Kevésbé biztató azonban a helyzet a felszíni vizek esetében: csupán 38 %-uk van jó kémiai állapotban, és nem több mint 40 %-uk jellemezhető jó ökológiai állapottal vagy potenciállal . Néhány vegyi szennyező anyag, ezek közül is leggyakrabban a higany , komolyan veszélyezteti a vizek állapotát. Uniós és nemzetközi szinten is vannak lépések arra, hogy csökkentsék a higany és az egyéb szennyező anyagok kibocsátását, és bizonyos vegyi anyagok szintje esetében már értek el eredményt.

Írország, Görögország és a spanyol Kanár-szigetek sem az RBMP-t, sem az FRMP-t nem nyújtották be időben a WISE-hez értékelésre, míg Litvánia és Gibraltár (Egyesült Királyság) esetében a késedelem az RBMP-ket érintette. Éppen ezért ez a jelentés ezekre az országokra, illetve régiókra nem terjed ki.

Noha a korábbi jelentési gyakorlathoz képest javulás tapasztalható, sok tagállam így is késedelmesen (2015. december 22. után) fogadta csak el a terveket, vagy az európai víz-információs rendszer (WISE) adatbázisán keresztüli jelentésbenyújtással késett (amelynek határideje 2016. március 22. volt) . Néhány esetben a késedelmi idő elérte vagy akár meg is haladta a két évet. A Bizottság a jogi beszámolási követelményeket megsértő valamennyi tagállammal szemben jogi eljárást indított.

A jelentéshez egy sor bizottsági szolgálati munkadokumentum is tartozik, amelyek az uniós áttekintések mellett külön tagállami értékeléseket is tartalmaznak, nem beszélve a nemzetközi együttműködés összefoglalóiról.

Az árvízvédelmi irányelv (FD), amelyet – mások mellett – hét évvel később a Duna és az Elba mentén 2002 nyarán bekövetkezett súlyos áradásokra válaszul vezettek be, egyfajta keretet teremt az Unión belüli árvízkárok kockázatának csökkentésére. Talán ennek célja még soha nem volt ilyen releváns az Európa-szerte tapasztalt egyre intenzívebb áradások fényében. A súlyosbodó klímaváltozás és városi terjeszkedés következtében az árvízkockázat-kezelést övező bizonytalanságok a gyakorlatok folyamatos monitoringját és kiigazítását teszik szükségessé a károk minimalizálása érdekében. E jelentés az eddigi eredményekről számol be, az első árvízkockázat-kezelési tervek (FRMP-k) alapján.

Az 5. végrehajtási jelentés a víz-keretirányelv (WFD) és az árvízvédelmi irányelv (FD) végrehajtásának helyzetéről számol be, amelyhez a tagállamok által a 2015–2021-es időszakra összeállított és benyújtott második vízgyűjtő-gazdálkodási tervek (RBMP-k) és első árvízkockázat-kezelési tervek (FRMP-k) bizottsági értékelését veszi alapul. E jelentést a víz-keretirányelv (WFD) 18. cikke és az árvízvédelmi irányelv (FD) 16. cikke írja elő; de ugyanúgy választ ad a felszín alatti vizekről szóló irányelv 11. cikkében foglaltakra.

Csekély előrelépés történt a védett ivóvíz-területek és természetvédelmi területek kérdésében. Az ivóvízről szóló 1998. évi irányelv (DWD) értékelése felmérte annak a víz-keretirányelvvel való koherenciáját, és az ivóvízkészletek védelme tekintetében rámutatott egy hiányzó láncszemre. Éppen ezért a DWD átdolgozására irányuló 2018. évi javaslat egy kockázatalapú megközelítést is előterjeszt a víznek a kivételtől a csapvízig megtett útjára, és emellett a tagállamok hatóságai és a vízszolgáltatók közötti jobb kommunikációt szorgalmazza a teljes irányítási ciklus biztosítása érdekében. A tervezet célja a két irányelv között koherencia javítása és annak biztosítása, hogy a szennyező fizet elve és az elővigyázatossági elvek egyaránt érvényesüljenek.

