Az Európai Unió működéséről szóló szerződés és különösen annak 43. cikke (2) bekezdése, ami egyben a KHP jogalapja is.

A javaslatnak az is célja, hogy megteremtse az összhangot a környezetvédelmi és statisztikai szabályozási keretek hasonló adatgyűjtési politikáival (lásd alább az egyszerűsítésre vonatkozó szakaszban).

A konzultációk eredményei szerint bizonyos adatokat gyűjtöttek, de azokat még a maximális fenntartható hozam szerinti gazdálkodás tárgyát képező állományok esetében sem használták fel. A jelenlegi adatgyűjtési keretrendszer hatálya több mint 400 állományra terjed ki, azonban nem mindegyik esetében szükséges elvégezni a legrészletesebb állományértékelést, vagyis ezek kapcsán nincs szükségtúlzottan széles körű és gyakori adatgyűjtésre. Az adatgyűjtési keretrendszer felülvizsgálatának ezért azt is biztosítania kell, hogy az adatgyűjtés a tudományos modellek által elért pontosságnak és a kapcsolódó kockázati szintnek a költség–haszon vagy költség–felhasználás elemzése alapján történjen. Például a felmérések készítésére ne évente, hanem háromévente kerüljön sor.

A közös halászati politikáról szóló rendelet elfogadásakor a Tanács és az Európai Parlament felkérte az Európai Bizottságot, hogy „mielőbb fogadja el a 199/2008/EK rendelet annak érdekében történő módosítására irányuló javaslatát, hogy a lehető leghamarabb a gyakorlatban is érvényesülhessenek az adatgyűjtésnek a közös halászati politika reformjáról szóló új rendeletben foglalt azon elvei és célkitűzései, amelyek alapvető fontosságúak a megreformált közös halászati politika támogatása szempontjából”. A mellékelt javaslat e célt a következők révén kívánja elérni:

Ez a javaslat épít mindarra, ami működik (tehát nagyfokú folytonosságot tart fenn), mindeközben pedig az új követelményekhez is igazodik. A közleményhez egy szolgálati munkadokumentum is tartozik.

A közös halászati politika (KHP) 2013. évi reformja nyomán kiigazításokra szorul a szakpolitikát megalapozó tudományos tanácsadás gyakorlata és az ahhoz szükséges adatok köre. Ez különösen fontos a maximális fenntartható hozam (MSY) legkésőbb 2020-ra történő eléréséhez, a halászati gazdálkodásban a halászat ökoszisztémákra gyakorolt hatásainak figyelembevételéhez és a kirakodási kötelezettség fokozatos bevezetéséhez. A KHP reformja az adatgyűjtés módját illetően is kiigazításokat tesz szükségessé, ilyen változások például a regionalizáció és a regionális együttműködés keretében a feladatok európai uniós hatáskörből tagállami hatáskörbe történő utalása.

A közös halászati politika (KHP) végrehajtásához nélkülözhetetlen az adatgyűjtés, mivel az biztosítja, hogy a szakpolitika a lehető legjobb tudományos szakvéleményeken alapuljon. Adatokra van szükség ahhoz, hogy értékeljük a halállományok állapotát, az ágazat különböző szegmenseinek nyereségességét, valamint a halászat és az akvakultúra ökoszisztémára gyakorolt hatását. Adatokra a különböző uniós szakpolitikák értékeléséhez is szükség van, legyenek azok halászati gazdálkodási intézkedések, a halászattól és az akvakultúrától függő területek támogatására irányuló strukturális pénzügyi intézkedések, vagy a halászat által az ökoszisztémára gyakorolt káros hatások csökkentését célzó enyhítő intézkedések.

Külön hatásvizsgálat készítése nem tűnt szükségesnek, mivel tanulmányokból nagy adatbázis áll rendelkezésre, valamint azért, mert a közös halászati politikára (KHP) vonatkozó hatásvizsgálat az adatgyűjtési keretrendszerre is kiterjedt, az eredeti szándék ugyanis az volt, hogy a keretrendszerre vonatkozó rendelkezések szerepeljenek a KHP-rendeletben.

