have started to develop and join certification program s to this end. In addition 
to that, some others have even decided not to offer fish for sale at all.  
On the other hand, it may be assumed  that consumer interest in environmentally -
friendly products could contribute to a growing market for fisheries products. It 
remains difficult to quantify the demand fo r eco-labelled products, as recent studies 
show certain limits in this regard. In a recent study in the US, the interrogated 
consumers indicated a preference for eco-lab elled products; in contrast to that, an 
analysis of the shopping basket showed that the price was the first criterion of choice. 
In other terms, the success of an eco-labell ing scheme would depend, at least in part, 
on the additional costs which it carries with it. Moreover, consumer interest varies 
from country to country, depending on market  peculiarities and public perception of 
the concept of sustainability. 
 
HU 17   HU ANNEX II  
Minimum requirements for eco-label ling schemes for fishery products 
1. P RECISE , OBJECTIVE AND VERIFIABLE CRITERIA  
The certification standard should rest on preci se, objective and verifi able criteria and, 
where possible, be based on international standards.  
Eco-labelling schemes should deliver what they promise and not promise what they 
cannot deliver. The award of the eco-label should be based on cer tification standards 
and criteria that guarantee that the product meets the claims made. Criteria must be 
objective and precise, in order to forestall allegations of subjectivity. Criteria must 
also be verifiable, i.e. they must reflect  measurable elements, and be monitored by 
way of appropriate and recognised indica tors. A criterion that “the fishery is 
conducted in a sustainable manner”, without  any further objective parameters, would 
be obviously difficult to verify. On the ot her hand, requiring that "the fishery is 
subject to a management plan base d on the precautiona ry approach" and  indicating 
the specific features of the manageme nt plan that are required under the 
precautionary approach would be objective,  precise and verifiable. Using "effort 
stays below F MSY" as a criterion is even more st ringent and would allow for more 
precise measurement of the ach ievements of the scheme.  
Furthermore, certification standard and crit eria should be subject  to appropriate and 
participatory consultation of interested  parties. Finally, wherever relevant 
international standards and/ or generally accepted standards for the conservation and 
management of living marine resources exis t, they should be used as a reference-
point for eco-labelling criteria. One such reference-point is the FAO Code of Conduct for Responsible Fisheries.  
8. I
NDEPENDENT ASSESSMENT AND CHAIN OF CUSTODY  
Eco-labelling schemes should be based on independent assessment and ensure the 
accurate identification of the product throughout the ch ain, “from the net to the 
plate”. Appropriate procedures, includi ng appeal and complaint procedures, should 
be in place.  
In order to protect consumers and the fi shing industry, an eco-labelling scheme 
should be reliable and credible. To this end, the standa rd-setting body, the 
accreditation body and the cert ification bodies should be independent from one 
another. Without a proper separation of their respective responsibilities, the 
independence and integrity of eco-labe lling schemes cannot be guaranteed. 
Accreditation and certification bodies and their respective procedures should also 
comply with the relevant international ISO standards.  
In practice, eligibility for an eco-label has to be assessed against the relevant 
certification standard by independent cer tifying bodies. The certification process 
should be based on a clear assessment pro cedure and should cover both the fishery 
 
HU 18   HU and the post-harvest chain so that eco-labelli ng can be seen to be fair to all producers 
and provide credible guarantees for the consumer. A chain of custody would then 
have to be constructed by a description of  the technical means which ensure adequate 
traceability all the way thr ough to the final consumer..  
Where levels of performance are set, either  for a fisheries management system, a fish 
stock or a fishing vessel, they should be  capable of being adequately monitored. 
After the initial assessment, and in order to uphold the credibility of the scheme for 
consumers and its economic benefits fo r fishermen, there should be a regular 
evaluation to verify that th e product continues to  meet the requirements and to ensure 
a regular validation of the criteria used.  
9. O PEN ACCESS  
Eco-labelling schemes should not discriminate in terms of access to the certification 
process. 
With regard to international trade, eco-la belling schemes should in no case lead to a 
distortion of trade or competition. Su ch schemes should not be unfairly 
discriminatory as to which fisheries, whic h vessels or which products are eligible for 
certification. Eco-labelling schemes should be  open to all products marketed within 
the Community, whatever their provenanc e, in order to comply with the 
Community’s WTO obligations under the T echnical Barriers to Trade Agreement. 
They should not discriminate between domestic goods and imports, or between 
products from different trading partners.  
Developing countries contribu te substantially to the Co mmunity’s supplies of fish 
and fisheries products. The use of eco-labell ing schemes could thus be an additional 
opportunity for them to get added value fo r their products. Speci al arrangements and 
technical and financial assistance would allo w them to participate in such schemes. 
Fisheries Partnership Agreements could be  appropriate vehicles to this end.  
Consideration must also be given to the potential difficu lties that small and medium 
enterprises (SMEs) could encounter in acceding to eco-labelling schemes. Stock 
assessment and criteria monitoring are of ten highly demanding in terms of data 
quantity and data quality . This implies significant costs, which may go beyond the 
means of SMEs. The Commission would theref ore encourage the use of alternative, 
less data demanding, methods for stock a ssessment where SMEs are concerned. The 
schemes should however provide for equal guarantee of sustainability for the 
fisheries concerned.  
Finally, it could also be the case that eco-labelling schemes already in operation 
encounter difficulties in complying with mini mal requirements set. In such a case a 
reasonable delay should be foreseen  for adaptation if ever needed. 
10. C ONTROL OF ECO -LABELLING SCHEMES  
Eco-labelling schemes should be properly cont rolled, in order to ensure that they 
comply with the minimal requirements, that  certification is sa tisfactory and that the 
information provided to consumers is accurate. 
 
HU 19   HU Adequate controls will reinforce the cred ibility of schemes for consumers and offer 
additional guarantees to the fishermen that the schemes are applie d in an independent 
and non-discriminatory manner. The m onitoring and control of the Common 
Fisheries Policy will provide elements wh ich may also be of interest for the 
supervision of the scheme. This will be of particular importance in situations where 
the participants in a certified fishery fail to comply with applicable conservation and management measures. 
11. A
CCURATE INFORMATION OF THE CONSUMER  
The certification standard used to award an eco-label should be  available to the 
consumer. Product information at the point of sale should re flect the assessment 
undertaken. 
It is essential that  consumers know what an eco-labe lling scheme stands for. The 
certification standard together with the cr iteria used should therefore be made 
available to consumers so that they can s ee for themselves what a given eco-labelling 
scheme represents. In addition, the information on the product at the point of sale should accurately refl ect the certification standard. Without this, there would be a 
risk of misleading consumers about th e real significance of eco-labels.