BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM Makrogazdasági egyensúlyhiányok Magyarország 2014. /* SWD/2014/085 final */





A makrogazdasági egyensúlyhiányok megelőzéséről és kijavításáról szóló 1176/2011/EU rendelet szerinti részletes vizsgálatok megállapításai Magyarország esetében továbbra is makrogazdasági egyensúlyhiány tapasztalható, amely nyomon követést és határozott szakpolitikai intézkedést tesz szükségessé. Különösen az erőteljesen negatív nettó nemzetközi pozíció folyamatban lévő kiigazítása, az állami és magánadósság magas szintje a törékeny pénzügyi szektor tükrében, és a romló exportteljesítmény igényel továbbra is fokozott figyelmet a gazdaság működésére gyakorolt negatív hatások számottevő kockázatának csökkentése érdekében. A halvány exportteljesítmény ellenére javult a külfölddel szembeni befektetési pozíció, amely elsősorban a magánszektor hitelállományának leépítését tükrözi. Bár a közelmúltban a feldolgozóipar mutatott néhány bátorító jelet, ez önmagában nem lesz elég ahhoz, hogy jelentős fordulatot idézzen elő az exportteljesítményben. Bár csökkent az adósság szintje, a magánadóssághoz kapcsolódó egyensúlyhiány és kockázatok továbbra is fennállnak, mivel a hitelállomány leépítését akadályozta a nehéz helyzetbe került hitelesek nagy aránya, a nyomott ingatlanpiac, a törékeny pénzügyi szektor, a külföldi devizában felvett kölcsönök jelentős aránya, valamint az elhúzódó üzleti bizonytalanság. A gazdaságba irányuló hitelezés normál szintjének fenntartható visszaállításához a bankok működési környezetének javítására lenne szükség. Az államadósság magas szintje is aggodalomra ad okot. A strukturális költségvetési egyenleg jelentős javulása ellenére a meggyengült árfolyam, a csekély növekedési potenciál és a megnövekedett finanszírozási költségek miatt nem csökkent az adósság. Magyarország várhatóan nem fogja teljesíteni középtávú célkitűzését, strukturális egyenlege pedig várhatóan romlani fog 2014-ben. COM(2014) 150 final, 5.3.2014 A KÖVETKEZTETÉSEK RÖVID ÖSSZEFOGLALÁSA 7 1. Bevezetés 11 2. MAKROGAZDASÁGI FEJLEMÉNYEK 13 3. Egyensúlyhiányok és kockázatok 21 3.1. A gyenge exportteljesítmény ellenére a NIIP várhatóan tovább javul 21 3.1.1. A magyar exportteljesítmény elmúlt évtizedben tapasztalt gyengülésének okai 22 3.1.2. Külső fenntarthatóság 29 3.2. Annak ellenére, hogy az utóbbi időszakban lassult a magánszektor hitelállomány-leépítése, több sérülékenységi tényező továbbra is fennáll 32 3.2.1. A háztartások eladósodottsága 33 3.2.2. A nem pénzügyi vállalati szektor 39 3.2.3. Pénzügyi szektor 41 3.3. A magas és stagnáló államadósság továbbra is aggodalomra ad okot 47 4. Meghatározott területek 49 4.1. AZ üzleti környezet: nemzetközi versenyképességi mutatókon alapuló elemzés 49 4.1.1. Melyek Magyarország fő erősségei? 52 4.1.2. Mi áll a megfigyelt, lefelé mutató trend mögött? 54 Pénzügyi közvetítés 55 A befektetők védelme és intézmények 55 Versenykorlátok 56 Adózás 57 Üzleti kifinomultság és innováció 58 5. SZAKPOLITIKAI KIHÍVÁSOK 63 Hivatkozások 66 Táblázatok JEGYZÉKE 2.1. A legfontosabb gazdasági, pénzügyi és társadalmi mutatók - Magyarország 19 3.1. A pénzügyi szektorra nehezedő többlet adó- és szabályozási terhek 2010-től 45 Ábrák JEGYZÉKE 2.1. A külső és a hazai kereslet hozzájárulása a gazdasági növekedéshez 13 2.2. A GDP és a munkaerő-felmérés alapján mért foglalkoztatás 13 2.3. Munkaerő-piaci részvétel a térségben 14 2.4. Foglalkozatási ráták a térségben 14 2.5. Potenciális kibocsátás-növekedés 15 2.6. Az adósságállomány ágazati bontása (nem konszolidált adat) 15 2.7. Ágazatonkénti nettó hitelezés 17 2.8. A súlyos anyagi nélkülözésben élők aránya a térségben 17 2.9. Az alacsony munkaintenzitású háztartásokban élő emberek aránya 17 3.1. Folyó fizetési mérleg 21 3.2. Exportpiaci részesedés 22 3.3. Az exportteljesítmény volumene 22 3.4. Exportdeflátorok 23 3.5. Az export termékszerkezete 23 3.6. Az Európai Unión kívüli országok részesedése az exportból (%) 23 3.7. Az exportnövekedés összetétele a válságot megelőző időszakban (2000–2007 átlaga) 24 3.8. Az exportnövekedés összetétele a válságot követő időszakban (2007–2010 átlaga) 24 3.9. Az export értéknövekedése (2007–2012) 24 3.10. Az export mennyiségének növekedése (2007–2012) 24 3.11. Az áruexport-egységérték színvonala a gépek és szállítóeszközök ágazatában (EUR/100 kg) 25 3.12. Az áruexport-egységérték színvonala a többi ágazatban (EUR/100 kg) 25 3.13. A reál effektív fajlagos munkaköltség 25 3.14. Áruk árszínvonalának összehasonlítása, euróövezet = 1 25 3.15. A feldolgozóipar termelékenysége az EU-15 országokkal összehasonlítva 26 3.16. Termelékenységnövekedés a feldolgozóipari alágazatok szerinti bontásban (2010–2011 átlaga) 26 3.17. A közvetlen külföldi befektetések nettó pozíciójának változása a feldolgozóiparban 27 3.18. A közvetlen külföldi befektetések állománya, az ipari termelés és az exportteljesítmény (2000–2011) 27 3.19. Az egyes ágazatok feldolgozóipari termeléshez való hozzájárulása 28 3.20. Az export közvetlen és közvetett hozzáadottérték-tartalma az OECD-oszágok között, 2009 28 3.21. A feldolgozóipar K+F-intenzitása OECD-országonként (2005–2009) 29 3.22. A NIIP 30 3.23. Átértékelési hatások 31 3.24. A nettó finanszírozási képesség összetétele 31 3.25. Rövid távú külső adósság 31 3.26. A külső fenntarthatóságra vonatkozó kivetítések 32 3.27 A háztartások adósságállománya 33 3.28. A háztartások nettó megtakarítási pozíciója 34 3.29. Épített lakások száma és a reál lakásárak 34 3.30. Lakóingatlan-vagyon 2011-ben 35 3.31. Lakásvásárlás elérhetősége* 35 3.32. Átlagos lakásra jutó, rendelkezésre álló támogatás 38 3.33. Háztartások hitelkereslete a hitelezési vezetők körében végzett felmérés alapján 38 3.34. A háztartások új hitelügyletei 38 3.35. Háztartások hiteltörlesztési terhe 39 3.36. A nem pénzügyi vállalati szektor adóssága 40 3.37. : A belföldi bankok nem pénzügyi vállalati szektor részére nyújtott hitelei 40 3.38. : Új vállalati hitelek 41 3.39. Beruházási ráták a V4 országokban 43 3.40. A külföldi bankok kitettsége a közép-kelet-európai régióban 43 3.41. A magánszektorban kihelyezett hitelállomány alakulása és különböző bankcsoportok szerinti megoszlása 44 3.42. A nemteljesítő hitelek és a hitelveszteségi fedezet a bankszektor összes eszközére vonatkoztatva (2013. június) 45 3.43. A svájci frank alapú jelzáloghitelek költsége és az átlagos kamatfelár 46 3.44. Államadósság és az egy főre jutó GDP az EU-ban 2012-ben 47 3.45. Az államadósság érzékenységi elemzése 47 4.1. A magyarországi üzleti környezet a legfontosabb nemzetközi rangsorokban 49 4.2. Globális versenyképességi index (Világgazdasági Fórum, 2001–2013) 50 4.3. A gazdaságok versenyképessége a világban 50 4.4. A V4 országok vonzereje befektetési célországokként, 2006–2013 50 4.5. A Világbank Doing Business jelentése (DBR) – változás a rangsorban (2006–2013) 51 4.7. GDP-arányos nettó FDI állomány (%) 51 4.6. Globális versenyképességi jelentések (2006–2013) – A versenyképesség 12 pillére 52 4.8. Vállalkozás indítása (DBR) 53 4.9a. Hivatalos eljárások összetettsége 53 4.9b. Vállalkozások adminisztratív terhei 53 4.10. Munkaerő-felvétel és -elbocsátás rugalmassága 54 4.11. A pénzügyi piac hatékonysága 54 4.12a. Kockázati tőkéhez jutás 55 4.12b. Hitelhez jutás 55 4.13. Magyarországi intézmények és a szakpolitikai keret 56 4.14. A piacra lépés jogi korlátai 56 4.15. Korlátok a szolgáltatási ágazatban 57 4.16. Árszabályozás 57 4.17. Teljes adóteher 58 4.18. Adófizetés a visegrádi országokban 58 4.19. A klaszter fejlődésének előrehaladottsága 59 4.20. Értéklánc-szélesség 59 Keretes írások JEGYZÉKE 3.1. A külső fenntarthatóságra vonatkozó számítások részletei 30 3.2. Devizaadósság és az állami beavatkozás 36 3.3. Mely szektorok felelősek a beruházási ráta visszaeséséért? 42 4.1. Az üzleti környezetet érintő legutóbbi szakpolitikai lépések 60 2013 áprilisában a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy Magyarország esetében makrogazdasági egyensúlyhiányok állnak fenn, és jelezte, hogy határozott szakpolitikai intézkedések elfogadására lenne szükség. Különösen az igen nagy negatív nettó nemzetközi befektetési pozíció (net international investment position, a továbbiakban: NIIP) adott okot aggodalomra. A riasztási mechanizmus keretében 2013. november 13-án közzétett jelentésében a Bizottság – az egyensúlyhiányok áprilisi megállapítását is figyelembe véve – úgy vélte, hogy érdemes tovább elemezni az egyensúlyhiányokkal összefüggő kockázatokat. Ezért ez a részletes vizsgálat elemzést nyújt a magyar gazdaság helyzetéről, a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás keretében folytatott felügyelet keretének megfelelően. A vizsgálat legfontosabb megállapításai és eredményei a következők: · Bár az előrejelzések szerint folyamatos a javulás, a NIIP továbbra is súlyos aggodalomra ad okot a még mindig jelentősen negatív szint és magas rövid távú refinanszírozási igények miatt. A NIIP 2009 óta folyamatosan javul a folyófizetési- és a tőkemérleg többletét tükröző kedvező külső finanszírozási pozíciónak köszönhetően. Ez elsősorban a visszafogott hazai kereslet és az uniós támogatások növekvő beáramlásának az eredménye, míg az exportpiaci részesedés (16 %-os összesített visszaeséssel a 2008–2013-as időszakban) jóval alatta marad a regionális versenytársak esetében mért értéknek. A közelmúlt jelentős, a járműipar területén eszközölt külföldi közvetlen befektetései némileg fellendíthetik Magyarország kedvezőtlen exportteljesítményét, de ezek az új kapacitások nem lesznek elegendők ahhoz, hogy fenntartható változásokat idézzenek elő. · A hitelállomány-leépítés utóbbi időkben bekövetkezett lassulása ellenére a háztartások és a nem pénzügyi társaságok eladósodottsága továbbra is az egyik legsérülékenyebb pont. A NIIP kedvező változása részben a magánszektorban már az ötödik egymást követő évben folyó hitelállomány-leépítést tükrözi, amely számos, a hitelek iránti kereslettel és a hitelek kínálatával egyaránt összefüggő tényező eredménye. A keresleti oldalon a hitelállomány-leépítés kiváltó oka a pénzügyi válság előtt felhalmozódott nagyarányú háztartási és bizonyos mértékű vállalati adósság. A kínálati oldal vonatkozásában a csökkenő kockázatvállalás, a külső finanszírozás magas aránya, valamint a bankok működési környezetének romlása említhető. A mérlegek helyreállítását hátráltatja a szorult helyzetben lévő hitelfelvevők magas aránya, a nyomott lakáspiac, a törékeny pénzügyi szektor, valamint az üzleti világban uralkodó bizonytalanság. · A pénzügyi ágazat helyzete továbbra is aggasztó. Noha az ágazat tőkeellátottsága megfelelőnek tűnik, likviditási pozíciója pedig viszonylag erős, a magas szintű szabályozási és adóterhek, csak úgy, mint a problémás hitelek nagy aránya nem jelent megfelelő ösztönzést a bankok számára hitelezési tevékenységük növeléséhez. Míg a Nemzeti Bank által létrehozott, támogatott kölcsönt nyújtó rendszer (Növekedési Hitelprogram, a továbbiakban: NHP) átmeneti segítséget jelentett a kkv-k hitelhez jutása terén, a pénzügyi közvetítés feltételei nem javultak fenntartható módon. · Az államadósság továbbra is stabilan magas, és a helyzet az előrejelzések szerint csak nagyon lassú ütemben javulhat. Az államadósságnak a GDP 7 %-ával történő csökkentését eredményező egyszeri tőketranszferek és a strukturális egyenleg lényeges javulása ellenére az államadósság 2009 óta nagyjából stabilan a GDP mintegy 80 %-a. A rövid távú adósság-refinanszírozási igény és az adósságot terhelő kamatteher szintje még mindig elég magas (2014-ben a GDP 22 %-a, illetőleg 4 %-a), ami fokozza a sérülékenységet. Míg a GDP arányos államadósság az alapforgatókönyvben az előrejelzések szerint lassan csökken, a külső környezet romlása, illetőleg a belföldi bizalmat érő negatív sokkhatás esetén az államadósság ismét emelkedésnek fog indulni. · Mindent összevetve elmondható, hogy Magyarország egyensúlyhiányainak gyorsabb csökkenését hátráltatja a viszonylag alacsony növekedési potenciál. A magas adósságszintű országokhoz hasonlóan erős korreláció állhat fenn a finanszírozási költségek és a növekedési kilátások között, a kedvezőbb potenciális növekedés közvetett csatornákon keresztül is elősegíthetné az egyensúlyhiányok csökkentését. Az utóbbi évek alacsony növekedési potenciálja részben a túlzott eladósodottság és a hitelállomány-leépítés következménye volt, azonban a gazdasági növekedést az üzleti környezetnek az egyes ágazati adók bevezetése és bizonyos szolgáltatási ágazati szegmensekben a belépési költségek megnövelése