A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK ELŐRELÉPÉS A KIOTÓI ÉS EU 2020 CÉLKITŰZÉSEK TELJESÍTÉSE FELÉ (az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és bejelentésére, valamint az éghajlatváltozással kapcsolatos egyéb információk nemzeti és uniós szintű bejelentésére szolgáló rendszerről, valamint a 280/2004/EK határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. május 21-i 525/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 21. cikkének megfelelően) /* COM/2013/0698 final */





A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK ELŐRELÉPÉS A KIOTÓI ÉS EU 2020 CÉLKITŰZÉSEK TELJESÍTÉSE FELÉ (az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és bejelentésére, valamint az éghajlatváltozással kapcsolatos egyéb információk nemzeti és uniós szintű bejelentésére szolgáló rendszerről, valamint a 280/2004/EK határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. május 21-i 525/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 21. cikkének megfelelően) TARTALOMJEGYZÉK A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK: ELŐRELÉPÉS A KIOTÓI ÉS EU 2020 CÉLKITŰZÉSEK TELJESÍTÉSE FELÉ....................................................................... 1 1........... Összefoglalás.................................................................................................................. 3 2........... Az elért eredmények (1990-2011).................................................................................. 6 2.1........ Az üvegházhatást okozó gázkibocsátási tendenciák a tagállamokban................................ 6 2.2........ Az üvegházhatást okozó gázkibocsátás intenzitása és az egy főre eső kibocsátás 2011-ben 7 2.3........ Az üvegházhatást okozó gázkibocsátások 2011-ben, 2010-hez viszonyítva...................... 8 2.4........ Az üvegházhatást okozó gázkibocsátási tendenciák a főbb ágazatokban........................... 9 3........... Haladás a kiotói célok elérése felé................................................................................. 10 3.1........ Első kötelezettségvállalási időszak (2008–2012)............................................................ 10 3.1.1..... EU-28.......................................................................................................................... 10 3.1.2..... EU-15.......................................................................................................................... 11 3.3.1..... EU-11.......................................................................................................................... 11 3.2........ A kiotói mechanizmusok várható használata a szereplők és az uniós kormányok részéről 12 3.3........ A szén-dioxid-nyelők várható alkalmazása.................................................................... 13 4........... Haladás a 2020-ra vonatkozó célkitűzések felé............................................................. 13 4.1........ Az üvegházhatást okozó gázkibocsátás csökkentésére vonatkozóan az EU által 2020-ig teljesítendő cél 13 4.2........ A célok teljesítéséhez vezető út..................................................................................... 14 5........... Az uniós éghajlat-változási politika végrehajtásának helyzete.......................................... 16 5.1........ A kibocsátások csökkentése......................................................................................... 16 5.2........ Az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás.................................................................... 19 5.3........ Az éghajlatváltozás elleni küzdelem finanszírozása.......................................................... 20 5.4. Éghajlatkutatás és innováció 6........... Kibocsátások az uniós tagjelölt és potenciális tagjelölt országokban............................... 20 1. Összefoglalás A kiotói célkitűzések túlteljesítése, 2008–2012 2011-ben a 28 tagú Unió összes üvegházhatásúgáz (ÜHG)-kibocsátása – a földhasználatból, a földhasználat megváltoztatásából és az erdőgazdálkodásból (LULUCF) eredő kibocsátásokat és eltávolításokat, valamint a nemzetközi légi közlekedésből származó kibocsátásokat figyelmen kívül hagyva – 18,3 %-kal maradt el az 1990-es szinttől. E kibocsátás megfelel a 2004 óta általános csökkenést mutató tendenciának. A 2011. évi kibocsátások az 1990 óta mért legalacsonyabbak. A legújabb adatok alapján 2011-ben az EU-15 és az EU-28 ÜHG-kibocsátása 4,2 illetve 3,3 %-kal csökkent 2010-hez képest. A 2011. évi csökkenés nagyrészt a 2010. évinél enyhébb télnek köszönhető, amikor kisebb volt a fűtés iránti igény. A 2011. évi visszaesést 2010-ben enyhe emelkedés előzte meg, elsősorban a gazdaság élénkülése miatt, előzőleg ugyanis a 2008. évi gazdasági válság hatására erős csökkenés jelentkezett. Az előzetes becslések alapján a 15 régi tagállam kibocsátásai 0,5 %-kal, a 28 tag kibocsátása 1,3 %-kal csökkent 2012-ben. A Kiotói Jegyzőkönyv keretében az EU-15 vállalta, hogy 2008 és 2012 között a bázisév szintjéhez képest 8 %-kal csökkenti üvegházhatásúgáz-kibocsátását. A rendelkezésre álló legutolsó, 2011-es nyilvántartási adatok alapján elmondható, hogy az ÜHG-kibocsátások az EU-15-ben (a LULUCF-kibocsátásokat nem számítva) 14,9 %-kal voltak alacsonyabbak, mint a bázisévben (lásd az 1. ábrát). Így az EU-15 nemcsak hogy jól halad az első kötelezettségvállalási időszakra megállapított kiotói célkitűzések teljesítése felé, hanem túl is fogja teljesíteni azokat. Az EU-15 a kiotói célkitűzésének teljesítéséhez szükséges mennyiségen felül 0,9 Gt CO2-egyenérték kibocsátást takarított meg. Annak ellenére, hogy a kibocsátások elmaradtak az EU-15 számára meghatározott kibocsátható mennyiségtől, az EU ezen tagállamai és az azokban működő vállalkozások kibocsátáscsökkentési egységekkel ellensúlyozták kibocsátásaik egy részét, így a halmozott túlteljesítés elérte az 1,6 Gt CO2-egyenértéket, ami csaknem kétszerese az eredeti kiotói célnak. A GDP növekedése 1990 és 2011 között 44 % volt az EU-15-ben, és 45 % az EU-28-ban. A kibocsátások a gazdaság erőteljes növekedése mellett csökkentek, bizonyítva, hogy a gazdasági fejlődés és az ÜHG-kibocsátás egymástól függetleníthető. 2010 és 2011 között is 1,4 %-os növekedés jellemezte az EU-28 GDP-jét, az ÜHG-kibocsátások azonban 3,3 %-kal zsugorodtak. 