[pic] | EURÓPAI BIZOTTSÁG |

Brüsszel, 2010.5.18.

COM(2010)228 végleges

A BIZOTTSÁG JELENTÉSE A TANÁCSNAKÉS AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK

Az Európai Unióban a vízhiány és az aszály jelentette kihívás kezeléséről szóló közleményhez (COM (2007) 414 végleges) tartozó második nyomon követő jelentés

{SEC(2010)573}

A BIZOTTSÁG JELENTÉSE A TANÁCSNAK ÉS AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK

Az Európai Unióban a vízhiány és az aszály jelentette kihívás kezeléséről szóló közleményhez (COM (2007) 414 végleges) tartozó második nyomon követő jelentés

1. BEVEZETÉS

A víz az egyik legértékesebb természeti kincsünk, ám mostanában egyre ritkábbá válik – és minden jel arra mutat, hogy ez a tendencia a jövőben is folytatódni fog. Egyre kevesebb víz áll rendelkezésre, annak egyre rosszabb a minősége, és közben a tiszta víz iránti kereslet csak nő, jelentős kihívás elé állítva az emberiséget. Ezt a helyzetet az éghajlatváltozás várhatóan csak tovább rontja. A vízhiány kezelésében ezért átfogó megközelítésre van szükség.

2007-ben a Bizottság közleményt fogadott el a vízhiány és az aszály jelentette kihívás kezeléséről.[1] A közlemény hét olyan szakpolitikai intézkedést azonosított, amelyekkel el lehet mozdulni a vizet hatékonyan és takarékosan használó európai gazdaság kiépítése felé. 2007 októberében a Tanács támogatását fejezte ki a bizottsági közleményben vázolt intézkedések kapcsán, és felkérte a Bizottságot, hogy 2012-ig fejlessze tovább és vizsgálja felül a vízhiánnyal és az aszályokkal foglalkozó stratégiát.[2]

2008 októberében az Európai Parlament állásfoglalást adott ki a közlemény kapcsán, és támogatta az első körben javasolt szakpolitikai alternatívákat. A parlamenti állásfoglalás hangsúlyozza, hogy sürgős fellépésre van szükség, különösen a víztakarékosság előmozdítása, a helyes gyakorlatok cseréje, a tudatosságnövelés és a víz helyes árazása terén, valamint, hogy ezek támogatására további forrásokat kell fordítani.

A vízhiányról és az aszályról szóló közlemény nyomon követéséről szóló első jelentést 2008 decemberében fogadták el[3], a közleményben javasolt intézkedések végrehajtása terén elért fejleményekről számolt be. Bemutatott néhány olyan ígéretes nemzeti és uniós szintű intézkedést, amelyekkel hatást lehet gyakorolni a problémára, de arra a következtetésre jutott, hogy rengeteg tennivaló marad a vízhiány kezelése terén. A jelentéshez egy munkaprogram is tartozott, amelynek a végrehajtását figyelemmel kell kísérni. A jelentésben foglaltakkal összhangban a Bizottság évente értékeli az elért haladást, figyelemmel a vízhiányra és az aszályra vonatkozó stratégia felülvizsgálatára, amelyre a Tanács 2007. október 30-i következtetéseinek megfelelően 2012-ben kerül sor. Ez a második olyan jelentés, amely a közleményben és a közép- illetve hosszú távú munkaprogramban vázolt szakpolitikai intézkedések végrehajtásában elért haladást értékeli. A jelentés célja bemutatni az utóbbi egy év során Európában elvégzett munkát. A jelentés a tagállamoknak küldött, a szakpolitikai lehetőségek végrehajtásával foglalkozó kérdőívre adott tagállami válaszokra épít.[4]

2. A SZAKPOLITIKAI LEHETŐSÉGEK VÉGREHAJTÁSÁBAN ELÉRT EREDMÉNYEK ÉRTÉKELÉSE

A helyzet felvázolása

2009 áprilisában az Európai Bizottság fehér könyvet adott ki[5] az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodást és az éghajlatváltozás hatásaival szembeni sebezhetőség csökkentését célzó intézkedésekről. A fehér könyv kiemeli, hogy a vízfelhasználás hatékonyságának növelése, valamint az éghajlatváltozással szembeni ellenálló képesség erősítése terén további intézkedésekre van szükség.

