A javaslat egyúttal részét képezi egy átfogóbb uniós stratégiának is, amelynek célja az EU éghajlatváltozási és fenntartható fejlesztési menetrendjének megvalósítása, és támogatja az Unió 2014–2020-as időszakra szóló energetikai és éghajlatváltozási céljait, úgymint a tiszta levegőre vonatkozó politikát, a körforgásos gazdaságról szóló csomagot, az energiaunióra vonatkozó stratégiát, ideértve a Tiszta energiát minden európainak! csomagot és az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra vonatkozó uniós stratégiát.

A javaslat kiegészíti az Unió meglévő környezetvédelmi és éghajlatváltozási politikáit azzal, hogy javítja a referenciamutató módszertanának környezeti, társadalmi és irányítási átláthatóságát és összehangolt szabályokat vezet be a karbonszegénységi referenciamutatókra vonatkozóan, aminek következtében hatékonyabban irányíthatók a befektetések a fenntartható eszközök felé.

A javaslat a karbonszegénységi és a karboncsökkentési referenciamutatók létrehozására és biztosítására vonatkozó szabályok bevezetésével módosítja a referenciamutatókról szóló rendeletet. Összhangban áll a referenciamutatókról szóló rendelettel, amely azt hivatott biztosítani, hogy a referenciamutatók pontos és megbízható képet adjanak a gazdasági valóságelemekről, azokat minden érdekelt fél könnyen tudja értelmezni és így garantálja a fogyasztók és befektetők magas szintű védelmét. A javaslat a jobb összehasonlíthatóság és annak érdekében, hogy a portfóliókezelők megfelelőbb döntéseket hozhassanak, további követelményeket vezet be a referenciamutatók új kategóriái módszertanának átláthatóvá tételére.

A szakértői csoport rámutatott, hogy az indexek és referenciamutatók közvetve ugyan, de jelentős hatást gyakorolnak a befektetésekre. Elsősorban a portfólió eszközallokációja során és a pénzügyi termékek teljesítményének mérése érdekében sok befektető hagyatkozik referenciamutatókra. Míg az indexszolgáltatók a fenntarthatósági és éghajlatváltozási szempontok megjelenítésére indexek széles körét dolgozzák ki, ezek jelentősége a portfólió eszközallokációjában összességében továbbra is korlátozott.

A Bizottság ennek kapcsán az átfogó uniós fenntartható finanszírozási stratégia kidolgozása céljából 2016 decemberében magas szintű szakértői csoportot alakított. A magas szintű szakértői csoport 2018. január 31-án tette közzé végleges jelentését. A jelentés átfogó jövőképet mutatott be az európai fenntartható finanszírozásra vonatkozóan, és két elengedhetetlen követelményt állapított meg Európa pénzügyi rendszere tekintetében. Az első az, hogy javítani kell a pénzügyek hozzájárulását a fenntartható és inkluzív növekedéshez. A második, hogy az ESG-tényezők befektetési döntéshozatalba való beépítésével meg kell erősíteni a pénzügyi stabilitást. A magas szintű szakértői csoport nyolc főbb ajánlást bocsátott ki, amelyek véleménye szerint a fenntartható európai pénzügyi rendszer alapvető építőelemei. A szakértői csoport ajánlásként fogalmazza meg többek között, hogy az indexszolgáltatókat meg kell kérni arra, hogy tegyék közzé az indexnek az abban foglalt értékpapírok és azok súlya alapján megállapítható fenntarthatósági paramétereknek való kitettségét. Az ESMA-nak ugyanakkor a referenciamutató-nyilatkozatra vonatkozó iránymutatásában szót kell ejtenie a fenntarthatósági szempontokról egyértelművé téve, hogy a fenntarthatósági (környezeti, társadalmi és irányítási) szempontok, ideértve a karbonszegény gazdaságra való átállást, hogyan jelennek meg a referenciamutatók módszertanában.

Az EU olyan fejlődés mellett kötelezte el magát, amely anélkül elégíti ki a jelen szükségleteit, hogy megfosztaná a jövő nemzedékeit saját szükségleteik kielégítésének lehetőségétől. A fenntarthatóság régóta az európai projekt középpontjában áll. Társadalmi és környezeti vonatkozásait az uniós szerződések is elismerik, és e vonatkozásokat együttesen kell kezelni.