Sokak szerint az adatgyűjtési keretrendszer egyik fő erőssége a regionális együttműködés, amelyet a KHP-reform által kijelölt iránynak megfelelően még szorosabbra kell fűzni. Annak érdekében, hogy a halászati gazdálkodási intézkedések regionális szervezését megfelelő, regionális vonatkozású tudományos szakvéleményekkel támogassuk, a tagállamok közötti együttműködést az adatgyűjtés területén is fontos ösztönözni.

Ezenkívül fokozni kell a szinergiát a más uniós jogszabályokban kitűzött célokkal. Ez különösen vonatkozik a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelvre, amelynek célja, hogy az európai uniós tengervizek 2020-ig elérjék a „jó környezeti állapotot”. Ezt – egyéb eszközök mellett – 11 környezetminőségi mutató segítségével kell értékelni, amelyek némelyike közvetlenül vagy közvetve kapcsolódik a halászathoz. Felülvizsgálata után az adatgyűjtési keretrendszernek biztosítania kell, hogy az adatokat a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv végrehajtására is fel lehessen használni.

Rugalmasság: Az adatgyűjtési keretrendszer előrelépést jelentett, mivel minden tagállamra érvényes közös szabályok kerültek bevezetésre, amelyek lehetővé teszik, hogy a szakpolitikai döntéshozók összevethető, hasonló információk alapján hozzák meg döntéseiket (nemzeti szinten is). Azonban az adatgyűjtési keretrendszer jogi felépítése az általános megítélés szerint túl előíró és részletes, aminek következtében a rendszer nehézkes, és nehezen alkalmazkodik a változó igényekhez. Ezért elengedhetetlen, hogy az adatgyűjtési keretrendszer tervezésében és végrehajtásában nagyobb szerephez jussanak a végfelhasználók, és így az adatszükségletek és a gyűjtött adatok jobban összhangba kerüljenek egymással.

Az adatok rendelkezésre állása: ez az a terület, ahol a legtöbb változtatásra van szükség. A főbb kihívások a következők: i. túl sok teherrel jár és túl erőforrás-igényes az a folyamat, amelynek keretében a végfelhasználók adatokat kérnek a tagállamoktól („adatlehívás”); ii. a tagállamok részéről a szabálykövetés és a végfelhasználók felé történő adatszolgáltatás időszerűsége nem mindig volt kielégítő; iii. a halászati tevékenységre vonatkozó adatok hozzáférhetősége tagállamonként eltérő a különböző hozzáférési szabályok miatt, ami részben az említett adatok többcélú felhasználása tekintetében meglévő korlátozásoknak tudható be; és iv. az adatgyűjtési keretrendszer segítségével gyűjtött adatokat a hozzáférés nehézségei miatt nem használjuk ki eléggé, aminek az az eredménye, hogy az ilyen adatok felhasználási köre messze elmarad a lehetőségektől, továbbá ugyanazon adatok más-más célokra történő gyűjtése szükségtelen beruházásokhoz vezet (például a tengeri területrendezéssel kapcsolatos szakpolitikák esetében). Az adatok elérhetőségét ezért javítani kell és egyszerűbbé kell tenni. Mivel a tengeri környezetre vonatkozó adatok iránti kereslet egyre fokozottabb, a többcélú adatgyűjtés olyan lehetőség, amelyet nem szabad elszalasztani.

Adatmennyiség: Az adatgyűjtési keretrendszernek hála jelentősen megnövekedett a rendelkezésre álló halászati adatok mennyisége, és a keretrendszer az általános nézet szerint megfelel a céljának. Az adatgyűjtési keretrendszer egy harmonizált eljárásokkal jellemzett uniós szintű keretet biztosított, és lehetővé tette az idősorok kialakítását. Míg a jelenlegi adatgyűjtési keretrendszer elsősorban a halászati gazdálkodás adatszükségleteit próbálta kiszolgálni, a megreformált közös halászati politika keretében számos új vagy megerősített szakpolitikai célkitűzés támogatásához is szükség lesz adatokra, ilyen például: az ökoszisztéma-alapú halászati gazdálkodásra való átállás; a fenntartható akvakultúra fejlesztésére helyezendő nagyobb hangsúly; a halászati gazdálkodással kapcsolatos döntések színvonalasabb hatásvizsgálata.