Nem egy tagállam a vízárazási politikáját is korszerűsítette, amellyel most már megfelel az európai strukturális és beruházási alapok esetében a 2014-2020-as időszakra hozott közös rendelkezésekről szóló rendelet szerinti előzetes vízügyi feltételrendszernek. Lépéseket tettek a vízszolgáltatások meghatározásának kérdésében, akárcsak a pénzügyi költségek kalkulációja és a mérések vonatkozásában, illetve a vízszolgáltatások költségmegterülési összegének számítása kapcsán a környezetvédelmi és erőforrás-költségek gazdasági elemzése és értékelése terén. Mindazonáltal még mindig komoly hiányosságok vannak a gazdasági elemzés e javított elemeinek konkrét intézkedésekre fordításában, nem beszélve az olyan harmonizáltabb megoldások kutatásáról, amelyek célja a környezetvédelmi és erőforrás-költségek megbecslése és integrációja. A víz-keretirányelv céljainak megvalósulásához elengedhetetlen a beruházások növelése. Az intézkedési program gazdasági alapjai terén elért további fejlődés nagymértékben segítené a vízügyi döntéseket és beruházásokat.

A víztesteken már végbement fizikai módosítások kapcsán a legtöbb tagállam olyan intézkedésekről (hallépcsők, felépítmények eltávolítása stb.) számolt be, amelyek célja a jelentősebb hidromorfológiai terhelések negatív környezeti hatásának csökkentése volt. Szintén szorosabbá vált az intézkedések, a terhelések, és a vízhasználat, illetve a gazdasági ágazatok közötti kapcsolat. A minimális ökológiai vízhozam jobb meghatározásra szorul, és a megvalósítása terén is van min javítani; továbbá biztosítani kell a vízfolyás folytonosságát és gondoskodni kell a megfelelő üledékkezelésről.

Alapvető intézkedések kerültek bevezetésre a nem mezőgazdasági ágazat jelentette problémákra is; ilyen például az ipar és az energiatermelés. A legtöbb esetben ezek olyan egyedi intézkedések, amelyek a kémiai vagy ökológiai állapot elérésének meghiúsulását okozó szennyező anyagokra koncentrálnak (például intézkedés bizonyos szennyező anyagok vízbe történő kibocsátásának csökkentésére vagy megállítására). Azonban több eredményre van szükség.

A tagállamok szerint a legtöbb vízgyűjtő kerület esetében a legsürgetőbb problémák közé tartoznak a mezőgazdasági hatások, hiszen azok a romlás lehetséges kockázatát hordozzák magukban, nem beszélve a környezetvédelmi célkitűzések meghiúsulásáról – a túlzott vízkiemelés és a diffúz szennyezés tekintetében egyaránt. Ezzel összefüggésben alapintézkedések kerültek bevezetésre. Az esetek felében nem készül előzetes értékelés arról, hogy a megtett intézkedések milyen mértékben tudják majd áthidalni és megszüntetni a jó állapot eléréséig vezető út akadályait. Komoly befolyással lesznek majd az önkéntes intézkedések is: sok fog függeni tőlük – gyakran a közös agrárpolitika (KAP) alkalmazásában. A környezeti törekvések szintjének megemelésétől vezérelve, az új KAP-ra vonatkozó bizottsági javaslat kötelező követelményeket állapít meg a gazdálkodók számára. Ezenkívül a beavatkozási stratégiának, amelyet a tagállamok a saját KAP-stratégiai tervükben ismertetnek, figyelembe kell vennie az RBMP-k szerinti szükségleteket, és elő kell segítenie a víz-keretirányelv célkitűzéseinek megvalósulását. Szükség szerint a tagállamoknak az újabb vízvédelmi beavatkozásokat további támogatásukról kell biztosítaniuk – különböző önkéntes programok révén .

A víz-keretirányelv a tagállamok számára egy intézkedési program (PoM) létrehozását írja elő a „jó állapot” időszerű elérése érdekében. Ami a vízkivételben érintett víztesteket illeti, a főbb intézkedések általánosságban véve meghatározásra kerültek, azonban végrehajtásuk uniós szinten eltéréseket mutat, így pedig a terhelések is csak lassan csökkennek. Potenciális problémát jelent, hogy a legtöbb tagállam a kis vízkivétel esetében eltekint az ellenőrzés és nyilvántartás kötelezettségétől. Utóbbiak hiánya különösen azokban a tagállamokban jelenthet gondot, amelyek már vízhiánnyal küzdenek, illetve azoknál a víztesteknél, ahol mennyiségi problémák jelentkeztek.

