Az átültetési határidőt (2013. október 25.) megelőzően a Bizottság képviselői valamennyi tagállamot felkeresték a szükséges átültetési intézkedések megvitatása, illetve kérés esetén segítségnyújtás érdekében. Az irányelv átültetésének a tagállamok részvételével történő megvitatására a Bizottság elnökletével működő bizottságokon belül is sor került.

A határon átnyúló egészségügyi ellátásra vonatkozó betegjogok érvényesítéséről szóló 2011/24/EU irányelv (a továbbiakban: irányelv) általános célja a biztonságos és magas színvonalú egészségügyi ellátáshoz való hozzáférés megkönnyítése más tagállamokban. Ennek érdekében az Európai Unió Bírósága által meghatározott és az irányelvben kodifikált elveknek megfelelően visszatérítésre kerülnek a betegek egészségügyi ellátásának költségei. Ugyanakkor továbbra is a tagállamok felelősek a területükön nyújtott megfelelő egészségügyi ellátás biztosításáért. Az irányelv emellett előmozdítja a tagállamok közötti, határon átnyúló egészségügyi együttműködést az uniós polgárok javára az orvosi rendelvények, a digitális egészségügy (elektronikus egészségügy), a ritka betegségek és az egészségügyi technológiaértékelések vonatkozásában. Az irányelv a szociális biztonsági rendszerek koordinációjáról szóló rendeletekben biztosított keret sérelme nélkül alkalmazandó a határon átnyúló egészségügyi ellátásra.

A tagállamok meghatározhatják a területükön nyújtott egészségügyi ellátás díjait. A 4. cikk (4) bekezdése ugyanakkor előírja, hogy a tagállamok gondoskodjanak arról, hogy az egészségügyi szolgáltatók ugyanazt a díjtáblázatot alkalmazzák a más tagállamokból érkező betegekre, mint amelyet orvosi szempontból hasonló helyzetben a hazai betegekre alkalmaznak. Amennyiben a hazai betegek számára nincs hasonló megállapított ár, a 4. cikk (4) bekezdése előírja, hogy a szolgáltatók objektív, megkülönböztetéstől mentes kritériumok alapján kiszámított árat szabjanak ki. A kiszámítást követően a díjaknak és díjtáblázatoknak egyaránt kell vonatkozniuk a hazai és nem hazai betegekre. Az állami rendszereken kívül a Bizottság nem azonosított végrehajtási problémákat, és a tagállamok nem döntöttek úgy, hogy a nem hazai betegek vonatkozásában az ellátáshoz való hozzáférésre vonatkozó intézkedéseket vezetnek be.

A 4. cikk (3) bekezdése előírja a tagállamok számára a megkülönböztetésmentesség elvének alkalmazását a más tagállamokból származó betegek esetében. Azt is megjegyzi, hogy a tagállamok bizonyos körülmények között intézkedéseket fogadhatnak el a kezeléshez való hozzáféréssel kapcsolatban, de az ilyen intézkedéseknek indokoltnak, arányosnak és szükségesnek kell lenniük, illetve előre nyilvánosságra kell hozni őket.

Egyes tagállamok olyan előzetes értesítési rendszert vezettek be, amelynek keretében a betegek írásbeli visszaigazolást kapnak a becsült visszatérítendő összegről az irányelv 9. cikkének (5) bekezdése értelmében. A 9. cikk (5) bekezdése akkor is előírja a tagállamok számára a költségek indokolatlan késedelem nélküli visszatérítését a betegek számára, ha a tagállamok nem alkalmaznak ilyen előzetes értesítési mechanizmust. Az előzetes értesítési lehetőség olyan mechanizmus, amelyet érdemes fejleszteni, támogatva a tagállamokat a kötelezettségüknek való megfelelésben.