is akadályozta. A részletes vizsgálat emellett kitér az említett egyensúlyhiányokból eredő szakpolitikai kihívásokra, valamint a jövőbe mutató lehetséges szakpolitikai lehetőségekre. Számos elemet kell megvizsgálni: · Az exportteljesítmény javításához a közvetlen külföldi befektetések fokozottabb beáramlására, valamint az exportágazatban az értékteremtési lánc kiszélesítésére van szükség. Úgy tűnik, az utóbbi feladat különösen nagy kihívást jelent a felzárkozó gazdaságok számára, mivel ezekben az országokban a termelékenység szempontjából jelentős különbség van a külföldi és hazai vállalatok között. Ez összefügg az export viszonylag alacsony hozzáadottérték-tartalmának és a hazai kezdeményezésű innováció alacsony szintjének problémájával is. Ez valószínűleg a kutatás-fejlesztés területén egyre nagyobb támogatást, a vállalkozások és az egyetemek között pedig fokozottabb együttműködést tenne szükségessé. Emellett kedvező hatással járna a kkv-k finanszírozási feltételeinek javítása is. · A háztartások, a bankok és a lakáspiac közötti negatív visszacsatolási spirál ellen a fizetésképtelenné vált adósokra irányuló végső adósságkezelési programmal lehetne fellépni, az erkölcsi kockázat és a pénzügyi szektor további adóterheinek csökkentése mellett. A program célzott jellege, valamint ezzel párhuzamosan az új intézkedések elfogadására vonatkozó gyakorlat megszüntetésére irányuló egyértelmű kötelezettségvállalás továbbra is erkölcsi kockázatot rejtene magában. Annak érdekében, hogy a pénzügyi stabilitás ne kerüljön veszélybe, a programmal egyidejűleg csökkenteni kellene a pénzügyi szektort jelenleg sújtó adóterheket. Ugyanakkor, tekintettel a nem teljesítő hiteleknek a nem támogatott forint-hitelszegmensben is megfigyelhető magas arányára, egy lehetséges programnak nem kizárólag a devizaadósokra kellene irányulnia, hanem emellett az eladósodott háztartások ezen részére is. A program hozzájárulhat a bankok portfóliójának javításához és a lakáspiaci többletkínálat mérsékléséhez, ami végső soron hozzájárulhat a kedvezőbb hitelfeltételek megjelenéséhez mind a hitel iránti kereslet, mind pedig a hitelek kínálata vonatkozásában. · A tőkefelhalmozási lehetőségek javítása, valamint a portfóliótisztítás ösztönzése elengedhetetlen a banki hitelezés kínálatoldali feltételeinek könnyítéséhez. A Nemzeti Bank által nyújtott NHP jelenleg a fő szakpolitikai eszköz a vállalati hitelezés élénkítésére. Bár a támogatott programok hasznosak lehetnek a negatív externáliák (pl. a bankok kkv-ágazat felé tanúsított nagyfokú kockázatkerülése) leküzdésében, mégsem helyettesíthetik a bankszektor számára a normális működési környezetet. A támogatott hitelezés jelentős aránya potenciálisan nagy költségvetési terhekhez vezethet és torzíthatja az árjelzéseket. A bankok működési környezetének javítása érdekében csökkenteni kellene a banki ágazatot terhelő adókat, ezzel egyidejűleg feltárhatók lennének a portfóliótisztítás jogi akadályai és megfelelően kezelni kellene azokat. · A pénzügyi szektor számára biztosított jobb működési környezet megteremtése mellett indokolt lenne egy kiszámíthatóbb és versenyképesség-orientáltabb szakpolitika és szabályozási keretrendszer bevezetése is. Az üzleti környezet javulása azáltal is előmozdítható, hogy a nagyszabású szakpolitikai kezdeményezéseket megelőzően előírják az érdekelt felekkel folytatandó konzultációt. A versenyhatóságnak a jogalkotási változtatások értékelésére vonatkozó szerepét is meg lehetne erősíteni. Egyszerűsíteni lehetne a társaságiadó-rendszert és csökkenteni lehetne a szolgáltatási ágazat szegmenseiben a belépési költségeket. Végezetül, a munkaerő-piaci reformok és egy fenntarthatóbb energiaár-rendszer szintén fellendíthetnék a versenyképességet. · A folyamatos költségvetési konszolidációs erőfeszítések, és ezzel párhuzamosan a kiigazítás szerkezetének növekedésbarátabbá tétele szintén indokolt lenne. Ehhez mérsékeltebben kellene bevételi intézkedéseket igénybe venni (leginkább a kiválasztott ágazatokat érintő túladóztatás csökkentése által) és fokozottabban kellene a kiadások visszafogására támaszkodni. A költségvetési politikának ez a szerkezetátalakítása a nagyobb potenciális növekedés mellett alacsonyabb finanszírozási költségeket is eredményezhet. 2013. november 13-án az Európai Bizottság ismertette a riasztási mechanizmus keretében, a makrogazdasági egyensúlyhiányok megelőzéséről és kiigazításáról szóló 1176/2011/EU rendelet 3. cikkének megfelelően készített második jelentését (Alert Mechanism Report, a továbbiakban: AMR). Az AMR az ellenőrzés első lépcsője, amelynek segítségével megállapítható, mely tagállamok esetében van szükség további, részletes vizsgálatra annak megállapításához, hogy fennáll-e egyensúlyhiány, vagy kialakulóban van-e ennek a kockázata. Az 1176/2011/EU rendelet 5. cikke szerint az országspecifikus részletes vizsgálat kiterjed az érintett tagállamban észlelt azon makrogazdasági fejlemények jellegére, okaira és súlyosságára, amelyek egyensúlyhiányt képeznek, vagy egyensúlyhiányhoz vezethetnek. E vizsgálat alapján a Bizottság megállapítja, hogy a jogszabályok értelmében fennáll-e az egyensúlyhiány, és milyen lépésekre tesz ajánlást a Tanácsnak. Ez a Magyarországra vonatkozó harmadik részletes vizsgálat. Az előző, 2013. április 10-én közzétett részletes vizsgálat alapján a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy Magyarország esetében makrogazdasági egyensúlyhiányok állnak fenn, és jelezte, hogy határozott szakpolitikai intézkedések elfogadására lenne szükség. Különösen a jelentős mértékben negatív NIIP adott okot aggodalomra. Összességében véve a Bizottság – az egyensúlyhiányok áprilisi megállapítását is figyelembe véve – úgy véli, hogy érdemes tovább elemezni az egyensúlyhiányok további fennállásához kapcsolódó kockázatokat. Ezért ez a részletes vizsgálat elemzi a magyar gazdaság helyzetét, a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás keretében folytatott felügyelet keretének megfelelően. Mindezek fényében a 2. szakasz áttekinti az általános makrogazdasági fejleményeket, a 3. szakasz részletesebben megvizsgálja a fő egyensúlyhiányokat és kockázatokat, a 4. szakasz pedig a magyarországi üzleti környezet közelmúltban bekövetkezett változásait elemzi nemzetközi versenyképességi felmérések alapján. Végül az 5. szakasz a szakpolitikai kihívásokkal foglalkozik. A makrogazdasági kilátások javulása részben a közvetett költségvetési ösztönző intézkedéseknek köszönhető A 2012. évet jellemző kettős mélypontú recessziót követően a GDP növekedése 2013 első negyedéve óta ismét pozitív tartományban van. A reál GDP növekedése, amely 2013-ben 1,1 % volt, a Bizottság szolgálatainak 2014. tavaszi előrejelzései szerint körülbelül 2 %-ra emelkedik a 2014–2015 közötti időszakban. A külső kereslet fokozatos élénkülése miatt várható az export növekedése, ugyanakkor az exportteljesítmény némileg javulhat a járműipar területén újonnan létrehozott kapacitások növekedése következtében is. Az előrejelzések szerint javul a hazai kereslet a beruházások és a fogyasztás mértékének emelkedése miatt, ami részben a gazdaságnak nyújtott közvetett kormányzati ösztönzésnek köszönhető, ideértve i. az uniós források felhasználásának felgyorsulását, ii. a háztartásokat érintő közmű-szolgáltatások árának csökkentését, iii. és a Nemzeti Bank támogatott kölcsönt nyújtó rendszerét (Növekedési Hitelprogram)([1]). Az éves fogyasztóiár-infláció azt követően, hogy még a válság éveiben is (2009–2012) 4–5 % körüli értéken maradt, 2013-ban minden korábbinál alacsonyabb szintre csökkent. Az infláció, részben az energiaárak és más közmű-szolgáltatások árának három hullámban: januárban, augusztusban és novemberben bevezetett csökkentése miatt 2013 utolsó hónapjaiban 1 % alá csökkent. ([2]) A mögöttes infláció szintén csökkent a negatív kibocsátási résnek, az importált infláció visszaesésének és az inflációs várakozások csökkenésének köszönhetően. A 2013-at és 2014-et jellemző 1–2 %-os sávot követően az infláció a várakozások szerint középtávon ismét a Nemzeti Bank által meghatározott 3 %-os célkitűzés közelében marad majd. Jóllehet, első látásra úgy tűnik, hogy a magyar munkaerőpiac viszonylag rugalmasan reagált a pénzügyi válságra, a foglalkoztatásra vonatkozó statisztikák ellentmondásos képet mutatnak. Noha a GDP 2007–2013 között közel 4 %-kal visszaesett, a foglalkoztatás a munkaerő-felmérés (Labour Force Survey, LFS) adatai szerint körülbelül 0,5 %-kal növekedett ugyanebben az időszakban. Ez az érték 2009 harmadik negyedéve és 2013 harmadik negyedéve között (vagyis a válság tetőzése idején) majdnem 5 %-kal emelkedett, és a javuló tendencia azóta sem szakadt meg. Ezzel szemben a GDP alapján mért foglalkoztatás körülbelül 2,5 %-kal nőtt ugyanebben az időszakban, és ami ennél is fontosabb, nagyjából stagnált az elmúlt három évben. Ezért, bár a munkaerőpiacon 2009 és 2010 második féléve között végbement fordulatot láthatólag mindkét statisztika alátámasztja, az utóbbi időben nőtt a pontos munkaerő-piaci helyzettel kapcsolatos bizonytalanság. Az állami szektorban jelentős a foglalkoztatás növekedése, mivel kiterjesztésre került a közmunkaprogram, amely a munkaerő-felmérés szerint a 2010 harmadik negyedéve és 2013 harmadik negyedéve közötti időszakban 1,25 százalékpontos növekedést idézett elő. Ugyanakkor az említett program hatásait figyelmen kívül hagyva, a GDP alapján mért foglalkoztatás kis mértékben (0,5 százalékponttal) csökkent. Ezért a magánszektorbeli foglalkoztatás javulása a munkaerő-felmérés statisztikái alapján az elmúlt három évben egyrészt a határ menti munkavállalók számának nettó növekedését, másrészt pedig a gazdaság kifehéredését is tükrözheti.([3]) A munkaerő-felmérés adatai alapján az utóbbi két tényező magyarázza a 2010 harmadik negyedéve és 2013 harmadik negyedéve közötti 4,25 százalékpontos javulás 3,5 százalékpontnyi részét. A magánszektorban újonnan létrehozott munkahelyek viszonylag kis száma tükrözi a munkaerőpiac keresleti oldalát érintő korlátozásokat, és ehhez kapcsolódóan a beruházások és a termelékenység alacsony szintjét. A közmunkaprogram hatásait figyelmen kívül hagyó, GDP alapján mért foglalkoztatás enyhe visszaesése a magánszektorbeli munkaerő-kereslet gyengeségének a jele, mivel a munkaerő-piaci részvétel még a közmunka ellenőrzését követően is folyamatosan növekedett. Ez utóbbi jelenség kapcsolódik a szociális transzferek sorozatos szigorításához (ideértve a nyugdíjkorhatár megemelését, a korkedvezményes nyugdíjazás jogosultsági feltételeinek és a munkanélküli ellátás feltételeinek a szigorítását), ugyanakkor a munkahelyvédelmi törvény ösztönözni tudta egyes csoportok részvételét és foglalkoztatottságát.