A víz-keretirányelv 4. cikkében meghatározott mentességek jelenleg Európa víztestei felét érintik. Elsősorban a természetes víztestekre vonatkoznak, de egyre inkább kiterjednek a jelentősen módosított és a mesterséges víztestekre is, az új keletű fizikai módosítások mellett. Míg a mentességek indoklásai tekintetében összességében javulás figyelhető meg, kitartó széles körű alkalmazásuk egyértelmű mutatója annak, hogy még mindig komoly erőfeszítésekre van szükség ahhoz, hogy 2027-ig az érintett víztestek megszerezzék a „jó állapot” vagy „jó potenciál” minősítést. Ugyanakkor és összhangban az ugyanezen cikkben előírtakkal, a jelentés adatai rámutatnak, hogy a tagállamoknak jobban kellene gondoskodniuk arról, hogy az egyik víztestet érintő mentességek ne zárják ki tartósan más víztesteknél a környezeti célkitűzések teljesítésének lehetőségét, illetve azt ne kompromittálják (4. cikk (8) bekezdés); továbbá a tagállamoknak legalább az egyéb uniós környezetvédelmi jogszabályban meghatározott védelmi szintet biztosítaniuk kellene (4. cikk (9) bekezdés).

Összességében elmondható, hogy az egyes vízkategóriák esetében a minőségi elemek megfigyelése – még a legjobb esetben is – hiányosságokat mutat: túlságosan támaszkodik a szakértői véleményekre és inkább a számos különböző víztestből álló csoportokban gondolkodik, mintsem egy olyan, alaposabb értékelésben, amely az egyes WFD-paraméterek szerint a víztesteket sorra veszi. További erőfeszítésekre van szükség ahhoz, hogy a megfelelő monitoringhálózatok elérjék a kellő területi lefedettséget és a szükséges értékelési megbízhatóságot.

Mindazonáltal szinte valamennyi víztest esetében megállapíthatóvá vált azok állapota, ami igen lecsökkentette az e körüli korábbi bizonytalanságot. Ugyanakkor az ökológiai állapot ellenőrzésében tapasztalt hiányosságok továbbra is fennállnak.

Az a tény, hogy 2018 elejéig sok víztípusra nem volt hivatalos közös interkalibrációs rendszer , még mindig – a második jelentési ciklusban is – nagyban megnehezíti a víztestek összehasonlítását.

A tagállamok kötelesek minden egyes vízgyűjtő kerület (RBD) vonatkozásában annak jellemzőiről elemzést készíteni, amelyben áttekintik az emberi tevékenység hatásait és a vízhasználat gazdasági elemzését is elvégzik. E „jellemzést” hatévente aktualizálni kell. Ugyancsak meg kell adni a vízgyűjtők határait és elhelyezkedését. Ezt az „elhatárolást” valamennyi ciklus esetében ellenőrizni és frissíteni kell, illetve jelezni kell a vizek állapotát befolyásoló terhelésekben és hatásokban bekövetkező változásokat. Ez az elhatárolás 10-ből 4 esetben módosult, gyakran azok egyértelmű közlése nélkül. A sürgető problémák ismertetése általában világosabb a jobban körülírt kritériumoknak köszönhetően. Azonban van még min javítani, hiszen a víztestek igen nagy hányada esetében számoltak be olyan, antropogén eredetű behatásokról, illetve problémákról (főként hidromorfológiai terhelések), amelyek hatása még nem ismert, vagy amelyek kiváltó oka még nem tisztázott.

A WFD-célkitűzések megvalósulásának elengedhetetlen előfeltétele már a vízgyűjtők szintjén a megfelelő irányítás. Mostanra valamennyi tagállam kijelölte az illetékes hatóságait – gyakran akár több típust is, hangsúlyt adva együttműködésük fontosságának. Az érdekelt felekkel való egyeztetéshez nem egy módszert segítségül hívtak. Számos állandó tanácsadó szerv kezdte meg működését. Állítólag az érdekelt felekkel folytatott egyeztetések eredményeképpen az RBMP-tervezetek is módosultak, ugyanakkor az nem egyértelmű, hogy az effajta hozzájárulás milyen befolyással volt a már elfogadott RBMP-re.