1. ábra: Valós kibocsátások (Mt CO2-egyenérték) az EU-15-ben Megjegyzés: A nyilak a 2008–2012-es időszak kibocsátási átlagait veszik alapul. (A 2012-es adatok közvetett adatok.) Forrás: Európai Bizottság, EKÜ A 2011-es ÜHG-nyilvántartási adatok szerint a 15 régi tagállamból nyolc (Finnország, Franciaország, Németország, Görögország, Írország, Portugália, Svédország és az Egyesült Királyság) valószínűleg képes lesz csupán hazai intézkedésekkel teljesíteni egyéni kibocsátáscsökkentési célját (lásd a 6. ábrát). Írország és Portugália szénnyelők használatával érheti el célját. Ausztria, Belgium, Dánia, Hollandia és Spanyolország a kiotói rugalmassági mechanizmusok használatához folyamodhat. A kiotói egységek tervezett felhasználására is figyelemmel Luxemburg egyelőre lemaradásban van (1,7 %-kal), Olaszországnak pedig kevés hiányzik (0,7 %) a célkitűzések teljesítéséhez (lásd a 6. ábrát). E két érték az ún. „true-up” időszak[1] alatt azonban korrigálható. Az Európai Unióhoz 2004 óta csatlakozott 13 tagállam többségében 2009 és 2012 között némileg nőtt a kibocsátás. A jelenleg rendelkezésre álló adatok alapján azonban várható, hogy a kiotói kötelezettségvállalással rendelkező 11 tagállam is teljesíti vagy túlteljesíti célkitűzését. Ezek az államok az első kötelezettségvállalási időszakban vélhetően összesen 2,4 Gt CO2-egyenértékkel teljesítik túl kiotói célkitűzéseiket (a LULUCF-kibocsátásokat és a kibocsátáscsökkentési egységeket nem számítva). A fennmaradó két tagállamnak, Ciprusnak és Máltának az első kötelezettségvállalási időszakban nincs kötelezettsége. Az Európa 2020 stratégiában meghatározott és a 2013–2020-as időszakra vonatkozó kiotói célok minden bizonnyal teljesülnek 2013. január 1-jével megkezdődött a Kiotói Jegyzőkönyvben előírt második kötelezettségvállalási időszak, amelynek keretében az Unió tagállamai 2013 és 2020 között újabb vállalásokat teljesítenek. Az erről szóló határozat 2012 decemberében született meg a dohai éghajlat-változási konferencián. A 2009-ben elfogadott éghajlat-változási és energiaügyi csomag[2] összehangolt szakpolitikai és intézkedési keretet biztosít a második kötelezettségvállalási időszakkal járó új feladatok teljesítéséhez és az éghajlatváltozás elleni küzdelemhez 2020-ig és azon túl. Emellett szerepel a foglalkoztatást és az intelligens, fenntartható és inkluzív növekedést célzó „Európa 2020” stratégia öt kiemelt célja között, hiszen az éghajlatváltozás mérséklése minden átfogó uniós politikának része. Az 1990. évi szinthez viszonyított, 2020-ig uniós szinten összesen 20 %-os üvegházhatásúgázkibocsátás-csökkentésből 2013-tól kezdve egyaránt kiveszik a részüket az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének (ETS) hatálya alá tartozó és az azon kívül eső ágazatok. Az EU ETS 3. szakaszának (2013–2020) előkészítése sikeresen lezárult 2013. január 1. előtt, vagyis megtörtént az aukciós platformok kialakítása, létrejött az egységes uniós kibocsátásiegység-forgalmi jegyzék, és megállapításra kerültek a nyomon követés, jelentéstétel, hitelesítés és ellenőrzés összehangolt szabályai. Az ETS hatálya alá nem tartozó ágazatok tekintetében a terhek közös vállalására vonatkozó határozat[3] (ESD) úgy rendelkezik, hogy 2013 és 2020 között minden egyes tagállamra kötelező erejű éves kibocsátási határértékek vonatkoznak. Az ETS hatálya alá nem tartozó ágazatokra vonatkozó összesített cél az EU szintjén teljesülni fog, de 13 tagállamnak további szakpolitikai intézkedéseket kell hoznia 2020-ra vonatkozó egyéni célja elérése érdekében. Az ETS-en kívüli ágazatok teljesítményének nyomon követését az európai szemeszter[4] biztosítja. 2011-ben az EU-28 kibocsátása (a nemzetközi légi közlekedésből eredő kibocsátásokat is számítva) 16,9 %-kal maradt el az 1990-es szinttől. A 2012. évre vonatkozó közelítőleges adatok szerint a kibocsátások további 1%-kal csökkentek, így 2012-ben már 18 %-kal maradtak el az 1990. évi értéktől. A 2. ábra az EU nyilvántartott kibocsátási adatait mutatja be 2011-ig, 2012-re hozzávetőleges adatokat[5], azt követően 2020-ig pedig előrevetített adatokat tartalmaz (figyelmen kívül hagyva a nemzetközi légi közlekedésből eredő kibocsátásokat). Szemlélteti a nemzetközi légi közlekedéstől eltérő ágazatokban 2020-ig az éghajlat-változási és energiaügyi csomag által megkövetelt kibocsátáscsökkentés mértékét (a csomag szerinti cél teljesítése). Az első kötelezettségvállalási időszakra (2008–2012) vonatkozó célt az EU-15 közös célkitűzése és a többi tagállam egyéni célkitűzéseinek összegeként határozták meg.[6] A 28 uniós tagállam számára a második kötelezettségvállalási időszakra (2013–2020) vonatkozó cél a bázisévi kibocsátások összegéhez képesti 20 %-os csökkenés elérése.[7] A legfrissebb rendelkezésre álló ÜHG-előrejelzések szerint – amelyek már az éghajlat-változási és energiaügyi csomag végrehajtását is figyelembe veszik – az EU együttesen teljesíteni tudja 2020-as célkitűzését (lásd a 7. ábrát). 2. ábra: EU-28 valós kibocsátások (Mt CO2-egyenértékben) (a nemzetközi légi közlekedés és a LULUCF nélkül) Megjegyzés: * Az EU-15 közös célkitűzése és a többi tagállam egyéni célkitűzéseinek összege, Ciprus és Málta esetében 2008–2012 átlaga (közvetett adat). ** Az egyes tagállamok jogosultságainak összege figyelemmel az ESD és az ETS korlátozásaira, a nemzetközi légi közlekedést nem számítva. Forrás: Európai Bizottság, EKÜ 2. Az eddigi eredmények (1990-2011) 2.1. Az üvegházhatást okozó gázkibocsátási tendenciák a tagállamokban Az EU teljes üvegházhatást okozó gázkibocsátásának alakulását erősen befolyásolja a két legnagyobb kibocsátó, Németország és az Egyesült Királyság, amelyek az EU teljes kibocsátásának körülbelül egyharmadáért felelősek. Ennek a két tagállamnak az üvegházhatást okozó gázkibocsátását a bázisévhez képest összesen 539 Mt CO2-egyenértékkel sikerült csökkentenie. Németországban a kedvező tendencia fő okai közé tartozott a villamosenergia- és a hőtermelő létesítmények hatásfokának javulása, a megújuló forrásból előállított energiák részesedésének növekedése, illetőleg Németország újraegyesítését követően az öt új tartomány gazdasági szerkezetváltása. Az üvegházhatást okozó gázkibocsátás csökkenése az Egyesült Királyságban főként a villamosenergia-termelésnek a kőolajról és a szénről a földgázra való átállításának köszönhető, emellett pedig intézkedéseket vezettek be a N2O-kibocsátás csökkentésére az adipinsav előállításában. 