Az egyik tagállam olyan túlzó minimális küszöbértéket (15 EUR) vezetett be a visszatérítés tekintetében, amely nagyjából megfelel az abban a tagállamban a járóbeteg-szolgáltatásra vonatkozó visszatérítés átlagos összegének.

Néhány tagállam előírja, hogy a betegeknek a visszatérítés feltételeként be kell mutatniuk az orvosi dokumentumaik hitelesített fordítását. A hiteles fordítás valóban aránytalanul akadályozhatja a szolgáltatások szabad mozgását, mert például számos országban a fordítás költsége meghaladhatja a járóbeteg-szolgáltatásra vonatkozó visszatérítés összegét.

„A betegközösségek továbbra is nagyon kevés tapasztalattal rendelkeznek a határon átnyúló egészségügyi ellátással kapcsolatban.” ( European Patients’ Forum – 2016. október)

c) A határon átnyúló egészségügyi ellátásra vonatkozóan meghatározott közigazgatási eljárások

A Bizottság ebben a tekintetben amiatt aggódik, hogy az előzetes engedélyezési rendszerekben ne szenvedjen csorbát a jogbiztonság és átláthatóság azzal kapcsolatban, hogy mely kezelések kötöttek előzetes engedélyhez, illetve felelnek meg az előzetes engedélyekre vonatkozó feltételeknek. A nagyobb egyértelműség kedvéért számos strukturált párbeszédre került sor a tagállamokkal az előzetes engedélyhez kötött egészségügyi ellátások jegyzékét illetően. Néhány jegyzék túlzottan részletes volt, és aggályok merültek fel azzal a követelménnyel kapcsolatban is, hogy minden típusú külföldi egészségügyi ellátás előzetes engedélyhez kötött, ha betegenként évente több mint egy szakkonzultációra kerül sor. A párbeszédek nyomán hatékony proaktív mechanizmus alakult ki, amely pozitív hatással jár a betegek számára.

Ahogy az irányelv (44) preambulumbekezdésében szerepel, illetve a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően a tagállamok előzetes engedélyhez köthetik a határon átnyúló egészségügyi ellátás költségeinek visszatérítését, amennyiben ez szükséges és észszerű, és az ilyen rendszernek emellett objektív és megkülönböztetésmentes kritériumokon kell alapulnia. Ez tükröződik az irányelv 8. cikke (2) bekezdésének a) pontjában is, amely lehetővé teszi, hogy a tagállamok előzetes engedélyezési rendszert alkalmazzanak különösen az olyan egészségügyi ellátás vonatkozásában, amely tervezési követelményekhez kötött, ha kórházi tartózkodást tesz szükségessé vagy kiemelten speciális és költséges orvosi infrastruktúra vagy orvosi felszerelés alkalmazását kívánja meg. A gyakorlatban az előzetes engedélyezési rendszerek szinte teljes egészében az említett 8. cikk (2) bekezdésének a) pontján alapulnak, ezért ez a jelentés erre a pontra fog összpontosítani.

A korábban említetteknek megfelelően (lásd az 1.2.1.b. fejezetet) az irányelv bizonyos feltételek mellett lehetővé teszi a tagállamok számára előzetes engedélyezési rendszer felállítását. A tagállamok által az előzetes engedélyek iránti 2015., 2016. és 2017. évi kérelmek számát illetően bejelentett összesített adatok arról tanúskodnak, hogy az ilyen kérelmek száma általában véve továbbra is alacsony. Ugyanakkor 2015 óta folyamatos növekedés figyelhető meg, és 2015-höz képest 2017-ben több mint kétszeresére nőtt az előzetes engedélyek iránti kérelmek száma és azok jóváhagyása a tagállamokban.