([4]) 2013 harmadik negyedévére a magyarországi foglalkoztatási ráta majdnem elérte az ország legtöbb regionális versenytársát e tekintetben jellemző szintet. A szezonálisan kiigazított foglalkoztatási ráta az aktív korú népesség körében 58,5 % volt, ami csak kevéssel maradt el a Szlovák Köztársaságban vagy Lengyelországban mért értéktől. A térségben a Cseh Köztársaságban a legmagasabb a foglalkoztatási ráta: majdnem eléri a 68 %-ot. A három visegrádi országban a foglalkoztatási rátát jellemző hasonlóságok ellenére a munkanélküliség mértéke nagyban különbözik, ami jól mutatja a munkaerő-piaci részvételt jellemző eltéréseket. Továbbra is gyengék a középtávú növekedési kilátások A potenciális kibocsátásnövekedés továbbra is igen alacsony, 0–1 % közötti szinten van, ami ugyan közelít az uniós átlaghoz, de jóval alacsonyabb, mint a regionális versenytársaké. Magyarország potenciális növekedése már a pénzügyi válságot megelőzően is elég alacsony volt a visegrádi országokkal összehasonlítva, de az elmúlt években gyakorlatilag megtorpant. A teljes tényezőtermelékenység és tőkefelhalmozás jelentik a gyenge növekedési potenciál hátterében meghúzódó legfőbb tényezőket. Ezzel szemben a munkaerőpiacon a válságot megelőző trendhez képest van némi javulás, ami a korábban említett számos strukturális reformhoz kapcsolódik. Amint arra a 2013. évi részletes vizsgálat is kitért, a keresleti és a kínálati tényezők egyaránt gátolták a tőkefelhalmozást. A háztartásokat és a vállalati szektort érintő elkerülhetetlen hitelállomány-leépítés mellett az üzleti környezet romlása is hátráltathatta a beruházási döntéseket. ([5]) A teljes tényezőtermelékenység növekedésének hiánya visszavezethető a pénzügyi közvetítést érintő nehézségekre, ugyanakkor az innováció általánosan alacsony szintjére is. A hitelállomány folyamatos csökkentése miatt az innovatív cégek mérsékelten jutnak tőkéhez, így a szigorú finanszírozási korlátozások gátolhatták a termelékenységet. Ugyanakkor a gyenge innovációs kapacitás már a válság előtt is jellemző volt a magyar gazdaságra. Az ország az új közvetlen külföldi befektetések beáramlása tekintetében az elmúlt évtizedben elmaradt a regionális versenytársakhoz képest, és a belföldi innovációs kapacitás is jóval az EU15 országok szintje alatt maradt, jóllehet, ez utóbbi jelenség a többi visegrádi országra is igaz (lásd: 3.1.1. szakasz). Egyelőre nem látszódik a hitelállomány-leépítés egyértelmű befejezése A hitelállomány leépítése a pénzügyi válság kezdete óta folyamatos a magánszektor valamennyi ágazatában. Az adósságállomány csökkenését hátráltatta a devizaadósságok magas aránya, amit a válsági előtti szinttel összehasonlítva gyenge árfolyam eredményezett. A hitelállomány leépítését a hitelek iránti kereslet és a hitelek kínálatával összefüggő tényezők egyaránt befolyásolták. A keresleti oldalon a túlzott eladósodottság a háztartási és bizonyos mértékig a vállalati szektorban volt megfigyelhető. A hitelek kínálati oldalát tekintve a banki ágazat csökkenő kockázatvállalása és működési környezetének romlása hozzájárult a hitelkínálat szűküléséhez. Mivel a nem pénzügyi vállalati szektorban pozitívvá vált nettó hitelnyújtás kizárólag egyszeri hatások következménye, egyelőre túl korai lenne fordulópontot emlegetni az adósságcsökkentés vonatkozásában. A kínálati feltételek egyszerűbbé váltak a Nemzeti Bank Növekedési Hitelprogamjának köszönhetően, és a beruházások is intenzívebbé váltak az uniós támogatások növekvő beáramlásának következtében. Az NHP nélkül azonban a nettó hitelnyújtás még mindig a negatív tartományban mozog. ([6]) Tekintettel a teljes adósságnak a regionális versenytársakhoz mérten továbbra is magas szintjére (a hazai bankok által nyújtott hitelek sokkalta mérsékeltebb szintjéhez képest ([7])) és az üzleti világban uralkodó bizonytalanságra, a közelmúlt fejleményei nem tekinthetők az adósságcsökkentés terén elért fordulópontnak. Míg a hitel iránti kereslet várhatóan emelkedni fog a háztartási szektorban, az adósokra háruló, még mindig magas havi törlesztési teher és a nehéz helyzetben lévő hitelfelvevők magas aránya akadályozza az élénkülést. A háztartások adósságállománya 10 százalékponttal csökkent a 2010-es csúcsot követően, és elérte a többi visegrádi ország szintjét. Ugyanakkor a háztartásokat terhelő havi törlesztési teher (a meggyengült HUF/CHF árfolyam és a válság előtti szinthez képest alacsonyabb rendelkezésre álló jövedelem miatt) változatlan maradt, és a nehéz helyzetben lévő hitelfelvevők száma nőtt. A megszokott hitelezéshez való visszatérést az is korlátozza, hogy a bankok nem kapnak ösztönzést a hitelezési tevékenységez. Bár az NHP átmenetileg megkönnyítheti a finanszírozási feltételeket a vállalati szektorban, valamint (a lecsökkentett alapkamatlábon keresztül közvetített) alacsonyabb kamatláb általában segíti a hitelkereslet ösztönzését, a gazdaságnak nyújtott rendes hitelezési tevékenységhez való visszatérést akadályozza a pénzügyi ágazat nehézkes működési környezete, különösen a magas szintű terhek és a nemteljesítő hitelek magas aránya. Az államadósság 2009 óta stagnál, de az előrejelzések szerint nagyon lassan csökkenni fog, 2023-ra valamivel a GDP 70%-a alá süllyed. Az egyszeri tőketranszferek ellenére, amelyek a GDP közel 7 %-ával járultak hozzá az adósságállomány csökkentéséhez és a strukturális egyenleg jelentős javulásához, a GDP 80 %-ának megfelelő államadósság stabil maradt az utóbbi években. Ez a meggyengült átváltási árfolyamot, az alacsony növekedési teljesítményt és a magas finanszírozási költségeket tükrözi. Az alapforgatókönyvben az államadósság az előrejelzések szerint lassan csökken. Ezt a tendenciát azonban nagyban befolyásolhatják a növekedési kilátások, a finanszírozási költségek és az átváltási árfolyam. Kedvezőtlen forgatókönyv esetén az adósság ismét emelkedésnek indulhat. ([8]) A magánszektor hitelállományának leépítése eredményeként a külső egyensúly tekintetében a gyenge exportteljesítmény ellenére többlet keletkezett. Az exportpiaci részesedés összesen 16 %-kal csökkent 2008 és 2013 között, ami az egyik legnagyobb mértékű csökkenés kelet-közép-európai összehasonlításban. E negatív tendencia ellenére, a teljes gazdaság nettó hitelnyújtási/hitelfelvételi pozíciója többletet mutatott, amelynek fő oka a magánszektorban végbemenő kiigazítás volt, vagyis a beruházások arányának jelentős csökkenése. ([9]) Ugyanakkor ez a tendencia – különösen a vállalatok esetében – inkább ciklikusnak tekinthető. Mindazonáltal, ha a 2013. évi értéket összevetjük a válság előtti évekkel a bővített kibocsátási rés jelentős, 6 százalékpont feletti javulást takar az államháztartás strukturális egyenlegében. A NIIP a várakozások szerint a gyenge exportteljesítmény ellenére, középtávon továbbra is emelkedni fog. A NIIP javulása várhatóan középtávon is megmarad, ami elsősorban a válság előtti trendekhez képest megnövekedett költségvetési fegyelmnek köszönhető. A középtávú költségvetési célkitűzésez való ragaszkodás által Magyarország elkerülheti a válságot megelőző évtizedben jellemző ikerdeficit problémáját. ([10]) A válság tartós társadalmi következményeket eredményezett A szegénységre vonatkozó valamennyi mutató romlott a válság kezdete óta, és többségük magasabb szintet mutatott a többi visegrádi ország hasonló mutatóival összevetve. Különösen a fiatalok munkanélkülisége kapcsán kell megjegyezni, hogy a súlyos anyagi nélkülözés jelentősen nőtt a pénzügyi válság kezdete óta (körülbelül 8 százalékponttal). Ezzel párhuzamosan, a súlyos anyagi nélkülözés, valamint az alacsony munkaintenzitású háztartások aránya magasabb volt a regionális versenytársaknál mért értékeknél, a különbség ráadásul növekedett az elmúlt években. Magyarországnak a regionális versenytársakhoz viszonyított gyengébb társadalmi pozíciója tükrözi a 2008 óta tartó pénzügyi válság mélyebb negatív hatásait. A válság kezdetét követően Magyarországon számottevő külső kiigazítás zajlott le, ami hozzájárult a súlyos recesszióhoz és a növekvő munkanélküliséghez. A devizaalapú hitelek magas aránya, együttesen a HUF/CHF árfolyam több mint 40 %-os gyengülésével és a csökkenő foglalkoztatottsággal, növelte a fizetésképtelen adósok arányát, és hozzájárult a szegénységi mutatók romlásához. Tekintettel az államadósság magas szintjére és a költségvetési hiánynak a Szerződésben meghatározott határértéket a válságot megelőzően meghaladó szintjére, a kormány – ellentétben a legtöbb uniós országgal – akadályokkal szembesült az anticiklikus költségvetési politika követése tekintetében. Mindazonáltal az is lehetséges, hogy az adott szakpolitikai válaszok (pl. a munkanélküliségi ellátások jogosultsági időtartamának lerövidítése és az egyéb szociális ellátások elérhetőségének megnehezítése, emellett mindkettő mértékének csökkentése; a regresszívebb adórendszer irányába tett lépések) negatív hatással jártak a szegénységi mutatókra nézve. A magyar gazdaság egy ideje több tekintetben is egyensúlyhiánnyal küzd: a nettó nemzetközi befektetési pozíció (NIIP) erősen negatív és a külső adósság rendkívül magas szintű, amely az állami és magánszektornak a pénzügyi válság előtt keletkezett jelentős mértékű eladósodottságából ered. A NIIP romlását az exportteljesítmény fokozatos csökkenése kísérte, amely az elmúlt években különösen hangsúlyossá vált. A kockázatok pénzügyi válság során végrehajtott újraértékelése a korábbi túlzott adósságszintek leépítéséhez vezetett, amely tovább rontotta a már így is hanyatló lakáspiac helyzetét. 3.1. A gyenge exportteljesítmény ellenére a NIIP várhatóan tovább javul A folyó fizetési mérlegnek a NIIP gyors romlásában szerepet játszó tartós hiányát követően a válság a külső egyensúly hirtelen javulásával járt, amelyet elsősorban a háztartások és a vállalatok nettó megtakarításainak növekedése idézett elő. A belső kereslet összeomlása következtében a folyó fizetési mérleg még a gyenge exportteljesítmény ellenére is többletbe fordult át. A külső egyensúly (2008 és 2009 között hozzávetőleg 7 százalékpontos) javulása elsősorban a magánszektor alkalmazkodására vezethető vissza, jóllehet a költségvetés strukturális egyenlege szintén (mintegy 2 százalékpontos) javulást mutatott. Az alkalmazkodási folyamatot az EU és az IMF fizetésimérleg-támogatási programja tette zökkenőmentesebbé.([11]) Az exportteljesítmény gyengülése ellenére Magyarország nettó finanszírozási képessége többletet mutatott, amely 2009-től kezdődően hozzájárult a NIIP javulásához és a külső adósság csökkenéséhez. Jóllehet a 2000-es évek elején a három másik visegrádi országhoz képest a magyar export számított a legdinamikusabbnak, a későbbiekben az exportnövekedés fokozatosan lelassult, amely végül a pénzügyi válságot követően az exportpiaci részesedés markáns visszaeséséhez vezetett. Noha az országszintű exportnak a világexporthoz viszonyított visszaesése általános európai jelenségnek számít, Magyarország – ellentétben a három másik visegrádi országgal – a régió legrosszabbul teljesítő tagállamai közé tartozott exportpiaci részesedésének 2008–2013 közötti 16 %-os csökkenésével. Az országnak a GDP 160 %-át megközelítő (és ezzel a világon legmagasabbak közé tartozó) nyitottsága([12]) miatt bizonyos mértékben elkerülhetetlen volt, hogy az exportteljesítmény ne veszítsen lendületéből. Ugyanakkor, mivel a három másik visegrádi országra hasonló mértékű nyitottság jellemző, a jobb exportteljesítmény nem volt eleve kizárt. Minthogy többek között az erősen negatív NIIP és a külső adósság magas szintje jelentik Magyarország sebezhetőségének főbb forrásait, indokolt megvizsgálni, hogy a következő években – különösen romló exportteljesítmény mellett – várható-e további javulás. Az alábbi elemzés alapján a NIIP középtávon előreláthatólag javulni fog. E javulás hajtóereje egyfelől a szigorúbb költségvetési fegyelem következtében a válság előttihez képest visszafogottabbá váló belső kereslet, másfelől pedig az uniós források jelentős beáramlása. Az exportteljesítmény határozott javulásának elmaradása mellett a magas külső refinanszírozási igénnyel párosuló, jelenleg erősen negatív NIIP sebezhetővé teszi a gazdaságot, és így arra továbbra is egyensúlyhiányként kell tekintetni. A sebezhetőség mértéke attól is függ, hogy a jövőben a NIIP-et elsősorban közvetlen külföldi befektetések, vagy pedig adósság típusú források fogják-e finanszírozni. Amennyiben az ország képes a következő tíz évben legalább a jelenlegi szinten tartani a közvetlen külföldi befektetések (GDP-arányos) nettó állományát, akkor az alappálya szerint a NIIP-et teljes mértékben közvetlen külföldi befektetések fogják finanszírozni. Kevésbé kedvező makrogazdasági forgatókönyvek megvalósulása esetén igen valószínű, hogy az adósság típusú finanszírozás lesz túlsúlyban, ami hosszabb távon magasabb szinten fogja tartani a sebezhetőséget. 