2011-ben Olaszország volt a harmadik legnagyobb kibocsátó az EU-ban (részesedése az EU-28 kibocsátásából 10,7 %), kicsivel maradt alatta Franciaország kibocsátása (10,6 %). Olaszország ÜHG-kibocsátása 2011-ben 5,4 %-kal volt alacsonyabb, mint az 1990. évi érték. 1990 és 2004 között nőttek Olaszország kibocsátásai, elsősorban a közúti közlekedés, a villamosenergia- és hőtermelés, valamint az olajfinomítás miatt, de azóta az ország több mint 15 %-kal csökkentette ÜHG-termelését. Franciaország kibocsátásai 2011-ben 12,7 %-kal maradtak el az 1990. évitől. Franciaországban nagymértékű csökkentést értek el az adipinsav-termelésből származó N2O-kibocsátásban, de ezzel szemben a közúti közlekedésből származó CO2-kibocsátás 1990 és 2011 között emelkedett. Az ötödik és a hatodik legnagyobb kibocsátó az EU-ban Lengyelország és Spanyolország: 2011-ben az összes üvegházhatást okozó gázkibocsátás 8,7 %-áért, illetve 7,7 %-áért voltak felelősek. Lengyelországban a kibocsátás mértéke 1990 és 2011 között 12,6 %-kal, a bázisévhez képest (1988) pedig 29,1 %-kal csökkent. Lengyelországban – a többi új tagállamhoz hasonlóan – a kibocsátás csökkenésében szerepet játszó fő tényezők a nehézipar energiahatékonyságának javulása, valamint az 1980-as évek végén és az 1990-es évek elején végbement átfogó gazdasági modernizáció. A figyelemre méltó kivétel a közlekedés volt (különösen a közúti közlekedés), amelynek kibocsátásai nőttek. Spanyolországban a kibocsátás mértéke 1990 és 2011 között 23,9 %-kal, a bázisévhez képest pedig 21 %-kal nőtt. Ez főként a közúti közlekedésből, a villamosenergia- és hőtermelésből, valamint a feldolgozóiparból származó kibocsátások növekedésének tudható be. 2011-ben 21 tagállam kibocsátása maradt el a bázisévitől. Spanyolország, Portugália, Görögország, Ausztria és Írország ÜHG-kibocsátásai magasabbak a bázisévre (ami többnyire 1990) vonatkozó értéknél. Ciprus és Málta nem vállalt kibocsátáscsökkentést a Kiotói Jegyzőkönyv szerinti első kötelezettségvállalási időszakra. Ezekben a tagállamokban a kibocsátás 2011-ben hozzávetőleg 50 %-kal az 1990-es szint fölött volt. Az ÜHG-kibocsátás százalékos változásai a bázisév és 2011 között -56 %-tól (Litvánia) +21 %-ig (Spanyolország) terjednek. 2.2. Az üvegházhatást okozó gázkibocsátás intenzitása és az egy főre eső kibocsátás 2011-ben Az EU-28 és az EU-15 ÜHG-kibocsátása egyaránt mérséklődik, a gazdaság viszont jelentős növekedést mutat. A 3. ábrán látható, hogyan függetlenedik egymástól az ÜHG-kibocsátás szintje a GDP-növekedés mértékétől 1990 óta. 3. ábra: A GDP (reálértéken), az ÜHG-kibocsátás és a kibocsátásintenzitás (egységnyi GDP-re eső ÜHG-kibocsátás) alakulása – Index (1990 = 100) Forrás: EKÜ, Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatóság (Ameco-adatbázis), Eurostat 1990 és 2011 között az EU-28 GDP-jét 45 %-os növekedés jellemezte, az ÜHG-kibocsátások azonban 18,3 %-kal visszaestek. Az EU-15 GDP-je 44 %-kal nőtt, ÜHG-kibocsátásai 14,9 %-kal csökkentek. 2010 és 2011 között 1,4 %-kal nőtt az EU-28 GDP-je, az ÜHG-kibocsátások azonban 3,3 %-kal csökkentek. Az összesített ÜHG-kibocsátási intenzitás (az egységnyi gazdasági teljesítményre eső kibocsátás) az EU 28 tagállamára vetítve folyamatosan csökken 1990 óta, 2011-re majdnem az 1990-es érték felénél állt (lásd a 3. ábrát). 1990 és 2011 között az összes tagállamban csökkent az ÜHG-kibocsátás intenzitása. A legnagyobb csökkenések Szlovákiában és Észtországban (-66 %), Romániában, Litvániában és Írországban (-62 %), valamint Lengyelországban (-60 %) következtek be. A legkisebb változás Horvátországot (-18 %), Portugáliát (-20 %), Olaszországot, Görögországot és Máltát (-23 %), valamint Spanyolországot (-24 %) jellemzi. Az EU-28 egy főre jutó kibocsátása 2011-ben 9 tonna CO2-egyenérték volt. Az egy főre jutó kibocsátás 23 %-kal csökkent 1990-hez képest. Az egyes uniós tagállamokat tekintve azonban 2011-ben is jelentős eltéréseket mutat az egy főre jutó kibocsátás mértéke: a skála 5,5 tonna CO2-egyenértéktől (Lettország) egészen 23,6 tonna CO2-egyenértékig (Luxemburg) terjed. Ezt túlnyomórészt az egyes országok energiaintenzitása és energiaszerkezete határozza meg. Az egy főre jutó kibocsátások alakulása 1990 óta igen eltérő a tagállamok között. Az egy főre jutó érték legnagyobb csökkenését 1990 óta a közép- és kelet-európai tagállamok, valamint Luxemburg, az Egyesült Királyság, Németország, Dánia, Svédország, Franciaország, Írország és Belgium tudja felmutatni. Cipruson, Máltán, Portugáliában, Szlovéniában és Spanyolországban az egy főre vetített kibocsátások nőttek 1990-hez képest. Ciprus kivételével azonban az egy főre jutó kibocsátás mértéke ezekben a tagállamokban az uniós átlag alatt marad (lásd még a bizottsági szolgálati munkadokumentum 2. ábráját). 2.3. Az üvegházhatást okozó gázkibocsátások 2011-ben, 2010-hez viszonyítva Az EU-28 ÜHG-kibocsátása 2011-ben 3,3 %-kal csökkent 2010-hez képest (ez 155,3 Mt CO2-egyenértéknek felel meg), ami főleg az enyhébb télnek köszönhető, amitől kisebb volt a fűtés iránti igény. A 2011. évi kibocsátások az 1990 óta mért legalacsonyabbak. A csökkenést 2010-ben enyhe emelkedés előzte meg (+2,4 %). Ez az emelkedés a 2009-ben tapasztalt erős visszaesést követte (-7,1 %), és elsősorban a gazdaság élénkülésével és a szokásosnál hidegebb téllel magyarázható. 2011-ben a legnagyobb csökkenést (több mint 106 Mt CO2-egyenérték) felmutató ágazat, amely az összuniós kibocsátás-csökkentésben a legnagyobb szerepet játssza, a lakossági és kereskedelmi szektor. E tendencia hátterében az enyhébb tél és a kevesebb fűtés áll. A második legnagyobb visszaesés a közhasznú villamosenergia- és hőtermelés ágazatában jelentkezett (csaknem 20 Mt CO2-egyenérték), ezt a feldolgozó- és építőipari ágazat követi (kb. 12 Mt CO2-egyenérték). Ez a három ágazat érte el a 2010 és 2011 közötti összes uniós kibocsátás-megtakarítás 89 %-át. A százalékos arányokat nézve 7 tagállam kibocsátásai nőttek 2010-hez képest: Bulgária (9,6 %), Románia (5,8 %), Észtország (4,8 %), Litvánia (2,3 %), Málta (0,8 %), Spanyolország (0,5 %) és Szlovénia (0,1 %). A fennmaradó 21 tagállamban csökkentek az ÜHG-kibocsátások, a legnagyobb arányban Finnországban (10,1 %), Belgiumban (8,8 %), Dániában (8,1 %), Hollandiában (7,1 %) és az Egyesült Királyságban (7 %). 