A jelenlegi jelentés széles körű áttekintést nyújt a 2015-ben, 2016-ban és 2017-ben beérkezett adatokkal kapcsolatban. Meg kell jegyezni, hogy az alább ismertetett adatok olyan eseteket is tartalmazhatnak, amikor az egészségügyi ellátás költségeinek visszatérítésére a szociális biztonsági rendszerek koordinációjáról szóló rendeletek értelmében került sor. Ennek az az oka, hogy nem minden tagállam tudja szigorúan szétválasztani az egészségügyi ellátás költségeinek visszatérítésére vonatkozóan a 2011/24/EU irányelv, illetve a 883/2004/EK rendelet vagy a határon átnyúló kétoldalú megállapodások értelmében benyújtott adatokat.

Érdekes módon a teljesség ellenőrzése során számos tagállamban problémaként jelentkezett a szakmai felelősségbiztosításra vonatkozó követelmény. Még ha az egészségügyi szolgáltatók rendelkeztek is felelősségbiztosítással, a gyakorlatban gyakran nem voltak olyan jogszabályok, amelyek előírták volna az ilyen rendszereket. Néhány tagállam számára emellett nehézségekbe ütközött annak az elvnek a végrehajtása is, amely kiterjeszti a betegek választási lehetőségét a más tagállamokban működő egészségügyi szolgáltatókra, függetlenül attól, hogy abban a tagállamban az állami egészségügyi rendszer szerződésben áll-e az ilyen szolgáltatókkal.

Két jelentős tendencia figyelhető meg a betegáramlás irányával kapcsolatos adatok alapján, függetlenül attól, hogy a mobilitás előzetes engedélyhez kötött-e vagy sem. Az első tendencia az, hogy az elmúlt három évben a betegmobilitásra főként szomszédos országok között került sor. Ez arra utal, hogy összességében, amennyiben lehetséges, a betegek inkább az otthonuk közelében szeretnének egészségügyi ellátásban részesülni, és ha mégis az utazást választják, a szomszédos országokat részesítik előnyben. A második tendencia a mellékletben található betegáramlási térképek általános mintájában figyelhető meg. A betegmobilitás az esetek körülbelül felében a Franciaországból a szomszédos országokba való mozgást jelenti, míg az esetek másik felében kisszámú beteg utazik az Unióban – szomszédos és távolabbi országokba egyaránt –, hogy egészségügyi ellátásban részesüljön. Ez arra utal, hogy a betegmobilitás mögött 50 %-ban a közelség és emellett valószínűleg a határrégiókban dolgozó szakemberek közötti együttműködés áll, de jelentős részben tükrözheti a betegeknek azt az igényét is, hogy tetszés szerinti helyen akarnak egészségügyi ellátásban részesülni. Az ilyen döntések mögött húzódó okok közé tartozhat az egészségügyi ellátás céljából a születési országba való visszatérés vágya, az a szándék, hogy egy rokon olyan helyen tartózkodjon, ahol a családtagok a gondját viselhetik, vagy lehetséges, hogy olyan szakértelmet keresnek, amely a származási országban nem érhető el.

A B. mellékletben található 2. betegáramlási térkép a 2015., 2016. és 2017. évi összesített adatokat tartalmazza az előzetes engedélyhez nem kötött kezelések esetében. Itt is egyértelmű minta figyelhető meg, amely szerint Franciaországban a legnagyobb az utazó betegek száma, és az egészségügyi ellátás igénybevételének három leggyakoribb országa mindhárom évben Spanyolország, Portugália és Belgium volt. A Franciaországból kiutazó betegek után a betegmobilitás iránya leggyakrabban Dánia– Németország, majd Lengyelország–Cseh Köztársaság, illetve Norvégia–Spanyolország volt. Érdekes, hogy a dán kiegészítő adatok szerint e betegmobilitás többségében a fogászati ellátáshoz kapcsolódik.

