[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 15.9.2008

COM(2008) 552 végleges

A BIZOTTSÁG JELENTÉSE A TANÁCSNAK

a megtakarításokból származó kamatjövedelem adóztatásáról szóló 2003/48/EK tanácsi irányelv 18. cikkével összhangban {SEC(2008) 2420}

A BIZOTTSÁG JELENTÉSE A TANÁCSNAK

a megtakarításokból származó kamatjövedelem adóztatásáról szóló 2003/48/EK tanácsi irányelv 18. cikkével összhangban

Bevezetés

A megtakarításokból származó kamatjövedelem adóztatásáról szóló, 2003. június 3-i 2003/48/EK tanácsi irányelv (az „irányelv”) 18. cikke megállapítja, hogy „ A Bizottság háromévenként jelentést küld a Tanácsnak ezen irányelv alkalmazásáról. E jelentések alapján a Bizottság adott esetben megteszi a Tanácsnak az ezen irányelv bármely módosítására vonatkozó javaslatait, amelyek szükségesnek bizonyulnak ahhoz, hogy jobban biztosítsák a kamat formájában történő kifizetések tényleges adóztatását, és hogy megszüntessék a verseny nem kívánatos torzulásait. ”

Ez az első jelentés a tagállamok adóhatóságaival folytatott megbeszélésekre, az általuk szolgáltatott, az irányelv alkalmazásának első két adóévére vonatkozó adatokra, valamint a Bizottság által 2007-ben létrehozott, az irányelv által érintett vagy valószínűleg érintett üzleti ágazatoktól származó ajánlások összegyűjtésére hivatott szakértői csoport megállapításain alapszik. Részletesebb információkért lásd:

http://ec.europa.eu/taxation_customs/taxation/personal_tax/savings_tax/savings_directive_review/index_en.htm

A jelentés az irányelv átültetését és végrehajtását tárgyalja, összefoglaló gazdasági értékelést ad (részletek a bizottsági szolgálatok munkadokumentumában [SEC(2008) 2420] találhatók), valamint összefoglalja a változtatások szükségességére vonatkozó bizottsági ajánlásokat.

1. AZ IRÁNYELV ÁTÜLTETÉSE ÉS VÉGREHAJTÁSA

Minden tagállam átültette az irányelvet, és a tervezett időpontoktól (azaz 2005. július 1-jétől, Bulgária és Románia esetében pedig 2007. január 1-jétől) elkezdte a végrehajtási szabályok alkalmazását. Az irányelv végrehajtásával összefüggésben a Bizottság eddig két jogsértési eljárást indított. A két érintett tagállam hivatalos felszólítást kapott, amelyben felhívták őket észrevételeik benyújtására. Az egyik eset a 4. cikk (3) bekezdésének nem teljes átültetésével függ össze, amely rendelkezés a 4. cikk (2) bekezdésében meghatározott kifizető jogalanyok számára lehetővé teszi azt a lehetőséget, hogy az irányelv alkalmazása során átruházható értékpapírokkal foglalkozó kollektív befektetési vállalkozásként (ÁÉKBV)[1] kezeljék őket. A másik eset az irányelv arra a helyzetre való alkalmazásának hiányával függ össze, amikor a haszonhúzó „nem állandó lakóhellyel rendelkező” jogállású. Az érintett tagállam úgy ítéli meg, hogy ha a haszonhúzó a tartózkodási helye szerinti tagállamban mentességet élvez, az irányelvet nem kell alkalmazni. A Bizottság nem osztja ezt a nézetet.

A Bizottság figyelemmel kísérte az OECD Standard Magnetic formátumán és a CCN-Mail 2 kommunikációs csatornán alapuló közös formátum használatával folytatott információcserét. 2006-ban és 2007-ben az összes információcsere időben és technikai problémák nélkül zajlott le. Ugyanakkor a tagállamok különösen az első év alkalmával, az adófizetők adóazonosító számára vagy a születési idejükre/helyükre vonatkozó adatok hiánya miatt, némi nehézséggel találták szemben magukat az adófizetők azonosítása során. A Bizottság megkönnyítette egyes statisztikai adatok szolgáltatását, és az adóhatóságok tapasztalatcseréje céljából megbeszéléseket rendezett.

2. GAZDASÁGI ÉRTÉKELÉS

A rendelkezésre álló tagállami adatok 2005 második felére és 2006-ra vonatkoznak. Hosszabb idősorok, ideértve az irányelv bevezetését megelőző időszakot is, lehetővé tették volna az irányelv hatásainak megfelelőbb értékelését.

