EURÓPAI BIZOTTSÁG Brüsszel, 2021.5.12. COM(2021) 236 final A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK EMPTY Stratégiai iránymutatások a fenntarthatóbb és versenyképesebb uniós akvakultúra érdekében a 2021 és 2030 közötti időszakra {SWD(2021) 102 final}



1.AZ ÚJ UNIÓS AKVAKULTÚRA STRATÉGIA SZÜKSÉGESSÉGE Az európai zöld megállapodás és „a termelőtől a fogyasztóig” stratégia rámutat arra, hogy a tenyésztett tengeri eredetű élelmiszerek kiváló fehérjeforrásként szolgálhatnak mind az emberek, mind állatok számára, miközben kis szénlábnyomot hagynak, ami fontos szerepet játszik a fenntartható élelmiszerrendszer kialakításában. „A termelőtől a fogyasztóig” stratégia az akvakultúra számára is konkrét célokat jelöl ki, különösen az antimikrobiális szerek értékesítésének csökkentését és az ökológiai akvakultúra jelentős bővítését. Az akvakultúra munkahelyeket és gazdasági fejlődési lehetőségeket teremt az EU tengerparti és vidéki közösségei számára. Ez az ágazat a következőket is előmozdíthatja: a gazdaság dekarbonizációja; az éghajlatváltozás elleni küzdelem és az éghajlatváltozás hatásának mérséklése; a szennyezés csökkentése; hozzájárulás az ökoszisztémák jobb megőrzéséhez (a biodiverzitási stratégia és a mérgező anyagoktól mentes környezet megteremtésére irányuló szennyezőanyag-mentességi ambíció céljaival összhangban); és részévé válhat az erőforrásokkal való fokozottan körforgásos gazdálkodásnak. Az uniós akvakultúra fenntartható növekedésének stratégiai és hosszú távú megközelítése ma tehát fontosabb, mint valaha. Ennek a megközelítésnek utat kell nyitnia az uniós akvakultúra-ágazat számára ahhoz is, hogy a Covid19-válság után helyre tudjon állni, és biztosítania kell az ágazat hosszabb távú fenntarthatóságát és rezilienciáját. A közös halászati politikáról szóló rendelet már megfogalmazta az igényt arra, hogy koordinált uniós stratégiai megközelítés támogassa az uniós akvakultúra-ágazat növekedését, miközben biztosítja annak gazdasági, környezeti és társadalmi fenntarthatóságát. A rendelet által meghatározott „nyitott koordinációs módszernek” és az uniós finanszírozásnak köszönhetően elért eredmények ellenére az akvakultúra-ágazat még mindig messze van attól, hogy elérje teljes növekedési potenciálját, és ki tudja elégíteni a fenntarthatóbb tengeri eredetű élelmiszerek iránti növekvő keresletet. Az EU az általa elfogyasztott tengeri eredetű élelmiszerek több mint 70 %-át importból szerzi be. Az akvakultúra-termékek összességében (az importot is beleértve) a tengeri eredetű élelmiszerek uniós fogyasztásának 25 %-át teszik ki, míg az uniós akvakultúra-termékek az uniós fogyasztásnak csupán 10 %-át képezik. Az uniós akvakultúra a globális akvakultúrás termelés kevesebb mint 2 %-át teszi ki. Az EU akvakultúrás termelése továbbra is rendkívül koncentrált, mind az uniós tagállamok, mind a tenyésztett fajok tekintetében, ezért még jelentős diverzifikációra nyílhat lehetőség. Az EU akvakultúrája más országokéval összehasonlítva az egyik legszigorúbb szabályozási követelményrendszer szerint működik a minőség, az egészség és a környezet szempontjából. Az EU akvakultúrája azonban még így is javítani tudná a környezeti teljesítményét, és ezzel hozzájárulhatna az európai zöld megállapodás és a kapcsolódó stratégiák célkitűzéseinek megvalósításához. Ez a közlemény áttekinti a Bizottságnak az uniós akvakultúra fenntartható fejlesztésére vonatkozóan 2013-ban elfogadott stratégiai iránymutatásait. Ezek az iránymutatások képezték az uniós akvakultúra-politika stratégiai koordinálásának fő pilléreit. Ezen iránymutatások alapján 2015-re az EU tagállamai elfogadták az akvakultúrára vonatkozó többéves nemzeti stratégiai terveket. A többéves nemzeti stratégiai tervek végrehajtását elősegítette az uniós tagállamok közötti bevált gyakorlatok cseréje, melyet a Bizottság tett lehetővé, és amelyet az Európai Tengerügyi és Halászati Alapon (ETHA) és más uniós alapokon keresztül finanszíroztak. A Bizottság felszólította az EU tagállamait, hogy vizsgálják felül többéves nemzeti stratégiai terveiket, figyelembe véve a jelen közleményben lefektetett új irányelvekről folytatott konzultációkat is. A jövőbeli Európai Tengerügyi, Halászati és Akvakultúra-alap (ETHAA) továbbra is támogatni fogja az EU tagállamait abban, hogy megvalósítsák az ágazatra vonatkozó stratégiai elképzelést – amelyet a többéves nemzeti stratégiai programok és az operatív programok határoznak meg –, többek között helyi intézkedéseken keresztül. 2.AZ ÚJ STRATÉGIAI IRÁNYMUTATÁSOK Az európai zöld megállapodás az EU új növekedési stratégiája, melynek célja a gazdaság élénkítése és munkahelyek teremtése, és ezzel párhuzamosan a zöld átállás költséghatékony módon történő felgyorsítása. Az e közleményben ismertetett stratégiai iránymutatások közös jövőképet kívánnak adni az EU tagállamainak és minden érintettnek az uniós akvakultúra olyan módon történő további fejlesztéséhez, amely hozzájárul a növekedési stratégiához. Ezek az iránymutatások különösen azt célozzák, hogy ki lehessen építeni egy olyan uniós akvakultúra-ágazatot, amelyre a következők érvényesek: i. versenyképes és reziliens; ii. biztosítja a tápláló és egészséges élelmiszerekkel való ellátást; iii. csökkenti az EU függőségét a tengeri eredetű élelmiszerek importjától; iv. gazdasági lehetőségeket és munkahelyeket teremt; és v. a fenntarthatóság globális referenciája lehet. Az iránymutatások az EU fogyasztóit is segíthetik abban, hogy megalapozott döntéseket hozzanak a fenntartható akvakultúra-termékek választásakor, és biztosíthatják az egyenlő versenyfeltételeket az EU-ban forgalmazott akvakultúra-termékek vonatkozásában. Az iránymutatásoknak segítséget kell nyújtaniuk az uniós akvakultúra támogatásához rendelkezésre álló számos eszköz és forrás felhasználásában is, valamint támogatniuk kell a vonatkozó uniós jogszabályok végrehajtását. A jövőkép megvalósítása érdekében figyelmet kell fordítani az uniós akvakultúrával kapcsolatos különféle kihívásokra és lehetőségekre, hogy el lehessen érni a következő egymáshoz kapcsolódó célokat:

1.reziliencia és versenyképesség megteremtése; 2.részvétel a zöld átállásban; 3.a társadalmi elfogadás biztosítása és a fogyasztók tájékoztatása; valamint 4.a tudás bővítése és az innováció fokozása. Ez a közlemény általános iránymutatásokkal szolgál a fenti kihívások és lehetőségek kezeléséhez. A közlemény melléklete konkrét intézkedéseket javasol a Bizottság, az uniós tagállamok és az Akvakultúraágazati Tanácsadó Testület számára annak érdekében, hogy előrehaladást lehessen elérni a megjelölt területeken. Ahol szükséges, a közlemény utalni fog a kagylótenyésztés és a belvízi akvakultúra terén az egyedi sajátosságok miatt felmerülő konkrét kihívásokra és lehetőségekre. „A termelőtől a fogyasztóig” stratégia folytatásaként a Bizottság olyan különálló konkrét kezdeményezésen is dolgozik, amely támogatná az alga termesztését, biztonságos fogyasztását és innovatív felhasználását. Ez a kezdeményezés az algatermesztéssel kapcsolatos kihívásokat és lehetőségeket fogja megfogalmazni, és konkrét intézkedéseket fog javasolni . Ez a közlemény az uniós tagállamokkal és az érintettekkel – nevezetesen az Akvakultúraágazati Tanácsadó Testületben képviselettel rendelkezőkkel – folytatott szoros konzultációk eredményeképpen jött létre. Ezen kívül figyelembe veszi a nyilvános konzultációk eredményeit is. A közlemény figyelembe veszi továbbá az Európai Parlament által az uniós akvakultúra fejlesztésével kapcsolatban kifejezett véleményeket is. 2.1.A reziliencia és a versenyképesség megteremtése Az uniós akvakultúra-ágazat akkor válhat reziliens és versenyképes ágazattá, ha adott a következő két feltétel: terület- és vízhasználati lehetőségek; átlátható és hatékony szabályozási és igazgatási keret. A nyitott koordinációs módszer időközi értékelése során az érintettek arra a következtetésre jutottak, hogy noha néhány tagállamban történt előrehaladás a 2013. évi stratégiai iránymutatások elfogadása óta, további erőfeszítések szükségesek mindkét területen. A reziliencia tekintetében két kérdés állítja konkrét kihívás elé az akvakultúra-ágazatot: az állatok és az emberek egészségével kapcsolatos kockázatok kezelése (így többek között a puhatestűek tenyésztésében), valamint az éghajlatváltozás hatásai. Az édesvízi akvakultúra esetében a ragadozók és a szárazság is befolyásolhatják a nyereségességet. A termelői és piaci szervezetek, valamint az ellenőrzés és a csalás elleni küzdelem szintén fontos eszközök az uniós akvakultúra-ágazat rezilienciájának és versenyképességének biztosításában. Végezetül pedig az ágazatot az EU akvakultúrás termelésének további diverzifikálásával és az akvakultúra-termékek hozzáadott értékének növelésével lehet versenyképesebbé tenni. 2.1.1.Terület- és vízhasználati lehetőségek Az éghajlatváltozás miatt egyre szűkösebbek a vízkészletek. Egyre nagyobb verseny folyik a terület- és vízhasználati lehetőségekért a különböző gazdasági tevékenységek között, beleértve az akvakultúrát is. Ennek alapján létfontosságú a koordinált területrendezés, mégpedig az érintettek korai bevonásával. Ez a területrendezés biztosíthatja a terület és a víz megfelelő elosztását a különböző tevékenységek között, miközben megőrzi az ökoszisztémákat is. Az EU tagállamai már elértek némi előrehaladást az akvakultúra-tevékenységeiknek a tengeri területrendezési tervekbe történő integrálásában, a tengeri területrendezési irányelvvel összhangban. E tervek közül azonban soknak a hatálybalépése még várat magára, és az akvakultúrára gyakorolt hatásuk csak később derül ki. Ezen kívül az akvakultúra-tevékenységek számára szükséges terület- és vízhasználati lehetőségek tervezésének egyéb aspektusaiban is további előrelépés szükséges. A koordinált területrendezéssel nem csak a tengeri akvakultúra – beleértve az átmeneti vizeket (brakkvizek) is – fejleszthető, hanem az édesvízi és a szárazföldi akvakultúra is (vízvisszaforgató akvakultúra-rendszerek). Ezenfelül előrejelzi a part menti akvakultúra fejlesztését is, ahol a természeti feltételek ezt lehetővé teszik . Kiemelt figyelmet kell fordítani a kisebb környezeti hatással járó akvakultúra fejlesztésére (például bizonyos termelési/tenyésztési formák kombinálása annak érdekében, hogy tovább lehessen csökkenteni a tápanyagok és a szerves anyagok környezetbe történő kibocsátását), valamint a megfelelő akvakultúra-tevékenységeknek (amelyek előnyösek az ökoszisztéma számára) a védett területekbe, például a Natura2000 területekbe történő integrálására. A tájrendezésnek mindig biztosítania kell a vonatkozó uniós jogszabályok végrehajtását, és külön területeket kell biztosítania az ökológiai akvakultúra és a puhatestűek tenyésztése számára. A tervezés során figyelembe kell venni az akvakultúrának az éghajlatváltozáshoz történő alkalmazkodását is, valamint azt a tényt, hogy az akvakultúra bizonyos típusai képesek enyhíteni az éghajlatváltozás hatásait (pl. a szén megkötésével vagy azoknak az ökoszisztémáknak a megőrzésével, amelyek védelmet nyújtanak a szélsőséges időjárási jelenségek ellen).