A betegmobilitás pénzügyi vonatkozásai tekintetében 2016 (amelynek tekintetében a legteljesebb adatok állnak rendelkezésre) példaként vehető az irányelv értelmében az ellátások költségeire vonatkozó visszatérítések mértékét illetően. A tagállamok válaszai alapján az uniós országokban 2016-ban engedélyhez kötötten és nem kötötten összesen körülbelül 65 000 000 EUR nagyságú összeget fordítottak az ellátásra. Tekintettel arra, hogy az OECD Egészségügy dióhéjban című 2017. évi jelentésének becslése szerint az uniós országok átlagosan a GDP 10 %-át költik az egészségügyi ellátásra, és az Eurostat jelentése szerint az EU 2017. évi GDP-je 15,3 billió EUR volt, a határon átnyúló egészségügyi ellátással kapcsolatban az irányelv értelmében felmerült uniós kiadások a becslések szerint így az éves uniós egészségügyi költségvetés 0,004 %-át teszik ki. Ezek természetesen rendkívül sematikus adatok, de a határon átnyúló egészségügyi ellátással kapcsolatban a rendeletek értelmében felmerült költségekkel (körülbelül 0,1 %) együtt értelmezve őket egyértelművé válik, hogy az egészségügyi költségvetés túlnyomó része belföldön kerül elköltésre. Mivel ezek a számadatok az évek során szerények és stabilak, a határon átnyúló egészségügyi ellátáshoz hozzáférni kívánó betegek marginális hatást gyakorolnak a nemzeti egészségügyi költségvetésre. Ez valamennyi országra igaz, függetlenül attól, hogy vezetett-e be előzetes engedélyezési rendszert vagy sem.

2017-ben 22 tagállamhoz és Norvégiához összesen 74 589 megkeresés érkezett, ami nagyon hasonló a nemzeti kapcsolattartó pontok 2016. évi igénybevételéhez, amikor is 28 tagállamhoz és Norvégiához összesen 69 723 megkeresés érkezett, illetve a 2015. évi adatokhoz, amelyek szerint 19 tagállam összesen 59 558 megkeresést kapott.

Figyelembe véve a megkeresések számával kapcsolatos visszajelzéseket adó tagállamok számában mutatkozó eltéréseket, illetve a kérelmek korlátozott eloszlását (a megkeresések terén mindhárom évben Lengyelország és Litvánia járt élen, és valamennyi tagállam vonatkozásában az összes információkérés több mint 50 %-a innen érkezett), kevés változás történt a határon átnyúló egészségügyi ellátáshoz való hozzáféréssel kapcsolatban a polgároktól érkező megkeresések számában.

Ugyanakkor az, hogy lassan, de folyamatosan nő az ellátás céljából utazó polgárok száma, arra utal, hogy a nemzeti kapcsolattartó pontok internetes oldalán elérhető információk bővülése csökkentette a betegek által a nemzeti kapcsolattartó pontok felé intézett megkeresések számát. Hasonlóképpen, mivel az orvosok már jobban ismerik a rendszert, közvetlenül is tudnak tájékoztatást nyújtani a betegeknek.

3. ábra: A nemzeti kapcsolattartó pontokhoz beérkezett információkérések

3.2.A betegek hatékonyabb tájékoztatása és a fogyatékossággal élő személyek információs szükségletei

A Bizottságnak a betegek tájékoztatásával kapcsolatos közelmúltbeli tanulmánya szerint a nemzeti kapcsolattartó pontok internetes oldalán általában nem található részletes tájékoztatás a betegjogokkal kapcsolatban, beleértve az azzal kapcsolatos információkat, hogy mi a teendő indokolatlan késedelem esetén. A panasztételi eljárásokkal és a vitarendezéssel kapcsolatos információk is ritkák, csakúgy, mint a visszatérítések és az előzetes engedély iránti kérelmek feldolgozásához szükséges idővel kapcsolatos információk. Azzal kapcsolatban is eltért a tájékoztatás mértéke, hogy mely kezelések költségei térítendők vissza. A megállapítások szerint a nemzeti kapcsolattartó pontok internetes oldalán számos kategóriában megfelelő a tájékoztatás, de továbbra is fejleszteni kell az internetes oldalakat.

