EURÓPAI BIZOTTSÁG Brüsszel, 2018.11.21. COM(2018) 761 final A BIZOTTSÁG ÉS A TANCS EGYÜTTES FOGLALKOZTATÁSI

JELENTÉSÉNEK TERVEZETE

amely a következőt kíséri:





































a Bizottság közleménye a 2019. évi éves növekedési jelentésről



TARTALOMJEGYZÉK ELŐSZÓ A LEGFONTOSABB ÜZENETEK 1. AZ EURÓPAI UNIÓ MUNKAERŐPIACI ÉS TÁRSADALMI TENDENCIÁINAK ÉS KIHÍVÁSAINAK ÁTTEKINTÉSE 1.1. Munkaerőpiaci trendek 1.2. Szociális trendek 2. A SZOCIÁLIS EREDMÉNYTÁBLA RÖVID ÁTTEKINTÉSE 2.1. Az eredménytábla ismertetése 2.2. Megállapítások a szociális eredménytábla alapján 3. FOGLALKOZTATÁSI ÉS SZOCIÁLIS REFORMOK – A TAGÁLLAMOK TELJESÍTMÉNYE ÉS INTÉZKEDÉSEI 3.1. 5. iránymutatás: A munkaerő-kereslet fellendítése 3.1.1. Fő mutatók 3.1.2. Szakpolitikai válasz 3.2. 6. iránymutatás: A munkaerő-kínálat növelése, valamint a munkavállalás, a készségek és a kompetenciák javítása 3.2.1. Fő mutatók 3.2.2. Szakpolitikai válasz 3.3. 7. iránymutatás: A munkaerőpiacok működésének és a szociális párbeszéd hatékonyságának a javítása 3.3.1. Fő mutatók 3.3.2. Szakpolitikai válasz

3.4. 8. iránymutatás: Mindenki számára biztosítandó esélyegyenlőség előmozdítása, a társadalmi befogadás elősegítése és a szegénység elleni küzdelem 3.4.1. Fő mutatók 3.4.2. Szakpolitikai válasz MELLÉKLETEK

ELŐSZÓ Az Európai Bizottság és a Tanács által készített együttes foglalkoztatási jelentésről az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 148. cikke rendelkezik. Az Európai Bizottság e jelentésre vonatkozó első javaslata az őszi csomag része, amely magában foglalja az európai szemeszter ciklusát indító éves növekedési jelentést. Az együttes foglalkoztatási jelentés éves áttekintést nyújt az Európában bekövetkezett kiemelt foglalkoztatási és szociális fejleményekről, valamint a tagállamok foglalkoztatáspolitikáira vonatkozó iránymutatásokkal összhangba hozott tagállami reformintézkedésekről. A reformok bemutatása az iránymutatások szerkezetét követi: a munkaerő-kereslet fellendítése (5. iránymutatás), a munkaerő-kínálat növelése, valamint a munkavállalás, a készségek és a kompetenciák javítása (6. iránymutatás), a munkaerőpiacok működésének és a szociális párbeszéd hatékonyságának a javítása (7. iránymutatás), valamint mindenki számára biztosítandó esélyegyenlőség előmozdítása, a társadalmi befogadás elősegítése és a szegénység elleni küzdelem (8. iránymutatás). Az együttes foglalkoztatási jelentés ezenkívül figyelemmel követi a tagállamok teljesítményét a szociális jogok európai pillérével összefüggésben létrehozott szociális eredménytábla tekintetében. A pillért az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság intézményközi nyilatkozatként hozta létre 2017. november 17-én. A pillér három területen azonosít elveket és jogokat: i. esélyegyenlőség és a munkaerőpiacra való belépés, ii. tisztességes munkakörülmények, valamint iii. szociális védelem és társadalmi befogadás. E területeken az előrelépések nyomon követését a pillérhez kapcsolódó szociális eredménytábla részletes elemzése támasztja alá. Az együttes foglalkoztatási jelentés felépítése a következő: a bevezető fejezet (1. fejezet) az az Európai Unióban tapasztalható fő munkaerőpiaci és társadalmi trendekről számol be a helyzet általános ismertetése érdekében. A 2. fejezet a szociális jogok európai pilléréhez tartozó szociális eredménytábla elemzésének főbb eredményeit mutatja be. A 3. fejezet a fő mutatókról (ideértve a szociális eredménytáblán szereplő mutatókat is) részletesen, több országra kiterjedően tájékoztat, és leírja a tagállamok foglalkoztatáspolitikai iránymutatások tekintetében megvalósított szakpolitikáit.



A LEGFONTOSABB ÜZENETEK Európa előrehaladást ért el a szociális jogok európai pilléréhez kapcsolódó szociális eredménytábla tekintetében. A munkaerőpiacok javulására és a szegénység visszaszorulására tekintettel a szociális eredménytáblán szereplő 14 elsődleges mutató közül 13 esetében átlagosan javulást lehetett elkönyvelni az elmúlt egy évben. A gazdasági fellendülés előnyeiből azonban nem minden polgár és ország részesül ugyanúgy. A tagállamok többsége a pillér egyes alapelveivel kapcsolatban kihívásokkal néz szembe. A jelenlegi gazdasági fellendülés lehetőséget kínál a munkaerőpiacok és a szociális védelmi rendszerek befogadó jellegének, rugalmasságának és méltányosságának javítására irányuló reformok fokozására, ily módon elősegítve a jobb uniós életkörülmények és munkafeltételek felé történő konvergenciát. A fellendülést mindazonáltal lefelé mutató kockázatok is fenyegetik, amelyek sürgőssé teszik a tagállamok számára e lehetőség megragadását. Az erőteljes munkahelyteremtés folytatódik, rekordszintű uniós foglalkoztatást eredményezve. 2018 második negyedévében 239 millió főnek volt munkája az EU-ban; ez a szám 14 millióval magasabb a válság csúcspontján, 2013 közepén elért legalacsonyabb szintnél. A 20–64 évesek foglalkoztatási rátája ugyanezen időszakban 73,2%-ra nőtt: a jelenlegi tendencia mellett az EU jó úton halad afelé, hogy 2020-ban elérje az Európa 2020 stratégia keretében kitűzött 75%-os foglalkoztatási rátára vonatkozó célértéket. 2017-ben és 2018 első két negyedévében a foglalkoztatás az összes fő demográfiai csoportban nőtt, az előző években leginkább az idősebb (55–64 éves) munkavállalók körében. Mindazonáltal a foglalkoztatási rátákban EU-szerte tapasztalható jelentős eltérések arra utalnak, hogy van még javítanivaló, különösen azon tagállamok esetében, amelyek még mindig távol állnak az Európa 2020 stratégia nemzeti szintre lebontott célértékeinek elérésétől. A munkanélküliség visszatért a válság előtti szintjére, de továbbra is magas számos tagállamban. A stabil munkaerőpiaci fellendülésnek köszönhetően a munkanélküliségi ráta tovább csökkent 2017-ben, és 6,9%-ot ért el 2018 második negyedévében. A munkanélküliségi ráta jelenleg az elmúlt tíz év legalacsonyabb szintjén áll, és több mint 4 százalékponttal alacsonyabb a 2013-as csúcsértéknél. Az euróövezetben a 2018 második negyedévében mért 8,3%-os munkanélküliségi ráta továbbra is egy százalékponttal magasabb a 2008-ban rögzített legalacsonyabb szintnél. A munkanélküliségi ráta továbbra is különösen magas Görögországban, Spanyolországban, Olaszországban, Horvátországban és Cipruson. A foglalkoztatás bővülése továbbra is kiemelkedőbb a munkavállalók számát, mint a munkaórák számát illetően. A munkaórák teljes száma az EU-ban tovább nőtt 2017-ben – de lassabban, mint a teljes foglalkoztatás –, és még nem tért vissza a 2008-as szintre. A nem önkéntes elhatározás alapján részmunkaidőben foglalkoztatottak (vagyis azok a munkavállalók, akik részmunkaidőben dolgoznak, de többet szeretnének dolgozni) nagy száma – még mindig 1,3 millióval több, mint 2008-ban – szintén arra utal, hogy a munkaerőpiac továbbra is erőtlen. Az egy főre eső munkaórák csökkenő száma mindazonáltal a 2000-es évek elején kezdődött strukturális tendencia része. A háztartások jövedelme szinte minden tagállamban tovább nő. A felfelé irányuló konvergencia folyamatát támogatva a háztartások egy főre eső, rendelkezésre álló jövedelmének reálértéke jobban nőtt az Unióhoz legutóbb csatlakozott tagállamokban. Jóllehet e növekedést leginkább a kedvező gazdasági feltételek ösztönözték, az a szociális ellátások, többek között a minimumjövedelmi rendszerek megfelelőségének javulásához vezető reformokból is táplálkozott. Mindazonáltal az egy főre eső, rendelkezésre álló bruttó jövedelem reálértéke számos országban még mindig jelentős mértékben a válság előtti szint alatt van. A háztartások jövedelme lassabban növekedett, mint a GDP, ami rámutat arra, hogy a fellendülésből eredő jövedelembővülés csak bizonyos mértékben érte el a háztartásokat; ez kétségeket ébreszt az elmúlt időszak növekedésének befogadó jellegét illetően. A gazdaság