A területrendezéshez először ki kell jelölni az akvakultúra számára alkalmas területeket, ami különböző szintű hatóságok közötti koordinációt igényel. Ezt a folyamatot a meglévő és a potenciális akvakultúra-területek feltérképezésével kell kezdeni, olyan módon, ami összhangban áll a meglévő környezeti tervezéssel (ideértve a vízgyűjtő-gazdálkodási terveket is). A feltérképezésnek ki kell terjednie arra a folyamatra is, amellyel azonosítani lehet az elhagyott akvakultúra-létesítmények helyreállításának lehetőségét, vagy meglévő létesítményeknek az akvakultúra céljaira történő átalakítását. Törekedni kell arra is, hogy szinergiát lehessen kialakítani a különböző tevékenységek és a terület többcélú felhasználása között, például ösztönözni lehet az akvakultúrának a part menti szélerőművekkel együtt történő fejlesztését. Az akvakultúrára alkalmas területek kijelölését az új területek azonosítását szolgáló egyértelmű és átlátható kritériumokra és eszközökre kell alapozni. Ezek az eszközök az alábbiak lehetnek: i. az ökoszisztémára gyakorolt hatások értékelése stratégiai hatáselemzéssel; ii. a vízminőségre vonatkozó követelmények meghatározása (különösen a puhatestűek tenyésztéséhez); iii. a más tevékenységekkel fennálló potenciális szinergiák és konfliktusok értékelése; iv. a terület „teherbíró képességének” meghatározása; és v. az akvakultúra-telepek és a szennyezési források között szükséges távolság meghatározása. A kijelöléssel párhuzamosan megfelelő mechanizmusokat kell létrehozni az alábbi feladatokhoz: i. az akvakultúra-tevékenységek környezeti hatásainak figyelése, és ezzel kapcsolatos adatok gyűjtése; és ii. a víz minőségének nyomon követése (különösen a puhatestűek tenyésztésére használt területeken). 2.1.2.Szabályozási és igazgatási keret A nemzeti engedélyezési rendszerek komplexitása és az engedélyezési eljárások időtartamának és eredményének kiszámíthatatlansága még mindig jelentős akadályokat képez az uniós akvakultúra-ágazat növekedése előtt. A kkv-k számára különösen nehézkesek lehetnek az engedélyezési eljárások. A nehézségeket nem csak az ágazat bonyolult szabályozási keretei jelentik, hanem az is, hogy számos hatóságot be kell vonni az engedélyezési folyamatba. Emellett az akvakultúra tevékenységeknek a környezetre vagy más gazdasági tevékenységekre gyakorolt hatásaival kapcsolatos aggodalmak gyakran fellebbezési folyamatokhoz vezetnek, amelyek tovább késleltetik az engedélyek megszerzésének vagy megújításának folyamatát. E kérdések megoldásában – biztosítva az engedélyezési eljárásokban felmerülő környezeti aspektusok alapos megfontolását is – az alábbi elemek a legfontosabbak: -Az akvakultúrával kapcsolatos jogszabályok és hatósági iránymutatások észszerűsítése – és lehetőség szerint harmonizálása. Ideális esetben az észszerűsítés úgy történik, hogy egyetlen nemzeti jogszabály foglalja össze az összes fontos szempontot. Ennek a jogszabálynak világos eljárásokat és időkereteket kell meghatároznia az új engedélyek igényléséhez vagy a meglévők megújításához. -Amennyiben lehetséges, egyetlen nemzeti akvakultúra-szervet kell létrehozni, amely összefogja azokat a különböző hatóságokat, amelyek akvakultúrával kapcsolatos feladatokat látnak el. Ennek a szervnek segítenie és koordinálnia kell az érintett hatóságok munkáját az akvakultúra-tevékenységek tervezése, engedélyezése és nyomon követése során. Ennek a szervnek be kell vonnia az érintetteket, és időben meg kell velük vitatnia és integrálnia kell a véleményüket. Olyan esetekben, amikor az akvakultúrával kapcsolatos feladatokból nemzeti szint alatti szervezetek is részt vállalnak, ösztönözni kell a regionális/helyi hatóságokat és szerveket összefogó nemzeti struktúra létrehozását. -Egyablakos rendszert kell kialakítani az akvakultúra-engedélyek kiadásához, ami lehetővé teszi az engedélyezési folyamat átláthatóságát és a jelentkezők és a döntéshozó hatóságok közötti interakciót. -Az akvakultúrára alkalmas területek kijelölése a fenti 2.1.1 pontban említett alapelvek szerint. -Hosszabb távra szóló engedélyezés biztosítása, rendszeres nyomon követéssel és a nem megfelelés esetén kiszabott szankciókkal (többek között az engedélyek visszavonása). Az engedélyezés feltételei között szerepeljen az adatok figyelésére és jelentésére vonatkozó kötelezettség, különösen a nemzeti és az uniós jogszabályok által előírt adatokat illetően.