2.4. Az üvegházhatást okozó gázkibocsátási tendenciák a főbb ágazatokban A legnagyobb kibocsátó ágazatok az energiaellátás és -felhasználás (a közlekedést is beleértve), amelyek az Unió teljes kibocsátásának 79 %-áért felelősek. A teljes üvegházhatást okozó gázkibocsátás 10%-a a mezőgazdaságból, 7%-a ipari folyamatokból, 3%-a pedig hulladékokból származik. Az oldószerek és más források kevesebb mint 0,3 %-os részesedéssel bírnak. Mindezt a 4. ábra mutatja be. 4. ábra: Kibocsátások ágazatonként (EU-28) Forrás: 2012. évi nemzeti jegyzékek, EKÜ Az energiaipar, a mezőgazdaság, az ipari folyamatok és a hulladékgazdálkodás terén 1990 óta bekövetkezett kibocsátás-csökkenést részben ellensúlyozta a közlekedési ágazatban tapasztalt jelentős növekedés (további részletek a mellékelt bizottsági szolgálati munkadokumentumban olvashatók). A közlekedésből származó összes kibocsátás mértéke azonban 2007 óta csökken. 5. ábra: Az EU-28 ÜHG-kibocsátásának változása ágazatonként, valamint az egyes ágazatok részaránya az ÜHG-kibocsátás teljes mennyiségében Forrás: 2012. évi nemzeti jegyzékek, EKÜ A meglévő intézkedéseket alapul vevő becslések szerint 2011 és 2020 között az energiaellátási ágazatban okozott kibocsátások tovább csökkennek, elsősorban a megújuló energiaforrásokra vonatkozó szakpolitikának és a kibocsátáskereskedelmi rendszernek (ETS) köszönhetően. Vélhetően csökkennek az energiafelhasználásból és – kisebb arányban – a közlekedésből származó kibocsátások is. A közlekedés esetében arra lehet számítani, hogy a növekvő keresletet ellensúlyozza a közlekedési eszközök hatékonyságának javulása, valamint kis mértékben a vasúti közlekedés előtérbe helyezése. A mezőgazdaságból származó kibocsátások az előrejelzések szerint 2020-ig csaknem változatlanok maradnak. Egyes nemzeti szintű előrejelzések az ipari kibocsátások emelkedésével számolnak. A hulladékokból származó kibocsátás várhatóan tovább csökken, míg az oldószerek okozta kibocsátások emelkedhetnek. 3. Haladás a kiotói célok elérése felé 3.1. Első kötelezettségvállalási időszak (2008–2012) 3.1.1. EU-28 2011-ben az EU összes ÜHG-kibocsátása 18,3 %-kal maradt el az 1990. évitől. Ez a becsült adat a Bizottságnak bejelentett tagállami nyilvántartásokat (27 tagállam esetében), illetve Horvátországnak az ENSZ Éghajlat-változási Keretegyezménye értelmében nyilvántartott mérlegét veszi alapul. Még ennél is nagyobb mértékű csökkenéssel lehet számolni, ha figyelembe vesszük a kiotói mechanizmusok révén az egyes kormányok által megvett kibocsátási jogok és a szén-dioxid-nyelők hatását. 3.1.2. EU-15 A legújabb nyilvántartási adatok szerint az első kötelezettségvállalási időszakban (2008–2012) a 15 régi tagállam ÜHG-kibocsátásai 2011-re éves átlagban 14,9 %-kal maradtak el a bázisévitől; az első kötelezettségvállalási időszak (2008–2012) átlaga 12,2 %-kal marad alatta a bázisévi kibocsátásnak.[8] Ha figyelembe vesszük, hogy: 1. a kormányok élnek a kiotói mechanizmusok alkalmazásának lehetőségével, ami várhatóan további 1,9 %-os kibocsátáscsökkentést eredményez (lásd a 3.2. szakaszt), valamint 2. a Kiotói Jegyzőkönyv 3. cikkének (3) és (4) bekezdése szerinti tevékenységekhez kapcsolódó szén-dioxid-nyelők összesen további 1,5 %-os csökkenést eredményeznek az EU-15-ben (lásd a 3.3. szakaszt), akkor az EU-15 15,5 %-kal csökkentette kibocsátásait az első kötelezettségvállalási időszak alatt. A 15 régi tagállam tehát csaknem megduplázta azt a kibocsátáscsökkentést, amit az első kötelezettségvállalási időszakban a Kiotói Jegyzőkönyv szerinti közös teljesítési megállapodás értelmében kellett elérni. 3.1.3. EU-11 2011-re a kiotói jegyzőkönyv első kötelezettségvállalási időszakában célokkal rendelkező 11 tagállam (vagyis Ciprus és Málta kivételével a 2004 óta csatlakozott országok) kibocsátásai 38,7 %-kal csökkentettek a bázisévhez képest. 2012-ben vélhetően tovább folytatódott a csökkenés. A 2011-es nyilvántartási adatok alapján e tagállamok is teljesíthetik az első kötelezettségvállalási időszakra vonatkozó kiotói célkitűzéseiket. Ebből a csoportból egyedül Szlovénia esetében merült fel a hazai intézkedések kiegészítése a kiotói rugalmassági mechanizmusból származó kibocsátási egységekkel. A legfrissebb adatok szerint azonban ennek hiányában is teljesülhet Szlovénia kiotói célkitűzése. A többi állam értékesítette vagy értékesíteni fogja fennmaradt kibocsátható mennyiségi egységeit (AAU) (lásd a 3.2 szakaszt). 6. ábra: Az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének hatálya alá nem tartozó ágazatoknak az első kötelezettségvállalási időszakbeli ÜHG-kibocsátása és a 2008–2012-re meghatározott célok közötti relatív eltérések, a kiotói mechanizmusok figyelembevételével és anélkül (a LULUCF beszámításával). Az eltérések a bázisévi kibocsátás (az ETS alá tartozó és az azon kívüli ágazatok együttes kibocsátása) százalékaként szerepelnek. A negatív és pozitív előjel a túlteljesítést, illetve az elmaradást jelzi. Forrás: EKÜ 3.2. A kiotói mechanizmusok várható használata a szereplők és az uniós kormányok részéről Az EU ETS keretében készült második nemzeti kiosztási tervek meghatározták, hogy a tagállami szereplők milyen mértékig használhatják ki a projektalapú jóváírásokat (az együttes végrehajtás [JI] és tiszta fejlesztési mechanizmus [CDM] jegyében). A tagállamokban található ETS-létesítmények 2008 és 2012 között évente és átlagosan összesen 278 millió igazolt kibocsátáscsökkentési egységet (CER) vagy kibocsátáscsökkentési egységet (ERU) használhatnak fel, ami az adott időszakra vonatkozó uniós összkvóta 13,4 %-ának felel meg. Az üzemeltetők 1058,7 millió CER-t és ERU-t használtak fel, és ez az összes leadott egység 10,8 %-ának felelt meg. A leadott kreditek mennyisége, amely 2008-ban a hitelesített kibocsátásadatokkal igazolt összmennyiség 4 %-ának felelt meg, a nemzetközi ellentételezés csökkenő ára miatt 2012-re 26 %-ra emelkedett. 