Az EEA-jelentés szerint Európa vizeire nézve továbbra is súlyos terhet jelent mind a diffúz (pl. mezőgazdaság, közlekedési infrastruktúra), mind a pontszerű forrás generálta szennyezés (pl. ipar vagy energiatermelés), akárcsak a túlzott mértékű kivétel és az emberi tevékenységek eredményeként megjelenő hidromorfológiai változások sora.

A harmadik vízgyűjtő-gazdálkodási tervhez (RBMP) a tagállamoknak

·Tovább kell javítaniuk az érdekeltek részvételét – a tervezési folyamatban való aktív részvétellel és hozzájárulásuknak az RBMP-kbe való beépítésével.

·Egyértelműen meg kell határozni, hogy az egyes terhelések és víztestek tekintetében mik a jó állapot elérésének akadályai, és ezek megszüntetésére célzott intézkedési programokat kell kidolgozni, majd finanszírozásukról és végrehajtásukról gondoskodni.

·Csökkenteniük kell a mentességek igénybevételét, hogy ezáltal biztosítsák a víz-keretirányelv célkitűzéseinek időben történő teljesítését, és javítaniuk kell az alkalmazott indokolással kapcsolatos átláthatóságot;

·Biztosítaniuk kell a költségek megtérüléséről szóló 9. cikk megfelelő végrehajtását, beleértve a környezetvédelmi és erőforrásköltségek kiszámítását és internalizálását a víztestekre jelentős hatást gyakorló valamennyi tevékenység esetében, továbbá az intézkedési terv alátámasztására szolgáló gazdasági elemzést.

4.2.Határokon átnyúló együttműködés a víz-keretirányelv értelmében

Az országhatárokon átnyúló vízgyűjtő területek esetében a víz-keretirányelv előírja a tagállamok számára, hogy koordináljanak egymással, és adott esetben észszerű mértékben törekedjenek a nem uniós országokkal való koordinációra. Számos európai folyó, így például a Rajna és a Duna is átlépi az EU határait. Az együttműködés azonban eltérő mértékű. Általában létezik valamilyen nemzetközi megállapodás, gyakran nemzetközi koordináló szerv is működik, és kevésbé gyakran közös vízgyűjtő-gazdálkodási terv is előfordul. Az EU-ban csak néhány olyan vízgyűjtő terület van, amely ezek egyikével sem rendelkezik.

Összességében az első ciklushoz képest az irányítási struktúrák hivatalosabbá váltak, a nemzetközi vízgyűjtő-gazdálkodási terveket továbbfejlesztették, és a megállapítások összehasonlíthatósága, valamint a nehézségekre adott reakciókkal kapcsolatos megközelítések összeegyeztethetősége is javult.

4.3.Tagállami szinten megoldhatatlan problémák

A víz-keretirányelv 12. cikke szerinti, tagállami szinten megoldhatatlan problémákra vonatkozó eljárásra eddig csak egyszer hivatkoztak. 2016-ban Dánia felhívta a figyelmet arra, hogy a víz-keretirányelv célkitűzéseinek teljesítéséhez más tagállamoknak is lépéseket kell tenniük, hogy csökkentsék a közös víztestekben található nitrogénterhelést. Miután Dánia felkérte a Bizottságot, hogy intézkedjen, a Bizottság hangsúlyozta, hogy elsősorban a tagállamok felelősek a víz-keretirányelv célkitűzései elérésének biztosításáért, és megjegyezte, hogy a 3. cikk előírja a – többek között a nemzetközi – vízgyűjtő kerületeken belüli koordinációt. Azt is javasolta, hogy először a kétoldalú együttműködési lehetőségeket merítsék ki, a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelvet is beleértve.

