Az összes uniós tagállam köteles nyomon követni a kibocsátásait az ÜHG-kibocsátás nyomon követésére szolgáló uniós mechanizmus keretében, amely nemzetközileg elfogadott kötelezettségek alapján meghatározza az Unió belső jelentéstételi szabályait. Bár a jelentéstételi kötelezettségeknek valamennyi tagállam eleget tett, a jelentések hiánytalansága és időben történő benyújtása érdekében további erőfeszítésekre van szükség, de az erre irányuló munka folyamatban van.

Az átlátható és összehangolt tervezés elő fogja segíteni, hogy az EU teljesíteni tudja a 2030-ra és az azt követő időszakra előírt célkitűzéseket. A tagállamok jelenleg integrált nemzeti energia- és éghajlat-politikai terveket (NECP), valamint hosszú távú éghajlat- és energiapolitikai stratégiákat dolgoznak ki. Az első NECP-k a 2021-től 2030-ig terjedő időszakot ölelik fel, és a tagállamok és a Bizottság közötti iteratív irányítási folyamaton alapulnak majd. A Párizsi Megállapodással összhangban az EU és tagállamai 2020-ra kidolgozzák az évszázad közepéig szóló éghajlat-politikai stratégiáikat.

Az EU ágazatspecifikus jogszabályokat is elfogadott a közlekedésből, a tengerhasznosítási ágazatból és a termékekben alkalmazott fluortartalmú gázokból származó kibocsátások csökkentésének ösztönzése érdekében.

Az Európa ÜHG-kibocsátásának közel egynegyedét okozó közlekedés a városi légszennyezés fő oka is egyben. A közlekedési ágazat ÜHG-kibocsátásában nem következett be az az egyenletes csökkenés, amely más ágazatokban 1990 óta tapasztalható. Az uniós jogszabályok a személygépkocsik és a kisteherautók tekintetében a teljes uniós állományra vonatkozóan kötelező CO2-kibocsátási célértékeket határoznak meg 2020–2021-re. Ennek alapján minden gyártóra vonatkozóan fajlagos kibocsátási célértéket kell meghatározni. Ha a gyártó túllépi ezt a célértéket, többletkibocsátási díjat kell fizetnie. A tagállamoknak ezért nyomon kell követniük és minden évben jelenteniük kell az Európai Környezetvédelmi Ügynökségnek az összes újonnan nyilvántartásba vett gépjármű CO2-kibocsátására vonatkozó adatokat. Az uniós jogszabályok arra is kötelezik a tagállamokat, hogy gondoskodjanak arról, hogy a fogyasztók megfelelő tájékoztatást kapjanak – például a személygépkocsi tüzelőanyag hatékonyságát és CO2-kibocsátását feltüntető címke révén –, hogy ezzel is hatékonyabb járművek használatára ösztönözzék őket. A tüzelőanyag minősége is fontos tényezője a közlekedésből származó ÜHG-kibocsátás csökkentésének. Az uniós jogszabályok előírják, hogy a járművek tüzelőanyagainak kibocsátásintenzitását 2020-ra legfeljebb 10 %-kal csökkenteni kell.

2018-tól kezdődően az uniós kikötőket használó nagy méretű hajóknak nyomon kell követniük kellően megindokolt éves kibocsátásukat, és jelentést kell arról tenniük, amelybe más releváns információkat is bele kell foglalniuk. Az első nyomonkövetési jelentést 2019. április 30-ig kell a Bizottságnak megküldeni.

Az EU több jogszabályt is elfogadott a fluortartalmú üvegházhatású gázok (F-gázok), többek között a hidro-fluor-szénhidrogének (HFC) kibocsátásának szabályozásáról. A mobil légkondicionáló rendszerekről szóló irányelv a könnyűgépjárművekben használt légkondicionáló rendszereket szabályozza, az F-gázokra vonatkozó rendelet pedig kiterjed az F-gázokat tartalmazó vagy azokkal működtetett összes kulcsfontosságú berendezésre, és fokozatosan csökkenti az EU-ban forgalomba hozható HFC-mennyiséget, hogy ezáltal korlátozza az éghajlatra gyakorolt hatásukat. Az F-gázokra vonatkozó új rendeletnek köszönhetően az EU F-gáz-kibocsátása 2030-ra a 2014-es szintekhez képest várhatóan kétharmadával csökken. A rendelet közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban. A tagállamoknak képzési és tanúsítási programokat kellett létrehozniuk, szabályokat kellett meghatározniuk a szankciókra vonatkozóan, és mindezekről 2017-ig értesíteniük kellett a Bizottságot.

Egy másik uniós határozat meghatározza a földhasználathoz, a földhasználat-változtatáshoz és az erdőgazdálkodáshoz (LULUCF) kapcsolódó üvegházhatásúgáz-kibocsátásra és -elnyelésre alkalmazandó elszámolási szabályokat, ami az első lépés e tevékenységeknek az uniós kibocsátáscsökkentési kötelezettségvállalásba való belefoglalása felé.