2013-tól új szabályok vonatkoznak az együttes végrehajtás (JI) és a tiszta fejlesztési mechanizmus (CDM) alkalmazására az EU ETS irányelv szerint. Kilenc EU-15-tagállam, továbbá Szlovénia is úgy döntött, hogy a kiotói mechanizmusokból származó nemzetközi krediteket is igénybe vesz kiotói célkitűzései eléréséhez. E tagállamok becslése szerint évente összesen 82 millió tonna CO2-egyenértéket kellene vásárolni a Kiotói Jegyzőkönyv első kötelezettségvállalási időszakában vállalt kötelezettség teljesítéséhez. Az EU-15 esetében ez 1,9 százalékponttal, Szlovénia esetében 4,9 százalékponttal járulna hozzá a kiotói célkitűzések eléréséhez (lásd a munkadokumentum 12. táblázatát). A szóban forgó 10 tagállam úgy tervezte, hogy összességében 2,4 milliárd EUR-t ruház be, hogy az együttes végrehajtás (JI), a tiszta fejlesztési mechanizmus (CDM) vagy a kibocsátható mennyiségi egységek (AAU) keretében egységeket szerezzen. Ausztria, Hollandia, Spanyolország, Írország és Belgium irányozta elő a legjelentősebb összegeket e célra az ötéves kötelezettségvállalási időszak tekintetében. Szlovéniában 80 millió EUR összegű költségvetéssel számoltak. Az elhúzódó gazdasági válság hatására azonban visszaestek az üvegházhatásúgáz-kibocsátások, így a tagállamoknak a kezdeti becslésekhez képest valószínűleg kevesebb nemzetközi kreditet kell szerezniük. A legújabb adatok alapján a tagállamok által értékesített kibocsátható mennyiségi egységek formájában 68,2 Mt CO2-egyenérték került átadásra, és a leszerződött mennyiség egy részét még nem teljesítették. Bulgária, a Cseh Köztársaság, Észtország, Magyarország, Lettország, Litvánia és Szlovákia jelezte, hogy további kibocsátható mennyiségi egységeket (AAU) szándékozik értékesíteni. Az Egyesült Királyság úgy rendelkezett, hogy a kiotói célkitűzés és az Egyesült Királyság területére érvényes egyoldalú „karbonköltségvetés” között az első kötelezettségvállalási időszak után többletként fennmaradó kibocsátható mennyiségi egységeket semmisnek tekinti. 3.3. A szén-dioxid-nyelők várható alkalmazása Az üvegházhatásúgáz-kibocsátás különböző forrásaira irányuló szakpolitikák és intézkedések mellett a tagállamok szén-dioxid-nyelőket is igénybe vehetnek. Az eddig rendelkezésre bocsátott adatok alapján a kötelezettségvállalási időszakban a Kiotói Jegyzőkönyv 3. cikkének (3) bekezdésében meghatározott erdőtelepítés és újraerdősítés révén elért teljes nettó megkötés körülbelül évi 17,1 Mt CO2 az EU-15-ben. A 3. cikk (4) bekezdése szerinti tevékenységek alkalmazása ezen felül várhatóan évi 46,7 Mt CO2-vel járul hozzá a kibocsátás csökkentéséhez az EU-15-ben ebben a kötelezettségvállalási időszakban. Az EU-13 hozzájárulását is figyelembe véve e tevékenységek haszna évi 23,3 és 60,6 Mt CO2-egyenérték (további részletekért lásd a bizottsági szolgálati munkadokumentum 13. táblázatát). A 3. cikk (3) és (4) bekezdése szerinti tevékenységek eredményeként ebben a kötelezettségvállalási időszakban az EU-15 tagállamai az előrejelzések szerint évi 63,9 Mt CO2-egyenértékkel fogják tudni csökkenteni kibocsátásaikat. Ez az első kötelezettségvállalási időszakban a bázisévhez képest az EU-15 által vállalt csökkentésnek hozzávetőleg 1,5 %-a. 4. Haladás a 2020-ra vonatkozó célkitűzések felé 4.1. Az üvegházhatást okozó gázkibocsátás csökkentésére vonatkozóan az EU által 2020-ig teljesítendő cél Az energiaügyi és éghajlat-változási csomag 2020-ig 20 %-os üvegházhatásúgázkibocsátás-csökkentést irányoz elő az EU-28 számára 1990-hez képest, másképp számolva a 2005-ös szinthez viszonyítva -14 %-kal kell elmozdulni. Ez az alapja a 2013-tól 2020-ig tartó második kiotói kötelezettségvállalási időszakra vonatkozó uniós vállalásnak is. A kibocsátáscsökkentésből a következő mértékben vállalnak részt az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének hatálya alá tartozó és az azon kívül eső ágazatok: (a) az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének hatálya alá tartozó ágazatok 2020-ig 21 %-kal csökkentik kibocsátásukat a 2005. évi szinthez képest; (b) az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének hatálya alá nem tartozó ágazatok a közös teljesítés (ESD) jegyében 2020-ig mintegy 10 %-kal csökkentik kibocsátásukat 2005-höz képest. Az ESD elsősorban a közlekedés, az épületek, a kisvállalkozások és szolgáltatások, a mezőgazdaság és a hulladékok által okozott kibocsátásokra vonatkozik. Míg az ETS uniós felső határt állapít meg, az ESD a tagállamok által meghatározott és végrehajtott kiegészítő nemzeti intézkedésekre és szakpolitikákra támaszkodik a megfelelő ágazatok kibocsátásainak kordában tartásához. Az ESD éves kibocsátási jogosultságokat állapít meg 2013 és 2020 között. 4.2. A célok teljesítéséhez vezető út A tagállamok által 2013-ban benyújtott előrejelzések szerint a 2020-as kibocsátások a nemzetközi légi közlekedés kibocsátásait is figyelembe véve 21 %-kal fognak elmaradni az 1990. évi adatoktól, ami a nemzetközi légi közlekedés beszámítása nélkül 22 %-os csökkenésnek felel meg. Az EU-28 így teljesíteni tudja 2020-ra vonatkozó célját. Az ETS-en kívüli ágazatok kapcsán azonban 13 tagállamnak további erőfeszítéseket kell tennie a 2020-as célok eléréséhez. 15 tagállam jó úton halad a meglévő intézkedéseknek és szakpolitikáknak köszönhetően. A 7. ábra az ETS-en kívüli ágazatoknak a jelenlegi intézkedések alapján 2020-ban várható ÜHG-kibocsátása és a 2005-ös kibocsátási értékek arányában meghatározott 2020-as célok közötti eltérést mutatja be. Ez az elemzés nem számol az ESD által nyújtott rugalmasság, például a nemzetközi kreditek vagy a tagállamok közötti jogosultság-átadások igénybevételének lehetőségével. Bemutatja azonban a 2012. évi kibocsátások és az ESD értelmében vállalt 2013. évi célok közötti különbséget is. Az európai szemeszter keretében a Bizottság a meglévő intézkedések alapján várható kibocsátások szerint elemzi az egyes tagállamok helyzetét a 2020-as célokhoz képest. A legutóbbi elemzés egy 2013 júniusának elején közzétett bizottsági szolgálati munkadokumentumban[9] olvasható. Főbb megállapításai, amelyeket megerősítettek a tagállamok legutóbbi előrejelzései, valamint az Európai Környezetvédelmi Ügynökség által végzett minőségellenőrzés és kiegészítések[10], a következők: · Luxemburg ÜHG-kibocsátásai az előrejelzések szerint bőven (23 százalékponttal) túl fogják lépni a nemzeti célkitűzést. A 2012. évi kibocsátások is magasabbak az ESD keretében megállapított 2013. évi célnál. Jelentős kibocsátáscsökkenést lehetne elérni a közlekedésben használt energiatermékek adójának emelése révén, amit országspecifikus ajánlás is hangsúlyozott. · Írország ÜHG-kibocsátásai szintén jócskán felül fogják múlni a célkitűzést (18 százalékponttal). Ez a közlekedésből és a mezőgazdaságból származó kibocsátások számottevő növekedésének tudható be. Mindenesetre Írország 2013-ban számos kezdeményezést terjesztett elő kibocsátásai mérséklésére a Low-Carbon Development Bill keretében. · A kibocsátások Belgiumban is eltérnek (11 százalékponttal) a nemzeti célkitűzéstől. Az országspecifikus ajánlás kiemelte, hogy