E javaslat előkészítése keretében több tanulmány és értékelés is készült, többek között egy kifejezetten ehhez a témához kapcsolódó utólagos értékelés, továbbá az érdekelt felek részvételével egy műhelytalálkozóra is sor került. A tanulmányok és konzultációk összefoglalása a szolgálati munkadokumentumban olvasható. Ezek alapján a Bizottság az alábbi következtetéseket vonja le:

A második javasolt lépés az, hogy a regionális szintű adatösszesítéssel kapcsolatos tapasztalatokra építve jelentősen egyszerűsíteni kell az adatfelhasználók felé történő adatszolgáltatást. Az új keretrendszer várhatóan szorosabbra fogja fűzni a tagállamok közötti együttműködést a kompatibilis, a 2007/2/EK irányelvben elfogadottaknak megfelelő adattároló és adatcsere-rendszerek, illetve formátumok kifejlesztése érdekében, valamint elő fogja mozdítani az egyéb uniós jogi aktusokban (például a halászati ellenőrzési rendeletben és a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelvben) használt adatformátumok közötti kompatibilitást. Az eszközök vagy a végeredmény előírása nélkül most lehetőség nyílik az adatlehívások okozta jelenlegi teher számottevő csökkentésére.

E kettős célkitűzés a javaslat szerint úgy érhető el, ha adatgyűjtési keretrendszer válik azon fő jogi eszközzé, amelynek alapján a tagállamoknak adatokat kell szolgáltatniuk az adatfelhasználók (végfelhasználók és más érdekelt felek) számára, függetlenül az adatgyűjtésre vonatkozó jogi kötelezettség forrásától (adatgyűjtési keretrendszer vagy más uniós jogszabály), kivéve, ha más jogi eszközök már most is előírják az adatok elérhetőségének biztosítását (például a legtöbb statisztikai rendelet).

Az adatkérések száma idővel nőtt, és továbbra is nőni fog, mivel a halászat és az akvakultúra tengeri ökoszisztémákra gyakorolt hatását egyre jobban le kell írni, valamint az emberi tevékenységek által a tengeri környezetre kifejtett hatást is egyre szorosabban kell figyelemmel kísérni. Az adatgyűjtési keretrendszer felülvizsgálata lehetőséget teremt egyrészt arra, hogy a halászati adatok az érdekeltek szélesebb köre számára váljanak elérhetővé, másrészt arra, hogy a legújabb technológiai fejlesztések felhasználásával csökkenjenek az adatkérések révén a tagállamokra nehezedő terhek.

A nemzeti programok jelenleg nagy részletességgel írják le, hogy az egyes tagállamokban ki, mit és hogyan fog csinálni. Ezt lényegesen egyszerűbbé kell tenni. A háromévestől a többéves uniós és nemzeti programok felé történő elmozdulásnak köszönhetően a tagállamok hosszabb időszakra tudják majd tervezni munkájukat. Ennek eredményeként kisebb adminisztratív teher fog hárulni a Bizottságra és a tagállamokra a finanszírozási határozatok és a munkatervek éves elfogadása kapcsán. Ehhez hasonlóan a jelentéstétel folyamata és formátuma is jelentősen egyszerűsödni fog (lásd alább).

Ezzel egyidejűleg a minőség és a megbízhatóság területén is fejlesztésekre lesz szükség az adatok kiváló minőségének garantálásához. Ennek egyik módja az európai statisztika gyakorlati kódexének és az európai statisztikai rendszer minőségbiztosítási keretének alkalmazása lesz.

A szabályozásnak eredményorientáltabbnak kell lennie, a végrehajtás tekintetében pedig nagyobb rugalmasságot kell biztosítania a tagállamoknak. Ha a regionális együttműködés keretében a tagállamokat fokozottabb mértékben és korábban bevonjuk a követendő módszertannal vagy a minőségi célokkal kapcsolatos döntések meghozatalába, az adatgyűjtési keretrendszer jelentősen egyszerűsíthető és az adatgyűjtési rendszer rugalmasabbá tehető. Ez úgy érhető el, hogy egy adott régión belül az adatok fő végfelhasználói (például az ICES és a GFCM) számára lehetővé tesszük az adatszolgáltatási követelmények kidolgozásában való részvételt annak érdekében, hogy e követelmények jobban kiszolgálják igényeiket, például a hosszú távú állománygazdálkodási tervek létrehozásával összefüggésben. Ez a jövőben elsősorban a tagállamok és a végfelhasználók közötti regionális szintű megbeszélések tárgyát fogja képezni, a tudományos megalapozottság pedig továbbra is a Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottság (HTMGB) bevonásával lesz biztosítható.