2009. december 22. fontos nap volt az európai vízpolitikában, ugyanis ez volt a vízügyi keretirányelv[6] (VKI) végrehajtása által megkövetelt vízgyűjtő-gazdálkodási tervek elfogadásának határideje. A vízgyűjtő-gazdálkodási tervekből kiderül, hogy a tagállamok milyen intézkedéseket terveznek az egyes területeken fellépő vízhiány vagy aszálykockázat kezelésére.

Azonban 2009 decemberére több olyan tagállam nem készítette el a tervét, amelyet igencsak érint a vízhiány és a szárazság.

3. A víz megfelelő árazása

A vízügyi keretirányelv 9. cikke megköveteli, hogy a tagállamok 2010-ig olyan vízárazási politikát vezessenek be, amely ösztönzi a fogyasztókat a vízkészletek hatékony felhasználására, és megfelelően biztosítja a különböző vízfelhasználások hozzájárulását a vízszolgáltatás költségeinek megtérüléséhez.[7] A vízgyűjtő-gazdálkodási tervekben vázolt intézkedésprogramokból állapítható meg, hogy ennek az elvárásnak Európa országai eleget tettek-e.

A tagállamoktól érkezett tájékoztatás szerint a vízszolgáltatás költségeinek megtérülését biztosító vízárak bevezetése a lakossági fogyasztók által fizetett vízdíjak emelkedéséhez vezet. Ezért ezt csak fokozatosan lehet végrehajtani. A tapasztalat azt mutatja, hogy az ár emelkedése nem feltétlenül váltja ki a fogyasztás csökkenését. Az árazás csak egy eszköz a sok közül, amivel előmozdítható a víz hatékony használata.A tagállamokban leggyakrabban alkalmazott intézkedések a sávos árképzés, a kiugróan magas fogyasztás büntetése és a víztakarékosság kedvezményekkel való ösztönzése.

A fogyasztáson alapuló díjfizetés minden vízhasználó ágazatra való kiterjesztése és a vizek kitermelésének szabályozása (VKI 11. cikk (3) bekezdés) kapcsán számos tagállam számolt be arról, hogy a lakossági ivóvíz-szolgáltatás használóinak körében nagy arányban használnak vízórát. A nem lakossági vízhasználat mérése is javul, különösen azokban az esetekben, amikor közüzemi szolgáltatást vesznek igénybe. A közvetlen vízkivételek mérése és ellenőrzése általában az engedélyezési folyamat részeként valósul meg. Néhány dél-európai vízgyűjtőben a talajvíz kitermelését is jogi szabályozás alá vonták.

4. A víz és a vízzel kapcsolatos pénzeszközök hatékonyabb elosztása

A területhasználat tervezésének javítása

A gazdasági tevékenységeknek alkalmazkodniuk kell a vízgyűjtők szintjén fenntartható módon rendelkezésre álló vízmennyiséghez, nem vezethetnek a már így is terhelt vízgyűjtők helyzetének romlásához. Egyes tevékenységek, például az idegenforgalom vagy a mezőgazdálkodás nagy léptékű fejlesztése túlzott vízkivételhez vezethet, ami jelentős problémát okozhat – különösen a vízszegény területeken.

A területhasználat tervezése kapcsán számos intézkedés született mind uniós, mind nemzeti szinten.

Ami a mezőgazdaság ot illeti, az új kihívásoknak való megfelelés érdekében a közös agrárpolitika (KAP) 2008-as felülvizsgálata során a kölcsönös megfelelési követelmények a helyes vízgazdálkodást előmozdító intézkedésekkel bővültek. 2010-től a víz öntözési célú felhasználására vonatkozó meglévő nemzeti engedélyezési eljárások során a tagállamoknak a gazdaságok szintjén alkalmazandó követelményeket kell megállapítaniuk. A kölcsönös megfelelési követelmények kapcsán javítani kell a gazdák tájékozottságát, bővíteni kell az engedélyezéssel kapcsolatos ismereteiket, és tudatosítani kell bennük, hogy meg nem felelés esetén csökkentik kifizetéseiket. A Bizottság nyomon fogja követni a felülvizsgálat következtében bevezetett kölcsönös megfelelési szabályok alkalmazását.