A tagállamok által a felsorolt területeken elért előrehaladás az EU akvakultúra-termelőinek azon aggályaira is választ adna, hogy nincsenek egyenlő versenyfeltételek az akvakultúra számára az EU-ban, mivel az egyes tagállamokban eltérő feltételekkel lehet új gazdaságokat létrehozni. 2.1.3.Állategészségügy és népegészségügy A víziállat-egészségüggyel kapcsolatos uniós jogszabályok és az EU által e területen finanszírozott kutatások ellenére a fertőző betegségek továbbra is jelentősen korlátozzák az akvakultúra-ágazat termelékenységét. Ezek a betegségek az állatok jóléte szempontjából is problémát jelentenek. Ezen a területen az alábbi kihívásoknak kell megfelelni: -az egyes akvakultúrás fajokhoz igazodó megfelelő tenyésztési gyakorlatok és technológiák hiánya; - a betegségek és a parazitafertőzések hatékonyabb megelőzése és ezáltal az állatgyógyászati szerek alkalmazásának mérséklése; -a gyógyszerek, köztük az antimikrobiális és a parazitaellenes szerek igénybevételének csökkentése, mivel ezek károsíthatják a környezetet, vagy hozzájárulhatnak az antimikrobiális rezisztenciához; -kutatási hiányosságok (többek között a halak mikrobiomjával, az éghajlatváltozásnak a halak egészségére gyakorolt potenciális hatásával, valamint a stressznek a halak immunrendszerére gyakorolt hatásával kapcsolatban); -konkrét állatgyógyászati szerek szűkös rendelkezésre állása (ideértve a vakcinákat is) víziállatoknál történő alkalmazásra ; -bevált gyakorlatokat meghatározó szabályok hiánya, amelyekkel korán fel lehetne fedezni, megelőzni és ellenőrzés alatt tartani a víziállatoknak a vonatkozó uniós jogszabályokban fel nem sorolt betegségeit; -a víziállatok betegségeinek következetesebb és alaposabb kivizsgálásának szükségessége bizonyos EU tagállamokban és bizonyos ágazatokban; valamint -a norovírusok kezelése a puhatestűek tenyésztésében, mivel ezek nem csupán népegészségügyi veszélyt jelenthetnek, hanem a puhatestű-tenyésztő telepek gazdasági életképességét is veszélyeztethetik. 2.1.4.Az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás és az éghajlatváltozás mérséklése Az akvakultúra-ágazatnak igazodnia kell az éghajlatváltozás számos bomlasztó hatásához, és fokoznia kell az ellenálló képességét. Az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra vonatkozó uniós stratégia és a nemzeti stratégiák/tervek keretet biztosítanak a döntéshozók számára annak garantálására, hogy átfogó és hatékony intézkedéseket hozzanak az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás területén. Az akvakultúra-ágazathoz dedikált ágazati alkalmazkodási stratégiákat kell alkalmazni . Ugyanakkor minimalizálni kell az akvakultúra esetleges negatív hozzájárulását az éghajlatváltozáshoz. A termelésből, a közlekedésből és a feldolgozásból eredő energiafogyasztást és szén-dioxid-kibocsátást a lehető legnagyobb mértékben csökkenteni kell. Ugyanakkor az akvakultúra fontos szerepet játszhat az éghajlatváltozás mérséklésében is. Megfelelő keretek között az akvakultúra bizonyos típusai, például a moszatok és puhatestűek tenyésztése hozzájárulhat az éghajlatváltozás mérsékléséhez (például szénmegkötés) vagy az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodáshoz (például a partvidékek természetalapú védelme). Az akvakultúra egyéb típusai megfelelő gazdálkodás mellett segíthetnek az ökoszisztémák, például tavak vagy vizes élőhelyek megőrzésében. Ezek az ökoszisztémák védelmet nyújtanak az éghajlatváltozás hatásai, például a tengerszint megemelkedése és az áradások ellen. Az ilyen jellegű akvakultúrát támogatni kell.