A javaslatnak az is célja, hogy maximalizálja a szinergiákat a környezetvédelmi jogszabályokkal. A jelenlegi adatgyűjtési keretrendszer nem biztosít elegendő adatot a halászati tevékenységek ökoszisztémákra kifejtett bizonyos hatásairól. Ezek az adatok mindazonáltal szükségesek a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv hatékony végrehajtásához. Ez a helyzet a védett fajok (madarak, tengeri emlősök, teknősök stb.) véletlen befogásaival, a táplálékhálózatokra gyakorolt hatásokkal (ragadozó–zsákmány viszonyok), valamint a halászat élőhelyekre kifejtett hatásával. Az e három hatásra vonatkozó adatokat a meglévő vagy a módosított adatgyűjtési keretrendszer mechanizmusai révén lehetne gyűjteni, a keret így – minimális költségek mellett – a tengeri környezettel kapcsolatos ismeretek javítását is szolgálná.

A javaslat elsősorban arra irányul, hogy az adatgyűjtési keretrendszert összhangba hozza más releváns, halászati adatok gyűjtésével összefüggő uniós jogszabályokkal az átfedések megszüntetése, valamint a tengeri adatok egész rendszeréhez kapcsolódó költségek csökkentése érdekében. Az adatgyűjtési keretrendszer csak annyiban teremt adatgyűjtési kötelezettségeket, amennyiben azokat más uniós jogszabályok még nem írják elő, így a szóban forgó keret egyértelműen a halászattal kapcsolatos biológiai, társadalmi-gazdasági és környezeti adatok gyűjtésének fő uniós eszközévé válik, ezzel szemben a halászati tevékenységgel kapcsolatos alapadatok szolgáltatását (kirakodások, fogások és halászati erőkifejtés) továbbra is a halászati ellenőrzésről szóló rendelet, az akvakultúra- és feldolgozó-ágazati termelés alapvető statisztikai adatainak szolgáltatását pedig a statisztikai rendeletek szabályozzák. Az összehangolás után a Bizottság az említett rendeletek módosítására vonatkozó javaslatokat is előterjeszti, amennyiben az a KHP céljai miatt szükségessé válna.

A különböző jogszabályokban használt fogalommeghatározásokat a lehető legnagyobb mértékben össze kell hangolni, például a halászhajó definícióját. Másfelől, jóllehet a KHP-rendelet meghatározta a tengeri régiókat, ez a meghatározás nem felel meg az adatgyűjtési keretrendszerről szóló rendelet szerinti földrajzi régióknak, mivel a tudományos megfontolásoktól eltérő megfontolásokon is alapulhat. Ezért fontos leszögezni, hogy az adatgyűjtéssel kapcsolatos együttműködés tekintetében a tengeri régiók meghatározásának a közös állományokat érintő tudományos megfontolásokon kell alapulnia.

Adatgyűjtés más jogi keretek alapján is történik, ide tartoznak különösen a következők: az 1224/2009/EU rendelet (a halászati tevékenységgel kapcsolatos adatok), a 295/2008/EK és a 762/2008/EK rendelet (akvakultúra-statisztikák), a 2008/56/EK irányelv (a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv), a 2000/60/EK irányelv (vízügyi keretirányelv), a 2009/147/EK irányelv (madárvédelmi irányelv), a 92/43/EGK irányelv (élőhelyvédelmi irányelv), az 1921/2006/EK rendelet (kirakodási és fogási statisztikák), a 216/2009/EK, a 217/2009/EK és a 218/2009/EK rendelet (fogási statisztikák), a 26/2004/EK rendelet (flottanyilvántartás), a 812/2004 rendelet (a cetfélékről szóló rendelet), az 1100/2007/EK rendelet (az angolnákról szóló rendelet), az 1967/2006/EK rendelet (a földközi-tengeri halászatról szóló rendelet), az 1343/2011/EU rendelet (a GFCM-megállapodás átültetése), valamint a 2347/2002/EK rendelet (a mélytengeri halászathoz való hozzáférés), az 1236/2010/EU rendelet, a 717/2010/EU tanácsi határozat (az ellenőrzésre vonatkozó többoldalú megállapodások átültetése) és az 1006/2008/EK rendelet (a halászati engedélyekre vonatkozó rendelet). Ezek a rendeletek nincsenek felsorolva a cikkekben, csak egy preambulumbekezdésben történik rájuk hivatkozás példaként.