A Bizottság ezenfelül több érdekelt féllel is konzultált i. a módszertani standardok európai szintű harmonizációjának szükségességéről, ii. a karbonszegénységi indexek használatának akadályairól és iii. azokról a kulcsfontosságú elemekről, amelyeket a karbonszegénységi referenciamutatók módszertanába feltétlenül be kell építeni. Az érdekelt felek véleményéről az alábbiakban található összefoglaló.

A magas szintű szakértői csoportot 2016 decemberében hozták létre, hogy hogy ajánlásaival segítse az uniós fenntartható finanszírozási stratégia kidolgozását. A magas szintű szakértői csoport 2017. július közepén időközi jelentést tett közzé „A fenntartható európai gazdaság finanszírozása” címmel, amelyet 2017. július 18-án érdekelti fórumon ismertetett, majd konzultációs kérdőívet tett közzé. A magas szintű szakértői csoport által a fenntartható európai gazdaság finanszírozásáról készített végleges jelentés mellett 2018. január 31-én megjelent a visszajelzésekről készített áttekintés is. A visszaigazoló nyilatkozat összefoglalja a válaszadók válaszait, főként ami a környezeti, társadalmi és irányítási referenciamutatók szerepét illeti.

A javaslat arányos megközelítést alkalmaz, mivel azon referenciamutató-kezelők számára ír elő új kötelezettségeket, akikre a referenciamutatókról szóló rendelet értelmében már hasonló követelmények vonatkoznak. Ennélfogva nem várható az adminisztratív terhek aránytalan növekedése. Épp ellenkezőleg: bizonyos esetekben a karbonszegénységi referenciamutatók kezelőinek terhei még csökkenhetnek is, mivel a javaslat világos és harmonizált szabályokat állapít meg ezen referenciamutatók tekintetében, így esetlegesen csökkennek a belső szabályzatok kidolgozásának költségei.

Míg egyes referenciamutatók tagállami szintűek, pénzügyi szerződések és termékek esetén a referenciamutatók használata gyakran ível át a határokon. Egy indexszel kapcsolatos tagállami intézkedés segíthet annak biztosításában, hogy az megfelelően igazodjon a sajátos nemzeti szempontokhoz, ugyanakkor fennáll a kockázata annak, hogy a határokon átnyúló dimenziót figyelmen kívül hagyják, és végül egy különböző szabályokból álló fércműhöz vezethet, ahol nem egyenlők a feltételek a belső piacon és az EU-ban nem alkalmaznak egységes megközelítést. A tagállami intézkedések emellett a referenciamutatókról szóló rendelet célkitűzéseivel sem állnak összhangban, holott a rendelet célja a referenciamutatók Unióban történő kidolgozására és használatára vonatkozó szabályok harmonizációja. Ezt a problémát a G20-csoport és a Pénzügyi Stabilitási Tanács (FSB) is felismerte, amelyek azzal bízták meg az IOSCO-t, hogy dolgozza ki a pénzügyi referenciamutatókra globálisan alkalmazott elveket. A referenciamutatókról szóló rendelet módosítása hozzájárulna az egységes piac erősítéséhez azzal, hogy minden tagállamra kiterjedően javítaná a megbízható és megfelelően alkalmazott referenciamutatók közös keretét.

Az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 114. cikke felhatalmazza az Európai Parlamentet és a Tanácsot, hogy olyan intézkedéseket fogadjanak el a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítésére vonatkozóan, amelyek kapcsolódnak a belső piac megteremtéséhez és működéséhez. Az EUMSZ 114. cikke lehetővé teszi az EU számára, hogy ne csak az alapvető szabadságok gyakorlásának aktuálisan fennálló akadályainak felszámolására hozzon intézkedéseket, hanem ezen akadályok felmerülésének megelőzésére is, ideértve azokat is, amelyek megnehezítik a gazdasági szereplők, így a befektetők számára, hogy maradéktalanul kiaknázzák a belső piac előnyeit.