egyértelműen el kell határolni egymástól a célok elérése érdekében a különböző hatóságokra háruló feladatokat, különösen ami a közlekedést és az épületeket illeti. Az adóztatásban el kell mozdulni a munkaerőpiac adóztatásától a növekedést kevésbé torzító, például környezetvédelmi adók alkalmazása felé. · Az előrejelzések szerint további öt tagállam (Litvánia, Spanyolország, Ausztria, Finnország és Olaszország) marad el több mint 3 %-kal a célkitűzésektől. Ezekben az országokban a már alkalmazott intézkedések várhatóan nem lesznek elegendőek a nemzeti célkitűzés teljesítéséhez. · Lengyelország és Észtország saját nemzeti előrejelzéseik szerint bőven túlteljesítenék vállalásukat. Azonban a lengyel előrejelzések 2010-ből és 2011-ből származnak. A legutóbbi becslések a PRIMES és a GAINS modellek alapján is inkább alulteljesítést vetítenek elő. Észtország kibocsátásai pedig magasabbnak bizonyultak a vártnál. A megközelítő adatok szerint Észtország kibocsátása 2012-ben is több lesz, mint az ESD értelmében teljesítendő 2013-as cél, így ez az ország is nehézségekbe ütközhet. A 2013. évi európai szemeszter keretében a Tanács több országspecifikus ajánlást is elfogadott az ÜHG-kibocsátások csökkentése témájában. A Tanács ajánlásai szerint Belgiumnak, a Cseh Köztársaságnak, Franciaországnak, Magyarországnak, Olaszországnak Lettországnak, Litvániának, Romániának és Spanyolországnak is el kell mozdulnia a munkaerőpiac adóztatásától a növekedést kevésbé gátló, például környezetvédelmi adók alkalmazása felé. Észtországnak, Litvániának és Luxemburgnak a közlekedési ágazat energiahatékonyságának javítását célzó adók bevezetését javasolják. Az energiahatékonyságot Bulgáriában, a Cseh Köztársaságban, Észtországban, Lettországban, Litvániában, Máltán, Lengyelországban, Romániában és Szlovákiában is fokozni kell. Az Egyesült Királyság felé a Tanács azzal a javaslattal élt, hogy új energiatermelő létesítményekbe ruházzon be, többek között a megújuló energiák terén. 7. ábra: Az ETS-en kívüli ágazatok kibocsátásainak várható eltérése a 2020-as célkitűzéstől, valamint a 2012-es kibocsátások és a 2013-as cél közötti különbség. A negatív értékek túlteljesítést, a pozitívak alulteljesítést jeleznek a 2005. évi kibocsátáshoz képest, százalékban kifejezve. Forrás: EKÜ, Európai Bizottság a tagállamok előrejelzései alapján 5. Az uniós éghajlat-változási politika végrehajtásának helyzete 5.1. A kibocsátások csökkentése A 2009-es éghajlat-változási és energiaügyi csomag végrehajtása érdekében végzett munkának köszönhetően sikeresen megkezdődött az EU-ETS 3. szakaszának (2013–2020) alkalmazása, valamint végleges formát öltöttek az ESD végrehajtását szolgáló intézkedések. 5.1.1. Az EU ETS Az EU ETS több mint 12 000 erőművet és gyártólétesítményt ölel fel a 28 tagállamban, Izlandon, Norvégiában valamint Liechtensteinben. 2012-től az ezen országok repülőterei között vagy a kapcsolódó területeken közlekedő légi járatok kibocsátásai is az ETS hatálya alá tartoznak. Az EU egészére vonatkozó összkvóta a 2008–2012-es időszakban évi 2081 millió kibocsátási egység volt. A helyhez kötött létesítmények hitelesített ÜHG-kibocsátása folyamatosan csökken, 2012-ben 1 867 Mt CO2-egyenérték volt, ami 2 %-kal marad el a 2011-es értéktől, és 10 %-kal a határértéktől. A légi közlekedésből származó hitelesített adatok 84 Mt CO2-kibocsátást jeleznek. A létesítmények megfelelési szintje továbbra is rendkívül magas. Az ETS rendszerben részt vevő létesítményeknek csupán kevesebb mint 1 %-a nem tudta átadni a 2013. április 30-i határidőre a 2012. évi kibocsátását ellentételező egységeket. 2012-től fogva a légiközlekedési kibocsátásoknak is meg kell felelniük az ETS keretében megállapított határnak. Az ETS hatálya alá tartozó 2012. évi légiközlekedési kibocsátások 98 %-áért felelős fuvarozók 2013. április 30-ig megtették az ETS előírásainak való megfeleléshez szükséges lépéseket. 2012 áprilisában uniós határozat született az „idő megállításáról”, amelynek értelmében az üzemeltetők felelőssége a 2012. évi járatok tekintetében az Európán belüli repülésekre korlátozható, és ebben az esetben az üzemeltetők május 27-ig visszaszolgáltathatták az Európán kívüli repülésekre érvényes ingyenes jogosultságaikat. A felülvizsgált ETS-irányelv úgy rendelkezik, hogy valamennyi EU-ETS művelet egyetlen, a Bizottság által fenntartott nyilvántartásban kerül rögzítésre. A nyilvántartásra vonatkozó szabályozási keretet 2013 májusában felülvizsgálták a 3. szakaszhoz szükséges funkciók biztosítása érdekében. Az új rendelet úgy rendelkezik, hogy a közös teljesítés (ESD) keretében megvalósult tranzakciókat rögzíteni kell a nyilvántartásban. A Bizottság most véglegesíti a 2011/278/EU bizottsági határozat szerinti nemzeti végrehajtási intézkedések értékelését. Áttekinti, hogy a kibocsátási egységeknek az ipari létesítmények számára történő előzetes ingyenes kiosztását az egyes tagállamok az ETS 3. szakaszára vonatkozó harmonizált kiosztási szabályoknak megfelelően végezték-e. Az árverési rendelet felülvizsgálata is zajlik, főleg az árverések időkeretére való tekintettel. Jelenleg van az együttdöntési eljárási folyamatban az a határozatjavaslat, amely az ETS-irányelvben egyértelművé teszi, hogy a Bizottság kivételes körülmények között jogosult kiigazítani a kibocsátási egységek aukciójának időbeli ütemezését. Ezen kívül a Bizottság nemrég jelentést fogadott el az európai szén-dioxid-piac helyzetéről, amely a keresleti-kínálati egyensúlyhiány kezelésére alkalmas strukturális intézkedéseket is felvázol. Az Európai Bizottság az irányelv alkalmazásában 8 tagállam számára engedélyezte, hogy 2012 után is átmeneti ingyenes kiosztást végezzenek energia-termelő létesítményeik körében. Júniusban a Bizottság rendelettervezetet készített arról, hogy az ETS alkalmazásában az egyes szereplők legfeljebb mekkora mértékben vehetnek igénybe a kiotói projekt-alapú mechanizmusokból (pl. CDM és JI) származó krediteket a 2013 és 2020 közötti kibocsátási határértékeknek való megfelelés érdekében. Az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének a hatálya alá tartozó ipari üzemeltetők és repülőgép-üzemeltetők ÜHG-kibocsátásával kapcsolatos nyomonkövetési és jelentési szabályokat meghatározó új rendelet, valamint a kibocsátási jelentések hitelesítésére, a hitelesítők akkreditálására és felügyeletére vonatkozó követelményeket meghatározó új rendelet végrehajtásának megkönnyítése érdekében folyamatban van e szabályok jobb összehangolása. Különböző útmutató dokumentumok, formanyomtatványok és gyakran feltett kérdések gyűjteményei jöttek létre azzal a szándékkal, hogy a tagállamok számára megkönnyítsék az ETS 3. szakaszának végrehajtását. A különböző kibocsátáskereskedelmi rendszerek kontinensek közötti átjárhatóságának első példájaként az EU és Ausztrália 2012-ben megállapodott az uniós és az ausztrál kibocsátáskereskedelmi rendszer jövőbeni összekapcsolásáról. Májusban a Tanács felhatalmazta a Bizottságot az Unió nevében folytatandó tárgyalások megnyitására annak érdekében, hogy a teljes átjárhatóság biztosításáról 2015 derekára megállapodás jöjjön létre, és az legkésőbb 2018 júliusában életbe lépjen. A Tanács meghatalmazása alapján Svájccal is folynak tárgyalások a svájci és az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszerek összekapcsolásáról. 