A megújuló energiaforrásból előállított energia támogatásáról szóló irányelv[8] kötelező nemzeti célkitűzéseket állapít meg a megújuló energiaforrásokból előállított energiának a végső fogyasztásban képviselt összarányára és a közlekedésben felhasznált részarányára vonatkozóan, mely utóbbi 2020-ra el kell érje a 10%-ot. Ez a követelmény a biomassza -termelés növekedéséhez vezethet az EU-ban. A Bizottság megbízásából a bioenergia-ágazat fejlesztésének a vízkészletekre gyakorolt hatásáról készült tanulmány[9] szerint a biomassza-termelés jelentős növekedése sem vonja feltétlenül maga után az öntözésre használt víz mennyiségének növekedését – legalábbis az Unió nagy részén nem. Másrészről azt is kimondja, hogy az európai vízkészletek túlzott kiaknázásának elkerülése érdekében a bioenergia előállításához használandó biomassza-növényeket inkább Észak- és Közép-Európában, mintsem Dél-Európában (különösen annak vízszegény területein) kell termeszteni.

A városi területek vízhatékonyságának javítása terén vannak helyi kezdeményezések: egyes városfejlesztési tervekben hangsúlyt fektetnek egy újfajta vízgazdálkodási szemlélet kialakítására. Azonban az eddig megtett intézkedések alapján úgy tűnik, sokkal erősebb, országos szintű fellépésekre van szükség.

A legtöbb tagállam arról számolt be jelentésében, hogy a környezeti hatásvizsgálatról szóló irányelvet[10] és a stratégiai környezeti hatásvizsgálatról szóló irányelvet[11] teljes mértékben végrehajtja. A vízi környezetre jelentős hatással lévő programok esetében ezen hatásvizsgálatokba érdemes beépíteni a VKI 4. cikkének (7) bekezdésében említett, a vízzel kapcsolatos hatásokkal foglalkozó értékelést is.[12]

Különös figyelmet érdemel az idegenforgalmi ágazat . A legtöbb turista olyan helyekre utazik, ahol a vízhiány és a szárazság eleve gond, és ott átlagban négyszer annyi vizet használ, mint egy helyi lakos.[13] Főszezonban ez borzasztó terhet ró a helyi vízellátásra. Meg kell tehát oldani a vízigény csökkentését a főszezonban, és általában véve minimalizálni kell az erőforrás-felhasználást az ökológiai lábnyom csökkentése és a vízszegénység súlyosbításának elkerülése érdekében

A hatékony vízfelhasználás finanszírozása

A vidékfejlesztési programok révén jelentősen befolyásolható a vízügyi keretirányelv céljainak elérése. Tény, hogy a vízzel kapcsolatos megfontolások fokozatosan beépülnek a vidékfejlesztési politikába. Különös figyelmet kell azonban fordítani az új mezőgazdasági beruházások által a vízgazdálkodásra gyakorolt lehetséges negatív hatásokra, elsősorban az öntözött terület növelését és az új víztározó kapacitások kiépítését célzó projektekre. Ki kell alakítani olyan felügyeleti rendszert, ami hozzájárul a növekvő méretű mezőgazdasági üzemek fenntartható vízhasználatához.[14] A vízügyi és a mezőgazdasági politikát tehát jobban össze kell hangolni.

A KAP felülvizsgálata során született megállapodásnak megfelelően megnőtt az első pillérből a vidékfejlesztésre átcsoportosított pénzösszeg. A 3,3 milliárd eurós többletből megoldható, hogy a tagállamok nagyobb hangsúlyt fektessenek a vidékfejlesztési programokban a mezőgazdaság előtt álló kihívások kezelésére, például a vízgazdálkodás javítására. Az európai gazdaságélénkítési csomag 1,020 milliárd eurót különített el a vidéki területeken a szélessávú távközlési infrastruktúra javítására és a KAP-felülvizsgálat során azonosított új kihívások kezelésére. A tagállamok által a Bizottsághoz 2009-ben benyújtott információk szerint e többletforrások 26,9 %-át a meglévő vidékfejlesztési programokban meghatározott vízgazdálkodási célokra fordították.[15]

A 2007–2013-as időszakra vonatkozó kohéziós politika keretében rendelkezésre álló források több mint 6%-át a vízgazdálkodással összefüggő infrastruktúra fejlesztésére fordították. Ráadásul a kockázat-megelőzésre előirányzott 5,8 milliárd euro tekintélyes része is a vízzel, többek között a vízhiánnyal kapcsolatos projekteket támogatja.

A Bizottság már végzi a 2013 utáni kohéziós politika előkészítését. 2009 márciusában bizottsági munkadokumentum került közzétételre „Regions 2020 – Climate change challenges for European regions” (Régiók 2020-ban – Az éghajlatváltozással járó kihívások az európai régiók számára) címmel, amely a vízhiány és az aszály súlyosbodásával is foglalkozik.[16] Az európai területi együttműködési (korábban Interreg) programok jelentősen hozzájárulnak a vízhiánnyal kapcsolatos két- vagy többoldalú nemzetközi projektekhez.