A 199/2008/EK tanácsi rendeletben foglalt szabályokat érintő változtatások a szóban forgó jogi aktus több cikkének felváltását, elhagyását, illetve módosítását teszik szükségessé. Ha e változtatások az alap-jogiaktust módosító rendelettel kerülnének megállapításra, az alkalmazandó szabályok egyrészt az eredeti jogi aktusban és másrészt a módosító aktusban szerepelnének, csak e két jogi aktus összehasonlításával lennének beazonosíthatók. Ezen túlmenően az új szabályoknak az eredeti jogi aktusba történő beillesztése túl hosszú cikkeket eredményezne, ami megnehezítené a szöveg olvashatóságát. Következésképpen a Bizottság úgy véli, hogy a 199/2008/EK rendeletet helyénvaló átdolgozni azért, hogy az alkalmazandó szabályok áttekinthetők és könnyen érthetők legyenek. A cikkek számozását érintő esetleges változások miatt a régi és az új számozás közötti megfeleléseket a mellékletben szereplő táblázat mutatja be.

De ami ennél is fontosabb, a Bizottság változtatni fog a tagállami végrehajtás nyomon követésének szemléletén: a meg nem felelés eseteinek megelőzése és a problémák korai megoldása lesz a prioritás. Ennek megvalósítása úgy fog történni, hogy nagyobb hangsúlyt kap az adatszolgáltatás elmaradásához vezető rendszerszintű problémák megoldása, továbbá szorosabb együttműködés jön létre a végfelhasználókkal a tagállami adatszolgáltatással kapcsolatos visszajelzéseik tekintetében.

A teljesítmény javítása érdekében különféle megoldásokhoz folyamodunk. Az ETHA keretében a tagállamoknak az előzetes feltételrendszer mechanizmusa révén kell majd bizonyítaniuk, hogy rendelkeznek az adatgyűjtési keretrendszer végrehajtásához szükséges adminisztratív kapacitással. Az ETHA emellett olyan rendelkezéseket is tartalmaz, amelyek lehetővé teszik, hogy a KHP-szabályok megszegésének eseteiben a Bizottság megszakítsa, felfüggessze vagy visszafizettesse az uniós támogatást (az adatgyűjtési keretrendszeren belül jelenleg is ez a helyzet).

Végezetül, a Bizottság tevékenyen készül a tagállami végrehajtás nyomon követésének javítására. Habár a tagállamok az adatgyűjtési keretrendszer életbe lépése óta általában betartották annak szabályait, a tagállami kötelezettségek megállapítása és/vagy végrehajtása tekintetében adódtak problémák. Ez általában az adminisztratív kapacitással vagy szervezéssel kapcsolatos problémáknak tudható be.

A halászati tevékenységgel kapcsolatos adatok (fogások, kirakodott mennyiség, erőkifejtés és kapacitás) nélkülözhetetlenek a biológiai és gazdasági elemzések készítéséhez. A kutatók ezeket az adatokat részben az ellenőrzési rendelet keretében rögzített és gyűjtött adatokból szűrik ki. Jelenleg azonban nagy hiányosságok vannak például a kisebb flottaszegmensekre és az 50 kg alatti kirakodott mennyiségekre vonatkozó adatok terén, melyeket orvosolni kell az adatgyűjtési keretrendszer segítségével. Ez a helyzet mindaddig fenn fog állni, amíg az ellenőrzési rendelet hatálya e változókra is ki nem terjed.