3.1.1. A magyar exportteljesítmény elmúlt évtizedben tapasztalt gyengülésének okai A magyar exportteljesítmény részletes elemzése azt mutatja, hogy a teljesítmény romlása a kínálati oldal egyre erősebbé váló korlátaival áll összefüggésben. Ez részben ahhoz köthető, hogy Magyarország nem képes új közvetlen külföldi befektetéseket vonzani az országba, illetve hogy a hatások átgyűrűzése tekintetében a multinacionális és a hazai vállalatok közötti kapcsolatok nem elég erősek. A közelmúlt néhány jelentősebb járműipari beruházási projektje ellenére az export tekintetében nem várható számottevő javulás. Ez utóbbival abban az esetben lehetne számolni, ha az exportágazat több területet fedne le, és az értéklánc-szélesség tekintetében is fokozódna a teljesítmény. Néhány stilizált tény részletes ismertetése A magyar export gyenge teljesítménye mindenekelőtt az áruexporthoz kapcsolódik, mivel a szolgáltatásexport nagyjából a regionális átlagnak megfelelő növekedést mutatott. Hangsúlyozni kell azonban, hogy a mennyiség tekintetében Magyarország szinte alig teljesített rosszabbul a három másik visegrádi országnál, és ezért az exportteljesítménybeli különbségek elsősorban az exportárak változásával magyarázhatók. Amíg a magyar exportdeflátorok 2000 óta lényegében stagnálnak, a három másik visegrádi ország képes volt hozzávetőleg 30–70 %-kal növelni deflátorait. A négy visegrádi ország lényegében hasonló termékszerkezettel rendelkezik, Magyarországot azonban a válság során érte néhány kedvezőtlen hatású, egyszeri sokk, amelyek nagymértékben befolyásolták az ország exportteljesítményét. A négy visegrádi ország mindegyike elsősorban gépeket és szállítóeszközöket gyárt exportra, bár Lengyelországban a termékszerkezet a három másik visegrádi országhoz képest valamivel kevésbé koncentrált. Magyarországon ugyanakkor, a multinacionális vállalatok globális döntései nyomán az elmúlt években sor került az exportágazatban néhány jelentősebb, többnyire az elektronikai felszerelések alágazatát érintő gyárbezárása([13]). Megjegyzendő azonban, hogy mivel az összehasonlításhoz nem áll rendelkezésre adat a régió többi országról, korántsem egyértelmű, hogy ezeknek a döntéseknek a hátterében a gyengülő magyar versenyképesség áll. Ráadásul, mivel az exportteljesítmény tekintetében az ország már a 2000-es évek elejétől folyamatosan elmaradt regionális versenytársaitól, az egyre gyengébb teljesítményt nem lehet kizárólag ezekkel a kivételes sokkokkal magyarázni. Az export országszerkezetét tekintve a négy visegrádi ország két alcsoportra osztható. Magyarország és Lengyelország exportjának hozzávetőleg 75 %-a irányul uniós országokba, míg Szlovákia és a Cseh Köztársaság esetében ez az arány magasabb, 85 %-os. Mindazonáltal az utóbbi években valamennyi ország bizonyos mértékben a nem uniós országok felé irányította át külkereskedelmét. A hatásarány elemzés azt mutatja, hogy az exporttendenciák közötti különbségek nem a kezdeti termékszerkezetnek vagy földrajzi eloszlásnak, hanem az egyes termékek, illetve célországok piacain elért piacirészesedés-bővülésnek tulajdoníthatók. E tekintetben a visegrádi országok közül mind a pénzügyi válságot megelőző, mind pedig az azt követő időszakban Magyarország érte el a legszerényebb eredményeket. (Lásd a 3.7. és a 3.8. ábrát). A magyar exportágazat versenyképességének romlása elsősorban a gépek és szállítóeszközök alágazatával áll összefüggésben. Hangsúlyozni kell, hogy ez a tendencia – hasonlóan az áruk és szolgáltatások összesített exportjához – nem a mennyiségben mutatkozik meg, hanem az exportegységértékek közötti különbségeket tükrözi. Magyarország gyengébb mennyiségbeli teljesítményéért a gépek ágazatán kívüli ágazatok felelősek, bár a regionális versenytársakkal összevetve az átlagos eltérés kisebb (kivéve a Cseh Köztársasággal való összehasonlítás esetében)([14]). Magyarország alulteljesítése az árak esetében az egységértékek nagyon magas kezdeti szintjéből adódik, amelyet az ország az elmúlt évtizedben képtelen volt tovább növelni. A három másik visegrádi ország egységértékei növekedést mutattak, aminek hátterében feltehetően a termékkorszerűsítés állt. Az exportegységértékek összesített szintjei közötti különbségek a gépek és szállítóeszközök ágazatának eltérő mintájából adódik, míg a többi ágazat ártendenciái lényegében hasonlóak voltak. Összességében a regionális versenytársakhoz képest gyengébb magyar exportteljesítmény elsősorban a gépek és szállítóeszközök ágazatának gyengébb ár/érték teljesítményének tulajdonítható. Magyarország a mennyiség tekintetében is lemaradással küzd, igaz ez nem jelentős, és nem a gépek ágazatához, hanem más ágazatokhoz köthető. Továbbra is Magyarország esetében a legmagasabb azonban az exportegységérték-színvonal, ami arra utalhat, hogy regionális összehasonlításban a termékminőség még mindig versenyképes. A gyenge export-versenyképesség okai Árversenyképesség Jóllehet a válság előtt nem volt jelentős különbség, a válságot követően Magyarország ár-, illetve költség-versenyképessége számottevően javult a Cseh Köztársasághoz és Szlovákiához képest. A fajlagos munkaköltség alapú reálárfolyam tekintetében 2007-ig valamennyi országban – Lengyelország kivételével – hasonló reál felértékelődési tendencia volt tapasztalható, de Magyarország és Lengyelország a nominális árfolyam 2009. évi leértékelődésével előnyre tett szert a versenyképesség tekintetében. Az áruk árszínvonalának egybevetése szintén azt mutatja, hogy a pénzügyi válság kezdetét követően a négy visegrádi ország közül Magyarországon és Lengyelországban voltak a legalacsonyabbak az árak. Termékminőség A magyarországi exportdeflátoroknak a három másik visegrádi országhoz képest rosszabb teljesítménye a termékkorszerűsítés terén tapasztalható különbségekre vezethető vissza. Benkovskis–Worter (2012) több uniós államra, köztük a négy visegrádi országra végzett becslést a termékminőség hatásairól. A minőségre vonatkozó becslések után felmérték a minőség tekintetében kiigazított árak versenyképességét. Az eredmények arról tanúskodtak, hogy bár a három másik visegrádi ország exportdeflátorai az elmúlt évtizedben jelentős mértékben emelkedtek, a minőséggel történő kiigazítást követően a deflátorok tendenciája már meredek csökkenést mutatott. Magyarország esetében ezzel szemben úgy az exportárakra, mint a kiigazított árakra a stabilitás volt jellemző. Ez arra utal, hogy Magyarország azért lett kevésbé versenyképes, mert nem tudta javítani termékeinek minőségét. Termelékenység, közvetlen külföldi befektetés és az export hozzáadottérték-tartalma A magyar feldolgozóipar termelékenységének növekedése szintén elmaradt a regionális versenytársakétól, ami egyben azt is jelenti, hogy kínálati oldali korlátok foghatták vissza az exportteljesítményt. A termelékenység visszafogottabb ütemű növekedése lényegében valamennyi alágazatra igaz, tehát nem tekinthető rendkívüli sokkok következményének. Az export esetéhez némiképp hasonlóan a három másik visegrádi ország relatív termelékenységjavulása a felzárkózást tükrözi. Az évtized első felében a négy visegrádi ország közül ugyanis Magyarország rendelkezett a feldolgozóipar terén a legmagasabb termelékenységgel, jelenleg viszont a magyarországi adatok a harmadik legalacsonyabbak, jóval elmaradva a Cseh Köztársaság és Szlovákia mutatóitól. Az innovációs kapacitás tekintetében a négy visegrádi ország jóval elmarad az uniós átlagtól, és a beáramló közvetlen külföldi befektetések jelentik a termelékenység, illetve termékminőség javításának egyik legfontosabb forrását. Egy korábbi kutatás (Oblath, 2009) megállapítása szerint a 2000-es évek elején a magyar exportszerkezeten belül – a legfejlettebb uniós országokhoz hasonlóan – jelentős arányt képviseltek a magas technológiai színvonalat reprezentáló feldolgozóipari termékek. Ezt a megállapítást alátámasztják az exportárak magas kezdeti szintjére vonatkozó adatok. A magyar feldolgozóiparra a magas termékminőség mellett a közvetlen külföldi befektetések három másik országhoz képest nagyon magas szintje volt jellemző. Amíg a három másik visegrádi ország növelte a közvetlen külföldi befektetések állományát a feldolgozóiparban, addig a magyarországi állomány 2011-ig – mivel gyakorlatilag nem létesült új termelési kapacitás – egyenesen csökkenést mutatott. ([15]) A jelek szerint, és ahogyan azt számos empirikus tanulmány is megerősítette a termelékenység és az exportteljesítmény valóban szoros kapcsolatban vannak a közvetlen külföldi befektetésekkel.([16]) Jóllehet 2011–2012-ben megélénkült a feldolgozóiparba irányuló közvetlen külföldi befektetések áramlása, nem egyértelmű, hogy a korábbi tendenciákhoz képest ez a folyamat határozott fordulópontot jelent-e. Az élénkebb befektetés-beármalás elsősorban a járműipari alágazathoz köthető, ahol az üzleti tervek alapján a 2012–2014-es időszakban a legyártott járművek száma akár meg is kétszereződhet ([17]). A Magyar Nemzeti Bank becslései szerint a járműiparba beáramló új befektetések összesen mintegy 6,5 %-kal járulhatnak hozzá az exportbővüléshez, bár a termelés fellendülésének pontos időbeli lefolyása még bizonytalan. A 2013. évre vonatkozó adatok már valóban azt jelzik, hogy a 2012. évhez képest javult az exportpiaci részesedés, illetve rohamos fellendülés következett be a járműipari ágazat ipari termelésében. Kérdéses azonban, hogy a járműipar egymaga képes-e fordulatot hozni az export-versenyképesség gyengülését mutató trendben, különösen annak fényében, hogy az elektronikai felszerelések alágazatában a negatív tendencia továbbra sem tört meg. Szintén nem nyilvánvaló, hogy e befektetések fordulópontot jelentenek a közvetlen külföldi befektetések tendenciájában, minthogy Magyarországon az általános üzleti környezet továbbra is számos kihívást rejt magában. Minthogy Magyarország igen mélyen integrálódott világgazdaságba, ahhoz, hogy további előnyökre tegyen szert a kereskedelem révén, az országon belüli értékláncok jelentőségét is növelnie kell. Úgy tűnik azonban, hogy az export belföldi hozzáadottérték-tartalma, különösen pedig a hazai innovációs tevékenység szintje nem éri el a fejlettebb uniós országok szintjét (bár ez az utóbbi tényező esetében mind a négy visegrádi országra igaz). Három visegrádi országban (a Cseh Köztársaságban, Szlovákiában és Magyarországon) az export hozzáadottérték-tartalma lényegében azonos, hozzávetőleg 60 %-os szinten áll, míg Lengyelország esetében ez a mutató valamivel magasabb (70 % körüli). A 60 % viszonylag alacsony az OECD–WTO adatbázisában szereplő 58 ország (többségében OECD-tag) 72,5 %-os átlagához képest. Annak ellenére, hogy a közvetlen hozzáadottérték-tartalom valamelyest magasabb, mint a három másik visegrádi országban, az export közvetett hozzáadottérték-tartalmának (továbbgyűrűző hatások) 18 %-os magyarországi mutatója az egyik legalacsonyabb a felmérésben szereplő országok mutatói között, és alacsonyabb a regionális versenytársak által elért értékeknél is. Mivel az export közel 75 %-át külföldi tulajdonban lévő vállalatok, illetve az export mintegy 50 %-át külföldi tulajdonban lévő nagyvállalatok adják, a szerény továbbgyűrűző hatás feltehetően azzal magyarázható, hogy a kkv-ágazat és az multinacionális exportágazat összekapcsolása nehézségekbe ütközik. Az export viszonylag alacsony hozzáadottérték-tartalmát nemzetközi versenyképességi mutatók is tükrözik, amelyek az elmúlt 7–8 év kapcsán az értékláncszélesség-, illetve klaszterfejlődés jelentős romlását jelzik.([18]) Az exportteljesítményre kedvezően hathat a közvetlen külföldi befektetések további beáramlása, csakúgy, mint a multinacionális és hazai vállalatok közötti továbbgyűrűző hatások erősödése, illetve a belföldi innováció részarányának emelkedése. A közvetlen külföldi befektetések nagyobb mértékű beáramlását az üzleti környezet kedvezőbbé tételével lehetne elősegíteni. Figyelembe véve, hogy a magyar kormány a feldolgozóipart kezeli kiemelt ágazatként a külföldi tőke szempontjából, nem zárható ki annak kockázata, hogy amennyiben a szolgáltatási ágazatra romló befektetői hangulat lenne jellemző, akkor az átgyűrűzhet a feldolgozóiparra is. A pozitív átgyűrűző hatások kiteljesedését a kkv-k számára elérhető exportfinanszírozási eszközökkel([19]), illetve feltehetően a szakképzési rendszer fejlesztésével lehetne elérni. ([20]) Az országon belüli innováció fokozása a kutatási infrastruktúra fejlesztése, valamint az üzleti szféra és a felsőoktatási intézmények közötti együttműködés elmélyítése révén valósítható meg. 3.1.2. Külső fenntarthatóság A külső egyensúlyhiány egyenletesen csökken amióta a NIIP pozitív irányba mozdult, és a 2009. évi, az Unióban legalacsonyabb értéknek számító –117 %-os mélypontjáról 2013-ra a GDP-hez mérten –99 %-ra emelkedett. A NIIP megközelítőleg felét kötvények teszik ki, másik fele pedig külföldi közvetlen befektetésnek, vagy portfólióbefektetésnek tekinthető. A NIIP javulása elsősorban a bankszektor csökkenő külső adósságát tükrözi. A folyó fizetési mérleg korábbi hiányának meglehetősen jelentős mértékű, már 2009-ben végrehajtott korrekciója ellenére a NIIP csak 2010-től kezdve mutatott – az átértékelődési hatások következtében – csökkenést. 2008-tól 2009-ig a NIIP romlásának hátterében a mély recesszió, illetve az árfolyam-leértékelődés együttes negatív hatása állt. 2009 óta a külső egyensúlyhiány folyamatosan csökken, ami elsősorban a GDP 5–7 %-át kitevő kereskedelmi többletnek, illetve az uniós források folyamatos – a külső egyensúlyt ceteris paribus a GDP közel 2–4 %-ának megfelelő mértékben javító – beáramlásának köszönhető.