és a munkaerőpiac erőteljes fellendülése miatt a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek aránya is határozottan csökkent 2017-ben. A fellendülés kezdete óta a legnagyobb csökkenést eredményezve több mint 5 millió ember került ki a szegénységből vagy társadalmi kirekesztettségből. E változást főként a súlyos anyagi nélkülözésben és/vagy a rendkívül alacsony munkaintenzitású háztartásokban élők számának csökkenése (csúcsértékeik elérése óta e mutatók 15, illetve 8 millióval estek vissza) ösztönözte. A szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek teljes száma – 2017-ben 113 millió fő, avagy a teljes népesség 22,5%-a – jelenleg a válság előtti szintek alatt van. A becslések szerint e tendencia a következő évben is folytatódni fog. Hosszú még az út azonban az Európa 2020 stratégia keretében a szegénység és társadalmi kirekesztettség csökkentésével kapcsolatban kitűzött célérték eléréséig. A szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázata továbbra is kihívást jelent különösen a gyermekek, a fogyatékossággal élő személyek és a migráns háttérrel rendelkezők esetében. A reálbérek növekedése lelassult 2017-ben, de felgyorsult 2018-ban. A bérnövekedés összességében elmarad attól, amit a kedvező munkaerőpiaci és gazdasági teljesítményre tekintettel várni lehetne. Az elmúlt évek visszafogott bérdinamikája a termelékenység gyenge bővülésével, a továbbra is alacsony inflációs várakozásokkal és a munkaerőpiacban rejlő további tartalékokkal magyarázható. Reálértékben az átlagbérek sok tagállamban továbbra is elmaradnak a válság előtti szintektől, és növekedésük 2017-ben a termelékenység bővülése alatt maradt. Ez egy hosszú távú trenddel áll összhangban: 2000 és 2017 között az EU-ban az egy munkavállalóra eső jövedelem reálértékének pusztán 11,2%-os növekedésével szemben 15,6%-kal nőtt az egy munkavállalóra eső hozzáadott reálérték. E fejlemények ellenére a jelek arra utalnak, hogy munkajövedelem-szintbeli konvergencia zajlik, jóllehet továbbra is nagy eltérések vannak a tagállamok között és azokon belül. A bérek (ideértve a minimálbéreket is) megállapításának keretei most kezdenek reagálni a munkaerőpiaci feltételekben bekövetkezett javulásra. Többek között számos országban megemelték a jogszabályban meghatározott minimálbéreket a szociális partnerek bevonásával. Ez jelentős fejleménynek minősül arra tekintettel, hogy számos tagállamban továbbra is nagymértékű a munkavállalói szegénység, ami az adórendszer kialakítása és az ellátások megfelelősége területén is fellépést igényel. Ilyen körülmények között fontos, hogy a minimálbérszintek kiigazítására átlátható és kiszámítható szabályok alapján kerüljön sor, figyelembe véve azok versenyképességre, munkahelyteremtésre és munkavállalói szegénységre gyakorolt hatását. A tartós munkahelyteremtés ellenére egyes csoportok továbbra is nehézségekbe ütköznek a fellendülésből származó előnyök kiaknázásában. A foglalkoztatás bővülésének 2017-ben főként a nők, az idősebb munkavállalók és a magas képzettségű személyek adtak lendületet. Másfelől az alacsony iskolai végzettségű munkavállalók foglalkoztatási rátája még mindig a válság előtti szintek alatt van, és továbbra is csaknem 30 százalékponttal alacsonyabb, mint a magas iskolai végzettségű munkavállalók foglalkoztatási rátája. Növekedése ellenére a fiatalok foglalkoztatási rátája (2,7 százalékponttal) alacsonyabb, mint 2008-ban. Pozitív fejlemény, hogy a nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő fiatalok 10,9%-os aránya mára visszatért a válság előtti szintekre. A migráns háttérrel rendelkezők foglalkoztathatósági kihívásokkal szembesülnek: a helyben született és a nem az EU-ban született munkavállalók foglalkoztatási rátája közötti különbség 10 százalékpont volt 2017-ben (a 2008-as 4,5 százalékpontnál magasabb). A különbség kifejezetten jelentős a migráns nők esetében. Végül a fogyatékossággal élő személyek jellemzően kisebb mértékben vannak jelen a munkaerőpiacon; a képességeik kiaknázásában rejlő potenciál nagyrészt továbbra is kihasználatlan.

A nők munkaerőpiaci részvételének növekedése gyors ütemben folytatódik. A nők foglalkoztatási rátája 66,5% volt 2017-ben, csaknem 5 százalékponttal magasabb, mint 2008-ban. A nemek közötti foglalkoztatási rátabeli különbség ennek ellenére továbbra is jelentős, számottevő eltérésekkel a tagállamok között. Bár a nők az iskolai végzettség tekintetében általában képzettebbek a férfiaknál, a nemek közötti bérkülönbség nagy és csak fokozatosan csökken. A nők felülreprezentáltak az alacsonyabban fizetett ágazatokban és szakmákban, és gyakrabban dolgoznak készségszintjüknél alacsonyabb képzettséget igénylő munkakörökben. Az anyaság és a gondozási feladatok képezik továbbra is a fő okát az alacsonyabb foglalkoztatási rátáknak azzal, hogy a fejletlen szolgáltatások jelentik a munkában maradás vagy az abba való visszatérés egyik fő akadályát. Ezenkívül a házi gondozók, akiknek a többsége nő, jobban ki vannak téve a szegénység és a pénzügyi függőség kockázatának, minek körében a szakmai pályák megszakítása gyakran kisebb mértékű nyugdíjjogosultságokkal jár. Számos tagállam tesz a minőségi gyermekgondozáshoz és a tartós ápolási-gondozási szolgáltatásokhoz való megfizethető és egyenlő hozzáférés biztosítására irányuló intézkedéseket, de maradtak még jelentős kihívások. A családi vonatkozású fizetett szabadságok nők és férfiak közötti kiegyensúlyozottabb megosztása előnyös lenne bizonyos esetekben. Néhány tagállam úgy alakítja át adó- és szociális ellátórendszereit, hogy elháruljanak az akadályok a második keresők általi munkavállalás elől. A nemek közötti bérkülönbség kezelésére csak néhány országban születtek konkrét intézkedések. Az idősebb munkavállalók foglalkoztatási rátája az elmúlt egy évtizedben számottevően nőtt. A foglalkoztatási ráta az 55–64 éves korosztály körében a 2008-as 45,5%-ról 2017-ben 57,1%-ra nőtt. Az idősebb munkavállalók viszonylag védettebbek voltak a recesszióval szemben, és foglalkoztatási rátájuk tovább növekedett a válság alatt, majd a foglalkoztatás fellendülésének egyik fontos mozgatórugójává vált. A munkában töltött évek számának növekedése számos tényezővel magyarázható, ideértve többek között a törvényes nyugdíjkorhatár emelkedését, az ápoláshoz-gondozáshoz való jobb hozzáférést, a rugalmas munkafeltételek elérhetőségét, valamint a tevékeny időskorral kapcsolatos stratégiákat. Számos tagállam ezen túlmenően is előmozdítja az idősebb munkavállalók munkaerőpiaci részvételét például a nyugdíjba való rugalmas átmenet támogatásával és mind a munkáltatók, mind a munkavállalók részére pénzügyi ösztönzők biztosításával. A fiatalok munkaerőpiaci helyzete tovább javul, de az ifjúsági munkanélküliség továbbra is magas számos tagállamban. Miközben folyamatosan csökken, és visszatért a 2008-as szintre, az ifjúsági munkanélküliségi ráta (15–24 éves korosztály) nagy eltéréseket mutat az országok között és rendkívül magas arányokat egyes országokban. A fiatalok még mindig jelentős része gazdaságilag inaktív. Az EU-ban 2017-ben összesen csaknem 6 millió 15–24 éves fiatal nem állt foglalkoztatásban, és oktatásban vagy képzésben sem részesült (NEET). Ha időben elhúzódik, a fiatalok munkaerőpiactól való elszakadása kedvezőtlen következményekkel járhat a potenciális növekedésre és negatív hatásokkal – például a készségek értékének csökkenésével, valamint a későbbi szegénység és társadalmi kirekesztődés nagyobb kockázatával – az érintett egyénekre nézve. E helyzet javulásának kulcsfontosságú mozgatórugói lehetnek az ifjúsági garancia létrehozásáról szóló tanácsi ajánlással összhangban végrehajtott tagállami intézkedések. A minőségi és befogadó oktatáshoz és képzéshez való hozzáférés biztosítása lehetővé teszi a fiatalabb nemzedékek számára, hogy