2.1.5.Termelői és piaci szervezetek Az akvakultúra ágazatban a Covid19-járvány kitörése nyomán előálló helyzet bebizonyította a termelői szervezetek értékét a kollektív cselekvésben, különösen a kistermelők számára. A termelői szervezetek ugyanis jobb tárgyalási pozícióval rendelkeznek a feldolgozókkal és a kiskereskedőkkel folytatott tárgyalások során. Lehetővé teszik az erőforrások megosztását, és élvezik a közös szolgáltatások előnyeit (pl. tanácsadás, promóciós kampányok), amelyek máskülönben túl költségesek lennének az egyes termelők számára. Ezenfelül a termelői szervezetek lehetővé teszik a kollektív gazdálkodást és/vagy a termelők közötti önszabályozó kezdeményezéseket. Míg a termelői szervezetek segíthetnek a termelőknek a szervezésben, a szakmaközi szervezetek elősegítik az értéklánc szereplőinek jobb integrációját. Segítik az önszabályozó kezdeményezéseket a termelők, a feldolgozók és a kiskereskedők között. A szakmaközi szervezetek segíthetnek a címkézési követelmények végrehajtásában és ellenőrzésében is. Annak ellenére, hogy az elismert termelői szervezetek és szakmaközi szervezetek számára rendelkezésre áll támogatás az Európai Tengerügyi és Halászati Alapon (ETHA) keresztül (nevezetesen a termelési és piaci értékesítési terveikhez nyújtott támogatás ), csak korlátozott számú termelői szervezet jött létre . A termelői szervezetek létrehozása különösen a puhatestűeket és édesvízi fajokat tenyésztő akvakultúra-termelők élelmiszer ellátási láncában erősítené a tárgyalási pozíciókat. Ezek a termelők általában kisebb vállalkozások, amelyek a nagykereskedőknek értékesítik a termékeiket, és nem tudják kihasználni a feldolgozókkal és kiskereskedőkkel kialakított vertikális integráció előnyeit. Az akvakultúrás termelők, különösen a kistermelők, jelezték azon aggályaikat, hogy nehezen tudnak termelői szervezeteket létrehozni, és nehezen tudják azokat elismertetni a halászati és akvakultúra-termékek piacának közös szervezéséről szóló 1379/2013/EU rendelet (a közös piacszervezésről szóló rendelet) szerint. Ez a nehézség elsősorban a szükséges pénzügyi eszközök és az adminisztratív akadályok miatt áll fenn. A termelői szervezetek és egyéb szakmai szervezetek elismerése érdekében, valamint azért, hogy a nem csatlakozott szervezetekre is kiterjesszék a szabályokat, a Bizottság összeállított egy nem kötelező erejű útmutató dokumentumot . A Bizottság ezen kívül folyamatosan támogatja az ágazatot módszertani támogatással és a szakmai megbeszéléséken való részvétellel és tapasztalatcserével. 2.1.6.Ellenőrzés Az uniós akvakultúra fenntarthatóságának és nyereségességének biztosítása szempontjából további fontos szempontot jelent az akvakultúra-termékeknek az egyes tagállamok által az ellátási lánc egészében (a kifogástól/lehalászástól kezdve a kiskereskedelmi értékesítésig, beleértve a szállítást is) történő megfelelő ellenőrzése az uniós halászati ellenőrzési rendelettel összhangban. A nyomonkövethetőségre vonatkozó kötelezettségek lehetővé teszik, hogy mindenki tisztában legyen az akvakultúra-termékek eredetével, és hogy fel lehessen lépni a csalások ellen. A Bizottságnak az új halászati ellenőrzési rendeletre vonatkozó javaslata minden akvakultúra-termékre kiterjeszti a nyomonkövethetőségi kötelezettséget, ideértve a feldolgozott termékeket és a nem uniós országokból importált termékeket is. A nyomonkövethetőség tehát az uniós piacon biztosítandó egyenlő versenyfeltételek megteremtése szempontjából is értékes eszköz. 2.1.7.Diverzifikálás és hozzáadott érték Az uniós akvakultúra-ágazatban még mindig tág lehetőségek rejlenek a további diverzifikálásra, és nem csak az ígéretes új fajok tenyésztésében (tehát a kisebb környezeti lábnyomot hagyó, etetést nem igénylő és nem trofikus fajok felé történő diverzifikálás), hanem a termelési módszerekben is (pl. vegyes tenyésztés a halastavakban, integrált multitrofikus akvakultúra). Több figyelmet kell fordítani az akvakultúra-termékek feldolgozására és csomagolására is, melyek eredményeképpen olyan új hozzáadott értéket képviselő termékek állíthatók elő (pl. filék és konyhakész termékek), amelyek a fiatalabb fogyasztók számára is vonzóak. Ez különösen a kagylótenyésztés és az édesvízi akvakultúra hagyományosabb formái esetén fontos. Az uniós akvakultúra-termékek népszerűsítésének másik fontos eszköze a minőségrendszerek és címkék alkalmazása (a hitelességüket biztosító megfelelő ellenőrzés mellett), ideértve a földrajzi jelöléseket is. A fenntartható uniós akvakultúrának, mint a rövid élelmiszer-ellátási lánchoz kapcsolódó helyi termelés egyik példájának az elősegítése szintén fontos szerepet játszik az EU akvakultúrás termelésének diverzifikálásában és a hozzáadott érték előállításában. Elő kell segíteni a földrajzi diverzifikálást is. Azoknak a tagállamoknak, amelyekben az akvakultúra továbbra is marginális ágazat, fel kell tárniuk és fejleszteniük kell az akvakultúra által kínált lehetőségeket az élelmiszerek és a takarmány fenntartható ellátása, valamint az alternatív fenntartható vállalkozások és munkahelyek teremtése szempontjából, különösen a távoli területeken, ahol kevesebb munkahely áll rendelkezésre. 2.2.A zöld átállásban történő részvétel Az EU gazdaságának más szektoraihoz hasonlóan az uniós akvakultúra-ágazatnak is részt kell vállalnia az európai zöld megállapodás által meghatározott zöld átállásban. Ennek az ágazatnak konkrét szerepet kell vállalnia azzal, hogy hozzájárul a fenntartható élelmiszerrendszerekre történő átálláshoz, valamint a biogazdaság és a körforgásos gazdaság fejlesztésében (megújuló vízi erőforrások alkalmazásával) és a biodiverzitás csökkenésének visszafordításában, ami többek között a szennyezés visszaszorításával érhető el. Ezenkívül a „versenyképes fenntarthatóság” (ahogyan azt „a termelőtől a fogyasztóig” stratégia megfogalmazza), vagyis az, hogy a fenntarthatóság az EU védjegyévé válik, jelentős gazdasági lehetőségeket kínál az ágazat számára, különösen, ha figyelembe vesszük azt, hogy a lakosság egyre nagyobb figyelmet fordít a piacon kapható termékek környezeti lábnyomára és az állatok jólétére.