Keretirányelv – az első árvízkockázat-kezelési tervekből származó megállapítások

5.1. Nemzeti szintű értékelés

Az emberi döntések – beleértve a korábbi, de még ma is gyakori döntéseket – jelentős hatással vannak az árvizek előfordulására és hatásaira , és bizonyítható, hogy az évek során nőtt a jelentős árvizek száma. Az előrejelzések aggodalomra adnak okot; ha elmarad az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás (vagyis ha az árvizek ellen a jelenlegi gyakorlatnak megfelelően védekezünk, és 100 éves visszatérési idővel számolunk), az Unióban az éghajlatváltozás és a társadalmi-gazdasági változások következtében elszenvedett károk mértéke a jelenlegi 6,9 milliárd EUR/év összegről a 2020-as évekre 20,4 milliárd EUR/év összegre, a 2050-es évekre 45,9 milliárd EUR/év összegre, a 2080-as évekre pedig 97,9 milliárd EUR/év összegre növekszik. Logikus tehát, hogy a 28 tagállamból 27 tagállam az árvizeket tekintette nemzeti kockázatértékelésében a fő kockázatnak.

Az árvízkockázat-kezelési terv – az árvizek lehetséges káros következményeinek csökkentésére irányuló kockázatkezelési eszköz – kidolgozása volt az árvízkockázat-kezelés ciklikus megközelítésének harmadik lépése, amelyet a keretirányelv bevezetett. A tagállamok korábban előzetes árvízkockázat-értékeléseket (2011-ben), valamint árvízveszély- és árvízkockázati térképeket (2013-ban) készítettek.

A hiánytalanságot illetően az árvízkockázat-kezelési tervekben szinte minden tagállam beszámolt az előzetes árvízkockázat-értékelések, valamint az árvízveszély- és árvízkockázati térképek megállapításairól. Minden tagállam határozott meg az árvízkockázat kezelésére vonatkozó célkitűzéseket; a vizsgált 26 tagállamból 20-ban ezek nemzeti szintű célkitűzések voltak, illetve a nemzeti szintű célkitűzéseket igazították hozzá a regionális/helyi körülményekhez. Egyes tagállamok néhány általánosabb célkitűzést határoztak meg, míg mások sok, részletesebb célkitűzést nyújtottak be. Valamennyi tagállam megnevezett a célkitűzések teljesítését szolgáló intézkedéseket. Azonban nem minden célkitűzés eléggé részletes ahhoz, hogy nyomon lehessen követni azok megvalósítását, és nem minden intézkedés kapcsolódik egyértelműen a célkitűzésekhez; mindent összevetve előfordulhat, hogy ezek a hiányosságok kihívást jelentenek a második ciklus (2016–2021) során, amikor a tagállamoknak fel kell mérniük az elért haladást.

Az intézkedések száma tagállamonként jelentősen eltér: egyes tagállamok csupán néhány intézkedést neveztek meg, míg mások több ezer intézkedésből álló csoportokkal rendelkeznek. Az intézkedéseknek mintegy 50 %-a a megelőzésre és a felkészülésre, közel 40 %-uk az árvízkárok elleni védelemre, a fennmaradó 10 % pedig a helyreállításra irányul. A nem szerkezeti kezdeményezéseket illetően valamennyi vizsgált árvízkockázat-kezelési terv a területrendezéshez kapcsolódik. Az árvízkockázat-kezelési tervek egy részében vagy mindegyikében mind a 26 vizsgált tagállam tüntetett fel természetes alapú megoldásokat, akár projektek, akár előkészítő tanulmányok formájában. Bár a keretirányelv nem szól az árvízkockázatok elleni biztosításról, a vizsgált árvízkockázat-kezelési tervek több mint a fele említ legalább néhány kapcsolódó intézkedést, a figyelemfelkeltést is beleértve.

Minden tagállam beszámolt az intézkedések prioritási sorrendjéről, vagy megadta az azok végrehajtásához előírt időkeretet. Szemléltetésként: a bejelentett intézkedések közel 10 %-a kritikus, 60 %-a nagyon magas vagy magas, 20 %-a mérsékelt, a fennmaradó rész pedig alacsony prioritású. A vizsgált 26 tagállamból 19 végzett az intézkedésekkel kapcsolatban valamilyen költség-haszon elemzést. Szinte minden tagállam nemzeti szintű megközelítést dolgozott ki . Néhány (11) tagállam az összes vizsgált igazgatási egységnél alkalmazott költség-haszon elemzést. A 26 tagállamból 21 valamennyi vagy legalább néhány igazgatási egység esetében egyértelműen hivatkozik a víz-keretirányelv 4. cikkében foglalt környezeti célkitűzésekkel való koordinációra.