elkötelezett és aktív állampolgárokká váljanak, elősegítve ezzel munkaerőpiaci és társadalmi integrációjukat. Európa folyamatosan halad az Európa 2020 stratégia keretében kitűzött, a korai iskolaelhagyók 10%-os arányára vonatkozó kiemelt cél elérése felé, és csaknem elérte a felsőfokú végzettség megszerzésére vonatkozó 40%-os célértéket. Továbbra is nagyok azonban az eltérések a tagállamok és a népesség egyes csoportjai (például a férfiak és a nők, valamint a helyben és a nem az EU-ban születettek) között. Az alapkészségek terén gyengén teljesítők nagy aránya, valamint az iskolai eredmények és a társadalmi-gazdasági státusz, illetve a munkaerőpiaci eredmények közötti szoros összefüggés aggodalomra adnak okot. A tagállamok lépéseket tesznek oktatási rendszereik fejlesztésére különösen a lemorzsolódási arány további csökkentése, az egyenlő hozzáférés előmozdítása és a hátrányos helyzetű tanulók iskolai eredményeinek javítása érdekében. Egyes tagállamokban prioritást élvez az oktatási és képzési rendszerekbe való befektetés mértékének (és hatékonyságának) növelése. A felsőoktatás minőségének és munkaerőpiaci relevanciájának javítása szintén kiemelt helyen szerepel a tagállamok napirendjén, különösen a felsőfokú végzettség megszerzésének növekvő arányával összefüggésben. A technológiai változások és a munkaerőpiacok azokkal összefüggő átalakulása döntő fontosságúvá teszi a munkaképes korú népesség továbbképzését és átképzését. A munkaerőpiac szempontjából releváns képesítés egyre fontosabbá válik a munkavállalók számára ahhoz, hogy alkalmazkodni tudjanak a gyorsan változó körülményekhez. Az EU-ban az alacsony képzettségű felnőttek és az alacsony képzettségi szintet igénylő munkahelyek számának egymáshoz viszonyított aránya átlagosan három az egyhez. Ennek ellenére az alacsony képzettségű és idősebb személyek az átlagosnál jóval kisebb valószínűséggel vesznek részt felnőttképzési programokban. Továbbra is jelentős különbségek vannak a digitális készségek terén: az EU-ban a felnőttek több mint 40%-a nem rendelkezik digitális alapkészségekkel, és ez az arány egyes tagállamokban a 70%-ot is eléri. Emiatt a népesség jelentős része nem tud hozzáférni a szolgáltatások széles köréhez, ami kedvezőtlen hatásokkal jár a befogadásra és a termelékenységre nézve. A tagállamok átalakítják készségfejlesztési rendszereiket és stratégiáikat dolgoznak ki a képzés munkaerőpiaci relevanciájának javítására azzal a céllal, hogy megkönnyítsék a tanulók munkaerőpiacra való átlépését és azon belüli mozgását. Ez magában foglalja, hogy a készségeket és képesítéseket Európa-szerte érthetőbbé és könnyebben elismerhetővé kell tenni, és figyelembe kell venni az intézményi kereteken kívüli tanulást. A szakképzési rendszereket felülvizsgálják és korszerűsítik azzal a céllal, hogy javítsák azok munkaerőpiaci relevanciáját, és elősegítsék a hozzáférést, de maradtak még kihívások e területeken. A hátrányos helyzetű csoportok felnőttképzésben való részvételének ösztönzése a megfelelő tanácsadással és a vállalatoknak személyzetük képzéséhez nyújtott pénzügyi támogatással együtt fontos szakpolitikai ösztönzőt jelentenek a jobb eredmények eléréséhez. A tagállamok további tanulási és szakképzési lehetőségeket biztosítanak az alacsony képzettségű felnőtteknek a kompetenciafejlesztési pályák kezdeményezéssel összhangban. A digitális készségek fejlesztésének előmozdítása fontos helyet foglal el a tagállamok oktatási és készségekkel kapcsolatos prioritásai között. A foglalkoztatás atipikus formáinak előfordulási gyakorisága nagyjából stabil uniós szinten, de a nagymértékű munkaerőpiaci szegmentáció továbbra is problémát jelent számos tagállam számára. A határozott idejű szerződéssel foglalkoztatott összes munkavállaló – átlagosan 14% körüli – aránya nem változott jelentős mértékben az elmúlt években. Összességében az ideiglenesen foglalkoztatottak több mint fele – 12 tagállamban legalább 70%-a – nem önkéntes elhatározás alapján dolgozik ilyen formában. A határozott idejű szerződések nagy aránya és a határozatlan idejű szerződésekre való áttérés alacsony szintje számos országban jól mutatja a munkaerőpiac kettősségét. Ez aggodalomra ad okot, mivel az atipikus munkavállalók rosszabb minőségű állásokban dolgoznak, és jobban ki vannak téve a munkavállalói szegénység kockázatának. Emellett az EU-ban az összes önálló vállalkozó körülbelül negyede tekinthető „veszélyeztetettnek” vagy „rejtettnek”. A felmérések eredményei emellett azt tűnnek sugallni, hogy a jövedelmük több mint felét platformalapú munkavégzésből keresők aránya mára (2017-re) körülbelül 2%-ot érhetett el, és ezen arány növekedése várható, ami rámutat az e fejleményre fordítandó nagyobb szakpolitikai figyelem fontosságára. A foglalkoztatás védelmére vonatkozó jogszabályok terén reformok zajlanak egyes tagállamokban azzal a céllal, hogy nagyobb egyensúly teremtődjön a rugalmasság és a biztonság között, és elkerülhetővé váljon a szegmentáció. E reformok egyes esetekben a határozott idejű szerződések alkalmazásának szigorúbb feltételekhez kötését vagy az azok keretének meghatározására irányuló kollektív tárgyalások kibővítését foglalják magukban. Néhány tagállamban a munkavégzés új formáinak szabályozását kezdeményezték többek között a platform-munkavállalókat és az önálló vállalkozókat illetően. A megfelelő összegű, észszerű időtartamú, minden munkavállaló számára hozzáférhető és hatékony aktiválási intézkedésekkel párosuló álláskeresési ellátások kulcsfontosságúak az álláskeresők átmenet során történő támogatása szempontjából. E rendszerek tagállamonként minden vonatkozásukban jelentős mértékben eltérően vannak kialakítva. Az utóbbi időkben e területen végrehajtott reformok többnyire az ellátásban részesülő álláskeresőkkel szemben támasztott aktiválási követelmények szigorítására összpontosítottak, szigorítva például az álláskeresési kötelezettségeket és egy új állás elfogadásának feltételeit. Továbbra is aggályos az atipikus munkavállalók lefedettsége, akik gyakran nem férnek hozzá teljeskörűen a rendszerhez, valamint az önálló vállalkozók lefedettségének hiánya. E problémákat a munkavállalók és az önálló vállalkozók szociális védelemhez való hozzáféréséről szóló tanácsi ajánlásra irányuló bizottsági javaslat is kiemeli. A hatékony aktív munkaerőpiaci intézkedések és állami foglalkoztatási szolgálatok döntő fontosságúak a jól működő és befogadó munkaerőpiacok biztosítása szempontjából. Az aktív munkaerőpiaci intézkedések javítják a munkaerőpiaci kereslet és kínálat összehangolását, és növelik az álláskeresők új állásra való esélyeit. Szerepük különösen fontos a tartósan munkanélküliek munkaerőpiaci integrációjának elősegítésében. Az állami foglalkoztatási szolgálatok a munkanélküliek álláskeresési törekvéseit támogató és őket aktiválási intézkedésekben való részvételre kötelező fő intézmények. Az aktív munkaerőpiaci intézkedésekben való részvétel és az azokba való befektetés azonban EU-szerte jelentős eltéréseket mutat. Az állami foglalkoztatási szolgálatok álláskeresési támogatás nyújtásában tapasztalható eredményessége szintén eltérő tagállamonként és olykor az egyes tagállamokon belül is. Míg a tagállamok többsége fontos intézkedéseket tesz egyénre szabott szolgáltatások nyújtására összpontosítva, addig számos tagállamban tovább erősíthetők még az aktív munkaerőpiaci intézkedési rendszerek. A tagállamok előrehaladást értek el a tartósan munkanélküli személyek munkaerőpiaci integrációjáról szóló tanácsi ajánlás végrehajtása terén, de további intézkedésekre van szükség a különböző szereplők közötti együttműködés előmozdításához és az inaktív személyeknek történő segítségnyújtás javítása terén. Az állami foglalkoztatási szolgálatok folytatják eltervezett reformjaikat az áfsz-ek európai hálózata keretében. Míg néhány tagállam további intézkedéseket hozott a migránsok (különösen a menekültek) munkaerőpiaci integrációja érdekében, a rendszerszintű megközelítés hiányzik. Emellett szükség van továbbképzésekre és a készségek és képzettségek elismerésére, hatékony munkaerőpiaci politikákra, valamint az állami foglalkoztatási szolgálat támogatására. A válság óta először a jövedelmi egyenlőtlenségek 2017-ben némileg csökkentek az EU-ban az alacsonyabb jövedelmű háztartások jövedelmében bekövetkezett gyorsabb növekedés hatására. Ez arra utal, hogy a fellendülés kezdi elérni a legveszélyeztetettebb rétegeket. A rendelkezésre álló becslések azt jelzik, hogy e kedvező tendencia folytatódni fog a tagállamok többségében. 