2.1 A résztvevő országoktól származó adatok

Az ilyen jellegű adatok összegyűjtése és szolgáltatása sok ország számára új feladat, ami megmagyarázza, hogy miért hiányoznak különösen az információcserére vonatkozó értékek. Ezen túlmenően az adatkezelés fogalmairól még nem született megállapodás. E tényezők korlátozták a Bizottság által végzett elemzés lehetőségét.

A 8. és 9. cikkben írt információcserével összefüggésben nem meglepő módon a legnagyobb nemzetgazdaságok szolgáltatták a legmagasabb értékeket. Az Egyesült Királyság a 2005. július 1-jétől 2006. április 5-ig (az adóév vége) terjedő időszakban teljesített kifizetésekre vonatkozóan 9,1 milliárd euróról tett jelentést.

2005-ben és 2006-ban a forrásadóból származó bevétel legnagyobb része Svájcban és Luxemburgban realizálódott; ez az összbevétel több mint 45%-át, illetve 22%-át jelentette. A 2005-ös és 2006-os adóévek során a forrásadóból származó jövedelmek legnagyobb haszonhúzója Németország és Olaszország volt (192,7 millió, illetve 112,9 millió euróval). Belgium több mint 71 millió eurót kapott, elsősorban Luxemburgból (az összbevétel 74%-át).

2.2 Egyéb adatforrásokból származó eredmények

A Nemzetközi Fizetések Bankja (BIS) mintegy 40 adatszolgáltató ország pénzintézeteinek külső helyzetéről gyűjt adatokat. A BIS a 2000 és 2007 közötti időszakra az adatszolgáltató országok viszonylatában a kétoldalú, határokon átnyúló kölcsönök és letétek tekintetében nem nyilvánosan hozzáférhető adatokat szolgáltatott (csak Szingapúr és Makaó nem volt hajlandó kiadni kétoldalú adatait). Az országokat három kategóriába sorolták: az elsőbe azok az országok tartoznak, amelyek az irányelv és a kapcsolódó megállapodások értelmében alkalmazzák a forrásadót, a másodikba azok az országok, amelyek e jogszabályi rendelkezések értelmében információcserét alkalmaznak, a fennmaradó pedig a harmadik országok kategóriája. A 2003 közepét és 2006 közepét átfogó időszakban az adatokban bekövetkezett szerkezeti törések dacára az összletét százalékában kifejezett forrásadós országok részaránya 35,0%-ról 29,3%-ra csökkent, az irányelv bevezetése után azonban stabilizálódott. Az információt cserélő országok esetében magasabb a banki és a nem banki[2] letétek aránya, részesedésük a nem banki letétekből kis mértékben csökkent, jóllehet ez az irányelv hatálybalépése előtt történt.

Az elemzett EUROSTAT-adatok a 20 uniós tagállamban 2000 és 2006 között keletkezett, kamatokból származó összes jövedelemre vonatkoznak, kedvezményezettek szerinti bontásban. Az elemzés ezen a területen sem mutat semmilyen, az irányelv bevezetését követően bekövetkezett jelentős változást. A háztartásoknak az egyéni és a társasági kedvezményezettek által húzott összes kamatjövedelemből valórészesedése csökkent, ám ez főként a pénzügyi társaságok bevételeinek növekedéséből adódott. Ugyanígy, a háztartások tulajdonából származó összes jövedelmen belül csökkent a kamatból és nőtt az osztalékból származó jövedelem aránya, ám ez a jelenség már 2000-ben elkezdődött.

Végül a 2002-2007-es időszakra az Európai alap- és vagyonkezelő társaság által az ÁÉKBV-k és nem ÁÉKBV-k[3] tekintetében szolgáltatott, rendelkezésre álló adatok azt mutatják, hogy ezek 78%-os, illetve 22%-os részesedése változatlan maradt. Az egyetlen említésre méltó fejlemény az, hogy a kötvényekbe befektető ÁÉKBV-k száma az összes ÁÉKBV-ra vetített 29%-ról fokozatosan 19,5%-ra olvadt, elsősorban a részvényekbe fektető ÁÉKBV-k javára. Itt megint az irányelv bevezetését megelőzően már létező jelenségről van szó.

3. A FEJLESZTÉS LEHETőSÉGEI

Az irányelv a hatálya által felállított határokon belül hatékonynak bizonyult. Ezenfelül közvetett, nem mérhető kedvező hatást gyakorolt az adófizetők kamatjövedelem-bevallási hajlandóságára, amely javult. A felülvizsgálati eljárás során azonban kiderült, hogy az irányelv jelenlegi alkalmazási köre nem olyan kiterjedt, mint ami a 2000. november 26–27-i egyhangú tanácsi következtetésekben kifejtett ambíciókból következik.

A Bizottság ezért az alábbi kérdések megoldására bizonyos módosítások mellett foglal állást:

haszonhúzás;

a kifizető meghatározása;

a már kifejezetten az irányelv hatálya alá tartozókkal egyenértékű pénzügyi eszközök kezelése;

eljárási szempontok.