Az uniós és az országos költségvetések is egyre inkább támogatják a jobb vízgazdálkodást előmozdító intézkedéseket, amilyen például az ellátási rendszerek javítása, az elszivárgás csökkentése, a szennyvíz újrafelhasználása, a talajvédelem, a környezet- és vízvédelem, valamint az ismeretek bővítését célzó tudományos kutatás és megfigyelés. A tagállamok vízgyűjtő-gazdálkodási tervei várhatóan további tájékoztatást nyújtanak az uniós és nemzeti források felhasználásáról.

Csak néhány tagállam számolt be arról, hogy a vízszegénységet és a szárazságot figyelembe vevő adópolitikát vezetett be.

5. Az aszálykockázat-kezelés javítása

Aszálykockázat-kezelési tervek kidolgozása

A vízgazdálkodásnak el kell mozdulnia a válságkezeléstől a kockázatkezelés felé, csak így javítható a lakosság ellenálló képessége a szárazsággal és az aszállyal szemben. Az uniós tagállamok ezt a kérdést annak függvényében kezelik, hogy milyen múltbéli tapasztalataik vannak a vízhiányról. Számos tagállam azonosított olyan területeket vagy akár egész vízgyűjtőket, amelyeket sújt az aszály, az átmeneti vagy csaknem állandó vízhiány, a talajromlás és az elsivatagosodás. Ezek vonatkozásában a vízgyűjtő-gazdálkodási tervek mellé külön aszálykezelési tervet is lehetne készíteni. A vízügyi keretirányelv lassú végrehajtása azonban akadályozhatja ezeket a tagállamokat a vízhiány és az aszály megfelelő kezelésében.

2009 decemberében a tagállamok vízügyi igazgatói útmutatót fogadtak el[17] arról, hogy a második és harmadik vízgyűjtő-gazdálkodási szakaszba hogyan építhetők be az éghajlatváltozással kapcsolatos megfontolások. Ebben külön fejezet foglalkozik a vízhiány és az aszály okozta problémákhoz való alkalmazkodással.

Néhány tagállam jelentéséből kiderült, hogy tartós vízhiánnyal küzdő vízgyűjtő-területe nincs (Németország, Ausztria, Finnország, Litvánia, Belgium) de időszakos vagy nyaranta akár rendszeres vízhiánnyal Belgiumon kívül mindegyik számol. Máshol a tartós vízhiány az egész országot (Málta, Ciprus) illetve egyes folyók teljes vízgyűjtőit (Spanyolország, Olaszország) érinti. A gyakori vízhiány nem csak a Földközi-tenger medencéjének országait, hanem Közép-Európát is sújtja (például Cseh Köztársaság), és túlzott vízkivételnek kitett vízlelő is sok helyütt akad (Franciaország, Belgium).

Az aszállyal kapcsolatos megfigyelőközpont és korai figyelmeztető rendszer kidolgozása

Az aszályok előrejelzésére és nyomon követésére képes európai aszály-megfigyelő központ prototípusában már folyik előkészítő munka a meteorológiai adatokon alapuló aszály-mutatók kidolgozásán.

Számos fellépés irányul Európa-szerte az aszályok, a vízhiány vagy az elsivatagosodás nyomon követésére és kezelésére, vannak köztük országos és nemzetközi léptékűek. Számos tagállamban már eddig is végeztek aszály-megfigyelést (pl. Spanyolországban, Portugáliában, az Egyesült Királyságban, Olaszországban, Lengyelországban és Ausztriában).

Az EU Szolidaritási Alapja és az európai polgári védelmi mechanizmus alkalmazásának javítása

2009-ben Ciprus 7,6 millió eurós segélyben részesült a Szolidaritási Alapból a 2008-as súlyos aszály során hozott vészhelyzeti intézkedések költségeinek fedezésére. Ez volt az első példa arra, hogy a Szolidaritási Alap forrásaiból a szokatlanul nagy szárazság miatt szükségessé vált vészhelyzeti intézkedéseket támogattak.