A javaslat emellett a Bizottság által 2017-ben megrendelt Mit jelent a „zöld” a zöld finanszírozás összefüggésében? című tanulmányra is hagyatkozik. A tanulmány

Az interjúkból az is kiderült, hogy jelentős különbségek figyelhetők meg abban, hogy az indexszolgáltatók hogyan mérik a szénlábnyomot. A legtöbb hagyományos indexszolgáltató többnyire a vállalatok termelői tevékenységéből közvetlenül származó szén-dioxid-kibocsátást (1. körbe tartozó kibocsátás) és a vállalatok által a termékeik előállításához vagy szolgáltatásaik nyújtásához beszerzett nyersanyagok vagy egyéb „erőforrások” által az értékesítésig generált közvetett kibocsátást (2. körbe tartozó kibocsátás) veszi figyelembe. A specifikus indexek szolgáltatói ezzel szemben úgy vélik, hogy ez a megközelítés nem elégséges egy vállalat szénlábnyomának megragadásához, minthogy a vállalat ügyfelei által generált kibocsátásokat (3. körbe tartozó kibocsátás) teljesen figyelmen kívül hagyják.

Észrevételeiben a testület arra utalt, hogy a hatásvizsgálat nem vette kellőképp fontolóra az azzal járó kockázatokat, hogy a karbonszegénységi referenciamutatók kezelőinek alkalmazniuk kell a taxonómiát. A testület azzal kapcsolatban is aggodalmát fejezte ki, hogy a karbonszegénységi referenciamutatók módszertanának későbbi kidolgozását illetően a hatásvizsgálat nem foglalkozott megfelelően a referenciamutatók kezelőit és felhasználóit terhelő költségekkel.

Ez az alopció összeegyeztethető a fenntartható finanszírozás területére vonatkozó többi bizottsági javaslattal is, mivel hozzájárulna a vagyonkezelők által a befektetés céljának megfelelően a végső befektetők részére szolgáltatott információk minőségének javításához. A 3. opcióhoz hasonlóan a 4a. alopció szintén több befektetést tudna a nagymértékű szén-dioxid-kibocsátást okozó szektorokból a kibocsátás csökkentéséhez jelentős mértékben hozzájáruló vállalatokhoz irányítani. Több probléma is felvetődik azonban ezzel az opcióval kapcsolatban: i. az elérhető adatok nem stabilak és általában hiányosak; ii. a különböző szektorok vállalatai általi szén-dioxid-kibocsátások összehasonlítása bonyolult feladat; iii. potenciálisan fennáll a kockázata annak, hogy a harmonizált módszertanok létrehozása gátolhatja az innovációt.

4a. alopció (az előnyben részesített opció): az ebben az alopcióban meghatározott megközelítés szerint az új keret minimumstandardokat vezetne be a karbonszegénységi és a karboncsökkentési indexek esetében alkalmazott módszertan harmonizációjára. Ez az opció a dekarbonizált referenciamutatók és a karboncsökkentési referenciamutatók meghatározásának módszertanára vonatkozóan állapítana meg néhány minimálisan szükséges kulcselemet, standardokat biztosítana a referenciamutató alapjául szolgáló eszközök kiválasztásánál és súlyozásánál alkalmazott kritériumokhoz és módszerekhez, valamint az alapul szolgáló eszközökhöz kapcsolódó szénlábnyom és szén-dioxid-megtakarítás kiszámításához kiaknázva a Bizottság által jóváhagyott és a vállalatok által környezeti teljesítményük meghatározására széles körben alkalmazott meglévő európai módszertanokat, mint például a termék környezeti lábnyoma (PEF) és a szervezet környezeti lábnyoma (OEF).

A 4. opció esetén harmonizált szabályokat vezetnének be (1) a standard indexek dekarbonizált vagy karbonszegénységi változataira és (2) a specifikus karbonszegénységi és karboncsökkentési indexekre kiterjedően. Ez az opció tehát az indexek tágabb körére lenne alkalmazható, mint a 2. vagy 3. opció esetében. Az intézményi befektetők és a vagyonkezelők több típusú karbonszegény alap teljesítményét követhetnék nyomon és értékelhetnék megfelelően, valamint viszonylag széles választéka állna rendelkezésre azon eszközöknek, amelyekkel bizonyíthatnák, hogy megfelelnek ügyfeleik karbonszegénységi preferenciáinak.