Az alábbiakban bemutatott megoldások elemzését a bevezetésben említett weboldalon hozzáférhető más anyagokkal együtt a megtakarításokból származó jövedelem adóztatásáról szóló 2003/48/EK tanácsi irányelv jelenlegi alkalmazási körének kiigazításáról szóló, SEC(2008)559 bizottsági szolgálati munkadokumentum („CSWD 559”) egészíti ki.

3.1 Haszonhúzás, valamint az Európai Unión belül és kívül letelepedett jogalanyok és jogi konstrukciók számára történő kifizetések

Az irányelv alapvető céljával összhangban az 1. és 2. cikk csak a közvetlenül a magánszemélyeknek teljesített kamatkifizetésekkel foglalkozik, és nem vonatkozik a jogalanyok és jogi konstrukciók javára történő kifizetésekkel. A hatály ilyen szűkítése lehetővé teheti az Európai Unióban tartózkodási hellyel rendelkező természetes személyek számára, hogy egy közbülső jogi személy vagy jogi konstrukció közbeiktatásával megkerüljék az irányelvet.

A CSWD 559 dokumentum 2.1. szakaszában foglaltaknak megfelelően az irányelv differenciálatlan kiterjesztése az összes olyan kifizetésre, amelyeket más tagállamokban letelepedett jogalanyok és jogi konstrukciók részére folyósítanak, nem tűnik megfelelő megoldásnak. Az irányelv alapvető céljának megvalósítása azt követeli meg, hogy a haszonhúzó természetes személy és a tartózkodási helye szerinti tagállam egyaránt ismert legyen. Ezen túlmenően ennek semmi haszna sem lenne abban az esetben, ha egy uniós illetőségű magánszemély egy nem uniós joghatóság alá tartozó országban fektet be közbülső jogi személy vagy jogi konstrukció útján (amely ország a kamatjövedelmeket esetlegesen kevésbé vagy egyáltalán nem adóztatja meg).

Az irányelv jelenlegi hatályával és alapvető céljával összhangban lévő hatékonyabb megoldás lenne, ha a kifizetőket felhívnák, hogy – amennyiben ez nem jelent számukra aránytalan terhet – használják fel a jogi személy vagy jogi konstrukció részére teljesített kifizetések tényleges haszonhúzójáról a számukra már rendelkezésre álló információkat („look-through” megközelítés). Ez hasonló lenne ahhoz, amit a 2. cikk (2) bekezdése már megkövetel az olyan magánszemélyeknek történő kifizetések kapcsán, akikről tudott, hogy nem ők a tényleges haszonhúzók. Hasznos mutatók az „ügyfelekkel kapcsolatos kellő gondossággal” összefüggő intézkedések, amelyeket az Európai Unión belül a pénzintézeteknek és szakmai szervezeteknek a pénzmosás elleni küzdelem érdekében alkalmazniuk kell[4]. Ezek gyakorlati ismérvekkel szolgálnak ezen intézmények és szakmai szervezetek számára azoknak a haszonhúzó természetes személyeknek az azonosításához, akiknek a nevében egy gazdasági társaság vagy más jogalany, illetve jogi konstrukció ügyletet köt.

Mindazonáltal megjegyzendő, hogy ezek a kritériumok nem mindig megfelelőek a haszonhúzónak az irányelv alkalmazásában történő azonosítására. Amikor az EU-ban letelepedett gazdasági szereplők más, szintén az EU-ban letelepedett gazdasági szereplőknek (jogalanyoknak vagy jogi konstrukcióknak) fizetnek kamatot,és így a „kifizető” meghatározása alá esnek, a kifizetők meghatározásának és kötelezettségeinek pontosítása (lásd a 3.2. szakaszt) az „ügyfelekkel kapcsolatos kellő gondosság” összefüggő intézkedéseken alapuló puszta „look-through” megközelítésnél megbízhatóbb és arányosabb megoldásnak tűnik. A „look through” megközelítés esettől függő alkalmazása ugyanakkor mérlegelendő olyan speciális jogi személyek és jogi konstrukciók számára teljesített kifizetések esetén, amelyek az Európai Unión kívüli olyan célország joghatósága alá tartozó területen telepedtek le, amelyek esetében vélelmezhető, hogy ezeket uniós illetőségű haszonhúzók az adómegkerülés végett választották. Az irányelvhez mellékelni kellene ezen országok , valamint az érintett jogalanyok és jogi konstrukciók jegyzékét. A mellékletnek a változó igényekhez való igazítása érdekében eljárásokat kell kialakítani.