2017-ben azonban az EU-ban a népesség leggazdagabb 20%-ának 5,1-szer nagyobb jövedelem állt rendelkezésére (a 2016-os 5,2-szeres értékhez képest), mint a legszegényebb 20%-nak, miközben a tagállamok között is nagy eltérések adódtak. Az oktatáshoz, képzéshez és szociális védelemhez való egyenlőtlen hozzáféréssel gyakorta összefüggésbe hozott, illetve a munkaerőpiacon elért gyenge eredményekkel összefüggő jövedelembeli egyenlőtlenségek egyes országokban meghaladják a válság előtti szintet. Egyes tagállamok lépéseket tesznek az egyenlőtlenségek csökkentése érdekében különösen a minimálbér megállapításának, valamint az adó- és szociális ellátórendszerek kialakítása terén. Az egyenlőtlenségek generációról generációra való átadásának megtörése érdekében a tagállamok különböző területeken tehetnek további intézkedéseket, többek között támogathatják az esélyegyenlőséget az oktatás és képzés terén, hozzáférést biztosíthatnak a minőségi egészségügyi ellátáshoz és egyéb szolgáltatásokhoz, előmozdíthatják a nemek közötti egyenlőtlenséget, és kezelhetik a regionális különbségeket. A (nyugdíjakon kívüli) szociális transzferek szegénység csökkentése tekintetében mért hatása tovább csökkent 2017-ben. Ez összhangban áll a gazdasági bővülés időszakaszában kifejtett gyengébb automatikus stabilizátori hatásokkal, jóllehet továbbra is jelentős eltérések vannak a tagállamok között. A szociális transzferek szegénységet csökkentő hatása többnyire az Unió régebbi tagjaiban gyengült, az újabban csatlakozott országokban pedig erősödött (azt sugallva, hogy konvergencia zajlik). Az eredmény összességében a jobb munkaerőpiaci feltételektől (és a szegénység kockázatának kitettek jellemzőiben ezzel összefüggésben bekövetkező változásoktól), valamint az ellátások megfelelőségének és hatályának változásától függ, ideértve azt a tényt is, hogy az ellátások néha elmaradnak az általánosságban emelkedő jövedelmektől. A minimumjövedelmi ellátások megfelelősége jelentősen eltér a tagállamok között, mint azt a kapcsolódó összehasonlító teljesítményértékelés eredményei mutatják. A tagállamok folytatják a szociális védelmi rendszereik korszerűsítésére irányuló intézkedések megtételét, megerősítve ezzel az ellátások és szolgáltatások hatályát és megfelelőségét. A szociális védelemhez való hozzáférés javítását szolgáló lépések zajlanak különösen az atipikus munkavállalók és az önálló vállalkozók tekintetében, akik továbbra is jelentős hiányosságokkal szembesülnek. A munkavégzés új formáira tekintettel is folyamatban van néhány újítás bevezetése. Folytatódik az ellátások megfelelőségének javítására irányuló munka, bár néhány esetben késedelemre került sor. Számos tagállam javítja minimumjövedelmi rendszereit azáltal, hogy a megfelelő támogatási szinteket aktív befogadási megközelítésben az alaptermékekhez és -szolgáltatásokhoz való hozzáféréssel és a munkaerőpiacra történő (újbóli) beilleszkedést ösztönző intézkedésekkel kapcsolja össze. Egyes tagállamok erősítik az integrált szolgáltatásnyújtást (például a szociális ellátás, a foglalkoztatás és egyéb szociális szolgáltatások esetében). Tekintettel arra, hogy a lakhatással kapcsolatos ráfordítások számottevő részét képezik sok háztartás jövedelmének, és a hajléktalanok számában nincs változás, egyes tagállamok reformokat vezettek be a lakhatáshoz való hozzáférés ösztönzők biztosítása vagy megelőző jellegű intézkedések révén történő javítására. A demográfiai változás és a várható élettartam növekedése egyértelműen szükségessé teszi a nyugdíj-, egészségügyi és tartós ápolási-gondozási rendszerek alkalmazkodását. A tartós ápolás-gondozás és egészségügyi ellátás iránti kereslet egyre nő, és az igények a népességek öregedésével változnak. A következő öt évtizedben meg fog kétszereződni a 80 évnél idősebb európaiak száma. 2050-re egy 65 évnél idősebbre csak két aktív korú (15–64 éves) esik majd a jelenlegi hárommal szemben; az arány már most csökkenőben van. Ezért, jóllehet a pénzügyi fenntarthatóság javítására irányuló intézkedések továbbra is kiemelt helyen szerepelnek sok tagállam napirendjén, a nyugdíjak megfelelősége biztosításának jelentősége is egyre nő. A nyugdíjak jövedelemhelyettesítő és szegénységmegelőző képessége mindazonáltal jelentősen eltér a tagállamok között. A tagállamok egyre több lépést tesznek a nyugdíjak megfelelőségének minimális garanciák és az ellátások indexálása révén történő biztosítására, a rugalmas nyugdíjba vonulás előmozdítására, a nyugdíjak növekedési feltételeinek a munkavállalók különböző kategóriáira szabására és a kiegészítő nyugdíjak szerepének növelésére. A minőségi egészségügyi ellátáshoz és tartós ápoláshoz-gondozáshoz való hozzáférés javítása és azok hatékonyságának növelése a tagállami reformok egyik vezérelve. Egyes európaiak számára a költségek és a várakozási idő továbbra is számottevő akadályt jelent az egészségügyi ellátáshoz való hozzáférésben. Ezért az egészségügyi rendszerek reformja több tagállamban is e rendszerek hatékonyságának jobb koordináció, valamint az alapellátás és megelőzés hangsúlyosabbá tétele révén történő növelésére összpontosít. A tagállamok intézkedéseket tesznek az egészségügyi dolgozók képzésének és munkafeltételeinek javítására. A tartós ápolás-gondozás terén a gondozás nagy részét továbbra is családtagok nyújtják, mivel a tagállamok többségében nem léteznek az időskori gondozás iránti igényt kielégítő átfogó rendszerek. A folyamatban lévő reformok a házi gondozók számára állami intézmények által nyújtott támogatás rendszerét közösségi és intézményi szolgáltatók hálózatával kívánják ötvözni a demográfiai kihívások közepette megvalósítandó fenntarthatóságra figyelemmel. A jól működő társadalmi párbeszéd kiemelt szerepet játszik az európai szociális piacgazdaságban. E párbeszéd segít megerősíteni a társadalmi kohéziót és csökkenteni a társadalmi konfliktusokat a munkavállalók, munkáltatók és kormányok kölcsönös előnyére. A szociális partnerek reformok előkészítésébe való bevonása javíthatja azok kialakítását és végrehajtását, növelheti elfogadottságukat a polgárok körében, és végső soron jobb társadalmi-gazdasági eredményekhez vezethet. Mindazonáltal a tagállamok körében számottevően eltér és számos esetben kicsi a szociális partnerek bevonásának mértéke és hatása. Jóllehet nincs mindenki által egységesen alkalmazható modell a társadalmi párbeszéddel kapcsolatos gyakorlatokat illetően, egyes tagállamokban egyértelműen szükség van a szociális partnerek kapacitásainak növelésére és a kiszámítható és időben – többek között az európai szemeszter egyes fő szakaszaiban – történő konzultáció megfelelő kereteinek részükre történő biztosítására. Hasonlóképpen, a társadalmi szervezetek tapasztalatainak felhasználása fontos szerepet játszhat és játszik annak biztosításában, hogy a reformok hatékonyan legyenek megtervezve és végrehajtva. A civil társadalom érdekelt felei bevonásának mértéke azonban jelentősen eltér a tagállamok között azzal, hogy a szakpolitikai vitákban történő aktív részvételre való elégtelen kapacitás problémát jelent némelyikükben.