2.2.1.Környezeti teljesítmény Az EU környezetvédelmi jogszabályai és a nemzeti végrehajtási jogszabályok létrehozták az uniós akvakultúra szabályozási keretét. Ez a keret biztosítja az akvakultúra által a környezetre gyakorolt esetleges hatások enyhítését (akár a szénlábnyom, akár a kibocsátások, a hulladék vagy egyéb, a tengeri és édesvízi ökoszisztémákra gyakorolt hatások tekintetében), valamint azt, hogy az akvakultúrával kapcsolatos tevékenységek nem okoznak számottevő károkat az ökoszisztémákban és a biodiverzitásban. A Bizottság útmutatói és az Európai Bíróság esetjoga pontosítják ennek a jogszabálynak az akvakultúrában történő alkalmazását. Az uniós jogszabályok előírásai azonban nem mindig egyértelműek minden szereplő számára. Ráadásul az uniós jogszabályoknak az uniós tagállamok által történő értelmezése sem tűnik egységesnek, ami aláássa az akvakultúra-termelők egyenlő versenyhelyzetét az EU-ban. A vonatkozó uniós jogszabályok végrehajtását gyakran különböző közigazgatási szervek vagy kormányzati szintek végzik, ami nem mindig biztosítja a megfelelő együttműködést vagy az ágazattal kapcsolatos szakértelem megfelelő szintjét. Ennek alapján további erőfeszítések szükségesek a környezetvédelmi szabályozási keret egységesebb és koherensebb végrehajtása érdekében. Különösen a puhatestűek számára szükséges jó vízminőségre vonatkozó uniós jogszabályok komplexitása okoz zavart. Ezt a jogszabályt célszerű lenne pontosítani, és meg kellene határozni a más uniós jogszabályokkal fennálló kapcsolódási pontjait. Feltétlenül pontosítást igényel az előírások között fennálló eltérések meghatározása (a begyűjtési területek minősítése, az egészségügyi felmérések, a védett területek nyilvántartásai stb.) . -Biztosítani kell a fenntartható takarmányozási rendszereket. Ez olyan takarmány-összetevők használatát jelenti, amelyek maximálisan tiszteletben tartják az ökoszisztémákat és a biodiverzitást, ugyanakkor az állatok egészségének és jólétének biztosításához is megfelelőek. Ez azt is jelenti, hogy a takarmánytermelők csak korlátozott mértékben támaszkodjanak a vadon élő állományból nyert hallisztre és halolajra (pl. alternatív fehérje összetevőket használjanak, például algát vagy rovarokat, vagy más iparágak hulladékait). Ez magában foglalja a takarmánykiegészítők és a hatékony takarmány-gazdálkodási rendszerek alkalmazását is. -Az állatgyógyászati termékek és egyéb szerek (pl. lerakódásgátló anyagok) használatát csökkentő megoldások kidolgozása, például a megfelelő tenyésztési gyakorlatokkal. -Azokban az esetekben, amikor mégis szükséges állatgyógyászati termékeket és egyéb anyagokat használni, azokat kell előnyben részesíteni, amelyeknek kisebb a környezeti lábnyomuk. -Az akvakultúra-helyszínek környezeti nyomon követésének biztosítása, beleértve a víz minőségét, az ürítéseket és a kibocsátásokat (szerves anyagok, tápanyagok, műanyagok, állatgyógyászati termékek, egyéb szennyezőanyagok, vagy bármilyen jellegű hulladék és szemét). -Gazdálkodási gyakorlatok kialakítása, többek között a hatások csökkentését szolgáló kockázati stratégiával (beleértve az ürítéssel és kibocsátásokkal kapcsolatosakat is), a ragadozók kezelésével és a szökések megelőzésével együtt, különös tekintettel ezeknek a helyi fajokat és a biodiverzitást fenyegető potenciális kedvezőtlen hatásaira, beleértve azt a lehetőséget is, hogy invazívvá válnak.