A „look through” megközelítés esettől függő alkalmazásával párhuzamosan érdemes lenne pontosítani az uniós gazdasági szereplők felelősségét akkor, amikor tudatában vannak annak, hogy az irányelv (és a kapcsolódó megállapodások) területi hatályán kívül eső területen letelepedett szereplő részére teljesített kamatkifizetés olyan magánszemély számára történik, akiről tudják, hogy egy másik tagállamban tartózkodási hellyel rendelkezik, és aki ügyfelüknek tekinthető. Ez elősegítené a pénzintézetek (fiókok, leányvállalatok, társult vagy holding vállalkozások) nemzetközi hálózatával kapcsolatos, az irányelv (és a megállapodások) megkerülését célzó esetleges visszaéléseket.

3.2 A kifizető meghatározása

Az eddigi tapasztalatok kérdésessé teszik, hogy a kifizetőnek a 4. cikkben foglalt meghatározása megfelelő-e? Míg a gazdasági szereplőnek az (1) bekezdésben szereplő általános fogalmáról – „ azon gazdasági szereplő, amely közvetlenül a haszonhúzó javára kamatot fizet ki vagy kamatot ír jóvá” – bebizonyosodott, hogy viszonylag jól érthető, és úgy tűnik, nincs szükség a meghatározás jelentősebb módosítására attól eltekintve, hogy tisztázni kell a kifizetők felelősségét az Európai Unión kívüli felek számára teljesített kifizetések tekintetében (lásd a 3.1. szakasz utolsó bekezdését), a „jóváíráskori kifizető”-nek az ugyanezen cikk (2)–(5) bekezdésében kifejtett kiegészítő fogalma láthatóan több bizonytalanságot szült. Miközben ez a rendelkezés az uniós gazdasági szereplők számára többletköltségeket okozott, nem hozta meg a tagállamok által várt összes eredményt. Egyes gazdasági szereplők, különösen a bankok, e fogalom mellőzését kérték.

Az Európai Unión belüli közvetítő szervezeteknek történő kifizetésekre kiterjedő alternatív mechanizmus (amit kiterjesztett „look-through” megközelítésként lehetne alkalmazni, lásd a 3.1. szakasz harmadik bekezdését) nélkül azonban ez arra ösztönözné a magánszemély haszonhúzókat, hogy széles körűen igénybe vegyék ezeket a szervezeteket az irányelv megkerülése céljából. A közelmúltban történt adómegkerülési esetek, amelyekben az Európai Unióval a megtakarítások adóztatása ügyében már együttműködő nem uniós országok is érintettek, azt mutatják, hogy ha a „jóváíráskori kifizető” fogalmát nem következetesen alkalmazzák, ami visszaélésekre és torzulásokra ad lehetőséget. Az uniós szinten szabályozott befektetési alapok, amelyek bevétele az irányelv hatálya (6. cikk) alá esik, esetlegesen tisztességtelen versennyel találnák szemben magukat más közvetítő befektető szervezetek részéről, amelyek de facto nem tartoznak bele a kifizetőnek a 4. cikk (1) bekezdésében szereplő alapfogalmába, mivel az utóbbiak által folyósított kifizetések, még ha követelésekbe történő befektetésekből származnak is, jogilag nem minősülnek kamatkifizetésnek.

A „jóváíráskori kifizető” fogalmának mellőzése helyett a Bizottság azt javasolja, hogy következetes alkalmazása érdekében inkább pontosítsák ezt a meghatározást. Az előrelépés egyik lehetséges módja az lenne, ha a jelenlegi megközelítéstől – amelyben a fő hangsúly az érdekelt jogalanyoknak kamatot fizető, a lánc elején található gazdasági szereplőn van – egy olyan megközelítés felé történne elmozdulás, amely a „jóváíráskori kifizetőként” eljáró kötelezettségeivel terhelt közvetítő szervezetek „pozitív” meghatározására épül.

E megközelítés alapján egyértelmű lenne, hogy a közvetítő szervezeteknek alkalmazniuk kell az irányelv rendelkezéseit, amennyiben bármelyik haszonhúzójuk egy másik uniós tagországban illetőséggel bíró magánszemély. E kötelezettség fennállna minden kamatkifizetés jóváírásakor , amelyet a 6. cikkben meghatározott bármely, a lánc elején található gazdasági szereplő – és nem csak más tagállamokban (4. cikk (2) bek., utolsó mondat) vagy az ugyanabban a tagállamban letelepedett (4. cikk (4) bek.), hanem az Európai Unión kívüli gazdasági szereplő is – kapna. Ez fokozná az irányelv hatékonyságát, és jobban biztosítaná az Európai Unión belüli és kívüli, a lánc elején elhelyezkedő gazdasági szereplők közötti tisztességes versenyt.