1. AZ EURÓPAI UNIÓ MUNKAERŐPIACI ÉS TÁRSADALMI TENDENCIÁINAK ÉS KIHÍVÁSAINAK ÁTTEKINTÉSE Ez a szakasz az Európai Unióban érvényesülő munkaerőpiaci és társadalmi trendekről és kihívásokról nyújt áttekintést, a főbb foglalkoztatás- és szociálpolitikai területek részletes elemző bemutatásával.

1.1. Munkaerőpiaci trendek A munkaerőpiaci feltételek tovább javulnak rekordszintű uniós foglalkoztatással. Az erőteljes (2,4%-os) gazdasági növekedésen felül az EU-ban 2017-ben 1,6%-kal nőtt a foglalkoztatottak száma, ami a legnagyobb éves növekedési rátát jelenti a fellendülés kezdete óta. A teljes foglalkoztatás tovább nőtt 2018 első két negyedévében, és elérte a 238,9 milliót; ez körülbelül 3,2 millió munkahellyel több, mint egy éve, és az Unióban valaha mért legmagasabb szint. Mióta a foglalkoztatás 2013 közepén elkezdett fellendülni, több mint 14 millió új munkahely teremtődött. A foglalkoztatási ráta folyamatosan nő (a 20–64 évesek körében), egyre közelebb kerülve az Európa 2020 stratégia keretében kitűzött célértékhez. A foglalkoztatási ráta némileg gyorsabban nőtt, mint 2016-ban, 1,1 százalékponttal 72,2%-ra 2017-ben, és tovább nőtt 2018 első két negyedévében, 73,2%-ra (1. ábra). Ha a pozitív tendencia a jelenlegi ütemben folytatódik, az EU jó úton halad afelé, hogy elérje az Európa 2020 stratégia keretében kitűzött 75%-os foglalkoztatási rátára vonatkozó célértéket. A helyzet tovább javul az euróövezetben is, ahol a foglalkoztatási ráta 2018 második negyedévében 71,9%-kal elérte a legmagasabb szintjét. E kedvező fejleményeket a munkaerőpiaci részvétel folyamatosan felfelé ívelő trendje támogatja. 2018 második negyedévében az aktivitási ráta (a 15–64 évesek körében) 73,8%-kal (az euróövezetben 73,5%-kal) rekordszintet ért el. Az uniós aktivitási ráta állandó ütemben nőtt még a válság idején is, csökkentve az Egyesült Államokhoz képest fennálló különbséget. 2017-ben is az idősebb munkavállalók és a nők jelentették a munkaerőpiaci részvétel növekedésének mozgatórugóját. A munkanélküliségi ráta mára a válság előtti szintre esett vissza. A stabil munkahely-teremtési tendenciának köszönhetően a munkanélküliségi ráta folyamatosan csökkent, 2018 második negyedévében 6,9%-ra; ilyen szintet 2008 második negyedéve óta nem mértek az EU-ban, és az több mint 4 százalékponttal alacsonyabb a 2013-as csúcsértéknél. A javulás kevésbé jelentős az euróövezetben, ahol a 2018 második negyedévében mért 8,3%-os munkanélküliségi ráta továbbra is egy százalékponttal magasabb a 2008-ban mért legalacsonyabb szintnél. E pozitív tendenciák a tartós munkanélküliségi ráta (azaz a legalább egy éve munkanélküli személyek gazdaságilag aktív népességen belüli részaránya) folyamatos csökkenésével függnek össze, amely 2018 második negyedévére 3%-ra (az euróövezetben 3,9%-ra) csökkent az EU-ban, ami az előző évhez képest 0,5 százalékpontos visszaesést jelent. Jóllehet a munkanélküliség (ideértve a tartós munkanélküliséget is) minden tagállamban csökkent az előző évben, a munkanélküliségi ráták továbbra is jelentősen eltérnek egymástól (mint azt a 3.1.1. szakasz -mutatja), és egyes országokban még mindig messze vannak a válság előtti minimumszintektől. 1. ábra: Foglalkoztatási és munkanélküliségi ráták az EU-ban és az euróövezetben Forrás: Eurostat, LFS. Megjegyzés: szezonálisan kiigazított 2018. második negyedéves adatok. Az ifjúsági munkanélküliség gyors csökkenése is folytatódik; az előző évhez képest 1,8 százalékponttal csökkenve 2018 második negyedévében 15,2% (az euróövezetben 16,9%) volt. E szint megfelel a közvetlenül a válság előtt (2008 második negyedévében) elért minimumnak, és jelenleg közel 9 százalékponttal alacsonyabb a 2013-as csúcsértéknél. Az ifjúsági munkanélküliség mindazonáltal továbbra is magas néhány tagállamban, 30% feletti rátákkal Spanyolországban, Olaszországban és Görögországban (lásd a 3.2.1. szakaszt). További javulásokat mértek azon 15–24 évesek körében, akik nem állnak foglalkoztatásban, és oktatásban vagy képzésben sem részesülnek (NEET); e fiatalok aránya 2017-ben 0,6 százalékponttal 10,9%-ra, a 2008-ashoz hasonló szintre csökkent. Az ifjúsági munkanélküliség csökkenését a fiatalok iskolázottságának ezzel párhuzamos javulása is leképezi: a korai iskolaelhagyók aránya (a 18–24 évesek körében) folyamatosan csökkent az elmúlt évtizedben, és a legutóbbi (0,1 százalékpontos) csökkenéssel 10,6%-ot ért el 2017-ben. Ez nagyon közel van az Európa 2020 stratégia keretében kitűzött 10%-os célértékhez, bár tovább csökkenthető. A felsőfokú végzettséggel rendelkezők aránya stabilan tovább nőtt a 30–34 évesek körében, 39,9%-ot érve el 2017-ben. Ezáltal csaknem elérte az Európa 2020 stratégiában meghatározott 40%-os célt. A fellendülés továbbra is kiemelkedőbb a munkavállalók számát, mint a munkaórák számát illetően. A munkaórák teljes száma 1,2%-kal nőtt az EU-ban 2017-ben, folytatva a 2015-ben kezdődött pozitív tendenciát. E növekedés mindazonáltal elmarad a teljes foglalkoztatásétól (amely 1,6%-kal nőtt, lásd fent), és arra utal, hogy az egy főre eső munkaórák száma csökkent. A munkaórák teljes száma még nem tért vissza a 2008-as csúcsszintre. Egyéb mutatók mellett ez is arra utal, hogy a munkaerőpiac továbbra is erőtlen. 2017-ben csaknem 9 millió nem önkéntes elhatározás alapján részmunkaidőben foglalkoztatott (vagyis olyan munkavállalók, akik részmunkaidőben dolgoznak, de többet szeretnének dolgozni) volt az EU-ban; ez kevesebb, mint a 2013-ban mért 10,3 milliós csúcsérték, de még mindig 1,3 millióval több a 2008-as szintnél. Hosszabb távú kitekintésben a munkaórák mérsékelt dinamikája a részmunkaidős munka elmúlt 15 évben tapasztalható gyakoribbá válásával és a munkavállalók munkaidővel kapcsolatos preferenciáinak változásával összefüggő strukturális változás egyik elemét képezi. Ennek eredményeként az egy főre eső munkaórák száma fokozatosan csökkenő tendenciát mutat 2000 óta. 2017-ben a foglalkoztatás az összes fő demográfiai csoportban bővült. Akárcsak a korábbi években, az idősebb (55–64 éves) munkavállalók körében volt mérhető a legnagyobb növekedés (2. ábra): e csoportban 4,3%-kal nőtt a munkavállalók száma 2017-ben, az eddigi legmagasabb (a 2008-asnál közel 12 százalékponttal magasabb) szintre, 57,1%-ra növelve a foglalkoztatási rátát. A foglalkoztatott (15–24 éves) fiatalok száma valamivel gyorsabban nőtt, mint 2016-ban (1,6%-kal az 1,3%-kal szemben). Az ifjúsági foglalkoztatási ráta ennek ellenére még nem lábalt ki teljesen a válságból, mivel a 2017-es 34,7%-os ráta 2,7 százalékponttal továbbra is alacsonyabb a 2008-as szintnél. Mindazonáltal a stabil aktivitási rátára tekintettel (2017-ben 41,7%, 2016-ban pedig 41,6%) a foglalkoztatás bővülése e korosztályban a munkanélküliség folyamatos csökkenését eredményezte. 2017-ben a foglalkoztatás némileg gyorsabban nőtt a nők (1,5%), mint a férfiak (1,3%) körében. A nemek közötti foglalkoztatási különbség azonban a 2016-os értéknél 0,1 százalékponttal alacsonyabb 11,5 százalékponttal csaknem változatlan maradt (bár ez jelentősen alacsonyabb, mint a válság előtt, 2008-ban mért 15 százalékpontos érték). Jóllehet 2017-ben 1,7 százalékponttal 63%-ra nőtt, a nem az EU-ban született 20–64 évesek foglalkoztatási rátája továbbra is 10 százalékponttal alacsonyabb a helyben születettek foglalkoztatási rátájánál. A különbség nagyobb a nők esetében (körülbelül 14 százalékpont). 2. ábra: A különböző csoportok foglalkoztatási rátája és foglalkoztatásának növekedése az EU-ban Forrás: Eurostat, LFS. A fellendülés folyamatosan növeli a gazdaságban a magas képzettségű munkavállalók számát. A felsőfokú végzettséggel rendelkező munkavállalók száma 2017-ben 2,9%-kal nőtt (a 25–64 éves korosztályban), miközben 0,8%-os mérsékelt növekedés volt mérhető a középszintű képzettséggel (azaz felső középfokú végzettséggel) rendelkező munkavállalók körében. Ezzel szemben az alacsony képzettségű (alsó középfokú vagy alacsonyabb végzettséggel rendelkező) munkavállalók száma 0,4%-kal csökkent. Mivel – a népesség elöregedését és a fiatalabb nemzedékek körében a magasabb iskolai végzettséget tükröző tendencia részeként – a 25–64 éves alacsony képzettségű munkavállalók teljes száma csökkenőben van (2,7%-kal kevesebb 2016-hoz képest), e csoport foglalkoztatási rátája a 2016-os 54,3%-ról 2017-ben ténylegesen 55,6%-ra nőtt. Az alacsony és magas képzettségű munkavállalók közötti foglalkoztatási rátabeli különbség kismértékben – a 2016-os 30,5 százalékpontról 2017-ben 29,7 százalékpontra – csökkent, de továbbra is rendkívül nagy, és azt jelzi, hogy intézkedéseket kell tenni az alacsony iskolai végzettségű személyek foglalkoztathatóságának növelésére. A tagállamokra jellemző részletes trendeket a jelentés következő szakaszai tartalmazzák.