([21]). A rövid távú külső adósság szintén csökkent, és bár a 2011. évi csúcsértékhez képest mintegy 10 milliárd EUR-val (a GDP 10 %-a) lett kisebb, még mindig magas szinten áll, hozzávetőleg 25 milliárd EUR-t tesz ki a (GDP 25 %-át). Miközben jelenleg a folyó fizetési mérleg és a tőkemérleg együttesen körülbelül a GDP 6 %-nak megfelelő mértékben csillapítja a refinanszírozási feszültségeket, Magyarországnak további külföldi befektetésekre van szüksége a lejáró hitelek megújításához. A következő évtizedre vonatkozó fenntarthatósági számítások alapján a gazdaság fellendülésével párhuzamosan minden valószínűség szerint folytatódik a NIIP javulása. Minthogy a gazdaság aktuális külső egyensúlyi pozíciója jóval kedvezőbb a NIIP stabilizálásához szükséges nettó finanszírozási képességnél (a GDP 6,1 %-a áll szemben –3,5 %-kal) a gazdaság kiindulási helyzete azt mutatja, hogy a NIIP javulása folytatódni fog. Egy csak kis mértékben negatív (hozzávetőleg a GDP –1 %) mögöttes folyó fizetési mérleggel (underlyig current account)([22]), illetve az uniós források várható beáramlása jóvoltából többletet mutató tőkemérleggel számolva a kivetítés alapján a NIIP akár még középtávon is javulást fog mutatni. Különböző makrogazdasági forgatókönyvek vizsgálatát követően a helyzetkép valóban igen szilárdnak tűnik, noha az, hogy pontosan milyen ütemű lesz a javulás, nagyban függ a makroökonómiai feltételezésektől (lásd a 3.3. keretes írást). Az alappálya esetében 2023-ig a NIIP elérheti a GDP –50 %-a fölötti pozíciót is, míg kedvezőtlenebb forgatókönyv szerint 2023-ra a GDP –70 %-a körüli értéken fog állni, amely nemzetközi összehasonlításban még mindig viszonylag magasnak számít. Mindazonáltal, ha a tőkemérleg nem lesz képes tartósan többletet mutatni, akkor a jóval kedvezőtlenebb körülmények mellett a NIIP lényegében a jelenlegi szinten (vagyis 2023-ra hozzávetőleg –95 %-on) fog maradni. A NIIP válságot megelőző trendekhez képest bekövetkezett pozíciójavulását elsősorban a szigorúbb költségvetési fegyelem idézte elő. A NIIP-trendek megértéséhez elengedhetetlen látnunk, hogy vajon tartósak-e a különböző összetevők viselkedésében bekövetkezett változások. Minthogy a válság előtt Magyarország a tartós ikerdeficit problémájával küzdött, amennyiben feltételezzük, hogy a jövőben a strukturális egyenleg nem tér el a Magyarország esetében 1,7 %-os GDP arányos költségvetési hiányban megjelölt középtávú költségvetési céltól, akkor az ceteris paribus hozzávetőleg 6 százalékponttal javítaná a külső pozíciót. ([23]) 3.2. Annak ellenére, hogy az utóbbi időszakban lassult a magánszektor hitelállomány-leépítése, több sérülékenységi tényező továbbra is fennáll A magyar gazdaság egyik fő egyensúlyhiánya a magánszektor adósságállományának magas szintje. A pénzügyi válságot megelőzően a regionális versenytársakénál jóval nagyobb mértékben nőtt a magánszektor adósságállománya, és az adósságszerkezetet különösen sérülékennyé tette a deviza alapú hitelek magas aránya. A pénzügyi válság 2009-ben egy immár ötödik éve tartó hitelállomány-leépítési folyamatot idézett elő, amely súlyos következményekkel járt a gazdasági növekedésre és a lakáspiacra nézve. Az adósságállomány szintje jelentős mértékben csökkent, de tekintettel a pénzügyi ágazat sérülékenységére a magánszektor eladósodottsága az egyensúlyhiány egyik jelentős forrásának tekinthető. A hitelállomány-leépítés folyamata megállt a nem-pénzügyi vállalati szektorban, amelynek esetében – jóllehet ösztönző intézkedések (az uniós források fokozódó lekötése és a Nemzeti Bank hitelprogramja [Növekedési Hitelprogram]) jóvoltából – megkezdődött a beruházási tevékenység fellendülése. Mivel az általános üzleti környezet továbbra is problematikus, és a vállalatok teljes adósságállománya jóval nagyobb a három másik visegrádi országénál, még korai lenne kijelenteni, hogy az ágazat fenntartható pozícióba került. A háztartási szektor esetében még kevésbé indokolt fordulópontról beszélni, mivel annak ellenére, hogy 2013 óta növekszik a rendelkezésre álló reáljövedelem és a hitelkereslet is csekély mértékű javulást mutat, a nehéz helyzetben lévő hitelfelvevők magas aránya, valamint a pangó lakáspiac továbbra is akadályozza az adósságcsökkentés folyamatának lezárulását. A jelek szerint a bankszektorban, a hozzávetőleg 110 %-os hitel/betét arány mellett lassul a hitelállomány-leépítés, amelynek eredményeként elméletileg enyhülhetnek a hitelfeltételek. Mindazonáltal a jelenlegi problematikus és bizonytalan működési környezet a hiteláramlás fokozása tekintetében nem szolgál megfelelő ösztönzőkkel a bankok számára. 3.2.1. A háztartások eladósodottsága A pénzügyi válságot megelőző évtizedben négyszeresére nőtt a háztartások eladósodottsága, és 2008-ra a regionális versenytársakénál jóval magasabb szintet ért el. A gazdaság gyengülő teljesítménye ellenére ezt a folyamatot egyrészről a jövedelmeknek az EU-15 országok jövedelemszintjéhez való felzárkózásával és Magyarország GMU-csatlakozásával kapcsolatos optimista várakozások táplálták, de ezek mellett a bankszektor likviditásbősége és magas kockázatvállalási hajlandósága is hozzájárult a folyamathoz. A jelzálog-eladósodás első szakasza a 2000-es évek eleji, 2003-ig tartó átfogó lakástámogatási programhoz köthető. A támogatott forint alapú hitelezés szigorítását követően a deviza alapú hitelek terjedtek el széles körben, aminek oka az volt, hogy az általánosan kockázatosnak minősülő környezetben számottevő különbség volt a forintalapú, illetve svájci frank alapú hitelek kamatlábai között. A válság a háztartások, bankok, illetve a keresleti és kínálati tényezők révén a lakáspiac esetében is radikális alkalmazkodási mechanizmusokat hívott életre. Keresleti oldalon a fokozódó gazdasági bizonytalanság, illetve az egyre nagyobb mértéket öltő munkanélküliség visszaszorította a hitelek iránti keresletet. Ezzel párhuzamosan a bankok csökkenő külső finanszírozása, illetve egyre alacsonyabb kockázatvállalási hajlandósága a hitelkínálati feltételek szigorodásához vezetett. A lakástúlkínálatot emellett a lakáspiac és a pénzügyi szféra közötti negatív visszacsatolási mechanizmusok is növelték. Egyfelől az ingatlanárak zuhanása következtében igen jelentős mértékben megemelkedtek a háztartási jelzáloghitelek hitelfedezeti arányai (amihez a HUF/CHF árfolyam csökkenése is hozzájárult). Ez még inkább megnehezítette a háztartások számára az adósságterhek visszafizetését, ami a nemteljesítő háztartások arányának növekedésével járt. Emellett a pangó lakáspiac miatt a bankok számára nehézséget jelentett a nemteljesítő hitelek fedezeteként szolgáló ingatlanok értékesítése. Ez akadályozza a bankok mérlegtiszítását, illetve a gazdaságba irányuló normál hiteláramlás helyreállítását. A háztartási szektor 2009 óta elsősorban a lakásbefektetésekhez kötődő kiadásait fogta vissza, és ennek eredményeként a nettó megtakarítások folyamatosan többletet mutattak. A (HUF/CHF árfolyamnak a 2008. év 4. negyedévi teljes háztartási adósságállomány több mint kétharmadát kitevő devizaadósságot újraárazó 40 %-os gyengülése nyomán jelentkező) átértékelődési hatások miatt azonban a háztartások adósságállománya csak 2011-ben kezdett el csökkenni. ([24]) A hitelállomány-leépítés így komoly következményekkel járt az lakáspiacon. A magyarországi lakásárak összességében közel 35%-kal csökkentek a legutóbbi, 2004. évi csúcsértékhez képest, az újonnan épített lakások száma pedig hozzávetőleg 75 %-kal esett vissza. ([25]) A lakásárak csökkenését nem előzte meg a lakáspiac válság előtti fellendülése, a reál lakásárak valójában már 2004-től lassú ütemű csökkenést mutattak. Mivel a hanyatló lakáspiac hatása igen széles körben továbbgyűrűzött a gazdaságba (kezdve a lakásbefektetési rátára gyakorolt negatív hatásoktól egészen a bankszektor hitelnyújtási gyakorlatának óvatosabbá válásáig), fontos felmérni, hogy a visszaesést milyen mértékben kell ciklikus, vagy éppen strukturális jelenségnek tekintetni. Több tényező is a lakáspiac strukturális túlkínálatát mutatja, és e kínálat csökkenése valószínűleg évekig is eltarthat abban az esetben, ha nem következik be szakpolitikai stratégiaváltás. Először is, a nemteljesítő hitelek számának növekedése következtében a pénzügyi szféránál nem elhanyagolható mértékű lakóingatlan-állomány halmozódott fel. A Nemzeti Bank becslése szerint portfóliójuk részeként a pénzügyi intézmények tulajdonában megközelítőleg 150 000 lakóingatlan van, amely mintegy tizenötszöröse az újonnan épített lakások éves, jelenlegi országos állományának (10 000), de még a válság előtti befektetési szintnek (évi 40 000 lakás) is a 3¾-szerese. A portfóliótisztítással a szektor kivár, és azt csak kedvezőbb piaci környezetben tervezi végrehajtani, így a fellendülés kezdetekor a piaci kínálathoz ez az állomány is hozzá fog adódni. Másodszor, a rendelkezésre álló lakásállomány kihasználtsága még mindig történelmi mélyponton áll (90 % alatti). Harmadszor, a (GDP arányosan mért) lakásvagyon nemzetközi viszonylatban továbbra is relatíve jelentős, még néhány fejlett országnál is magasabb szintet ér el.([26]) Végezetül, Magyarország gyenge potenciális növekedési teljesítménye miatt ([27]) a háztartások rendelkezésére álló jövedelem a jövőben várhatóan nem fog dinamikus keresletbővülést eredményezni. Tekintettel a lakásállomány viszonylag magas szintjére, a jövőben a lakások minőségének javítása válhat a lakásberuházások fő hajtóerejévé.([28]) (Folytatás a következő oldalon) Keretes írás (folytatás) A jelentős mértékben lecsökkent adósságszint és a lakások megfizethetőségének javulása fordulópontot sejtet a háztartások hitelállomány-leépítésében. Kedvező fejlemény, hogy számos tényező a háztartások adósságcsökkenésének lehetséges végpontjára enged következtetni. Először is a háztartások adósságszintje a többi V3 ország szintjére csökkent (2010 és 2013 között a GDP 10%-ával), valamint a devizahitelek aránya is esett (a 2009-ben mért 70%-ról a 2013-ban mért 53%-ra), ezzel mérsékelve a pénzügyi sérülékenységet. Másodszor a lakások megfizethetőségi mutatói javuló belépési pontot jeleznek az ingatlanberuházások számára. A lakásár–jövedelem arányok 40%-kal csökkentek a 2004-es csúcsértékhez képest, és az átlagos lakásra jutó lakástámogatások összege több mint a kétszeresére nőtt az elmúlt két évben. Harmadszor az alacsonyabb kamatlábak is kedvező hatással vannak a háztartások hitelfelvételére. Végül pedig a bankok is némileg enyhítik a történeti távlatban is igen szigorúnak számító hitelezési feltételeket; a banki hitelezési vezetők körében végzett legutóbbi felmérések két egymást követő negyedévre vonatkozóan a hitelek iránti kereslet növekedéséről számolnak be. A magas havi hiteltörlesztési teher, a nehéz helyzetben levő hitelfelvevők magas aránya, valamint a pangó lakáspiac még mindig akadályozza az esetleges élénkülést. A csökkenő adósságszint ellenére a háztartások havi hiteltörlesztési terhe 2008 óta változatlan maradt a forint svájci frankhoz viszonyított gyengülése és a rendelkezésre álló jövedelem apadása miatt. Ezen kívül az intézkedéssorozatok ellenére a nehéz helyzetben lévő hitelfelvevők problémája még nem oldódott meg, amit a háztartások nemteljesítő hiteleinek a bankszektor mérlegében képviselt közel 20%-os aránya is mutat. ([29]) Végül azt is meg kell jegyezni, hogy mivel a háztartásoknak nyújtott hitelek elsősorban jelzálog-fedezetűek, a lakossági hitelezés élénkülése a jelzáloghitel-piac élénkülésében fog először megmutatkozni. A fentiekben kifejtettek szerint azonban a lakóingatlan-szektor még mindig a túlkínálat jegyeit viseli magán. Ezért általában véve nem meglepő, hogy 2013 második negyedévében a bruttó hiteláramlások még mindig a válság előtti szint 20%-a alatt maradtak. 3.2.2. A nem pénzügyi vállalati szektor A háztartásokkal összehasonlítva nehezebb megítélni, hogy a nem pénzügyi vállalati szektor túlzottan el volt-e adósodva a pénzügyi válság kezdetén. A vállalati eladósodottság összehasonlítását több, például a vállalkozások adóoptimalizálási tevékenységével kapcsolatos fenntartás is nehezíti. ([30]) A válságot megelőzően a vállalati szektor eladósodottságát a kkv-k körében hasonló tényezők okozták, mint a háztartások körében (optimista konvergenciós várakozások, alacsony reálkamatlábak a svájci frank alapú hiteleknél árfolyamstabilitást feltételezve), ezzel szemben a nagyobb vállalkozásoknál a meghatározó tényezők általában eltérőek voltak. Tekintettel utóbbiak jobb finanszírozási lehetőségeire, eladósodottságuk mértéke inkább az egyes projektek potenciális jövedelmezőségéhez kötődött. E csoport finanszírozása nagymértékben külföldi bankhoz vagy vállalatcsoporton belüli hitelekhez kötődik. ([31]) Jóllehet a vállalati szektor adósságadatai még mindig jelentős különbséget mutatnak, a belföldi bankok hitelstatisztikái arról tanúskodnak, hogy a magyar vállalati szektor eladósodottsága már megközelíti regionális versenytársai szintjét. A nem pénzügyi vállalati szektor belföldi hitelállományra vonatkozó adata ugyan nem enged túlzott eladósodottságra következtetni még a pénzügyi válság kezdete idején sem, a teljes adósságállományra vonatkozó adatok továbbra is a szektor túlzott mértékű eladósodottságát jelzik. A tény, hogy a két adatforrás nemzetközi összehasonlításban nagyon különböző képet mutat a nem pénzügyi vállalati szektorról növeli az azzal kapcsolatos bizonytalanságot, hogy az elmúlt időszakban végrehajtott hitelállomány-leépítést milyen mértékben volt indokolt hitelkeresleti oldalról, és hogy szükség van-e további adósságcsökkentési erőfeszítésekre. E fenntartás ellenére számos tanulmány azt jelzi, hogy a belföldi hitelezés pénzügyi válság kezdete óta történő esése némileg túlzottnak tekinthető, és azt nem indokolja teljes mértékben a kölcsönök magas szintje a szektorban. Először is az MNB (2010) becslése szerint a háztartási szektorral szemben a vállalati eladósodottsági szint 2008-ra nem haladta meg a becsült egyensúlyi szintet. Másodszor Hosszú et. al. (2013) véleménye szerint a vállalati hitelezés utóbbi években tapasztalható csökkenésének fele–kétharmada a szigorú hitelnyújtási tényezőknek tudható be. Végül Cuerpo et al (2013) elemzése alapján megállapítható, hogy a hitelkínálati nyomás az egyik legerősebb volt Magyarországon az uniós országok közül, míg a hitelkeresleti nyomás átlagos volt 2012-ben.