A piaci torzulások elkerülése érdekében a „jóváíráskori kifizetőként” eljáró szervezetek „pozitív” meghatározásának a lényegi elemeken, és nem a szervezetek jogi formáján kell alapulnia. A döntő kritériumnak nem annak kell lennie, hogy az adott szervezet jogi konstrukció avagy jogalany-e, és annak sem, hogy jogi személyiséggel bír-e vagy sem. Az irányelv célját szem előtt tartva a Bizottság olyan meghatározást részesít előnyben, amely minden olyan jogalanyra és jogi konstrukcióra kiterjed, a melynek saját jövedelmét – ideértve a 6. cikk hatálya alá eső jövedelmet is – a közvetlen adóknak az azon tagállamban alkalmazandó általános szabályai alapján nem adóztatják meg, amelyben a jogalanynak vagy jogi konstrukciónak a központi ügyvezetése található, és amelyben a jogalany vagy jogi konstrukció honosnak tekinthető. Ebből csak a következő jogalanyokat és jogi konstrukciókat kellene kizárni:

a 6. cikk hatálya alá eső befektetési alapok;

a nyugdíjalapok és az életbiztosítási szerződésekkel összefüggő eszközök;

a kizárólag jótékonysági célra létrehozott jogalanyok és jogi konstrukciók.

A 4. cikk (3) bekezdésében szereplő, a 6. cikk szerinti befektetési alapként való kezelés lehetősége csak olyan jogalanyok és jogi konstrukciók számára maradna fenn, amelyek vagyona vagy jövedelme a kifizetés jóváírásakor jogilag egyetlen haszonhúzónak sem tulajdonítható. Amennyiben nem élnek ezzel a lehetőséggel, kötelezhetők lennének arra, hogy „jóváíráskori kifizetőként” járjanak el, és haszonhúzóknak tekintsék azokat a magánszemélyeket, akik a vagyonuk gyarapodásához hozzájárultak.

Az irányelv mellékletét képezné egy olyan „pozitív” jegyzék, amely minden tagállam esetében tartalmazná a „jóváíráskori kifizetőnek” tekintendő jogalanyok és jogi konstrukciók fajtáit, és rendelkezni kellene a mellékletet a változó igényekhez igazító eljárásokról. A 4. cikk (2) bekezdésének utolsó mondatában (valamint a 11. cikk (5) bekezdésében) szereplő, a „lánc elején elhelyezkedő” gazdasági szereplőkre háruló kötelezettségek csak azon más tagállamban honos jogalanyok és jogi konstrukciók számára történő kamatkifizetések esetében maradnának fenn, amelyek a tartózkodási helyük szerinti tagállamra való tekintettel bekerülnek e „pozitív” jegyzékbe. A listának azonban csak jelzésértéke lenne azon tagállam tekintetében, amelyben a „jóváíráskori kifizető” meghatározásának megfelelő jogalanyok és jogi konstrukciók honosak: e tagállamoknak meg kell hozniuk a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy minden ilyen jogalany és jogi konstrukció megfeleljen a kötelezettségeinek, a lánc elején elhelyezkedő külföldi gazdasági szereplőktől kapott tényleges információktól és attól függetlenül, hogy szerepelnek-e a pozitív listában.

3.3 Az irányelv hatálya alá tartozó jövedelem

Címével és preambulumával összhangban az irányelv alapvetően a megtakarításokból származó kamat jövedelem megadóztatásának biztosítását célozza, amely valamennyi tagállamban viszonylag homogén kritériumok alapján adóköteles. Az irányelv alapvető tartalmáról szóló 2000. november 26–27-i tanácsi következtetések elfogadásával de facto elismerésre került, hogy a kamatkifizetés formális meghatározásához való ragaszkodás nem lenne hatékony, és a hitelekbe történő közvetlen és közvetett befektetések közötti verseny nemkívánatos torzulásához vezethetne. Ezért az irányelv 6. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontján felül, amelyek a kamatot az OECD jövedelem- és tőkeadóztatási modellegyezményének 11. cikkével összhangban követelésből származó jövedelemként határozzák meg, az a döntés született, hogy a meghatározást az egyes befektetési eszközök közvetítésével megszerzett kamatra is kiterjesztik (6. cikk (1) bek. c) és d) pont).

Amikor az irányelv 2005-ben hatályba lépett, nyilvánvalóvá vált, hogy a megtakarítási termékek fejlődésének, valamint a befektetői magatartásnak a figyelembevétele céljából célszerű lesz a szabályozást finomítani. Idővel a nemzeti adórendszerek is fejlődtek, és egyes innovatív pénzügyi termékekből származó bevételeket a követelésből származó kamattal azonos módon kezdtek kezelni.