Az ideiglenes foglalkoztatás teljes foglalkoztatáson belüli részaránya csaknem változatlan maradt 2017-ben, miközben a részmunkaidős foglalkoztatás kismértékben visszaesett. Az elmúlt években tapasztalthoz hasonló tendenciát követve a fellendülés mind a határozatlan idejű, mind a határozott idejű szerződések esetében elősegíti a munkahelyteremtést; 2017-ben a határozatlan idejű szerződések száma körülbelül 2,7 millióval, a határozott idejű szerződések száma pedig körülbelül 0,8 millióval emelkedett (ami 1,7%-os, illetve 2,9%-os növekedésnek felel meg). Mindazonáltal az ideiglenesen foglalkoztatottak teljes foglalkoztatáson belüli részaránya csaknem változatlan maradt; alacsony, 0,1 százalékpontos növekedéssel 14,3%-ra nőtt (a 15–64 éves korosztályban). A részmunkaidős munkavállalók aránya (a 15–64 éves korosztályban) már két egymást követő évben is kismértékben csökkent (0,1 százalékponttal 19,4%-ra 2017-ben), de közel 2 százalékponttal még mindig a 2008-as szint felett van. Másfelől viszont, mint az fent is említést nyer, a nem önkéntes elhatározás alapján részmunkaidőben foglalkoztatottak aránya jelentősen csökken (a 2016-os 21,1%-ról 2017-ben 19,8%-ra), habár továbbra is magas. A teljes foglalkoztatáson belül az önfoglalkoztatás részaránya (a 15–64 évesek körében) lassan tovább csökkent, 2017-ben 13,7%-ra (a 2016-os 14%-ról és a 2013-as 14,4%-ról). Az ágazati fejleményeket tekintve folytatódott a foglalkoztatás szolgáltatási ágazat felé történő eltolódása. Az elmúlt évek tendenciájával összhangban a legtöbb munkahely a szolgáltatási ágazatban jött létre (a nemzeti számlák alapján 2017-ben 2,8 millióval vagy 1,6%-kal több személy állt foglalkoztatásban 2016-hoz képest). 2008 és 2017 között a szolgáltatási ágazatbeli foglalkoztatás aránya folyamatosan 70,1%-ról 73,9%-ra nőtt az EU-ban. 2%-os növekedéssel az építőiparban mérték a – 2015-ben kezdődött fellendülést megszilárdító – legnagyobb foglalkoztatásbeli növekedést a recesszió óta; a munkavállalók száma azonban még mindig csaknem 15%-kal alacsonyabb, mint 2008-ban. Az ipar szintén tartós bővülést mutatott (2007 óta a legnagyobb arányút, 1,5%-osat). Végül hosszan tartó csökkenés után 2017-ben kismértékben a mezőgazdaságban is nőtt a foglalkoztatás 0,3%-kal. 1.2. Szociális trendek A szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek (AROPE ) száma jelentősen csökkent 2017-ben, és jelenleg a válság előtti szintek alatt van. E mutató csökkenő tendenciája 2017-ben már öt egymást követő éven keresztül folytatódott, és a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek száma 113 millióra (vagy a teljes népesség 22,5%-ára) csökkent a foglalkoztatás fellendülésével és a rendelkezésre álló jövedelem növekedésével párhuzamosan. Ennek eredményeként 2017-ben 5 millióval kevesebben voltak kitéve az EU-ban a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának, mint a válság előtt (2008-ban), míg a 2012-es csúcsértékhez képest közel 11 milliós a csökkenés. Mindazonáltal a folyamatnak a válság általi visszavetése miatt az Európa 2020 stratégia kiemelt céljának (a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek számának 20 millióval való csökkentése 2008-hoz képest) elérése még mindig messze van. A mutató jelenlegi általános csökkenését annak mindhárom alárendelt eleme ösztönzi, bár eltérő mértékben (lásd lent és a 3. ábrát). 3. ábra: A szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitett (AROPE) népesség aránya és az AROPE alárendelt elemei (2005–2017) Forrás: Eurostat, SILC. Megjegyzés: a jelmagyarázat a 6. lábjegyzetben szerepel. A súlyos anyagi nélkülözésben (SMD) élők számának erőteljes visszaesése az adatokat a közelmúlt legalacsonyabb szintjére szorítja vissza az életszínvonal növekedését tükrözve. A 2017-ben zárult évben több mint 3 millióan kerültek ki a súlyos anyagi nélkülözésből, 34,8 millióra vagy az EU népességének 6,9%-ára (a 2017-es értéknél 0,6 százalékponttal kisebbre és a 2008-as szint alá) csökkentve az érintett személyek teljes számát. E csökkenés már ötödik éve tartó jelentős javulást jelent, amely a háztartástok javuló anyagi helyzetét tükrözi. E pozitív fejlemények ellenére továbbra is nagy az eltérés a tagállamok között (lásd a 3.4. szakaszt). A foglalkoztatási ráták rekordszintű növekedése hozzájárult ahhoz, hogy 2017-ben 3,7 millióval csökkent a kvázi állástalan háztartásokban élők száma. A 0–59 éves korú népesség körében ez 10,5%-ról (2016) 9,3%-ra (2017) történő csökkenésnek felel meg, 2009 óta először elérve ezzel a 10% alatti szintet. Mindazonáltal mind az érintett személyek aránya, mind e személyek száma továbbra is a válság előtti szintek felett van. A szegénység kockázatának kitett népesség aránya először csökkent a válság óta. A szegénység kockázatának kitettek számának 2014-ig tartó növekedését követően e mutató stabilizálódott a következő két évben. 2017-ben az arány 0,4 százalékponttal 16,9%-ra vagy közel 2 millió főre csökkent; ez volt a válság után az első olyan év, amelyben a szegény háztartások jövedelme gyorsabban nőtt, mint a mediánjövedelem. Az Eurostat gyorsbecsléseinek legutóbbi adatai arra utalnak, hogy a szegénységi arány e csökkenése folytatódik majd. Mindazonáltal a rendkívül alacsony munkaintenzitású háztartásban élők körében már négy egymást követő éve nő a szegénységi arány, amely a jelenlegi 62,3%-kal rekordszinten áll. Ez arra utal, hogy a szociális ellátások megfelelőségében számos országban továbbra is különbségek állnak fenn, és ezt a szociális védelemmel foglalkozó bizottság figyelemmel kísérendő trendként azonosította . A szegénységi küszöb alatt élők arányának általános csökkenése ellenére a munkavállalói szegénység továbbra is nagymértékű. 