5.1.2. Egyéb szakpolitikák és intézkedések Az EDS értelmében az egyes tagállamok számára 2013 és 2020 között éves alapon rendelkezésre álló, CO2-egyenértékben kifejezett kibocsátási jogosultságokat 2012-ben állapították meg, és 2013 márciusában fogadták el. Új rendelet született az EU ellenőrzési mechanizmusáról, amely felülvizsgálja és felváltja a korábban erre vonatkozó határozatot, és elfogadásra került egy új, a földhasználatból, földhasználat-megváltoztatásból és erdőgazdálkodásból származó kibocsátások elszámolásáról szóló határozat is. A Bizottság közleményt fogadott el a tengeri közlekedésből származó ÜHG-kibocsátásoknak a kibocsátáscsökkentési erőfeszítésekbe való fokozatos integrálásáról. Első lépésként olyan rendeletre tett javaslatot, amely 2018-tól a nagy hajók CO2-kibocsátásait nyomon követő, jelentő és hitelesítő uniós rendszert vezetne be. A javaslatot most tanulmányozza a Parlament és a Tanács. Az energiahatékonyságról szóló irányelv 2012. októberében került elfogadásra. Ennek az irányelvnek is szerepe lesz abban, hogy Európa 2020-ra teljesíteni tudja 20 %-os energiahatékonysági célkitűzését. 2013. január 24-én az Európai Bizottság elfogadta a „Tiszta energiák a közlekedésben” című csomagot, amely az alternatív üzemanyagok használata révén törekszik fokozatosan csökkenteni a közlekedés kőolajfüggőségét. A csomag tartalmaz egy irányelvjavaslatot, amely kötelező célokat ír elő az alternatív (villamosenergia-, hidrogén- és üzemanyag-cellás) üzemanyagtöltő infrastruktúrák kiépítése terén. A NER 300 program az ETS keretében az új belépők részére fenntartott 300 millió kibocsátási egység árveréséből nyert bevételt használja fel a szén-dioxid leválasztására és tárolására (CCS), valamint a megújuló energiaforrások hasznosítására (RES) irányuló kereskedelmi demonstrációs projektek céljára. A program keretében a Bizottság 2012 decemberében összesen 1,2 milliárd EUR értékű támogatást ítélt oda 23 megújuló energiával foglalkozó projektnek. Ez az összeg vélhetően további legalább 2 milliárd EUR finanszírozást hív elő a magánszektorból. A CCS és RES projektjavaslatok benyújtására vonatkozó második felhívást 2013 áprilisában tették közzé. A támogatásokat 2014 közepén fizetik ki a fennmaradó 100 millió jogosultság eladásának bevételéből és az első felhívásból megmaradt forrásokból. A személygépkocsik CO2-kibocsátásával foglalkozó 443/2009/EK rendelet és a könnyű haszongépjárművek CO2-kibocsátásával foglalkozó 510/2011/EU rendelet végrehajtása csaknem lezárult. A Bizottság már két olyan ökoinnovációt is jóváhagyott, amely a személygépkocsik CO2-kibocsátását mérsékli. A 2020-as cél elérésének egyik módjaként a Bizottság javasolta az új személygépkocsik és az új könnyű haszongépjárművek CO2-kibocsátásának további csökkentését, ezek a javaslatok most vannak a Tanács és a Parlament előtt. 2012 novemberében a Bizottság a fluorozott ÜHG-kből származó kibocsátások további visszaszorítására irányuló új rendeletjavaslatot terjesztett a Tanács és a Parlament elé. A Bizottság a bioüzemanyag-előállítással előidézett közvetett földhasználat-megváltozásból eredő ÜHG-kibocsátások mérséklésére is számos javaslattal élt: a megújuló energiákkal és az üzemanyagok minőségével foglalkozó irányelveket több ponton módosítaná. Ami az éghajlatváltozás elleni fellépés középpontba állítását illeti az uniós szakpolitikákban, a következő (2014–2020-as) többéves pénzügyi keretre vonatkozóan politikai konszenzus született. Az intézmények megegyeztek abban, hogy a teljes költségvetés legalább 20 %-a kapcsolódni fog az éghajlat-politikához. Márciusban a Bizottság konzultációs célú közleményt fogadott el, amellyel nyilvános vitát indított a 2020 utáni időszakra az éghajlatváltozás elleni küzdelem nemzetközi rendszerét rögzítő, 2015-ben megkötendő nemzetközi megállapodás tartalmának kialakításáról. 2013 márciusában a Bizottság „Az éghajlat- és energiapolitika 2030-ra szóló kerete” című zöld könyv elfogadásával megtette az első lépést a 2030-ig tartó időszakra szóló éghajlat- és energiapolitika kialakításában. Ezzel a dokumentummal nyilvános konzultációt indított arról, hogy ezen a területen az EU milyen stratégiát alakítson ki 2030-ra. A közelmúltban elfogadott jogi aktusok felsorolását a szolgálati munkadokumentum 3. szakasza tartalmazza. 5.2. Az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás 2013. április 16-án a Bizottság elfogadta „Az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodásra vonatkozó uniós stratégia” című közleményt, amely az éghajlatváltozással szemben ellenállóbb Európa kialakítására szólít fel. A stratégia az éghajlatváltozás hatásaira való reagálási képességet illetve felkészültséget szándékozik javítani helyi, regionális, nemzeti és uniós szinten egyaránt, és ehhez egy egységes megközelítést kialakítását, valamint a koordináció javítását célozza. Három területre összpontosít: · A tagállamok cselekvésre ösztönzése: A Bizottság átfogó alkalmazkodási stratégiák elfogadására bátorítja a tagállamokat (jelenleg 15 ország rendelkezik ilyennel), és finanszírozást fog biztosítani az alkalmazkodóképesség megerősítéséhez szükséges intézkedések megvalósításához. Ezenkívül a Polgármesterek Szövetsége kezdeményezésen alapuló önkéntes kötelezettségvállalás népszerűsítésével támogatja a városok alkalmazkodását. · Az éghajlatváltozás hatásaival szembeni ellenállóképesség növeléséhez a főbb sebezhető ágazatokban, így a mezőgazdaságban, a halászatban és a kohéziós politikában még jobban elő kell segíteni az alkalmazkodást, gondoskodni kell az európai infrastruktúrák megbízhatóbbá tételéről, és elő kell mozdítani a természeti és az ember okozta katasztrófák elleni biztosítások igénybe vételét. · Az alkalmazkodásra vonatkozó ismeretek bővítése révén tájékozottabb döntéshozatalt kell megvalósítani, akár a Horizont 2020 igénybevételével, és az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás európai platformját (Climate-ADAPT) az alkalmazkodással összefüggő tájékoztatás egyablakos ügyintézési pontjává kell tenni. Az EU-Cities Adapt kezdeményezés, amely a városokat támogatja többek között kapacitásépítéssel az alkalmazkodási stratégiák kialakításában és végrehajtásában, 2013-ban sikerrel zárult. 