Arra az eredeti döntésre, hogy valamennyi innovatív pénzügyi terméket kizárnak az irányelv hatálya alól (az ECOFIN-Tanács 1999. májusi és 2000. novemberi következtetései), annak kifejezett rögzítésével került sor, hogy ezt a kérdést az irányelv első felülvizsgálata alkalmával újból meg kell vizsgálni. Szükség van az irányelv hatálya alá vonni kívánt pénzügyi eszközök egyértelmű meghatározására, valamint következetes és egyszerű megoldásokra. A cél a követelésekkel egyenértékű valamennyi értékpapírra kiterjedő meghatározás kialakítása lenne annak érdekében, hogy a változó környezetben biztosítható legyen az irányelv hatékonysága, és elkerülhetőek legyenek a piaci torzulások.

Az érintett eszközfajták listájának az irányelvhez történő csatolása nem tűnik járható útnak. Ehelyett a 6. cikk (1) bekezdésében kellene kritériumokat rögzíteni annak érdekében, hogy a kifizetők azonosíthassák az irányelv hatálya alá eső eszközöket. Tekintettel arra, hogy a pénzügyi eszközök technikai jellemzőit – mint például összetételüket, vagy a követelések hozama és jövedelme közötti kapcsolatot – a kifizetők gyakran nem ismerik, azon gyakorlati ismérveket, amelyek alapján az irányelv hatálya a követelésekkel egyenértékű értékpapírokra kiterjeszthető, inkább azon az alapon kellene körülhatárolni, hogy a befektetők miként értékelik a kérdéses értékpapírokat. Például joggal vélelmezhető, hogy az egyéni befektető a követelésekkel egyenértékűnek értékeli azokat az értékpapírokat, amelyek kockázata a tájékoztató prospektus vagy a kifizetők által a befektetők részére kötelezően nyújtandó egyéb információk alapján ismert, és a követelések kockázatánál nem nagyobb. Ennek eredményeként az irányelv alkalmazási körébe bekerülne minden olyan értékpapírból származó jövedelem, ahol a tőke teljes mértékben vagy majdnem teljesen garantált, a megtérülés pedig előre meghatározott, nem tévesztve szem elől azt, hogy ezeknek az értékpapíroknak, amelyek a befektető szemszögéből a követelésekkel elvileg egyenértékűek, nem kell követelésekből állniuk, hanem például részvényből szerzett nyereségen is alapulhatnak.

Az innovatív pénzügyi termékek kezelésének felülvizsgálatával párhuzamosan a kamatkifizetések jelenlegi meghatározásának egyéb pontosítását is mérlegelni lehetne, konkrétan a befektetési alapokkal összefüggésben, amelyek szakmai szempontból kollektív befektetési vállalkozásokként definiálhatók (az irányelv 6. cikke (1) bekezdésének c) és d) pontja).

Ami az Európai Unióban letelepedett kollektív befektetési vállalkozásokat illeti, az irányelv jelenlegi 6. cikke kifejezetten csak az ÁÉKBV-alapokon keresztül realizált jövedelemre terjed ki (lásd az 1. lábjegyzetet). A tagállamok nemzeti rendszerei által engedélyezett egyéb befektetési konstrukciókat, amelyek az EU-ban „nem ÁÉKBV” néven ismertek, az irányelv nem fogja át teljes mértékben. Kezelésük a jogi személyiséggel rendelkező nem ÁÉKBV-k (társasági alapok), valamint a jogi személyiséggel nem rendelkező nem ÁÉKBV-k (nem társasági vagy „szerződéses” alapok és trösztök stb.) között ingadozik. Míg az előbbiekre nem vonatkoznak az irányelv által előírt kötelezettségek, a „jóváíráskori kifizetőnek” tekintett nem társasági nem ÁÉKBV-kre igen (4. cikk (2) bek.). Az eredmény: aszimmetria egyrészt az ÁÉKBV-k és a nem társasági nem ÁÉKBV-k kezelése, másrészt a társasági nem ÁÉKBV-k kezelése között. Az uniós befektetési alapok különböző kategóriáinak ezen eltérő adózási szempontú kezelése nem szolgál belső piaci érdeket, és nem volt célja az ECOFIN-Tanács 2000. novemberi, az irányelv lényeges tartalmát meghatározó következtetéseinek sem. Ez indokolhatná az irányelv 6. cikke (1) bekezdése c) és d) pontjának olyan értelmű módosítását, amely szerint a 85/611/EGK irányelvre történő hivatkozás helyére a vállalkozás bármely tagállamban történő bejegyzésére való hivatkozás lépne. Ugyanakkor körültekintően kell meghatározni az összes olyan kollektív befektetési konstrukciót, amelyet célszerű lenne az irányelv hatálya alá vonni, és vizsgálni kell egy ilyen értelmű kiterjesztés gyakorlati következményeit is.