([32]) A központi bank Növekedési Hitelprogramjának (NHP) köszönhetően 2013. III. negyedévében a vállalati szektorban megtorpant a hitelállomány-leépítés. ([33]) A hitelkeresleti és -kínálati tényezők egyaránt javulást mutattak, ám a hitelezésben bekövetkezett növekedés a központi bank által meghirdetett NHP keretében megvalósuló első forrásallokációnak tudható be. Ez utóbbi nélkül a nettó hiteláramlások egyenlege negatív lett volna. ([34]) A kkv-kat célzó program körülbelül a GDP 0,8%-ával járult hozzá a hiteláramlások nettó növekedéséhez 2013 harmadik negyedévében, illetve a belföldi bankok kihelyezett hitelállományának körülbelül 3,5%-át tette ki. A vállalati szektor hosszú lejáratú hitelek iránti kereslete is élénkülést mutat, és ezzel párhuzamosan a közelmúltban növekedtek a beruházások – mindkét tényező fordulópontot jelez a hitelállomány-leépítésben. (Folytatás a következő oldalon) Keretes írás (folytatás) Most még túl korai annak megállapítása, hogy fenntarthatók-e a közelmúltbeli javulások, mivel ezekben egyszeri tényezők hatásai is tükröződnek. Ami a kínálati oldalt illeti, a központi bank ideiglenesen könnyíthet a kínálati oldal feltételein az NHP-vel, azonban a tartósan jobb feltételekhez a bankok működési környezetének javítására lenne szükség. A keresleti oldalon a megnövekedett beruházási kereslethez is jobb növekedési kilátásokra és az üzleti környezet bizonytalanságainak csökkentésére lenne szükség. Jóllehet a beruházások esése is megállt az utóbbi negyedévekben, úgy tűnik, hogy a számokat lényegesen befolyásolta az uniós alapok megnövekedett beáramlása, illetve kisebb mértékben a Növekedési Hitelprogramból történő első allokáció (lásd a 3.3. keretes írást). Mindezen fenntartások ellenére a közelmúltbeli adatok regionális összehasonlításban Magyarországot némileg jobb helyzetben tüntetik fel, mint korábban, jóllehet a viszonylagos javulás a régió többi országában tapasztalható csökkenő beruházási rátával is összefüggésbe hozható. 3.2.3. Pénzügyi szektor A magyar kereskedelmi bankszektor aggregált mérlege 2010 közepétől zsugorodott, de a folyamat 2013 végére megállt. Ez egyrészt az NHP-ból történő allokációkat, és esetlegesen más, inkább szerkezeti tényezők hatását is tükrözi: a (2009 eleji 160%-ról) körülbelül 110%-ra csökkenő hitel/betét aránynál a bankok természetesen le tudták lassítani hitelállomány-leépítésüket. A folyamat megtorpanását az is tükrözi, hogy lassul a külföldi bankok külső forrásainak az országból történő kivonása. Az összesített kép azonban az egyes bankok jellemzői közötti jelentős különbségeket rejt. Ebben a tekintetben az MNB (2013b) 5 bankcsoportot határozott meg. Ezek a következők: i. külföldi tulajdonú nagybankok, ii. döntően hazai tulajdonú, nagy és közepes, a lakossági devizahitelezésben aktív bankok, iii. kisebb, lakossági deviza- és vállalati hitelezésben kevésbé aktív, a válság előtt kisebb hitelnövekedést mutató bankok, iv. nagyobb, bankközi forrásokhoz is hozzáférő, devizahitelezésben is részt vevő takarékszövetkezetek, v. egyéb takarékszövetkezetek. A válságot megelőző időszakban mért csúcshoz képest körülbelül 3 %-os esés ellenére a külföldi tulajdonú nagy bankok még mindig meghatározó piaci részesedéssel rendelkeznek a magánszektornak nyújtott hitelezésben (62% 2013 első negyedévében). A nyereségességet tekintve azonban rosszabbul teljesítenek az utóbbi években, és még mindig a legmagasabb hitel/betét aránnyal rendelkeznek (körülbelül 140% 2013 első negyedévében). A hitelállomány-leépítés ezért valószínűleg folytatódni fog ebben a csoportban. A többi szereplő részben kompenzálta a piaci részesedésben bekövetkezett veszteséget, de a külföldi tulajdonú bankok erőfölénye miatt ezt az átalakulást a teljes hitelállomány jelentős csökkenése kísérte. A takarékbankok([35]) és esetleg néhány belföldi bank tevékenysége élénkülhet, azonban nem egyértelmű, hogy ez elegendő lesz-e a külföldi tulajdonú kereskedelmi bankszektor zsugorodó eszközoldalának ellentételezésére, különösen az NHP hatásainak elmúlta után. A nettó hitelezési folyamatokban mutatkozott némi javulás ellenére a bankszektor általános működési környezete továbbra is igen problematikus maradt a magas adó- és szabályozási terhek, valamint a problematikus portfoliók magas arányának kombinációja miatt. A válság kezdete óta a vállalati és a háztartási szegmensekben egyaránt romlott a portfoliók minősége. A bankszektor mérlegére súlyos teherként nehezednek a nemteljesítő hitelek, amelyek a pénzügyi stabilitás egyik fő kockázatát jelentik Magyarországon. Az MNB adatai alapján minden ötödik vállalati kölcsön késedelmesnek minősül; ez ugyan beállt egy adott szintre, számottevő csökkenés azonban nem várható 2015-ig. A háztartások esetében a nemteljesítő hitelek 2013 harmadik negyedévében megközelítették a 18%-ot. Emellett a (90 napnál) rövidebb ideje késedelmes kölcsönök a portfolió 15%-át teszik ki. Ezért a bankszektor háztartási portfoliójának összesen több mint egyharmadára jellemző valamilyen probléma. A nemteljesítő hitelek fedezeti rátája nemzetközi összehasonlításban mindamellett magas, a teljes portfolió körülbelül 60%-át teszi ki, a fedezeti arány azonban sokkal alacsonyabb – 20% – az átstrukturált hitelek esetében. A portfolió minőségének bármilyen jelentősebb javulásához sokkal gyorsabb portfoliótisztításra lenne szükség, amelyet egyrészt az átstrukturált hitelekre vonatkozó lazább céltartalékolási szabályok, másrészt a helyzet megoldására szolgáló eljárások nehézségei akadályoznak. Ezenkívül a politikai bizonytalanság és a gyenge működési környezet is akadályt jelentenek, mivel hozzájárulnak az esetleges veszteségeket övező bizonytalanság növeléséhez. A szektorra nehezedő, már eredetileg is túl magas szintű többlet adó- és szabályozási terhek ([36]) tovább növekedtek. Ezeket egymást követő lépésenként vetették ki a szektorra az utóbbi években. Nagyságuk a GDP 1,25–1,5% közötti tartományára tehető, egy olyan szektor esetében, amelynek hozzáadott értéke kevesebb, mint a GDP 4%-a. ([37]) A fentiek alapján az adóterhek magas szintje és a nemteljesítő eszközök miatt a bankszektor 2011 negyedik negyedéve óta veszteséges volt. 2013 második negyedévében a tőkemegtérülés –2% volt, kissé magasabb, mint az elmúlt években. Amint az előbbiekben említésre került, az átlagértékek jelentős szórást mutatnak az egyes bankok, például a (nagyrészt Magyarországon kívüli tevékenységeiből) jelentős profitot termelő legnagyobb bank, és a kis nyereséget vagy nagyobb veszteséget termelő külföldi tulajdonú bankok között. Ez utóbbi csoport nyereségességének alacsony szintje valószínűleg nem tartható fenn, és fennáll a kockázat, hogy bizonyos piaci szereplők úgy döntenek, hogy az elkövetkező években kivonulnak a piacról. A kormány a töblet adó- és szabályozási terhek bevezetését azzal indokolta, hogy a szektor piaci erőfölényéből adódó elégtelen verseny okozta probléma orvoslására törekszik. Úgy tűnik, valóban problémák vannak a versennyel, különösen a lakossági ágazatban ([38]), mivel a bankok a finanszírozási költségek változását jóval meghaladó mértékben tudták kamatfelárukat növelni. Kétséges azonban, hogy az eddig hozott politikai lépések megoldják-e a monopolisztikus árazás problémáját, mivel a bankok piaci erejének csökkentése rendes banki adókörnyezet helyreállítása nélkül veszélyeztetheti a pénzügyi stabilitást. A bankok többlet adó- és szabályozási terhei negatív visszacsatolási mechanizmust hoztak létre a gazdaságban. A bankok megpróbálták növekvő adóterheiket az ügyfeleikre terhelni a meglévő devizaalapú hiteleik magas kamatfelárának növelésével, valamint a pénzügyi közvetítési díjak emelésével. Ezek a lépések új kormányzati lépéseket eredményeztek, melyek közül a legutóbbi a havi két ingyenes pénzfelvétel bevezetése. A szektorra nehezedő jelentős terhek miatt a bankok üdvözölték az NHP bevezetését, amely rejtett tőketranszfert tartalmaz. A központi bank kísérlete a kkv-k pénzügyi nehézségeinek enyhítésére üdvözlendő, és a program a devizaalapú hitelek arányának 52%-ról 44%-ra történő csökkentésében is segített a kkv-k szegmensében. A program azonban nem helyettesítheti a bankok jobb működési környezetét, amelynek megteremtése elengedhetetlen lenne a hitelezés tartós újraélesztésére, továbbá a program nem elhanyagolható kockázatokat is magában rejt, ha nagyobb léptékben alkalmazzák. ([39]) Az NHP teljes összege 2750 milliárd HUF lehet, amely megközelíti a GDP 10%-át. Egy ilyen méretű támogatott hitelezés jelentős kockázatokat rejt magában. A potenciális költségek a központi bank zéró költségű refinanszírozásához kapcsolódnak (amely ceteris paribus veszteséget okoz az MNB-nél), továbbá fennáll a fenntarthatatlan versengés kockázata a 2,5%-os rögzített kamatfelár miatt. Az utóbbi vonatkozásában megkérdőjelezhető, hogy ez a kamatfelár elég magas-e a kkv-k 2012. évi hitelállományának körülbelül kétharmadának potenciális fedezésére egy olyan feltörekvő ország esetében, mint Magyarország, ahol az állampapírok finanszírozási költsége 6%. Ennek a nagyon alacsony kamatfelárnak szélesebb körű alkalmazása potenciális költségvetési terheket eredményezhet (ha ez esetleg részben állami garanciákkal fedezett felelőtlen hitelezéshez vezet) vagy továbbgyűrűző hatással lehet a nem kkv-k hitelkamatlábára. ([40]) Az MNB számításai szerint stresszhelyzetben a bankszektor meg fogja tudni őrizni likviditását és fizetőképességét a kezdeti magas szintű likviditási- és tőkeszint, valamint a hitelveszteségi fedezet megfelelő szintjének köszönhetően, de a külföldi bankok leányvállalataik iránti elkötelezettsége miatt is. A központi bank által irányított rendszeres stressztesztek 8%-os teljes tőkemegfelelőségi rátát írnak elő stresszhelyzetben. A legutóbbi stressztesztek két banknál jeleznek 116 milliárd HUF-ra (a GDP 0,4%-ra) rúgó tőkeigényt stresszhelyzet esetén. Mivel a külföldi tulajdonosok többször feltőkésítették leányvállalataikat (a válság óta összesen körülbelül a GDP 3,5%-át elérő értékben), ez a kockázat kezelhetőnek tűnik. A likviditás tekintetében a szektor még stresszhelyzet esetén is a a mérlegfőösszeg-arányosan 10%-os 30 napos likviditás szabályozói minimuma felett marad. Mindamellett, mivel jelentős devizalikviditási hiány van, a swappiacok (MNB által támogatott) súrlódásmentes működése – különösen stresszhelyzet esetén – elengedhetetlen a bankszektor megfelelő működéséhez. Jelentős változások történtek a felügyeleti környezetet illetően. Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletét (PSZÁF) október 1-jén beolvasztották a központi bank szervezetébe, ami pozitív szinergiákhoz vezethet. Ez annál is inkább így van, mivel az MNB jogosultságot kapott makroprudenciális eszközök használatára és a makroprudenciális felügyelet ellátására kijelölt hatóság lett. Mivel a devizahitelezés elterjedése mögötti egyik legfőbb ok az elégtelen makroprudenciális szemlélet volt, ez jó irányba tett lépésnek tűnik.