Az irányelv felszólítja a nemzeti kapcsolattartó pontokat, hogy tájékoztassák a betegeket és az egészségügyi szakembereket a kórházak fogyatékossággal élő személyek általi megközelíthetőségéről (a 4. cikk (2) bekezdésének a) pontja). Az információkat hozzáférhetővé kell tenni elektronikus úton és a fogyatékossággal élő személyek számára hozzáférhető formátumban (a 6. cikk (5) bekezdése), és figyelembe vehetők a fogyatékossággal élő személyek többletköltségei (a 7. cikk (4) bekezdése). Az IF SBH által a közelmúltban elvégzett szűk körű, főként egyetlen tagállamhoz (Dánia) kapcsolódó felmérés szerint a válaszadók túlnyomó többsége még nem is hallott a nemzeti kapcsolattartó pontok létezéséről. Ugyanakkor az a néhány ember, aki élt az irányelv által biztosított jogaival, nagyrészt elégedett volt, a költségei részben vagy egészben visszatérítésre kerültek, és újra megfontolná e mechanizmus használatát. Ez tükrözi az előző bizottsági jelentés megállapításait és azokat a korábbi következtetéseit, miszerint a felmérésben részt vevő csoportok nem igazán tudnak az irányelv létezéséről.

3.3.A szociális biztonsági rendszerek koordinációjáról szóló rendeletekkel való interakció

A visszatérítésre vonatkozó jogok tekintetében az irányelv és a rendeletek közötti fő különbség az, hogy a rendeletek értelmében a betegek úgy jogosultak egészségügyi ellátásra külföldön, mintha a kezelés szerinti tagállam szociális biztonsági rendszerében lennének biztosítva. Az irányelv értelmében a külföldi kezelés költségei úgy kerülnek visszatérítésre, mintha a kezelést a lakhely szerinti ország (a biztosítás helye szerinti tagállam) nyújtotta volna. Ugyanakkor, ahogy az irányelv (46) preambulumbekezdésében szerepel, bizonyos esetekben a rendeletek értelmében kell biztosítani az ellátást, kivéve, ha a beteg másként kéri.

A nemzeti kapcsolattartó pontok felmérése szerint több tagállam továbbra is aggodalmát fejezi ki a jelenlegi jogi helyzet összetettségével kapcsolatos tájékoztatás tekintetében. A nemzeti kapcsolattartó pontok internetes oldalainak valamivel kevesebb mint fele nyújt tájékoztatást mindkét jogszabályról. A nemzeti szakértők képzésben vettek részt azzal kapcsolatban, mi jellemző a két megoldásra, egyrészt az irányelv értelemben fennálló jogokkal kapcsolatos tudatosságról szóló, másrészt a nemzeti kapcsolattartó pontok kapacitásépítési műhelytalálkozóján 2018. március 8-án, s mindkét eseményt a Bizottság szervezte. A műhelytalálkozó során terjesztett eszköztár használatával már valamennyi nemzeti kapcsolattartó pontnak képesnek kell lennie elmagyarázni a különbséget a két jogi út között az internetes oldalán, illetve proaktívan felhívni ezekre a figyelmet a betegekkel való kapcsolat során.

4.Az egészségügyi rendszerek közötti együttműködés

4.1.Egészségügyi technológiaértékelés

Az egészségügyi technológiaértékelés a tényeken alapuló egészségügyi döntéshozatal fontos része az uniós országokban. A legtöbb tagállam arról számolt be, hogy nemzeti egészségügyi technológiaértékelési rendszerrel rendelkezik az orvosi termékek (26 tagállam és Norvégia) és/vagy az orvostechnikai eszközök (20 tagállam és Norvégia) vonatkozásában.