5.3. Az éghajlatváltozás elleni küzdelem finanszírozása Az EU 2010-ben és 2011-ben mind az éghajlatváltozás hatásainak mérséklése, mind az ahhoz való alkalmazkodás területén a világ legjelentősebb hivatalos fejlesztéstámogatója volt, az OECD (Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet) Fejlesztési Segítségnyújtási Bizottságának jelentése szerint hozzávetőleg 50 %-os részesedéssel. A fejlett országok által ígért 30 milliárd USD értékű gyorsfinanszírozásból a 2010–2012 közötti időszakra az EU és tagállamai 7,2 milliárd EUR-t vállaltak. Ezt az ígéretet teljesítették is az adott időszakban 7,34 milliárd EUR gyorsfinanszírozás nyújtásával, amint az ENSZ Éghajlat-változási Keretegyezményének keretében tett 2013. májusi jelentésből is kiderül. A 2012. évi támogatás összege 2,67 milliárd EUR volt. Bővebb információkat az Európai Unió fejlődő államok részére nyújtott gyorsfinanszírozásáról szóló jelentés tartalmaz.[11] A nyomon követési és bejelentési rendszerről szóló rendelet 16. cikke megköveteli, hogy a tagállamok 2013-tól fogva minden év szeptember 30-ig tájékoztassák a Bizottságot a fejlődő országoknak nyújtott pénzügyi és technológiai támogatásról. 5.4. Éghajlatkutatás és innováció A hetedik kutatási keretprogram (FP7, 2007–2013) egyik fő témája az éghajlatváltozás. Ez a Horizon 2020-ban[12], vagyis a 2014–2020-as időszakra szóló új uniós kutatási és innovációs programban is kiemelt terület. A hetedik kutatási keretprogram égisze alatt az éghajlatkutatás célja a környezet (az óceánok, a légkör és az ökoszisztémák) terhelését elemző projektek, valamint az éghajlati rendszer megértését javító projektek, ezeken belül a Földrendszer-modellezés támogatása. Fontos kutatási terület még a hatások, sebezhetőségek és alkalmazkodási megoldások felmérése, a katasztrófakockázat csökkentését célzó stratégiák kialakítása, valamint az alacsony szénfelhasználású társadalom felé való elmozdulás ösztönzése. Egy előzetes becslés szerint 2007 és 2013 között a hetedik kutatási keretprogram alatt körülbelül 900 millió EUR-t költöttek az éghajlattal kapcsolatos kutatások támogatására. A következő program kapcsán meg kell említeni, hogy a Horizon 2020 nagyjából 70 milliárd eurós költségvetésének 35 %-a jut majd az éghajlattal kapcsolatos kutatásra és innovációra. 6. Kibocsátások az uniós tagjelölt és potenciális tagjelölt országokban Izland üvegházhatásúgáz-kibocsátása 1990 és 2011 között 26 %-kal nőtt, míg 2011-ben 4,4 %-kal volt kevesebb, mint 2010-ben. A Kiotói Jegyzőkönyv részes feleinek konferenciája által kibocsátott 14/CP.7. határozatot figyelembe véve, és az ötödik nemzeti közleményben ismertetett ÜHG-előrejelzések alapján Izland jó úton halad a kiotói célkitűzések teljesítése felé. Törökország ÜHG-kibocsátása (a LULUCF nélkül) 1990 és 2010 között 124 %-kal, 2010 és 2011 között pedig 5 %-kal nőtt. Noha Törökország az I. mellékletben szereplő fél, sem a Kiotói Jegyzőkönyv első, sem a második kötelezettségvállalási időszakában nem vállalt ÜHG-kibocsátásra vonatkozó kötelezettséget. Macedónia Volt Jugoszláv Köztársaság nem bocsátott rendelkezésre naprakész mérleget üvegházhatásúgáz-kibocsátásáról. Macedónia az I. mellékletben nem szereplő fél. 1990 és 2005 között teljes ÜHG-kibocsátása megközelítőleg 19 %-kal csökkent. Montenegró szintén a Kiotói Jegyzőkönyv I. mellékletében nem szereplő fél, és ÜHG-kibocsátásai (LULUCF nélkül) 1990 és 2003 között mintegy 4,9 %-kal nőttek. Szerbiát illetően nem áll rendelkezésre naprakész információ. [1] Az ÜHG-nyilvántartásokról szóló végleges UNFCCC-jelentés közzétételét követő 100 napos időszak. [2] Lásd a melléklet technikai megjegyzéseit. [3] Az Európai Parlament és a Tanács 2009. április 23-i 2009/406/EK határozata az üvegházhatású gázok kibocsátásának a 2020-ig terjedő időszakra szóló közösségi kötelezettségvállalásoknak megfelelő szintre történő csökkentésére irányuló tagállami törekvésekről [4] http://ec.europa.eu/europe2020/making-it-happen/index_hu.htm. [5] További módszertani részletek az Európai Környezetvédelmi Ügynökség „Trendek és előrejelzések” c. jelentésében olvashatók. [6] Ciprus és Málta esetében a 2008 és 2012 közötti tényleges kibocsátások átlagát vették figyelembe (közvetett adatok), mivel az első kötelezettségvállalási időszakban erre a két országra nézve nem volt érvényben korlátozás. [7] E célokat szokás számszerűsített kibocsátáskorlátozási vagy -csökkentési kötelezettségekként emlegetni (QELRC). A számítási módszertant részletesen a 2013. február 13-i bizottsági munkadokumentum ismerteti (Preparing the EU's Quantified Emission Limitation or Reduction Objective (QELRO) based on the EU Climate and Energy Package): http://ec.europa.eu/clima/policies/international/negotiations/docs/swd_13022012_en.pdf [8] 2012 tekintetében hozzávetőleges adatok alapján. [9] http://ec.europa.eu/europe2020/making-it-happen/country-specific-recommendations/index_en.htm [10] A tagállamok által benyújtott adatok minőségét ellenőrizték, azokat kiegészítették és szükség esetén ki is igazították. Több tagállam esetében becslést kellett használni az ETS-en kívüli ágazatok kibocsátásainak arányára. A kiegészítések, valamint az ETS és nem-ETS megoszlása tekintetében a PRIMES és a GAINS modelleken alapuló, a meglévő intézkedésekkel számoló előrejelzések szerinti 2012–13-as alapadatokat használták. Az utóbbi előrejelzések utalnak az előrejelzési eredmények különböző módszerekre, feltételezésekre és a trendek mögött meghúzódó konkrét paraméterekre való érzékenységére. [11] http://ec.europa.eu/clima/policies/finance/international/faststart/docs/fast_start_2012_en.pdf [12] http://ec.europa.eu/research/horizon2020/index_en.cfm