Az Európai Unión kívül letelepedett alapokat illetően jelenleg nem egyértelmű, hogy a „területen kívüli illetőségű kollektív befektetési vállalkozások” kifejezés vajon az alkalmazandó szabályozástól és attól függetlenül, hogy ezek a befektetőkhöz képest hol helyezkednek el, az összes befektetési alapot magában foglalja-e. Megfelelő megoldás lehetne e meghatározás pontosítása az EU-n kívüli országokéival azonos kritériumok alapján, amely kritériumok garantálnák, hogy az ezen eszközökkel realizált kamatjövedelmet a földrajzi elhelyezkedéstől függetlenül megfelelően figyelembe veszik. A „kollektív befektetési alap vagy konstrukció” már létező OECD-definíciója jó alapnak tűnik a 6. cikk lehetséges módosításához, hiszen jogi formától függetlenül mindenféle egyesített befektetési eszközt magában foglal, valamint egyszerű, és a megkerülés veszélyének minimalizálásához megfelelően széles.

Egyes tagállamok az irányelv hatályának bármilyen befektetésből származó jövedelemre való radikálisabb kiterjesztését szorgalmazták, de ez a nézet jelenleg nem élvez széles körű támogatottságot. A CSWD 559 dokumentumban kifejtett okok miatt lehet, hogy ez az irányelv nem a legmegfelelőbb keret az adóhatóságok közötti, az osztalékfizetéssel és a jelentős tőkegaranciát nem biztosító spekulatív pénzügyi eszközökből származó tőkenyereséggel összefüggő együttműködés javításához. A kizárólag az információcserén alapuló megoldások szintén megfelelőbbnek látszanak arra a célra, hogy az élet- és nyugdíjbiztosítási szerződések kapcsán se kettős adóztatás, se adókikerülés ne történhessen. Ugyanakkor amíg ezek a tisztán információcserén alapuló megoldások nem lesznek teljes mértékben működőképesek az összes tagország között, addig érdemes lenne átmeneti intézkedések meghozatalát mérlegelni abból a célból, hogy az irányelv hatályát kiterjesszék legalább a nem jelentős biometrikus kockázatfedezetet jelentő olyan életbiztosítási szerződésekből származó haszonra, amelyek hozama szigorúan követelésekből, vagy a 6. cikk által lefedett, ezekkel egyenértékű befektetésekből származó jövedelemmel függ össze, és amelyeknek a jellemzői (különösen a likviditás) lehetővé teszik számukra, hogy a kollektív befektetési vállalkozások részére helyettesítő termékként kerülhessenek forgalomba.

3.4. Egyéb pontosítások

A fentieken túlmenően vannak még olyan eljárási területek, ahol a tapasztalatok alapján a nagyobb hatékonyság érdekében kívánatos lenne az irányelv javítása. Ezek az alábbiakkal függnek össze:

– a haszonhúzók meghatározása (3. cikk); ;

– a kamatkifizetés meghatározásának egyes eljárási elemei (6. cikk);– a kifizető által szolgáltatott információk (8. cikk);– a forrásadó-eljárás alóli kivételek (13. cikk), valamint– a 18. cikknek (felülvizsgálat) a tagállamoktól származó statisztikák tekintetében való bizonyos kiegészítései.

Ami a 3. cikket illeti, itt három pontosítás tűnik célszerűnek. Az első abban állna, hogy biztosítják a haszonhúzó állandó lakóhelyére vonatkozó információk rendszeres frissítését annak érdekében, hogy az irányelv alkalmazásában tartózkodási helye megállapítható legyen, mégpedig azáltal, hogy a kifizetők felkérést kapnak, hogy adják meg „a kifizetés időpontjában rendelkezésükre álló legfrissebb információkat”. Idetartoznának a pénzmosás ellen szükséges információk, vagy konzultációs eljárások útján a tagállamok által megállapítandó egyéb bizonyítékok. Másodsorban a kifizetőt arra lehetne kötelezni, hogy ezt az „állandó lakóhelyen alapuló” minimum megközelítést váltsa fel az adóilletőség hivatalos igazolásán alapuló megközelítéssel egy adott országban, ha ezt az igazolást a haszonhúzó az irányelv alkalmazása vagy bármely más célból önkéntesen megadta a kifizetőnek. A harmadik pontosítás azon feltételek részletezéséből állna, amelyek szerint a kifizetők megkövetelik a haszonhúzóktól az adóazonosító szám közlését; az irányelvhez csatolni kellene egy listát, amely tartalmazná a területükön állandó jelleggel tartózkodó polgárokat adóazonosító számmal ellátó országokat, valamint azon okmányok jegyzékét, ahol szerepel az adóazonosító szám (valamint a tévedések elkerülése végett az adóazonosító szám formátumát).