Az egészségügyi technológiaértékeléssel kapcsolatos uniós együttműködés jelenleg két fő elemből áll. Az egyik elem az egészségügyi technológiaértékelési hálózat , amely összeköti az egészségügyi technológiaértékeléssel foglalkozó nemzeti hatóságokat vagy szerveket. Az irányelv 15. cikkében előrevetített, az egészségügyi technológiaértékeléssel foglalkozó hálózatra vonatkozó szabályokat a 2013/329/EU bizottság végrehajtási határozat tartalmazza. A hálózat stratégiai iránymutatással és szakpolitikai orientációval szolgál a tudományos és műszaki együttműködés tekintetében. Az egészségügyi technológiaértékelés terén megfigyelhető releváns szakpolitikai fejleményekkel kapcsolatos információcserén túl az egészségügyi technológiaértékelési hálózat az elmúlt három évben olyan fontos szakpolitikai dokumentumokat dolgozott ki, mint a 2015. októberi „Az európai együttműködés hozzáadott értéke az orvostechnikai eszközök közös egészségügyi technológiaértékelésében” és a 2016. novemberi „A szabályozási és az egészségügyi technológiaértékelési kérdések közötti szinergiákról szóló vitaanyag”. Emellett a tervek szerint további stratégiai dokumentumok fognak készülni a 2016–2020 közötti időszakra vonatkozó többéves munkaprogramnak megfelelően.

Az együttműködés második és kiegészítő eleme az EUnetHTA együttes fellépései által képviselt tudományos és műszaki együttműködés. A jelenlegi együttes fellépés, az EUnetHTA 3., 2016 júniusában indult, 2020-ig tart, és több mint 80 partner (értékeléseket végző releváns egészségügyi technológiaértékelési testületek, illetve az európai egészségügyi technológiaértékeléshez hozzájáruló nonprofit szervezetek) vesz részt benne.

A Tanács és az Európai Parlament felszólított az egészségügyi technológiaértékeléssel kapcsolatos uniós együttműködés fenntarthatóságának biztosítására a 2020 utáni időszak vonatkozásában, s erre válaszul a Bizottság kiterjedt vitafolyamatot indított, és többek között konzultációkat szervezett az érdekelt felekkel, illetve hatásvizsgálatot végzett a Bizottság minőségi jogalkotási programjának megfelelően. Ennek a vitafolyamatnak az volt a csúcsa, amikor a Bizottság 2018. január 31-én elfogadott egy jogalkotási javaslatot . A javaslat az egészségügyi technológiaértékeléssel kapcsolatban a folyamatban lévő projekteken alapuló együttműködésre kíván építeni, és a vitafolyamat során azonosított egyes hiányosságok megszüntetésére törekszik. A jogalkotási javaslat célja a belső piac hatékonyabb működésének biztosítása az emberi egészség magas szintű védelméhez való hozzájárulás mellett. Az egészségügyi technológiaértékeléssel kapcsolatos, 2020 utáni, a javaslattal összhangban álló együttműködés várhatóan segít elérhetővé tenni innovatív egészségügyi technológiákat az európai betegek számára, jobban felhasználni az elérhető forrásokat, illetve fokozni az üzleti kiszámíthatóságot. A javaslat meghatározza az egészségügyi technológiaértékeléssel kapcsolatos együttműködés uniós szintű támogatási keretét és eljárásait, valamint az egészségügyi technológiák klinikai értékelésére vonatkozó közös szabályokat. Ez mindenekelőtt a klinikai értékelésekkel kapcsolatos közös munkát, a közös tudományos konzultációkat és a kialakulóban lévő egészségügyi technológiákat foglalja magában.

A javaslatot a Tanács és az Európai Parlament is megkapta.

4.2.Elektronikus egészségügy

Az elektronikus egészségügyi hálózat az elektronikus egészségüggyel foglalkozó nemzeti hatóságokból álló önkéntes hálózat, amely interoperábilis alkalmazásokra, valamint az ellátás folyamatosságának és elérhetőségének javítására törekszik.