Aszály esetén nehézkes a Szolidaritási Alap igénybevétele, ugyanis az ezt szabályozó rendelet értelmében az első károk felmerülése után 10 hét áll rendelkezésre kérelem benyújtására a Bizottsághoz. A kérelmezési eljárást, különösen ezt a határidőt felül kell vizsgálni, hogy a Szolidaritási Alap a jövőben jobban reagálhasson a lassan kialakuló csapásokra, amilyen az aszály. Az aszálykezelési tervek és szárazsági mutatók alkalmazása, valamint egy korai figyelmeztető rendszer használata révén talán megoldható volna a kérelmek egyszerűbb intézése.

Az Európai Parlament támogatta a Bizottság által a Tanácshoz címzett azon felkérést, hogy a Tanács vizsgálja felül a Szolidaritási Alapról szóló rendelet módosításáról szóló, – a támogatható tevékenységek körének kiszélesítésére és a feltételek pontosabb meghatározására irányuló – a Bizottság által 2005-ben előterjesztett javaslattal kapcsolatos elutasító álláspontját.

A 2009. évi polgári védelmi munkaprogram vonatkozik a polgári védelmi pénzügyi eszközzel támogatható, a reagálást, felkészültséget és megelőzést szolgáló intézkedésekre. Ez azt jelenti, hogy igénybe vehető különféle vészhelyzetekhez, így az aszályhoz is kapcsolódó megelőzést célzó együttműködési programok, a felkészültséget garantáló képzések és gyakorlatok, valamint válaszlépések finanszírozásához.

6. Kiegészítő vízellátási infrastruktúra létesítésének mérlegelése

Azokban a régiókban, ahol a víz iránti kereslet még azután is meghaladja a rendelkezésre álló vízmennyiséget, hogy a vízhierarchiának megfelelően minden ésszerű intézkedést megtettek a vízigény csökkentésére, fontolóra lehet venni új vízellátási infrastruktúrák telepítését a szárazság következményeinek mérséklésére.

A Bizottság megbízásából 2008 decemberére tanulmány készült négy alternatív vízellátási lehetőség (sótalanítás, a szennyvíz tisztítása és újrahasznosítása, a talajvíz-készletek feltöltése és esővízgyűjtés) kockázatairól és hatásairól. Megállapításai szerint nincs olyan módszer, amely Európában mindenhol alkalmazható volna. A felmerülő problémák és megoldások helyszínenként és technológiánként mások, vagyis a vízigény kielégítését mindig a helyi körülmények figyelembevételével kell megoldani. Az alternatív módszerekkel biztosított víz természetesen költségesebb, mint a hagyományos vízellátás, ennek ellenére ártámogatást csak egy átmeneti időszakban szabad biztosítani, amíg a felhasználók át nem állnak a fenntarthatóbb, a víz tényleges árát figyelembe vevő fogyasztásra.

A jövőben az éghajlatváltozás hatásai és a hozzáférhető vízmennyiség csökkenése következtében várhatóan nő az alternatív vízellátás jelentősége, ezért gondot kell fordítani az ilyen beruházásokra és a lehetőségekkel kapcsolatos ismeretek bővítésére.

7. Vízhatékony technológiák és gyakorlatok támogatása

2009 júliusában készült a Bizottság számára egy elemzés[18], amely kimutatta, hogy amennyiben a környezetbarát tervezésről szóló irányelv értelmében követelmények vonatkoznának a vízhasználó berendezések teljesítményére, az jelentős megtakarításokhoz vezetne. Amennyiben minden háztartási vízhasználó berendezésre vonatkoznának előírások, az Unió teljes lakossági vízfogyasztása 19,6%-kal csökkenhetne (ha csak a mosó- és mosogatógépeken kívüli energia-használó termékeket vesszük figyelembe, ez az arány kb. 6%). Ezzel a teljes uniós vízkivétel 3,2%-kal csökkenne.

Az olyan energiahasználó berendezések vízfogyasztásának csökkentése, mint a csapok, zuhanyrózsák és kádak, az energiafogyasztás közvetett csökkenését is előidézi, ugyanis a fűtésre vagy melegítésre fordított energia 20%-a megtakarítható. Az épületek esetében is igaz, hogy a szokások kismértékű megváltoztatása jelentős megtakarításokhoz vezethet. A zuhanyzással töltött idő illetve a fürdés gyakoriságának csökkentése vagy az átgondolt csaphasználat 20–30%-kal kevesebb fogyasztást eredményez.