Az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodásra vonatkozó, 2013-ban elfogadott uniós stratégia célja az, hogy reziliensebbé tegye Európát az éghajlatváltozás hatásaival szemben a tagállami intézkedések előmozdítása, a nagyobb fokú tájékozottságon alapuló döntéshozatal és az alkalmazkodásnak a legfontosabb sebezhető ágazatokban történő ösztönzése révén. A stratégia következetes és jól összehangolt megközelítést határoz meg annak érdekében, hogy növelje az éghajlatváltozás hatásaira való reagáláshoz szükséges felkészültséget és kapacitást minden kormányzati szinten.





2.A természeti tőke védelme, megőrzése és növelése

Természet és a biológiai sokféleség

A biológiai sokféleséggel kapcsolatos uniós stratégia fő törekvése az, hogy 2020-ig megállítsa az EU-ban a biológiai sokféleség csökkenését. A védett fajok és élőhelyek kedvező védettségi helyzetének elérése érdekében előírja a madárvédelmi és az élőhelyvédelmi irányelv teljes körű végrehajtását. Előírja továbbá, hogy a mezőgazdasági és az erdészeti ágazatnak hozzá kell járulnia a biológiai sokféleség fenntartásához és gyarapításához.

A 15. fenntartható fejlődési cél szerint az országoknak meg kell védeniük, illetve helyre kell állítaniuk a szárazföldi ökoszisztémákat, valamint ösztönözniük kell azok fenntartható használatát, továbbá fenntartható erdőgazdálkodást kell biztosítaniuk, küzdeniük kell az elsivatagosodás ellen, meg kell állítaniuk a biológiai sokféleség csökkenését, valamint meg kell állítaniuk és vissza kell fordítaniuk a talajromlást.

Az EU 1992-es élőhelyvédelmi irányelve és 1979-es madárvédelmi irányelve az Unióban vadon élő állatok és növények megőrzését célzó európai jogi szabályozás sarokköve. A Natura 2000, amely világviszonylatban a védett területek legnagyobb koordinált hálózata, az irányelvekben megfogalmazott célkitűzések elérésének és végrehajtásának egyik fő eszköze, amely Európa legértékesebb és leginkább veszélyeztetett fajainak és élőhelyeinek, valamint az általuk megerősített ökoszisztémák hosszú távú védelmének, megőrzésének és fennmaradásának biztosítására szolgál.

A madárvédelmi és az élőhelyvédelmi irányelv arra kötelezi a tagállamokat, hogy hozzák létre a Natura 2000 területek összefüggő nemzeti hálózatát. A Bizottság a tagállamok területén előforduló minden egyes faj és élőhelytípus tekintetében külön-külön vizsgálja meg az e követelménynek való megfelelést. E vizsgálat legutóbbi frissítését a Bizottság az Európai Környezetvédelmi Ügynökség segítségével végezte el.

Az irányelvekben meghatározott célkitűzések teljesítésének egyik legfontosabb mérföldköve az, hogy a tagállamok kijelölik a Natura 2000 területeket, amelyek az élőhelyvédelmi irányelv alapján különleges természetmegőrzési területnek, a madárvédelmi irányelv alapján pedig különleges madárvédelmi területnek minősülnek . A tagállamok teljesítményét az alább felsoroltakban elért előrelépésük alapján ítélik meg: i. a legmegfelelőbb területek kiválasztása egy összefüggő Natura 2000 hálózat létrehozása céljából; ii. a terület jogi kijelölése nemzeti szinten; és iii. az uniós fontosságú fajok és élőhelyek védettségi helyzetének fenntartása vagy javítása.

Az uniós természetvédelmi jogszabályok mélyreható értékelését követően az Európai Bizottság 2017 áprilisában cselekvési tervet fogadott el abból a célból, hogy javítsa ezen jogszabályok végrehajtását, és azok jobban hozzá tudjanak járulni a biológiai sokféleséggel kapcsolatban 2020-ra meghatározott uniós célok eléréséhez. A természetre, az emberekre és a gazdaságra vonatkozó uniós cselekvési terv 15 konkrét intézkedést irányozott elő a 2017 és 2019 közötti időszakra.

Az ökoszisztémák és az általuk biztosított szolgáltatások fenntartása és helyreállítása

A biológiai sokféleséggel kapcsolatos uniós stratégia célja az ökoszisztémák és az általuk biztosított szolgáltatások fenntartása és helyreállítása a zöld infrastruktúrának a területfejlesztésbe való bevonása és a leromlott ökoszisztémák 15 %-ának 2020-ig történő helyreállítása révén. A zöld infrastruktúrára vonatkozó uniós stratégia előmozdítja a zöld infrastruktúrának a kapcsolódó tervekbe és programokba való beemelését.

A zöld infrastruktúra ökológiai, gazdasági és társadalmi előnyökkel jár, mivel olyan természetes megoldásokat kínál, amelyek segítenek az élőhelyek feldarabolódása elleni küzdelemben és az ökológiai folytonosság megőrzésében, illetve helyreállításában. Növeli továbbá az ökoszisztémák ellenálló képességét, és ezáltal biztosítja az ökoszisztéma-szolgáltatások folyamatosságát. Végezetül pedig segít az embereknek megérteni a természet előnyeit, és segíthet az ezen előnyök maximális kiaknázásához szükséges beruházások mozgósításában is.