A 3. opció esetén a Bizottság harmonizált szabályokat alkotna a specifikus karbonszegénységi vagy karboncsökkentési indexekre vonatkozóan. Ezek az indexek lehetővé tennék a vagyonkezelők, illetve az intézményi befektetők számára, hogy megfelelően nyomon kövessék és értékeljék a Párizsi Megállapodásban foglalt 2 oC-os célkitűzéssel összhangban kiválasztott alapjaik teljesítményét és bizonyítsák ügyfeleik és kedvezményezettjeik felé, hogy betartják ezt a befektetési stratégiát. A 2. opcióval szemben a módszertan azon vállalatok eszközeinek felvételére is módot adna, amelyek jelentős mértékben hozzájárulnak a kibocsátások csökkentéséhez, így több befektetés csatornázódna be az ilyen kibocsátókhoz. Előfordulhat viszont, hogy a specifikus karbonszegénységi indexek esetében a befektetések csak bizonyos szektorokban koncentrálódnának, és az érdekelt felek jelentős csoportja nem tekintené azokat alkalmasnak egy alap-részvényportfólió összeállításához, következésképp fennállna a kockázat, hogy a referenciamutatót csak korlátozottan alkalmaznák a piacon.

A 2. opció javítana a referenciamutatók módszertanának átláthatóságán és összehangolná annak egyes elemeit. A 2. opció esetén a befektetők részleteiben megismernék az éghajlatváltozással kapcsolatos paraméterek beépítését, leírást kapnának a referenciamutató összetevőiről és azok kiválasztásának és súlyozásának kritériumairól. Ezt az opciót a referenciamutató-szolgáltatók viszonylag egyértelműen tudnák alkalmazni és viszonylag költséghatékony is lenne, mivel a referenciamutató-szolgáltatóknak a módszertant illetően csak minimumstandardokat kellene teljesíteniük és némi mozgásterük is lenne az egyéb elemek, illetve kritériumok hozzáadása terén. Ez a harmonizált módszertan viszont csak a karbonszegénységi indexek azon szegmensére lenne alkalmazandó, ahol nem cél a 2 oC-os célkitűzéssel való összehangolás, ennélfogva pedig nem járulna hozzá jelentős mértékben az éghajlatváltozás mérséklését szolgáló politikákhoz azáltal, hogy uniós szinten teszi világossá, hogy mi számít fenntartható eszköznek, illetve befektetésnek. Ez az opció tehát nem járul hozzá az uniós fenntarthatósági célok maradéktalan teljesítéséhez.

Az 1. opció esetén idővel valószínűsíthetően tovább nő a piac széttagoltsága, míg a befektetők kapcsolódó keresési költségei nagyok maradnak. Azoknak a befektetőknek, akik valós hatást elérve szeretnének a 2 °C-os célkitűzéshez igazodó eszközökbe fektetni, még mindig nem állnának rendelkezésre a megfelelő eszközök (referenciamutatók) karbonszegény alapjaik és portfólióik teljesítményének értékelésére. A karbonszegénységi indexek módszertani harmonizációjának hiánya továbbra is hatással lenne összehasonlíthatóságukra és relevanciájukra. Emellett nem fogja arra ösztönözni a vállalatokat, hogy vállalati stratégiájukat hangolják össze az éghajlatváltozási célokkal.

A testület által a taxonómiának a karbonszegénységi referenciamutatók kezelői általi kötelező alkalmazásával járó kockázatokra vonatkozóan megfogalmazott aggodalmak figyelembevétele érdekében a javaslat további kiigazításon ment keresztül, hogy a harmonizáció minimumstandardjait meghatározó felhatalmazáson alapuló jogi aktusok ne követeljék meg a karbonszegénységi és a karboncsökkentési referenciamutatók kezelőitől az uniós taxonómia használatát az alapul szolgáló eszközök kiválasztására szolgáló módszertan paramétereinek kialakításánál. A módszertan és az uniós taxonómia szétválasztásával a kezelőknek a számukra szükséges mozgástér is biztosított.