(2) bekezdés: Az adatszükségletek kategóriainak meghatározása. Ezeket be kell építeni a többéves uniós programba.

(1) bekezdés: Az uniós program végrehajtásának szabályaira vonatkozó rendelkezéseket naprakésszé kell tenni, figyelemmel az Európai Tengerügyi és Halászati Alapról szóló 508/2014/EU rendelet nemrégiben történt elfogadására.

2014-től az adatgyűjtési tevékenységek programozása az Európai Tengerügyi és Halászati Alap (ETHA) keretében megállapított szabályok alapján fog történni. A tagállamoknak be kell majd nyújtaniuk egy-egy ETHA operatív programot, amelyben többek között egy adatgyűjtésre vonatkozó szakasznak is szerepelnie kell (18. cikk (1) bekezdés p) pont). A programban le kell írni az adatgyűjtési tevékenységeket, az adattárolási módszereket, az adatkezelést és -felhasználást, valamint ismertetni kell az összegyűjtött adatok hatékony és eredményes pénzügyi és adminisztratív kezelésére való képességet. Az operatív program adatgyűjtésre vonatkozó szakasza a fenti témakörökkel kapcsolatban általánosabb jellegű információkat fog tartalmazni, és nem lesz annyira részletes, mint a jelenlegi nemzeti programok. A programot a Bizottság fogadja el; ez a program képezi majd tagállami kötelezettségek, valamint e tevékenységek uniós társfinanszírozásának alapját. Más szóval, a nemzeti programokra vonatkozó, két egymást követő, háromévente meghozott részletes határozat helyett – amelyekhez éves finanszírozási határozatok is kapcsolódnak –, az adatgyűjtési tevékenységek programozásához csupán egyetlen, hét évre szóló stratégiai bizottsági határozatra lesz szükség.

Az ETHA operatív programot egy nemzeti munkaterv fogja kiegészíteni, amely az elvégzendő tevékenységekről részletesebben számol be. Ezt a munkatervet évente kell benyújtani, kivéve akkor, ha az előző évi munkaterv marad érvényben (21. cikk). A Bizottság ezt a munkatervet egyszerűsített eljárás keretében fogadja el. A nemzeti munkaterv benyújtására irányadó végrehajtási szabályok kidolgozása során a Bizottság felhasználja majd a korábbi tapasztalatokat, és egyszerűsíteni fogja a szóban forgó munkatervek benyújtásának és jóváhagyásának, valamint a munkatervekre vonatkozó jelentéstételnek a folyamatát annak érdekében, hogy a lehető legjobban ki lehessen aknázni az új rendszernek köszönhető egyszerűsítés előnyeit.

(2) bekezdés: A fentiek alapján a munkaterv tartalmát e rendeletnek kell meghatároznia. Az 508/2014/EU rendelet 22. cikke (1) bekezdésének d) pontjával összhangban az eljárás, a formátum és az ütemezés végrehajtási aktus útján részletesebben is meghatározható.

Az 508/2014/EU rendelet 21. cikke hivatkozik a 199/2008/EK rendelet 4. cikkének (4) bekezdésére, jóllehet e rendelet elfogadását követően célszerűbb lenne az egész 4. cikkre hivatkozni.

(3) bekezdés: Az adatgyűjtési módszertanok kidolgozása vonatkozásában új rendelkezésekre van szükség, amelyek ismertetik, hogy a tagállamoknak milyen lépéseket kell tenniük, illetve milyen szempontokat kell figyelembe venniük. Különösen fontos a koordináció az átfedések elkerüléséhez és a méretgazdaságosságból származó előnyök kihasználásához. A Bizottság beavatkozása csak annak ellenőrzésére fog kiterjedni, hogy a munkatervek megfelelnek-e a tagállami kötelezettségeknek, illetve hogy kellő lefedettséget biztosítanak-e. A munkatervek jóváhagyása előtt a Bizottság konzultálni fog a HTMGB-vel.

7. cikk

A nemzeti kapcsolattartó szerepének és feladatainak részletesebb meghatározása, amelyeket korábban a 665/2008/EK rendelet írt elő.