2017-ben a munkavállalók 9,6%-a esetében volt a háztartás jövedelme az országos mediánérték 60%-a alatt; ez az arány 2016 óta változatlan, és továbbra is jóval a 2008-as 8,5% felett van. A máig bekövetkezett növekedések mind a részmunkaidőben, mind a teljes munkaidőben foglalkoztatottakat érintették, jóllehet az előbbiek továbbra is jóval nagyobb mértékben vannak kitéve a szegénység kockázatának (15,8% a 8%-kal szemben). A tendencia különösen a (30 év alatti) fiatalabb munkavállalókat érintette, akik a 30. életévüket betöltött munkavállalókhoz képest nagyobb és egyre növekvő kockázatnak vannak kitéve. A munkavállalói szegénységet a szociális védelemmel foglalkozó bizottság figyelemmel kísérendő trendként azonosította mind rövid, mind hosszú távú szempontból . A legkiszolgáltatottabb személyekre vonatkozó szegénységi adatok a korábbi trendeket megfordító szerény javulást jeleznek. A szegénységi rés, amely azt méri, hogy a szegénység kockázatának kitettek milyen messze vannak a szegénységi küszöbtől, 2017-ben csökkent. Enyhén, 25%-ról 24,7%-ra csökkent, de továbbra is jóval a válság előtti szint felett van. Ez arra utal, hogy a legkiszolgáltatottabb rétegek relatív jövedelmi helyzete némileg javul. A munkanélküliek esetében a szegénység kockázata első alkalommal csökkent a válság óta, de 48%-kal továbbra is rekordmagas szintek közelében jár. Az általános javulás ellenére a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés gyermekeket érintő kockázata továbbra is magas. A (0–17 éves) gyermekek körében a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők aránya tovább csökken, és 2017-ben 26,4%-ról 24,5%-ra, jóval a válság előtti szint alá esett vissza. Az alacsony képzettségű szülők gyermekeinek azonban továbbra is 62,9%-a van kitéve a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának a magas képzettségű szülők gyermekeinek csupán 9%-ával szemben. A nem az EU-ban születettek gyermekei esetében a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők aránya a válságot követő időszakban végig növekedett, és 2017-ben 34,5%-ot ért el, ami több mint kétszerese a helyben született szülők gyermekei esetében mért aránynak. A gyermekszegénység egyik fő oka az egyedülálló szülők számának növekedése, akiknek aránya az uniós népesség 2011-ben mért 4,4%-áról 2016-ban 4,8%-ra nőtt (de 2017-ben 4,3%-ra csökkent). Az egyedülálló szülők által nevelt gyermekek körében a szegénységi arány kétszer magasabb az összes gyermek körében mért átlagnál, és ez a különbség tovább nő. A háztartások jövedelme tovább nő, de lassabb ütemben, mint a gazdaság egésze. Míg a háztartások rendelkezésre álló bruttó jövedelme (GDHI) a 2017-ben zárult évben már negyedik éve nőtt, és jelenleg jóval meghaladja a 2008-as szintet, addig az éves növekedés még mindig elmarad a GDP növekedésétől (míg a GHDI kevesebb mint 1%-kal nőtt a 2017-ben zárult évben, addig az egy főre eső reál GDP 2,2%-kal nőtt ugyanezen időszakban). Ez rámutat arra, hogy a háztartások jövedelmének növekedése elmarad a jövedelmek gazdaságban tapasztalható általános növekedésétől. Mint azt a 3.4. szakasz bemutatja, a háztartások egy főre eső, rendelkezésre álló, reálértékben mért bruttó jövedelme számos tagállamban továbbra is a válság előtti szintek alatt van. A jövedelmi egyenlőtlenségek válság utáni években tapasztalható növekedése 2017-ben elkezdett megfordulni, jóllehet nem ellensúlyozva még a korábbi növekedéseket. Átlagosan a tagállami háztartások leggazdagabb 20%-ának jövedelme több mint ötszöröse a háztartások legszegényebb 20%-a jövedelmének. A jövedelmi ötödök aránya 5,0-ról 5,2-re nőtt 2008 és 2016 között többek között a gyenge munkaerőpiaci feltételek és – különösen az eloszlás legalsó részében – a stagnáló jövedelmek miatt. 2017-ben ezen arány csökkenni kezdett, és átlagosan 5,1-re esett vissza az EU-ban. Az Eurostat legutóbbi gyorsbecslései arra utalnak, hogy a csökkenés folytatódik majd.



2. A SZOCIÁLIS EREDMÉNYTÁBLA RÖVID ÁTTEKINTÉSE Az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság által intézményközi nyilatkozatként 2017. november 17-én létrehozott szociális jogok európai pillére számos kulcsfontosságú elvet és jogot rögzít a méltányos és jól működő munkaerőpiacok és jóléti rendszerek támogatása érdekében. A pillér iránytűként hivatott szolgálni a tagállamok közötti, megújított konvergenciafolyamat számára, amelynek célja a társadalmi-gazdasági körülmények javítása. A szociális jogok európai pilléréhez egy szociális eredménytábla tartozik az egyes tagállamok teljesítményének figyelemmel kísérésére és a trendek követésére. Az eredménytáblán több (elsődleges és másodlagos) mutató található a tagállamok foglalkoztatási és szociális teljesítményének kiválasztott mutatók révén történő szűrésére a pillér keretében azonosított három fő dimenzió mentén: i. esélyegyenlőség és a munkaerőpiacra való belépés, ii. dinamikus munkaerőpiacok és tisztességes munkakörülmények, valamint iii. állami támogatás/szociális védelem és társadalmi befogadás. A 2018. évi kiadás óta az együttes foglalkoztatási jelentés magában foglalja a szociális eredménytáblát is, amelynek eredményeit (az elsődleges mutatókat illetően) e fejezet összegzi. Ezt az elemzést az általánosabb reformok kontextusába helyezve a 3. fejezet mutatja be.

2.1. Az eredménytábla ismertetése Az eredménytábla kulcsfontosságú eszköz a foglalkoztatási és szociális területen nyújtott teljesítmény, valamint a jobb életkörülmények és munkafeltételek irányában megmutatkozó konvergencia monitorozására. Segít különösen figyelemmel kísérni a tagállamok helyzetét a pillér mérhető dimenzióin, kiegészítve a meglévő monitorozási eszközöket, különösen a foglalkoztatási teljesítményfigyelőt és a szociális védelmi teljesítményfigyelőt. Külön kiemelendő, hogy az eredménytábla 14, a foglalkoztatási és szociális trendeket széles körben értékelő elsődleges mutatót foglal magában: -Esélyegyenlőség és a munkaerőpiacra való belépés: §Az oktatást és a képzést korán elhagyók aránya, 18–24 év közöttiek §A foglalkoztatási rátában megmutatkozó nemek közötti szakadék, 20–64 év közöttiek §Jövedelmek egyenlőtlensége a jövedelmi ötödök aránya alapján mérve – S80/S20 §A szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek aránya (AROPE) §A nem foglalkoztatott, oktatásban vagy képzésben nem részesülő fiatalok aránya (NEET-fiatalok aránya), 15–24 év közöttiek -Dinamikus munkaerőpiacok és tisztességes munkakörülmények: §Foglalkoztatási ráta, 20–64 év közöttiek §Munkanélküliségi ráta, 15–74 év közöttiek §Tartós munkanélküliségi ráta, 15–74 év közöttiek §A háztartások rendelkezésére álló, reálértékben mért, egy főre eső bruttó jövedelem §Egy teljes munkaidőben foglalkoztatott, egyedülálló, gyermektelen, átlagbért kereső munkavállaló nettó keresete -Állami támogatás/szociális védelem és társadalmi befogadás: §A nyugdíjaktól eltérő szociális transzferek hatása a szegénység visszaszorítására §A formális gyermekgondozásban részesülő 3 év alatti gyermekek aránya §Az egészségügyi ellátás iránti ki nem elégített igény, saját bevallás szerint §Az alapvető vagy annál fejlettebb általános digitális készségekkel rendelkező egyének népességhez viszonyított aránya.