-Az akvakultúrával kapcsolatos tevékenységek következtében kevesebb szemét kerüljön a tengerekbe. -Elő kell segíteni a megújuló energiaforrások használatát és a jobb energiahatékonyságot. -Olyan hulladékkezelő rendszereket kell bevezetni, amelyek minimalizálják az akvakultúra-tevékenységek környezeti lábnyomát. -A körforgásos gazdaság módszerének alkalmazása, beleértve a hulladék felhasználását is. -Az ökológiai akvakultúra és egyéb, alacsonyabb környezeti hatással járó akvakultúra-rendszerek alkalmazása, mint például az alábbiak: energiahatékony vízvisszaforgató akvakultúra-rendszerek, integrált multitrofikus akvakultúra-rendszerek (IMTA), valamint a kevésbé trofikus fajok (puhatestűek és egyéb gerinctelenek és algák és növényevők) felé történő diverzifikálás. -Az akvakultúra olyan formáinak előmozdítása és értékessé tétele, amelyek előnyösek az ökoszisztémák, például a halastavak, a vizes élőhelyek és a brakkvizek számára . -A vízi genetikai erőforrások karbantartásának és javításának támogatása és az akvakultúra-állományok szelektív tenyésztésének alkalmazása. 2.2.2.Állatjólét Nagyobb figyelmet kel fordítani a halak jólétére, és nem csak azért, mert egyre nagyobb az érdeklődés – és a kereslet – a jólétben előállított haltermékek iránt. A halak megfelelő jóléti körülmények között történő tartása gazdasági előnyökkel is jár az ipar számára, mivel csökkenti a költségeket, és jobb minőségű termékeket eredményez. Az EU állatjóléti jogszabályai általános követelményeket fogalmaznak meg a tenyésztett halak tartásával, szállításával és leölésével kapcsolatban. Az ökológiai termelésről szóló uniós rendelet pedig konkrétabb követelményeket határoz meg, például a maximális állománysűrűség szintjeit, a mesterséges fény és az oxigén használatára vonatkozó korlátozásokat stb. A halak jóléte érdekében további intézkedéseket kell hozni, a következőkre összpontosítva: -a halaknak a tenyésztés, a szállítás és a leölés során biztosítandó jólétével kapcsolatos bevált gyakorlatok kidolgozása;

-közös, ellenőrzött, faj-specifikus és ellenőrizhető haljóléti mutatók meghatározása a teljes tenyésztési láncban (a szállításban és a leölésben is); -további kutatás és innováció, különösen a faj-specifikus jóléti paramétereket illetően, beleértve a különböző tenyésztési rendszerekben felmerülő tápanyag-igényeket; valamint -a halak jólétével kapcsolatos tudás és készségek biztosítása az akvakultúra-termelők és egyéb, a tenyésztett élő halakat kezelő dolgozók számára. 2.3.A társadalmi elfogadás biztosítása és a fogyasztók tájékoztatása Az uniós akvakultúra és a versenyképességének növekedése nagymértékben függ az akvakultúra-tevékenységek és az uniós akvakultúra-termékek előnyeinek és értékének társadalmi elfogadásától és elismerésétől. Az elfogadás szempontjából három tényező bír kiemelt fontossággal: az uniós akvakultúrával kapcsolatos kommunikáció, az uniós akvakultúra integrálása a helyi közösségekbe, valamint az adatgyűjtés és a nyomon követés. 2.3.1.Az uniós akvakultúrával kapcsolatos kommunikáció Mindenképpen pontosabb információkra és átláthatóságra lenne szükség az akvakultúra-tevékenységek végzésének módjával kapcsolatban. A helyi érintetteknek az akvakultúra-tevékenységekkel kapcsolatos negatív percepciói, nevezetesen a környezetre és egyéb gazdasági tevékenységekre gyakorolt hatásokkal kapcsolatban gyakran akadályt jelentenek az újabb akvakultúra-létesítmények kialakításának útjában. Ugyanakkor az akvakultúra előnyei (például munkahelyek teremtése a távoli területeken, kis szénlábnyomú élelmiszerforrás, vagy az ökoszisztéma számára felmerülő előnyök) nagyrészt ismeretlenek a nagyközönség előtt. A tájékoztatás ahhoz is szükséges, hogy növelni lehessen a fenntartható termékek iránti fogyasztói keresletet. Ha a fogyasztók pontosabban tisztában vannak az uniós termelők erőfeszítéseivel, akkor az uniós termelés ki tudja használni a nagy fokú fenntarthatóságra és magas minőségre vonatkozó szabványok előnyeit. Ezáltal az uniós akvakultúra-termékek versenyképesebbek lehetnek, és biztosíthatók az egyenlő versenyfeltételek azokkal az egyéb akvakultúra-termékekkel, amelyek esetleg nem biztosítják ugyanazt a fenntarthatóságot és minőséget. Végül pedig a kommunikáció ahhoz is elengedhetetlen, hogy felismerjük, hogy a nagyobb mértékben diverzifikált akvakultúra meg tud felelni az európai zöld megállapodásban meghatározott kihívásoknak. A kihívások között szerepel a kisebb környezeti lábnyomot hagyó akvakultúra-termékek ismeretének és fogyasztásának fokozása, különösen a még kevéssé kihasznált és kevéssé trofikus fajok, mint például az algák, a kagylók és egyéb gerinctelenek, valamint a növényevő halak esetében. A fogyasztók és a lakosság számára az EU akvakultúrás termeléséről rendelkezésre álló információk bővítéséhez többféle eszközt kell felhasználni, nevezetesen az alábbiakat:

-címkézési és forgalmazási előírások (a Bizottság jelenleg azon dolgozik, hogy felülvizsgálja a halászatra vonatkozó jelenlegi forgalmazási előírásokat, és felmérje az akvakultúra-termékekre vonatkozó előírások meghatározásának lehetőségét); -tájékoztató kampányok a kiskereskedőket is érintő uniós akvakultúra-ágazatról és -termelésről; -az akvakultúra-tevékenységek hatásairól az EU-ban folytatott vita tudományos alapjának tisztázása; -az ágazat nagyobb mértékű megnyitása a nagyközönség előtt (a telepek megnyitása a látogatók előtt, beleértve az iskolákat és egyéb oktatási intézményeket, bővebb tájékoztatás nyújtása a tenyésztési feltételekről); -a hatóságok és az ipar szoros és korai bevonása az érintettek csoportjaival, többek között a civil szervezetekkel együtt; -a márkát és a minőséget jelző címkék alkalmazásának előmozdítása (amennyiben biztosítható a hitelességük megfelelő ellenőrzése és védelme), beleértve a földrajzi jelöléseket is, valamint a fenntarthatósági szempontok jelzését; valamint -az uniós akvakultúra, mint „helyi és friss”, rövid élelmiszer-ellátási lánccal működő forrás népszerűsítése. 2.3.2.A helyi közösségekbe történő integráció Mint minden más tevékenység esetében, az akvakultúra bővítése számára is fontos a társadalmi elfogadás (az úgynevezett „társadalmi működési engedély”). A fentiekben említettek szerint az akvakultúra-tevékenységek megítélése bizonyos érintettek körében továbbra is negatív. Ez főleg abból adódik, hogy aggályok merültek fel az akvakultúra környezetre gyakorolt hatásait illetően, valamint azzal kapcsolatban, hogy mennyire ütközik más gazdasági tevékenységekkel, például a halászattal vagy a turizmussal. Ezeket az aggályokat mindenképpen el kell oszlatni az alábbi intézkedésekkel: i. átláthatóság biztosítása és a helyi érintettek minél előbbi bevonása az akvakultúra-tevékenységek tervezésébe; és ii. szinergiák kialakítása a meglévő tevékenységekkel (pl. halászat, turizmus, a feldolgozó ipar és a védett területek). Ezenfelül jó lehetőségek rejlenek a helyi értékláncok és rövid ellátási láncok kialakításában, amelyek hozzájárulhatnak a környezeti, gazdasági és társadalmi szempontból fenntartható élelmiszertermeléshez. A helyi halászati akciócsoportok munkájából, valamint az ETHA által bizonyos tagállamokban finanszírozott projektekből nyert tapasztalatok szerint léteznek bevált gyakorlatok ezen a területen. 2.3.3.Adatok és nyomon követés

Az akvakultúrával kapcsolatos tevékenységek megfelelő tervezéséhez elengedhetetlen a pontos adatok gyűjtése. A pontos adatok az uniós akvakultúra-ágazat szociális, gazdasági és környezeti teljesítményének értékeléséhez és figyeléséhez is szükségesek. Az átláthatóság és az adatok jelentése szintén fontos szerepet játszanak a fogyasztók és egyéb érdekeltek bizalmának fenntartásában. Az ágazatnak számos jelentési kötelezettséget kell teljesítenie különböző uniós és nemzeti jogszabályok előírásai szerint. A gyűjtött adatok azonban többnyire a tengeri akvakultúrával vagy az állatok egészségével kapcsolatos társadalmi-gazdasági adatok, és korlátozott mennyiségű adat áll rendelkezésre a kifejezetten az akvakultúrára vonatkozó környezeti mutatókról. Ennélfogva a jelentési kötelezettségeket jobban kell koordinálni, és egyszerűsíteni kell a különböző szolgálatok közötti jelentési eljárásokat. Ezen kívül az uniós tagállamoknak strukturáltabb iránymutatásokat kell kapniuk az adatgyűjtés és -jelentés módszereiről. Az adatok jelentésének ki kell terjednie a környezeti mutatókra, és a tengeri akvakultúra mellett az akvakultúrás termelésre is. 2.4.A tudás bővítése és az innováció fokozása A tudás és az innováció (ideértve a digitális technológiát is) kulcsfontosságúak az uniós akvakultúra-ágazat számára a jelen közleményben kijelölt célkitűzések eléréséhez. Ezek különösen az akvakultúra ellenálló képességének és versenyképességének megteremtéséhez, valamint a zöld átállás biztosításához fontosak. A Horizont Európa, az EU hamarosan elkészülő kutatási és innovációs keretprogramja jó alkalmat kínál az előrelépésre ezen a területen. A fenntartható akvakultúrával kapcsolatos kutatás és innováció a Horizont Európa egyik fontos prioritása. Az akvakultúrával összefüggésben döntő fontosságú intézkedések szükségesek annak biztosításához, hogy a kutatás és az innováció i. gyorsabb válaszokat tudjon adni az ágazat előtt álló jelenlegi és jövőbeli kihívásokra és lehetőségekre; ii. el tudja kerülni az erőfeszítések duplikálását; és iii. szinergiákat tudjon létrehozni. Különösen az alábbi területeken szükségesek további erőfeszítések. -Olyan együttműködési keret létrehozása, amely összefogja az állami hatóságokat, az iparágat, a kutatókat és az oktatókat, mind nemzeti, mind regionális/helyi szinten. Ennek a keretnek magában kell foglalnia a fenntartható akvakultúra számára szükséges innovációs klasztereket . -A kutatási és innovációs erősségek fejlesztésének és összehangolásának elősegítése a tagállamok és a régiók között. Ennek magában kell foglalnia az intelligens szakosodási stratégiákat is, amelyek célja a teljes értékű láncok létrehozása az EU-ban. -A kutatási és innovációs eredmények sikeres terjesztésének elősegítése az iparági végfelhasználók és a nagyközönség körében, valamint ezek hasznosítása, többek között az EU által finanszírozott projektekben megfogalmazott szilárd terjesztési és felhasználási tervek kidolgozásának és végrehajtásának szoros nyomon követésével. -Komplementaritás és szinergiák előmozdítása a kutatási projektek között. -Hozzáférés biztosítása az uniós kutatási és innovációs forrásokhoz az akvakultúra-ágazatban, a rendelkezésre álló uniós forrásokról adott világos áttekintéssel. Az akvakultúra-ágazatban az innovatív megoldásokra fordított befektetések elősegítésével lehet innovációt megvalósítani. A befektetők gyakran lépnek ismeretlen területre, amikor az innovációba fektetnek be. Az EU BlueInvest kezdeményezése (amely az akvakultúrában végrehajtott innovációt is elő kívánja mozdítani) továbbra is össze fogja hozni a befektetőket és a vállalkozókat. Az ETHAA és az InvestEU hozzájárulásával létre fog jönni egy pénzügyi eszköz, amely a fenntartható akvakultúrával kapcsolatos tevékenységek és technológiák terén végrehajtott beruházásokhoz is rendelkezésre fog állni. Az uniós tagállamok a jövőbeli ETHAA forrásait is felhasználhatják az uniós akvakultúra-ágazat innovatív megoldásaihoz szükséges beruházások támogatására.