A Szabályozói Ellenőrzési Testületnek egy ilyen szigorú módszertan jövőbeli kidolgozásával járó költségekkel kapcsolatos aggodalmai miatt azonban a Bizottság úgy módosította ezt a javaslatot, hogy a felhatalmazáson alapuló jogi aktusok elfogadására való felhatalmazás a karbonszegénységi és a karboncsökkentési referenciamutatók minimumstandardjainak részletesebb meghatározására korlátozódjon. Ez a megközelítés azért is kedvezőbb, mert a karbonszegénységi referenciamutatók módszertanai még mindig nagymértékben összehasonlíthatók. A referenciamutató-kezelőnek ugyanakkor nem keletkeznek jelentős költségei módszertanának az uniós standardnak való megfeleltetése következtében, és bizonyos fokú mozgástere is marad a módszertan kidolgozásában. Általánosságban véve ez a megközelítés teret ad a piacnak a környezeti problémák kezelését szolgáló innovatív stratégiák kialakítására.

(3)A fenntarthatóság, valamint a karbonszegény és az éghajlatváltozás hatásaival szemben reziliens, erőforrás-hatékony és körforgásos gazdaságra való átállás kulcsfontosságú az uniós gazdaság hosszú távú versenyképessége szempontjából. A fenntarthatóság régóta az uniós projekt középpontjában áll, és társadalmi és környezeti vonatkozásait az uniós szerződések is elismerik.

(2)2015-ben az Unió megkötötte a Párizsi Megállapodást . A megállapodás 2. cikkének c) pontja célként határozza meg, hogy meg kell erősíteni az éghajlatváltozásra adott választ, többek között arra törekedve, hogy a pénzügyi források áramlása összhangban álljon az üvegházhatású gázok alacsonyabb szintű kibocsátására és az éghajlatváltozással szembeni ellenálló képesség fejlesztésére irányuló erőfeszítésekkel.

(9)Különböző kategóriájú, sokféle célt szolgáló karbonszegénységi indexek jelentek meg a piacon. Míg egyes referenciamutatók célja egy szokványos befektetési portfólió szénlábnyomának csökkentése, más referenciamutatókhoz csak olyan komponenseket választanak, amelyek a Párizsi Megállapodásban megállapított 2 °C-os célkitűzés teljesülését hivatottak elősegíteni. A célkitűzések és stratégiák különbségei ellenére ezen referenciamutatók mindegyikére általában karbonszegénységi referenciamutatóként utalnak.

(10)A referenciamutatók módszertanának eltérő megközelítései a belső piac széttagoltságához vezetnek, mert a referenciamutatók felhasználói előtt nem világos, hogy egy adott karbonszegénységi index a 2 °C-os célkitűzéshez igazodó referenciamutató-e vagy csupán egy olyan referenciamutató, amely egy szokványos befektetési portfólió szénlábnyomát kívánja csökkenteni. A kezelők által a referenciamutatók karbonszegénységi jellegére vonatkozóan tett potenciálisan megalapozatlan állításokkal összefüggésben a tagállamok valószínűleg eltérő szabályokkal próbálják elkerülni a befektetők összezavarását és a karbonszegény befektetési portfóliók esetében referenciamutatóként használt úgynevezett karbonszegénységi indexek különböző kategóriái mögött meghúzódó célok és ambíciók homályosságát.

(11)Az egyéni vagy kollektív befektetési portfólióknál használt karbonszegénységi referenciamutatók fő kategóriáinak pontosságát és integritását biztosító harmonizált keret hiányában valószínű, hogy a tagállami megközelítések különbségei akadályozzák a belső piac zökkenőmentes működését.

(12)A belső piac megfelelő működésének fenntartása, működése feltételeinek további javítása, valamint a fogyasztók és befektetők magas szintű védelmének biztosítása érdekében ezért helyénvaló az (EU) 2016/1011 rendelet oly módon történő módosítása, hogy az uniós szinten megállapítsa a harmonizált karbonszegénységi referenciamutatók szabályozási keretét.