Az Unió környezetvédelmi vezetési és hitelesítési rendszere (EMAS)[19] egy olyan eszköz, amellyel a vállalatok és szervezetek felmérhetik, jelenthetik és javíthatják környezeti teljesítményüket. A módosított rendelet értelmében alapvető teljesítménymutatók alapján kell jelentést tenni, ezek között szerepel egy vízhasználati mutató a köbméterben kifejezett éves vízfogyasztásról. Pontosabb mutatókat az egyes ágazatok számára kidolgozandó referenciadokumentumok fognak tartalmazni.

Az EMAS értelmében önként vállalt víztakarékossági törekvések mellett más önkéntes víztakarékossági megállapodásokról is beszámoltak a tagállamok a különböző vízhasználó ágazatokban.

Az Európai Környezetvédelmi Ügynökség jelentése szerint a feldolgozóipar az Európában kitermelt édesvíz 11%-át használja fel, felét hűtésre, felét a feldolgozás során. Az energiatermelési céllal kitermelt víz a teljes édesvíz-kivétel 44%-át teszi ki, és ennek a víznek a nagy része megmarad a folyamat végén. Az energiatermelésre (hűtésre) használt víz kapcsán jelentős az alternatív úton előállított vízhasználati potenciál, ugyanis az ilyen víz elérhetőségére kevésbé hat ki az aszály.[20]

8. Az európai víztakarékos kultúra kialakulásának támogatása

A víztakarékos kultúra kialakítása Európában nem képzelhető el a civil társadalom bevonása nélkül. A konkrét intézkedések indoklása és a víztakarékossághoz szükséges tennivalók ismertetése révén a tagállamok ösztönözhetik arra a fogyasztókat, hogy vízhatékony termékeket és szolgáltatásokat vegyenek igénybe, és ezzel piacot teremtsenek az ilyen termékeknek. A zöld közbeszerzés térhódítása és a termékek tájékoztató címkézése is hozzá fog járulni a víztakarékos szemlélet kialakulásához.

A 2009. október 21-én elfogadott, a környezetbarát tervezésre vonatkozó követelményekről szóló módosított keretirányelv[21] nem csak az energia-felhasználó termékekre, hanem az energiával kapcsolatos termékekre is vonatkozik. Ennek tervezett átdolgozása során (2009–2011) hatályát ki fogják terjeszteni az energiát és vizet is használó termékekre (pl. öntözőberendezések), ugyanakkor a termékek energiahatékonysági címkézéséről szóló irányelv hatálya is bővülni fog átdolgozása következtében.

Az ökocímkéről szóló módosított rendelet 2009. novemberi elfogadása nyomán várható, hogy az ökocímke is hozzájárul a vásárlók környezetbarát termékválasztásának előmozdításához, így például a kevesebb víz felhasználásával előállított és kevesebb vízzel működő termékeket részesítik előnyben.

A zöld közbeszerzés remek lehetőség a környezetbarát technológiák és termékek piacának élénkítésére, a vízhatékony termékek és technológiák terjesztésére. A Bizottság nyomatékosan kéri a tagállamokat a zöld közbeszerzések arányának növelésére.

Az úgynevezett vízlábnyomot egyre többet emlegetik a fogyasztók vízhasználattal kapcsolatos tudatosságának javítása érdekében. A vízlábnyommal kifejezhető, hogy egy termék (áru, szolgáltatás) előállításához mennyi édesvízre van szükség. A Bizottság mérlegelni fogja, hogy használata helyet kapjon-e a vízhiányra és aszályra vonatkozó politikában.

Számos víztakarékossági kezdeményezés működik Európában. A European Water Partnership (EWP) által 2008 júniusában elindított „Aquawareness” nevű víztudatossági és vízvédelmi program a gazdaság különböző ágazatait és a civil társadalmat, többek között nem kormányzati szervezeteket, regionális és helyi kormányzatokat képviselő érdekeltek részvételével munkálkodik a fenntarthatóbb vízgazdálkodás megoldásán.

9. Az ismeretek bővítése és az adatgyűjtés fejlesztése

Európai információs rendszer a vízhiányról és az aszályról

A vízügyi keretirányelv közös végrehajtása keretében az Európai Környezetvédelmi Ügynökséggel és a Közös Kutatóközponttal együttműködésben mutatók kidolgozása zajlik. Az EKÜ már létre is hozta a vízhiánnyal és az aszállyal kapcsolatos információs rendszert (WSDIS – European Water Scarcity and Drought Information System), és sokat haladt előre a globális környezetvédelmi és biztonsági megfigyelés (GMES) projekt is, amely révén az űrből és földi megfigyelőpontokról egyaránt gyűjthetők a vízpolitika alakítását segítő adatok.[22]

Az EKÜ emellett a környezet állapotáról szóló jelentéseiben évente közöl mindenféle adatokat, köztük a vízmennyiséggel kapcsolatosakat is.