8. cikk

(1) bekezdés: Az adatszükségletek meghatározásának folyamata szorosan kapcsolódik a regionális együttműködéshez. A regionális koordinációs találkozók meglévő mechanizmusaira építve minden tengeri régióban indokolt elindítani egy, a regionális koordinációs csoportok által koordinált állandó folyamatot. E csoportokban tagállami és bizottsági szakértők, valamint az adatok releváns végfelhasználói vesznek részt ((2) bekezdés); az eljárási szabályzatról a résztvevők döntenek ((3) bekezdés). Annak érdekében, hogy valamennyi tengeri régióban biztosítható legyen az uniós szabályok által megállapított horizontális elvek bizonyos mértékű homogenitása és tiszteletben tartása, az összes régió szempontjából releváns adatgyűjtést a Bizottság fogja koordinálni ((4) bekezdés).

A regionális koordinációs csoportok által végzett koordinációs tevékenység eredményezhet közös ajánlásokat a regionális munkaterv tervezete formájában, amelyek az adatok gyűjtésére és kezelésére alkalmazandó eljárásokat, módszereket, minőségbiztosítási és minőségellenőrzési eljárásokat határozza meg. Ez az innováció jelentős előnyökkel járhat az adatgyűjtési folyamat harmonizálása és színvonala tekintetében, valamint elősegítheti, hogy a gyűjtött adatok jobban kiszolgálják a tudományos szakvéleményekkel kapcsolatos regionális igényeket. Az egyszerűsítés érdekében a regionális munkatervek felválthatják a nemzeti munkatervek bizonyos részeit. A regionális munkaterveket – a nemzeti munkatervekhez hasonlóan – a HTMGB-vel folytatott konzultációt követően a Bizottságnak kell majd jóváhagynia ((5) és (6) bekezdés).

A többéves uniós program kidolgozásakor a Bizottság konzultálni fog a regionális koordinációs csoportokkal (vö. 3. cikk), és – ennek mintájára – a tagállamoknak munkatervük elkészítésekor először egymással kell egyeztetniük a regionális koordinációs csoportokon belül (4. cikk), valamint munkaterveiket módosítaniuk kell a regionális koordinációs csoportok ajánlásai vagy a regionális munkatervek alapján ((6) bekezdés).

A regionális koordinációra vonatkozó rendelkezések szükség esetén részletesebben is meghatározhatók végrehajtási aktusok útján ((7) bekezdés).

9. és 10. cikk

A nemzeti programokra való utalásokat a munkatervekre való utalásokkal kell felváltani, a pénzügyi rendelkezéseket pedig indokolt elhagyni, mert azokat az ETHA már lefedi.

A HTMGB-vel a tagállami munkatervekről és éves jelentésekről folytatott konzultáció sokban hasonlít a nemzeti programokról szóló jelenlegi konzultációhoz, így azt folytatni kell annak ellenőrzésére, hogy a tagállamok teljesítik-e kötelezettségeiket.

A jelentéstételi formátumok és eszközök bizottsági végrehajtási aktus útján tovább egyszerűsíthetők.

A korábbi 8., 9., 10., 11., 12., 15., 18. és 19. cikk elhagyása

Az Európai Tengerügyi és Halászati Alapról szóló 508/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet megváltoztatta a tagállami adatgyűjtési tevékenységek pénzügyi támogatásának szerkezetét, és így a tagállamok adatgyűjtési tevékenységének egyedüli uniós finanszírozási forrásává vált. Az 199/2008/EK rendeletet ezért ennek megfelelően ki kell igazítani, valamint el kell belőle távolítani az uniós pénzügyi támogatásra vonatkozó minden rendelkezést (ezek a korábbi 8. cikkben szerepeltek).

Az uniós szabályoknak a továbbiakban nem kell meghatározniuk az adatgyűjtés terén alkalmazandó módszertan részleteit. A különböző adatgyűjtési módszerekre vonatkozó rendelkezéseket ezért el kell hagyni (a korábbi 9., 10., 11. és 12. cikkből). Ezeket a módszereket az uniós szakértői csoportok, a regionális koordinációs csoportok közös ajánlásai vagy a regionális munkatervek fogják részletesen kidolgozni.