(13)Szükséges továbbá világos különbséget tenni a karbonszegénységi és a karboncsökkentési referenciamutatók között. Míg a karbonszegénységi referenciamutató alapjául szolgáló eszközöket az anyaindexhez képest az indexportfólió szén-dioxid-kibocsátása csökkentésének céljával kell kiválasztani, a karboncsökkentési index csak olyan komponensekből állhat, amelyek kibocsátási megtakarítása meghaladja szén-dioxid-kibocsátásukat.

(14)Minden vállalatnak, amelynek eszközét egy karboncsökkentési referenciamutató alapjául szolgáló eszköznek választanak, több szén-dioxid-kibocsátást kell megtakarítania, mint amennyit előállít, és így kedvező hatást gyakorol a környezetre. Azoknak a vagyon- és portfóliókezelőknek, akik azt állítják, hogy a Párizsi Megállapodással összhangban álló befektetési stratégiát alkalmaznak, tehát karboncsökkentési referenciamutatókat kell használniuk.

(15)Számos referenciamutató-kezelő azt állítja, hogy referenciamutatói környezeti, társadalmi és irányítási célkitűzéseket valósítanak meg. E referenciamutatók felhasználói azonban nem mindig rendelkeznek az arra vonatkozó szükséges információval, hogy a kérdéses referenciamutató-kezelők által alkalmazott módszertan milyen mértékben veszi figyelembe ezeket a környezeti, társadalmi és irányítási célkitűzéseket. A meglévő információk emellett gyakran elszórtan elérhetők, és nem teszik lehetővé a határokon átívelő befektetési célú hatékony összehasonlítást. Ahhoz, hogy a piaci szereplők megalapozott döntéseket hozhassanak, a referenciamutató-kezelők számára elő kell írni annak közzétételét, hogy az általuk alkalmazott módszertan hogyan veszi figyelembe a környezeti, társadalmi és irányítási tényezőket az állításuk szerint ilyen tényezőket megvalósító egyes referenciamutatók vagy referenciamutató-család esetében. Ezt az információt a referenciamutató-nyilatkozatban is közölni kell. Azokra a referenciamutató-kezelőkre, akik nem valósítanak meg vagy vesznek figyelembe környezeti, társadalmi és irányítási célkitűzéseket, ez a közzétételi kötelezettség nem vonatkozik.

(16)Ugyanezen okokból a karbonszegénységi és a karboncsökkentési referenciamutatók kezelőinek a számításokhoz használt módszertanukat közzé kell tenniük. E tájékoztatás részeként be kell mutatni, hogy az alapul szolgáló eszközöket hogyan választották ki és súlyozták, és hogy mely eszközöket zárták ki és miért. A referenciamutató-kezelőknek azt is meg kell határozniuk, hogy a karbonszegénységi referenciamutatók miben térnek el az alapul szolgáló anyaindextől, elsősorban az alkalmazott súlyozást, a piaci tőkeértéket és az alapul szolgáló eszközök pénzügyi teljesítményét tekintve. Annak értékeléséhez, hogy a referenciamutató hogyan járul hozzá a környezeti célkitűzésekhez, a referenciamutató-kezelőnek közzé kell tennie, hogy az alapul szolgáló eszközök szénlábnyomát és szén-dioxid-megtakarítását hogyan számították ki, továbbá azok értékét, ideértve a referenciamutató teljes szénlábnyomát, valamint a felhasznált adatok típusát és forrását. Ahhoz, hogy a vagyonkezelők befektetési stratégiájukhoz a legmegfelelőbb referenciamutatót választhassák ki, a referenciamutató-kezelőknek meg kell magyarázniuk, hogy mi alapján határozták meg a módszertan paramétereit, továbbá azt, hogy a referenciamutató hogyan járul hozzá a környezeti célkitűzésekhez, ideértve annak hatását az éghajlatváltozás mérséklésére. A közzétett információnak ki kell terjednie a felülvizsgálatok gyakoriságával és az alkalmazott eljárással kapcsolatos részletekre is.