([41]) ([42]) 3.3. A magas és stagnáló államadósság továbbra is aggodalomra ad okot Jóllehet a magyar államadósság az uniós átlag alatt van, még mindig jóval meghaladja a regionális versenytársak szintjét, és ezért továbbra is jelentős egyensúlyhiányt jelent. Az adósságszint magas az ország gazdasági fejlettségéhez és adóztatási képességéhez képest. A probléma abban is tükröződik, hogy az államadóssághoz kapcsolódó kamatkiadások az uniós országok felső sávjában helyezkednek el (a GDP 4%-a az EU átlagával szemben, amely a GDP 3%-a). A GDP 20%-át képviselő, rövid távú refinanszírozási igények is viszonylag magasnak tekinthetők. Mivel az adósságállomány közel kétharmada külföldi befektetők kezében van, ez továbbra is jelentős sebezhetőségi tényező. A tervek szerint az adósság csak nagyon lassan, 2023-ra fog a GDP 70%-a alá csökkenni az alapforgatókönyv szerint, jóllehet ez nagyban függ a kamatlábbal, növekedéssel és az árfolyammal kapcsolatos feltételezésektől. ([43]) Kedvezőtlen forgatókönyvek szerint az adósság újra növekedésnek indulhat. Az erőteljesebb adósságcsökkentési stratégiához nagyobb növekedési potenciál lenne szükséges, amelynek kedvező hatása továbbgyűrűzne a finanszírozási költségekre is. 4.1. AZ üzleti környezet: nemzetközi versenyképességi mutatókon alapuló elemzés Amint az a 2013. évi részletes vizsgálatban és a 2. szakaszban is szerepel, Magyarország alacsony GDP-növekedési potenciállal küzd, mely leginkább a nagyon alacsony teljes tényezőtermelékenységhez és a korlátozottan rendelkezésre álló tőkéhez kapcsolódik. A magyarországi üzleti környezetben megfigyelhető legutóbbi fejlemények és hiányosságok némileg rávilágítottak erre a folyamatra, amit a nemzetközi üzleti környezeti mutatók is alátámasztanak. ([44]) A nemzetközi versenyképességi mutatók szerint a magyarországi üzleti környezet romlott az elmúlt évtized alatt. Bár a nemzetközi mutatók eltérnek egymástól annak időpontját illetően, hogy Magyarország relatív helyzete mikor kezdett el romlani, Magyarország versenyképessége mindegyik szerint a nemzetközi pénzügyi válság előtt vagy annak kezdetén volt a legmagasabb, a romlás ezt követően indult el. A vizsgált időszakban ([45]) ez egyértelműen kiderül a Globális Versenyképességi Indexből és a Világversenyképességi Eredménytáblából, melyek legfrissebb kiadványaiban Magyarország a legrosszabb helyen szerepel, míg a Világbank Doing Business (DBR) jelentése szerint a helyzet 2006-ban volt a legrosszabb. ([46]) Magyarország a nemzetközi versenyképesség tekintetében elveszítette élenjáró szerepét a visegrádi országok (V4) között. Sőt, míg Magyarország a globális versenyképességi jelentés és a Világversenyképességi Évkönyv szerint a V4 legjobbja volt 2004-ig, 2009-ben mindkét tanulmány a legkevésbé versenyképes gazdaságként sorolta be. A helyzet azóta ismét javult és Magyarország némileg felzárkózott a Cseh Köztársasághoz és a Szlovák Köztársághoz. ([47]) Magyarország relatív pozíciójának romlása hangsúlyosan szerepel a Német-Magyar Ipari és Kereskedelmi Kamara felméréseiben. Az ország a V4-országok között a legkevésbé vonzóvá vált, tekintettel arra, hogy a többi három visegrádi ország (V3) nagyrészt megőrizte vagy javította pozícióját az elmúlt években. Ennek eredményeként Magyarország preferált befektetési célországként 2013-ban csak a 10. helyen szerepelt a 20 közép-kelet-európai országot tartalmazó listán, miközben a többi V3-ország az első helyeken szerepel. Ez segít megmagyarázni, hogy jelenleg miért Magyarországon legalacsonyabb a befektetési ráta a V4-országok között (lásd a 3.39. ábrát). A DBR szerint komparatív értelemben a legnagyobb fokú romlás a hitelhez jutás terén következett be, míg Magyarország regionális viszonylatban a befektetők védelme és az adófizetés terén továbbra is a legrosszabbul teljesítő ország. Míg Magyarország 2006-ban a Szlovák Köztársaság után a második helyen szerepelt a hitelhez jutás szerinti rangsorban, a V4- országok között jelenleg a negyedik helyen áll. Magyarország eközben hátrább csúszott a befektetők védelme és az adófizetés terén, ([48]) így ezen mutatók tekintetében a legrosszabban teljesítő ország maradt a visegrádi országok között. A világversenyképességi jelentés szerint Magyarország relatív pozíciójának romlása azért következett be, mert 2006 óta a legtöbb versenyképességi almutató romlott. Pontosabban, a versenyképesség 12 pillére közül 10 romlott, míg csupán az infrastruktúra és a technológiai felkészültség pillér javult. Bár a többi V3-ország tekintetében hasonló trendet állapítottak meg, a magyarországi helyzet romlása gyorsabb ütemben történt, különösen az intézményi környezet, az üzleti kifinomultság, valamint a pénzügyi piac területén, melyet jelenleg a régióban a legkevésbé hatékonyként és megbízhatóként tartanak számon. A romló versenyképesség arra is magyarázatot adhat, hogy a 2000-es évek eleje óta Magyarország nem tudott jelentős többlet közvetlen külföldi befektetést (FDI) vonzani, szemben a többi V3-országgal.([49]) 4.1.1. Melyek Magyarország fő erősségei? A DBR összesített rangsor szerint a magyar gazdaságnak a válságot megelőzően jó kiindulási helyzete volt, az üzleti környezetre vonatkozó szabályozások számos reformjának köszönhetően is, melyek Magyarországot vonzó befektetési célországgá tették. Ezek a reformlépések megkönnyítették a i. a tulajdon bejegyzését, ii. az építési engedélyek kiadását, és iii. a vállalkozások indítását ([50]). A válság óta megfigyelt romlás ellenére Magyarországnak még mindig számos erőssége van. Például a vállalkozás indítása terén bevezetett reformoknak köszönhetően a V4-országok között Magyarországon a leggyorsabb és második legolcsóbb a vállalkozásindítás, míg Magyarország világviszonylatban továbbra is a 15. helyen szerepel azon országok között, ahol a legkönnyebb a szerződések érvényesítése. Legutóbb a Magyary Program és az Egyszerű Állam Program ([51]) végrehajtása csökkentette a hivatalos eljárások összetettségét. A programok hatásai már megjelennek az OECD 2013. évi termékpiac szabályozási mutatójában, mely 2008-hoz képest javulást mutatott. ([52]) Bár ugyanez a tanulmány azt jelzi, hogy a hivatalos eljárások egyszerűsítését és a vállalkozások adminisztratív terheinek csökkentését célzó reformintézkedéseknek betudható javulások ellenére regionális összehasonlításban az adminisztratív terhek továbbra is nagyok. A magyarországi infrastruktúrák a régióban a második legjobbak, a szélessávú szolgáltatások elterjedtsége a regionális átlag fölött van. A magyarországi utak minősége jelenleg a legjobb a régióban (mind a globális versenyképességi jelentés, mind a Német-Magyar Ipari és Kereskedelmi Kamara felmérését megválaszolók szerint)([53]), míg az egy főre eső fix szélessávú internet-előfizetések száma az utóbbi hat év alatt több mint háromszorosára nőtt. Ez magyarázatot nyújt arra, hogy a technológiai felkészültség mutató növekedése miért haladta meg jóval a regionális átlagot. Továbbá, a 2011-ben bevezetett új Munka Törvénykönyve is kezdi éreztetni a rugalmasságot növelő hatását. Konkrétan egyszerűbbé vált a munkaerő-felvétel és -elbocsátás, a globális versenyképességi jelentés szerint Magyarország jelenleg a régió legrugalmasabb munkaerő-piacával rendelkezik, míg 2010 elején a legutolsó volt. Ennek ellenére a globális versenyképességi jelentésben a munkaerő-felvétel és -elbocsátás rugalmassága ismét csökkenésnek indult a 2011. évi jelentés óta, elsősorban amiatt, mert visszaesett az együttműködés a munkavállalók és a munkaadók között, valamint a rugalmatlanná vált bérmeghatározás miatt. 4.1.2. Mi áll a megfigyelt, lefelé mutató trend mögött? Pénzügyi közvetítés A DBR és a globális versenyképességi jelentés mutatói kiegészítik egymást annak magyarázatában, hogy a magyar pénzügyi piacot miért tartják számon nem jól működő piacként, valamint a gazdaságban tapasztalható tartós hitelhiány mögötti okok ismertetésében. Magyarország hitelhez jutás tekintetében a DBR rangsorban elfoglalt helye szerény, elsősorban azért, mert nincsen állami adós-nyilvántartó rendszer, és annak ellenére, hogy a 2012-ben bevezetett első hitelintézeti törvény rendelkezik az egyénekre vonatkozó pozitív hitelinformációkat tartalmazó adatbázis létrehozásáról. Ezt megerősíti a Bizottság európai kkv-król szóló jelentése, mely szerint a finanszírozási forrásokhoz való hozzáférés terén 2008 óta romlás következett be, és a magyarországi pénzügyi piac továbbra is rosszabbul teljesít az uniós átlagnál. ([54]) Továbbá, a globális versenyképességi jelentés pénzügyi piac fejlődése pillére 2006 óta folyamatosan romlott, a kockázati tőkéhez jutás, részvénypiaci finanszírozás és pénzügyi szolgáltatások és hitelek korlátozottsága miatt. A háztartások és vállalkozások hitelállományának elkerülhetetlen leépítésén kívül, a pénzügyi dezintermediációt részben magyarázhatja a pénzügyi szektor problematikus működési környezete (lásd a 3.2.3 szakaszt). Folytatódott a magyar pénzügyi piac jelentős romlása, sőt, az elmúlt három évben néha felgyorsult. A nemzetközi pénzügyi válság súlyosan érintette a kockázati tőkéhez jutást és Magyarország, mely a globális versenyképességi jelentésben valaha a legjobb regionális teljesítményt nyújtotta, jelenleg a legsikertelenebb. ([55]) A pénzügyi közvetítés terén kialakult problémákat megerősítik azok a jelentések, amelyek szerint a vállalkozásoknak nehézséget jelent a hitelhez jutás, amit a Magyar Nemzeti Bank jelenleg a Növekedési Hitelprogrammal kíván megkönnyíteni, amelynek üzleti bizalmi mutatókra gyakorolt hatása csak a következő év globális versenyképességi jelentésében fog megmutatkozni. A befektetők védelme és intézmények A szakpolitika kiszámíthatatlansága és a magas adók is tükröződnek abban, hogy a befektetők védelme alacsony szintű. Egyrészt a globális versenyképességi jelentésből egyértelműen kiderül a magyar adórendszer rendkívül negatív hatása: a vizsgált országok közül csupán 13 adórendszer biztosít kevesebb ösztönzőt a beruházásokhoz. Emellett a „szakpolitika instabilitása” volt az üzleti tevékenységet akadályozó, második leggyakrabban említett tényező. ([56]) Másrészt a DBR megerősíti, hogy a befektetők védelme terén még mindig Magyarországon működik az egyik leggyengébb rendszer ([57]), mivel ezen a területen egyetlen reformot sem vezettek be a vizsgált időszakban, másfelől a vállalatvezetés még nem köteles a kisebbségi részesedéssel rendelkezőknek felfedni az összeférhetetlenség által érintett tranzakciókat. A globális versenyképességi jelentésben([58]) szereplő, intézményi felépítésre vonatkozó mutató jelentős romlása mögötti okokat vizsgáló elemzés azt mutatja, hogy a versenyképesség gyengülése elsősorban 2009–2010-ig történt, és az nagyrészt a szakpolitikai környezethez kapcsolódó mutatók romlásának tudható be (lásd a 4.13 ábrát). Következésképpen a globális versenyképességi jelentésben Magyarország jelenleg az EU-tagállamok legalacsonyabb kvartilisébe tartozik a következők tekintetében: a kormányzati szabályozás terhei (az EU-ban a 25. hely), a jogi keretrendszer hatékonysága a jogszabályok megtámadhatósága tekintetében (27. hely) és a szakpolitikai döntéshozatal átláthatósága (27. hely). Ez utóbbi jelentősen gyengült az elmúlt két évben, ami azt jelzi, hogy a kormány nem folytat konzultációkat az érintettekkel az új szakpolitikai intézkedésekről, aminek már hatása lehetett az üzleti vezetőkben az üzleti környezetről kialakult képre. Ezt megerősítik a Német-Magyar Ipari és Kereskedelmi Kamara felmérését([59]) megválaszolók, akik szerint a jogi stabilitás és a gazdaságpolitika kiszámíthatósága jelentik az elsődleges gyengeségeket a gazdasági keretben. Ezek a gyengeségek, és ezek utóbbi időben bekövetkezett súlyosabbá válása valószínűleg az utóbbi években bevezetett szakpolitikai intézkedések egész sorához kapcsolódnak (néhány ágazatot érintő egyre több különadó, valamint bizonyos szolgáltatási ágazati szegmensekben a növekvő belépési költségek és korlátok, lásd a 4.1. keretes írást). A globális versenyképességi jelentés intézmények mutatóinak további elemzése is megerősíti a kormányzat átláthatóságára vonatkozó kedvezőtlen képet. A válaszadók közül többen rámutattak a kormányba és a politikusokba vetett bizalom hiányára (Magyarország a 148 ország között a 129. helyen áll), és szerintük megfigyelhető a részrehajlás a kormánytisztviselők döntéseiben (116. hely), a pazarló kormánykiadások (110. hely) és a közpénzek jogellenes felhasználása (110. hely). Hangsúlyozni kell, hogy e tekintetben a legnagyobb romlásra 2009-ig került sor, míg azóta a mutatók nagyrészt stabilak maradtak. Versenykorlátok A bizonyos szolgáltatási ágazatokba való belépést korlátozó tényezők csökkentették a beszállítók számát, kizárták az új belépőket és csökkentették a versenyt. Amint azt a termékpiac szabályozási mutatók is jelzik, az utóbbi tíz évben – a többi V3-országgal szemben – jelentősen megnőttek a korlátok a szolgáltatási ágazatban, és a piacra lépés jogi