A melléklet bemutat néhány új, az aszályok előrejelzésére képes információs rendszert.

Kutatási és technológiafejlesztési lehetőségek

Sokféle nemzeti és nemzetközi kutatási–fejlesztési tevékenység célja megtalálni a vízhiány és az aszály kezelésére ható, más szakpolitikákban rejlő szinergiákat. Azonosítani kell a főbb felderítetlen kutatási területeket, és javítani kell a vízgazdálkodással kapcsolatos ismereteket.[23] Az Európai Parlament kérése nyomán a Bizottság olyan kísérleti projekteket indít, amelyek hozzájárulhatnak a vízhiány és a szárazság kezeléséhez. Ilyen projekt az európai elsivatagosodás elleni harc, a kárpát-medencei éghajlatfigyelés vagy a vízellátó rendszerek szivárgásainak csökkentése. A melléklet ismertet további hasonló tevékenységeket.

10. KÖVETKEZTETÉSEK

A 2007. évi közleményben a vízhiánnyal és az aszályokkal kapcsolatban meghatározott prioritások továbbra is érvényesek. Az abban a közleményben vázolt szakpolitikai lehetőségek mentén számos intézkedés valósult meg, azonban Európa értékes és véges vízkincsének védelméhez, vagyis túlzott kiaknázása megfordításához még rengeteg erőfeszítésre van szükség.

2010-ben a hangsúlyt a vízhatékonyságra és a lakossági vízfogyasztás takarékosabbá tételére helyezzük. A Bizottság megvizsgálja az épületek víztakarékosságát és a szivárgások kiküszöbölését előmozdító lehetséges intézkedéseket, és ezeket 2011-ben bemutatja az érdekelteknek.

A vízhiánnyal és az aszályokkal kapcsolatos politika 2012-ben esedékes bizottsági felülvizsgálata során ismét fel kell mérni, hogy milyen előrelépések történtek, és hogy mit lehet még tenni a vízhatékonyság, a szakpolitikák integrálása, a víztakarékosság, a földhasználat változásaiból adódó jobb vízmegtartás, a vízellátó rendszerek javítása, az újszerű vízforrások használata, a jobb épület- és terméktervezés, az aszálykezelés és a korai figyelmeztetőrendszerek valamint az érdekeltek mobilizálása érdekében.

A Bizottság szerint aggodalomra ad okot, hogy a vízügyi keretirányelv végrehajtása késedelmes azokban a tagállamokban, amelyeket a leginkább érint a vízhiány (a vízgyűjtő-kezelési tervekkel kapcsolatos konzultáció 2009 decemberéig nem kezdődött el többek között Portugália, Ciprus, Málta, Görögország és 24 területből 2 kivételével Spanyolország esetében). Az a tény, hogy a 2009. év az elmúlt néhány évben Dél-Európában tapasztalt szárazsághoz képest enyhülést hozott, mit sem változtat a helyzet sürgősségén. A vízkincset így is egyre inkább veszélyezteti a szennyezés, a túlzott kiaknázás és az éghajlatváltozás, és akármennyire is bizonytalan Európa hidrológiájának jövőbeni alakulása, a vizek tisztaságának szavatolása, a biológiai sokféleség támogatása, a vízhatékonyság javítása és a rendelkezésre álló vízkészletek gyarapítása mindenképpen segítik a megbirkózást. Az ilyen szakpolitikák

megvalósításához szükséges tudás és technológia területén az európai ipar vezető helyzetre tehet szert.

A vízügyi keretirányelv értelmében a Bizottságnak 2012-ig jelentést kell kiadnia annak tagállami végrehajtásáról és a vízgyűjtő-gazdálkodási tervekről. A vízhiánnyal és az aszállyal kapcsolatos említett felülvizsgálat és a vízügyi keretirányelv végrehajtásával foglalkozó jelentés szorosan kapcsolódik egymáshoz, és az európai környezeti erőforrások sebezhetőségéről szóló vizsgálattal egyetemben hozzá fog járulni a Bizottságnak az európai vízkincs megőrzésére irányuló terve 2012-ben esedékes elkészítéséhez. A vízkincs megőrzésére irányuló terv készítése során értékelni kell a már alkalmazott szakpolitikák hatékonyságát, de emellett meg kell határozni az európai vízpolitika éghajlatváltozással szembeni ellenálló képességének erősítéséhez szükséges további intézkedéseket. A válságkezeléstől el kell mozdulni a megelőzés és a felkészültség kialakítása felé, fenntartható egyensúlyt kell teremteni a víz iránti kereslet és a rendelkezésre álló tiszta víz mennyisége között, méghozzá az emberi tevékenységek és a természetes ökoszisztémák szükségleteit egyaránt figyelembe véve. A terv vizsgálni fogja a meglévő jogszabályok végrehajtását, az új jogszabályok alkotásának szükségességét, a pénzforrások kérdését, ösztönzők bevezetését, valamint az adatgyűjtés, a kutatás és a technológiafejlesztés megfelelő támogatását.