(17)Ezenfelül a karboncsökkentési referenciamutatók kezelőinek közzé kell tenniük a szóban forgó referenciamutató alapjául szolgáló egyes eszközök karboncsökkentési hatását, megadva azt a módszert, amellyel meghatározzák, hogy a kibocsátási megtakarítások meghaladják-e a befektetési eszköz szénlábnyomát.

(18)Annak biztosítása érdekében, hogy a kiválasztott éghajlatváltozás-mérséklési célkitűzés továbbra is teljesüljön, a karbonszegénységi és a karboncsökkentési referenciamutatók kezelőinek rendszeresen felül kell vizsgálniuk módszertanaikat és tájékoztatniuk kell a felhasználókat minden jelentős változás esetén alkalmazott eljárásról. Jelentős változás bevezetésekor a referenciamutató-kezelőknek közzé kell tenniük a változás okait, és meg kell magyarázniuk, hogy a változás hogyan áll összhangban a referenciamutatók eredeti célkitűzéseivel.

(19)Az átláthatóság növelése és a harmonizáció megfelelő szintjének biztosítása érdekében az Európai Unió működéséről szóló szerződés 290. cikkének megfelelően felhatalmazást kell adni a Bizottságnak arra, hogy jogi aktusokat fogadjon el a környezeti, társadalmi és irányítási célkitűzéseket figyelembe vevő referenciamutató-kezelőkre vonatkozó közzétételi kötelezettség minimálisan szükséges tartalmának konkrétabb meghatározására és a karbonszegénységi és karboncsökkentési referenciamutatók módszertanának harmonizációjára vonatkozó minimumstandardok meghatározására, ideértve az alapul szolgáló eszközökhöz kapcsolódó szén-dioxid-kibocsátások és szén-dioxid-megtakarítások kiszámításának módszerét, figyelemmel a 2013/179/EU bizottsági ajánlás 2. pontjának a) és b) alpontjában meghatározott, a termék és a szervezet környezeti lábnyomára vonatkozó módszerre. Különösen fontos, hogy a Bizottság az előkészítő munkája során megfelelő konzultációkat folytasson, többek között szakértői szinten, és hogy a konzultációkra a jogalkotás minőségének javításáról szóló, 2016. április 13-i intézményközi megállapodásnak megfelelően kerüljön sor. A felhatalmazáson alapuló jogi aktusok előkészítésében való egyenlő részvétel biztosítása érdekében az Európai Parlament és a Tanács a tagállamok szakértőivel egyidejűleg kap kézhez minden dokumentumot, és szakértőik rendszeresen részt vehetnek a Bizottság felhatalmazáson alapuló jogi aktusok előkészítésével foglalkozó szakértői csoportjainak ülésein.

(20)Az (EU) 2016/1011 rendeletet ennek megfelelően módosítani kell,

ELFOGADTA EZT A RENDELETET:

1. cikk

Az (EU) 2016/1011 rendelet módosításai

Az (EU) 2016/1011 rendelet a következőképpen módosul:

1.A 3. cikk (1) bekezdésének 23. pontja a következő a) és b) alponttal egészül ki:

„23a. „karbonszegénységi referenciamutató”: referenciamutató, amelyhez az alapul szolgáló eszközöket e bekezdés 1. pontja b) alpontjának ii. alpontja alkalmazásában úgy választják ki, hogy az így kapott referenciamutató-portfólió szén-dioxid-kibocsátása kisebb legyen a szokványos, tőkeértékkel súlyozott referenciamutatót alkotó eszközökhöz képest, és amelyet a 19a. cikk (2) bekezdésében említett felhatalmazáson alapuló jogi aktusokban meghatározott standardoknak megfelelően állítottak össze;

23b. „karboncsökkentési referenciamutató”: referenciamutató, amelyhez az alapul szolgáló eszközöket e bekezdés 1. pontja b) alpontjának ii. alpontja alkalmazásában úgy választják ki, hogy azok szén-dioxid-kibocsátási megtakarítása meghaladja az eszközök szénlábnyomát, és amelyet a 19a. cikk (2) bekezdésében említett felhatalmazáson alapuló jogi aktusokban meghatározott standardoknak megfelelően állítottak össze;”