A 6. cikk egyik megfontolásra érdemes eljárási vetülete az, hogy miként teremthetők meg a feltételek a hazai szabály megbízható alkalmazásához. Ez szükséges ahhoz, hogy a kifizetők számára lehetővé váljék az irányelv alkalmazása a más országokban letelepedett kollektív befektetési vállalkozásokból származó jövedelmekre. Egy adott tagállam által a saját vállalkozásaira elfogadott összes lehetőségnek egy másik tagállam számára kötelező jellegűnek kellene lennie. A nagyobb következetesség biztosítása érdekében a vállalkozások vagyonának megbecsléséhez elfogadható kritériumrendszert lehetne megállapítani. Az irányelvhez csatolni lehetne a megbízható adatszolgáltatók egyeztetett listáját, valamint rendelkezni lehetne a lista frissítésével összefüggő eljárásról. Ezeknek az adatszolgáltatóknak különösen arra kellene képesnek lenniük, hogy garantálják az Európai Unión kívül letelepedett vállalkozásokra vonatkozó adatok megbízhatóságát.

A 8. cikkel kapcsolatban két pontosítás látszik célszerűnek. Először is a közös számlák és megosztott haszonhúzás kezelésével összefüggő jelenlegi bizonytalanságok eloszlatása céljából a kifizetőktől meg lehetne követelni, hogy nyújtsanak többletinformációt a kifizetés jellegével kapcsolatban (a bejelentett összeg a teljes összeg-e, mennyi a haszonhúzónak járó tényleges rész, vagy egyenlően részesedik-e). Másodsorban célszerű lenne túllépni a 8. cikk (2) bekezdésének jelenlegi keretein, amelyek nem kötelezik a tagállamokat arra, hogy különbséget tegyenek az egy adott kifizetés kamatelemeire vonatkozó összegek, valamint az ÁÉKBV-n belüli követelés- vagy résztulajdon-értékesítésből, -visszavásárlásból vagy -visszatérítésből származó teljes bevétel között. E részlet hiánya aláássa az információcsere értékét, megnöveli a haszonhúzó tartózkodási helye szerinti tagállamra háruló adminisztratív terheket, amelyek aránytalanul nagyok lesznek azon terhekhez képest, amelyek a részletek szolgáltatásával a kifizetőre, valamint ennek letelepedési tagállamára hárulnak. Ezen túlmenően az irányelv hatékonyságának mérését is megnehezíti.

A 13. cikkel kapcsolatban a Bizottság azt javasolná a Tanácsnak, hogy vizsgálja meg, eltörölhető-e a forrásadó alóli mentesítésnek a haszonhúzó által benyújtott igazoláson alapuló eljárása. Ez az eljárás kevesebb részletet nyújt a haszonhúzó tartózkodási helye szerinti tagállam részére, és ez utóbbi számára kevésbé hasznos, mint az önkéntes adatközlés és információcsere alternatív eljárása. Indokoltnak látszik, hogy ez utóbbi eljárás kötelező alkalmazásával a kifizető tagállamának adóhatóságát terheljék. Ezenfelül az igazolási eljárás alkalmazása kérdéseket vethet fel a tőke szabad mozgásával való összeegyeztethetőség tekintetében, például azért, mert egy EU-n kívüli adóilletőségű uniós polgár számára megnehezíti azon forrásadó kikerülését, amelyre nem kaphat hitelt vagy visszatérítést.

Végezetül a 18. cikket a tagállamok számára előírt azon kötelezettséggel lehetne kiegészíteni, hogy maguk, valamint a Bizottság között időben osszanak meg bizonyos kulcsfontosságú statisztikai adatokat azért, hogy lehetővé váljék az irányelv hatékonyságának átfogó mérése. Ezt alátámaszthatná a kifizetőkre háruló néhány kiegészítő, de arányos követelmény arra vonatkozóan, hogy szolgáltassanak többletinformációkat (pl. az irányelvben meghatározott forrásadó hatálya alá tartozó haszonhúzók száma) az adóhatóságoknak.

[1] A 85/611/EGK irányelv értelmében engedélyezett átruházható értékpapírokba fektető kollektív befektetési vállalkozások.

[2] A „banki” itt a bankok általi letéteket, a „nem banki” pedig az egyéb szereplők – ideértve a magánszemélyeket és a gazdasági társaságokat is – által eszközölt letéteket jelenti.

[3] A 85/611/EGK irányelv értelmében nem engedélyezett átruházható értékpapírokba fektető kollektív befektetési vállalkozások.

[4] Az Európai Parlament és a Tanács 2005. október 26-i 2005/60/EK irányelve a pénzügyi rendszereknek a pénzmosás, valamint terrorizmus finanszírozása céljára való felhasználásának megelőzéséről.