[1] COM (2007) 414 végleges, 2007.7.18.

[2] 13888/07, 2007. október 15., ENV 515, DEVGEN 182, AGRI 325.

[3] COM (2008) 875 végleges, 2008.12.19.

[4] 2009 tavaszán a 27 tagállam vízügyi igazgatóinak kérdőíveket küldtek. Választ CZ, IT, FIN, AT, DE, PT, UK, BE, PL, FR, MT, CY, ES és LT szolgáltatott. A szövegben az egyes tagállamokra való hivatkozások csak példák.

[5] COM(2009) 147 végleges, 2009.4.1., „Az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás: egy európai fellépési keret felé”

[6] A vízpolitika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló 2000/60/EK európai parlamenti és a tanácsi irányelv (HL L 327., 2000.12.22., 1. o.).

[7] A VII. melléklet A. része 7.2. pontjának megfelelően a vízgyűjtő-gazdálkodási tervekben be kell számolni azon gyakorlati lépésekről és intézkedésekről, amelyek a vízhasználati költségek megtérülése 9. cikkben rögzített elvének alkalmazását szolgálják.

[8] Az Európai Parlament és a Tanács 2009/28/EK irányelve (2009. április 23.) a megújuló energiaforrásból előállított energia támogatásáról (HL L 140., 2009.6.5., 16. o.)

[9] T. Dworak et al. (2009), Assessment of inter-linkages between bioenergy development and water availability.

[10] A Tanács 85/337/EGK irányelve (1985. június 27.) az egyes köz- és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról (HL L 175., 1985.7.5., 40. o.)

[11] Az Európai Parlament és a Tanács 2001. június 27-i 2001/42/EK irányelve bizonyos tervek és programok környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról (HL L 197., 2001.7.21., 30. o.)

[12] CIS Guidance Document No. 20 on Exemptions, http://circa.europa.eu/Public/irc/env/wfd/library?l=/framework_directive/guidance_documents/documentn20_mars09pdf/_EN_1.0_&a=d.

[13] EKÜ Europe's environment: the third assessment (2000)

[14] T. Dworak et al (2009) In-depth assessment of RD-programmes 2007-2013 as regards water management

[15] Emellett a vidékfejlesztésről szóló rendelet (a Bizottság 108/2010/EU rendelete) 38. cikkére vonatkozó végrehajtási szabályok közzététele óta a tagállamok támogatást nyújthatnak a vízügyi keretirányelv végrehajtásának előtérbe helyezésére. Ez az intézkedés a vízgyűjtő-gazdálkodási tervek működésbe lépése után alkalmazható.

[16] < http://ec.europa.eu/regional_policy/sources/docoffic/working/regions2020/index_en.htm>

[17] http://circa.europa.eu/Public/irc/env/wfd/library?l=/framework_directive/guidance_documents/management_climatepdf/_EN_1.0_&a=d

[18] BioIS&Cranfield university (July 2009) Study on water efficiency standards

[19] Lásd 1221/2009/EK rendelet (HL L 342., 2009.12.22., 1. o.).

[20] EKÜ 2009. évi 2. jelentés „Water resources across Europe - confronting water scarcity and droughts”

[21] 2009/125/EK irányelv, HL L 285., 2009.10.31., 10. o.

[22] COM (2009) 223 végleges. Javaslat: az Európai Parlament és a Tanács rendelete az európai Föld-megfigyelési programról (GMES) és annak kezdeti üzemszerű működéséről (2011–2013)

[23] Az előző jelentésben már említett AQUASTRESS, RECLAIM WATER, GABARDINE, MEDINA, MEDESOL, PLEIADeS és FLOW AID fellépések mellett újabbak is megkezdődtek.