korlátai messze a legmagasabbak a régióban. E tekintetben a legutóbbi kormányintézkedések döntően hozzájárultak a mostani helyzet kialakulásához, mint pl.: a Plázastop-törvény, valamint a távhőszolgáltatási, hulladékgazdálkodási, étkeztetési utalványokkal kapcsolatos, dohány- és gyógyszer-kiskereskedelemre vonatkozó jogszabályok (lásd a 4.1. keretes írást) csökkentették a piacon jelenlévő gazdasági szereplők számát. Az árszabályozások ugyancsak korlátozzák a versenyt. Amint azt a termékpiac szabályozási mutatók is jelzik, a szabályozott árak csökkentése terén jelentős erőfeszítések csak 2008-ig történtek. A trend Magyarországon megfordult, és kisebb mértékben a Cseh Köztársaságban is. Ez kapcsolatban állhat az egyetemes szolgáltatások terén a szabályozott energiarákkal (villamos energia és gáz), valamint a kormány által 2013 óta bevezetett rezsicsökkentéssel (lásd a 4.1. keretes írást). Ennek első következményeként az utóbbi években jelentősen csökkent az ezekbe az ágazatokba történő beruházás (lásd a 3.3. keretes írást). Amennyiben ez a tendencia tartósan folytatódik, az gyengítheti a hálózati infrastruktúrát, és az összes többi ágazatra negatív átgyűrűző hatásokat gyakorolhat. Az ilyen politikák nemcsak torzítják az ágazatok közötti forráselosztást, hanem növelik más vállalkozások folyó kiadásait is, mivel a hálózatos iparágak meghatározó szerepet töltenek be valamennyi vállalkozás termelési láncában. Adózás Az adózás terén tett jelentős reform-erőfeszítések ellenére az átfogó országértékelés enyhén romlott és a többi V3-ország között továbbra is a legrosszabbul teljesítő (lásd a 4.18. ábrát). A legutóbbi reformok közé tartozik a társaságiadó-kulcs csökkentése, valamint a kis- és mikrovállalkozások egyszerűsített adóztatásának bevezetése. Ezek az intézkedések a DBR szerint 2006 és 2013 között jelentősen csökkentették a vállalkozások teljes adóterhét és az adófizetési kötelezettségek teljesítéséhez szükséges időt szükséges időt.([60]) Az ellentétes fejlemények visszafogták a korábbi reformokban rejlő potenciált; ezért a DBR szerint Magyarország továbbra is a 3. helyen áll az uniós országok között az adófizetés nehézsége tekintetében.([61]) Pontosabban, a kormány számos ágazatspecifikus adót fogadott el (pl. távközlési, pénzügyi és energiaágazatot érintő adók) és megemelte az egészségbiztosítási járulékot. A Német-Magyar Ipari és Kereskedelmi Kamara szerint a hazai adórendszer egyike a vállalkozási tevékenységet korlátozó legfőbb tényezőknek.([62]) Továbbá, a DBR számításai szerint Magyarország jóval meghaladja az OECD és a regionális átlagokat a teljes társasági adóteher tekintetében([63]), annak ellenére, hogy nagyon alacsony a nyereségadó-kulcs. E jelenség elsősorban a munkát terhelő magas adóknak és a magas társadalombiztosítási járulékoknak tudható be. Üzleti kifinomultság és innováció Végezetül, az üzleti kifinomultság mutató is jelentősen romlott. Utóbbi egyértelműen az a terület, ahol a helyzet abszolút értelemben a legnagyobb mértékben romlott, mivel Magyarország 60 hellyel esett vissza a 2006–2007-es globális versenyképességi jelentés és annak legutóbbi kiadása között. Ez elsősorban annak tudható be, hogy jelentősen romlott a helyi vállalkozások nemzetközi értékláncba és klaszterfejlődésbe történő integrációja. A legtöbb válaszadó szerint a magyar értéklánc-szélesség([64]) jó (a globális versenyképességi jelentésben világviszonylatban 2007-ben a 27. helyen állt, 2008-ban a 32. helyen), és e tekintetben Magyarország volt a második legjobb a V4-országok között. Magyarországon azóta mindkét mutató jelentősen romlott ([65]), ami a többi V3- országban nem történt meg. Ez azt jelzi, hogy ez a fejlemény nem tudható be kizárólag a nemzetközi válságnak. A klaszterfejlődést illetően Magyarország 2008-ig világviszonylatban a 6. legjobban teljesítő ország volt, míg nemrég a 111. helyre esett vissza a globális versenyképességi jelentésben. ([66]) Ez azt jelenti, hogy a Magyarországon működő feldolgozóipari nagyvállalkozásoktól származó átgyűrűző hatások korlátozottak (lásd még a 3.1.2. szakaszt), és azt is, hogy a helyzet azóta nem javult. A testreszabott intézkedések – mint pl. a Nemzeti Külgazdasági Hivatal által koordinált beszállítói programok – bevezetése ellenére a magyar vállalkozások még nem képesek megfelelően integrálódni a nemzetközi értékláncba. Ennek komoly következményei vannak, mivel különösen fontos a szoros integráció a nagy multinacionális vállalkozásokkal, ugyanis a kutatás-fejlesztési (K+F) tevékenységek többsége a határokon történik. Valójában Magyarországon nagyon korlátozott a hazai kezdeményezésű innováció, mivel a K+F tevékenységet végző vállalkozások száma az uniós átlag kb. fele, míg a szabadalmakat létrehozó vállalkozások száma ennek kb. egyharmada.([67]) (Folytatás a következő oldalon) Keretes írás (folytatás) Az elemzés több specifikus szempontot is feltárt, melyek hozzájárulnak Magyarországon a gazdasági egyensúlyhiányokhoz: az erősen negatív nettó nemzetközi befektetési pozíció, a magánszektor és az állami szektor magas szintű eladósodottsága egy törékeny pénzügyi szektor kontextusában, valamint a gyengülő exportteljesítmény. E tényezők közül néhány az utóbbi években ritkábbá vált, azonban maradt néhány jelentős sebezhetőségi tényező. Ezek csökkentéséhez határozott szakpolitikai intézkedésre van szükség. Javult az erősen negatív nettó nemzetközi befektetési pozíció, és a fenntarthatósági számítások szerint ez a tendencia fennmarad; ugyanakkor továbbra is aggodalomra ad okot a jelenleg még mindig magas negatív szint és a rövid távú külső refinanszírozási igények magas szintje. A sérülékenység szintje attól is függ, hogy a külső egyenleget mekkora mértékben finanszírozzák közvetlen külföldi befektetésből vagy eladósodással. A jelentős rövid távú külső refinanszírozási igények miatt az ország továbbra is nagymértékben függ a külföldi befektetők bizalmától. Ezért vállalkozásbarát környezetre lenne szükség. Miközben néhány jel arra utal, hogy a magánszektorban a végéhez közelít a hitelállomány-csökkentés, továbbra is komoly sebezhetőségi tényezőkkel kell számolni. Ezek elsősorban a fizetésképtelen adósok nagy számához és a háztartások magas havi hiteltörlesztési terhéhez, valamint a pangó lakáspiachoz és az üzleti bizonytalanság magas szintjéhez kapcsolódnak. A hitelállomány-leépítésben várt fordulópont hitelkínálati szempontból sem alátámasztott még. Míg a Magyar Nemzeti Bank Növekedési Hitelprogramjának köszönhetően némileg megkönnyítették a hitelnyújtási feltételeket az utóbbi negyedévekben, a nem támogatott nettó hitelnyújtás negatív maradt, immár öt egymást követő évben. A nem teljesítő hitelek magas aránya és a bankszektorra nehezedő magas adó- és szabályozási terhek miatt a bankok nincsenek kellőképpen ösztönözve arra, hogy növeljék hitelnyújtási tevékenységeiket. Az államadósság magas szintje továbbra is jelentős sebezhetőségi tényező, mivel az előrejelzések szerint csak nagyon lassú ütemben fog csökkenni. Az egyszeri tőketranszferek – amelyek az adósságot a GDP kb. 7 %-ával csökkentették és jelentős javulást eredményeztek a strukturális egyenlegben – ellenére az államadósság 2009 óta nagyjából stabil, a GDP kb. 80 %-a volt, ami gyengébb átváltási árfolyamot, alacsony gazdasági növekedést és magas finanszírozási költségeket tükröz. Emellett fontos sebezhetőségi tényezőt jelentenek a jelentős rövid távú refinanszírozási igények, a kamatteher, valamint a külföldi befektetők magas részesedése az államkötvénypiacon. A fent említett egyensúlyhiányok mögött Magyarország alacsony növekedési potenciáljának általános problémája húzódik meg. A magas adósságszintű országokhoz hasonlóan erős negatív korreláció áll fenn a finanszírozási költségek és a növekedési kilátások között, a kedvezőbb potenciális növekedési kilátások közvetett csatornákon keresztül is elősegíthetik az egyensúlyhiányok csökkentését. Az utóbbi évek alacsony növekedési potenciálja részben a túlzott eladósodottság és a hitelállomány-leépítés következménye volt, azonban a gazdasági növekedést az üzleti környezet romlása is akadályozta, néhány kiválasztott ágazat túlzott megadóztatása és bizonyos szolgáltatási ágazati szegmensekben a növekvő belépési költségek miatt. Ezeket a sebezhetőségi tényezőket nagyrészt azonosították és ismertették a részletes vizsgálat első és második kiadásában, a vonatkozó szakpolitikai válaszokat a Magyarországnak 2013 júliusában címzett országspecifikus ajánlások tükrözték és tartalmazták. Az ezen ajánlások végrehajtása terén tett előrelépések értékelésére a nemzeti reformprogram és a stabilitási program európai szemeszter keretében történő értékelésével kerül sor. Ez a szakasz, szem előtt tartva az előbb említett hátteret, különböző szakpolitikai lehetőségekkel is foglalkozik, melyeket tervbe lehetne venni a fent említett kihívások megoldására. Az export versenyképessége Az export teljesítménye javítható lenne az exportvezérelt iparágakba történő további közvetlen külföldi befektetés-beáramlásokkal, ami kiszámíthatóbb szakpolitikai környezetet követel meg. Magyarország már magas fokon integrálódott a világgazdaságba a közvetlen külföldi befektetés-állományt illetően, ami a korai 2000-es évekig gyors ütemű integrációt jelez, azonban az elmúlt évtizedben nagyrészt stagnált a GDP-arányos közvetlen külföldi befektetés-állomány a feldolgozási ágazatban. Mivel nem került sor új közvetlen külföldi befektetésekre a feldolgozóiparban, az ország nem tudta fejleszteni termékeinek minőségét és nem tudta elégséges mértékben növelni a termelékenységét. Ugyanakkor úgy tűnik, hogy a gépjárműgyártási ágazatban a közvetlen külföldi befektetések legutóbbi növekedése önmagában nem elegendő a versenyképesség jelentős fellendítésére, mivel az exportágazaton belüli javulás nem elég széleskörű. Az értéklánc szélesítése fontos az export előmozdításában is. Ez különösen nagy kihívást jelent a felzárkózó gazdaságoknak, ahol jelentős termelékenységi szakadék figyelhető meg a külföldi és a hazai vállalkozások között. A probléma abban is megnyilvánul, hogy az exportok hozzáadottérték-tartalma viszonylag alacsony. A hozzáadottérték-tartalom növeléséhez a gazdasági hatások nagyobb mértékű átterjedésére van szükség a multinacionális vállalkozásoktól a hazai vállalkozásokra, de szükség van több hazai innovációra is. Ez szükségessé teheti a kutatás- fejlesztés támogatását, a vállalkozások és az egyetemek közötti együttműködés fokozását, valamint a kkv-k finanszírozási feltételeinek javítását. A magánszektor eladósodottsága A háztartások, a bankok és a lakáspiac közötti negatív visszacsatolási spirál ellen egy átfogó csomaggal lehetne fellépni, mely a fizetésképtelenné vált adósokra irányuló végső adósságkezelési programra épül, az erkölcsi kockázat csökkentése és a bankok további adóterheinek korlátozása mellett. A program célirányos jellege biztosítaná, hogy a pénzügyi szektornak és a kormánynak csak az elkerülhetetlen költségeket kellene viselniük. Ezt kísérheti egy arra irányuló egyértelmű vállalás, mely szerint az erkölcsi kockázat minimalizálása érdekében eltekintenek további intézkedések elfogadásától. Ugyanakkor, szem előtt tartva a nem teljesítő hiteleknek a nem támogatott HUF-hitelszegmensben is megfigyelhető magas arányát, egy lehetséges programnak nemcsak a devizaadósokra, hanem az eladósodott háztartások ezen részére is irányulnia kell. A program elősegítené a bankszektor portfóliójának javítását, ami végeredményben hozzájárulna a hitelnyújtási feltételek javításához. Az új program költségeit azonban nem lehet a bankokra terhelni az adóterheik ennek megfelelő csökkentése nélkül. Fontolóra lehetne venni a lakáspiac stabilizálását célzó további intézkedéseket. Az energiahatékony építkezés és a leamortizálódott lakásállomány felújítása is hozzájárulhat a lakáspiac felélénkítéséhez. Ugyanakkor a hitelezés általános támogatása helyett a programok azokra irányulhatnának, akiknek pénzügyi lehetőségei korlátozottak. A tőkeakkumulációs lehetőségek és a portfólió-tisztítás ösztönzőinek javítása döntő szerepet játszanak a kevésbé szigorú hitelkínálati feltételek megteremtésében. A kkv-ágazatra irányuló legutóbbi intézkedések, és leginkább a Növekedési Hitelprogram, a vállalati hitelezés felélesztését szolgálják. Bár a támogatott programok hasznosak lehetnek a negatív externáliák (pl. a bankok kkv-szektor felé tanúsított nagyfokú kockázatkerülése) leküzdésében, mégsem helyettesíthetik a bankszektor számára a normális működési környezetet. A nagyarányú támogatott hitelezés potenciálisan n