Az elsődleges mutatók elemzésére a Foglalkoztatási Bizottság és a szociális védelemmel foglalkozó bizottság által közösen megállapított általános módszertan használata útján kerül sor (a részleteket lásd a 3. mellékletben). E módszertan a tagállamokra jellemző helyzetet és a fejleményeket a szociális eredménytáblán szereplő elsődleges mutatók szintjének és éves változásainak a vizsgálatával elemzi. A szintek és változások besorolása a vonatkozó (súlyozatlan) uniós átlagoktól való távolságnak megfelelően történik. Ezt követően a tagállamoknak a szinteket és változásokat illető teljesítményét (egy előre meghatározott mátrix segítségével) összesítik, és így minden egyes tagállam a hét kategória (a „legjobban teljesítők”, „az átlagosnál jobb”, „jó, de figyelemmel kísérendő”, „átlagos/semleges”, „gyenge, de javuló”, „figyelemmel kísérendő” és „kritikus helyzetben”) egyikébe kerül. Erre alapozva az 1. táblázat összegzi az eredménytáblán megállapított eredményeket az egyes mutatók tekintetében elérhető, legutóbbi értékek szerint. A táblázat figyelmes, nem gépies értelmezése szavatolt. E célból a 14 mutató, ideértve a hosszú távú trendeket és a kiegészítő mutatókat is, részletes elemzését – relevanciájuktól függően – a 3. fejezet mutatja be. Emellett a soron következő országjelentések részletesen fogják elemezni az összes „kritikus helyzetet”, valamint további társadalmi-gazdasági és szakpolitikai hátteret, és így jobban lehet majd jellemezni az országspecifikus kihívásokat az európai szemeszter keretében. A foglalkoztatási teljesítményfigyelőben és a szociális védelmi teljesítményfigyelőben foglalt további elemzéssel együtt ez szükség szerint megteremti az elemzési alapot a Bizottságnak az országspecifikus ajánlásokat érintő javaslatok későbbi megtételére. 2.2. Megállapítások a szociális eredménytábla alapján Összességében véve az Európai Unióban az eredménytábla elemzése a munkaerőpiaci és szociális helyzet további javulását jelzi. Az Unió átlagában a 14 elsődleges mutató közül 13 esetében rögzítettek javulást a legutolsó, elérhető adatokkal fedett évben (vagyis az adatok rendelkezésre állásától függően 2017-ben vagy 2016-ban), csupán egy mutató (a szociális transzferek hatása a szegénység visszaszorítására) kismértékű, de az automatikus stabilizátorok által a gazdasági bővülés időszakaszában kifejtett gyengébb hatással összhangban álló romlásával. A legjelentősebb előrehaladást a(z általános és tartós) munkanélküliségi ráták terén mérték, amelyek – egyetlen „kritikus helyzet” jelzéssel – valamennyi tagállamban csökkentek 2017-ben. A foglalkoztatási ráta és a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek arányának alakulása szintén egységesen pozitív volt az eredménytáblán, mivel a tagállamok nagy többsége javulást mért az előző évhez képest. A tagállamok többsége kihívásokkal néz szembe legalább egy elsődleges mutatót illetően, de a teljes szám csökkent az elmúlt évhez képest. A három problémásabb besorolást, vagyis a „kritikus helyzetet”, a „figyelemmel kísérendőt” és a „gyenge, de javulót” összességében nézve – Németország, Finnország, Franciaország, Hollandia és Svédország kivételével – a legtöbb tagállam rendelkezik legalább egy jelzéssel. Csak a „kritikus helyzeteket” tekintve (vagyis azon mutatókat illetően, amelyek jóval rosszabbak az átlagnál, és nem is javulnak elég gyorsan, esetleg tovább romlanak) a jelzést kapott tagállamok száma a (mutatók kisebb csoportját értékelő) 2018. évi együttes foglalkoztatási jelentésben szereplő 14-ről 13-ra csökkent a jelen értékelésben (Észtország, Málta és Portugália kikerült e csoportból, míg Magyarország és Lettország bekerült abba). A kihívások száma egységes javulást jelez az eredménytáblán. A 14 értékelt területen összesen 117 „kritikus helyzet”, „figyelemmel kísérendő” vagy „gyenge, de javuló” helyzet azonosítható, ami az összes értékelés körülbelül 31%-ának felel meg (a 2018. évi együttes foglalkoztatási jelentésben szereplő 33%-hoz képest); ebből 39 a „kritikus helyzet”, ami az összes értékelés 10%-ának felel meg (a 2018. évi együttes foglalkoztatási jelentésben szereplő 13%-hoz képest). Az eredménytáblán megjelenő három fő dimenziót vizsgálva a 2018. évi együttes foglalkoztatási jelentéshez hasonlóan problémás helyzetet jelző mutatók gyakrabban jelentkeznek az „állami támogatás/szociális védelem és társadalmi befogadás” területén: ez mutatónként átlagosan 9,3 esetet jelent (amelyből 3,5 „kritikus helyzet”). E körben a szociális transzferek hatása a szegénység visszaszorítására tűnik a legnagyobb kihívást jelentő mutatónak, hiszen itt 11 tagállamnál villog a vészjelzés (és ebből öt az alsó kategóriába esik). Ezt követik az „esélyegyenlőség és a munkaerőpiacra való belépés” és a „dinamikus munkaerőpiacok és tisztességes munkakörülmények”, ahol mutatónként és átlagosan 8,6, illetve 7,4 eset van kiemelve (az egyes dimenziókban 3,2, illetve 1,8 „kritikus helyzettel”). Az első területen a leggyakrabban megjelölt mutató az oktatást és a képzést korán elhagyók (10 alkalommal). A másik területen a gyermektelen, átlagbért kereső munkavállaló nettó keresete tűnik olyan mutatónak, ahol a legtöbb kihívás áll fenn (12 kiemelt jelölés). Az elmúlt évet illetően számottevő különbségek vannak a tagállamok helyzete és a vonatkozó kihívások súlyossága között. Görögország, Románia és Olaszország legalább tíz mutató esetében továbbra is „kritikus”, „figyelemmel kísérendő” vagy „gyenge, de javuló” értékelésekről számol be, amelyek közül „kritikus helyzet” 7, 4, illetve 6 mutató esetében van megjelölve (lásd az 1. táblázatot). Ezen országok esetében a kihívások egyenletesen oszlanak meg a három terület között (de „az átlagosnál jobb” teljesítmények egyszer vannak megjelölve Görögország és Olaszország esetében a korai iskolaelhagyók arányát, illetve a saját bevallás szerint az egészségügyi ellátás iránti ki nem elégített igényt illetően, valamint kétszer Románia esetében a munkanélküliségi rátát és a háztartások egy főre eső, rendelkezésére álló bruttó jövedelmének növekedését illetően). A teljes számot tekintve ezt követi Horvátország és Spanyolország (mindkettő esetében 9 kihívás), Bulgária (8 kihívás), Ciprus, Lettország és Portugália (mindegyiknél 6 kihívás). Ezzel szemben Hollandia az egyik „legjobban teljesítő” vagy „az átlagosnál jobb” 11 elsődleges mutató esetében, majd a Cseh Köztársaság és Svédország (10–10 mutató), Ausztria, Németország és Szlovénia (mindhárom esetében 8 mutató) következik. Az esélyegyenlőség és a munkaerőpiacra való belépés dimenzióját vizsgálva a legnagyobb javulást átlagosan a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek arányát és a NEET-fiatalok arányát illetően mérték, míg az előrehaladás mérsékeltebb volt a korai iskolaelhagyást, a nemek közötti foglalkoztatási szakadékot és a jövedelmek egyenlőtlenségét illetően (habár az utóbbi mutató először csökkent a válság utáni időszakban). Mutatónként vizsgálva: ·Spanyolország, Olaszország és Románia „kritikus helyzetben” van az oktatást és a képzést korán elhagyók terén, szemben a „legjobban teljesítő” Horvátországgal, Írországgal, Lengyelországgal és Szlovéniával; ·a nemek közötti foglalkoztatási szakadék tekintetében Görögország, Olaszország és Románia pontszámai kritikusak a „legjobban teljesítő” Finnországgal, Litvániával és Svédországgal összevetve; ·Bulgária, Spanyolország, Lettország és Litvánia a jövedelmek egyenlőtlensége terén néz szembe „kritikus helyzettel”, miközben e területen a „legjobban teljesítők” közé a Cseh Köztársaság, Finnország, Szlovénia és Szlovákia tartozik; ·a szegénység vagy a társadalmi kirekesztődés kockázatának kitettek aránya tekintetében „kritikus helyzetet” mutat Bulgária és Görögország a „legjobban teljesítő” Cseh Köztársasággal és Finnországgal összehasonlításban; ·Ciprus, Horvátország, Görögország és Olaszország helyzete a NEET-fiatalokkal összefüggésben kritikus, míg Ausztria, a Cseh Köztársaság, Németország, Hollandia, Szlovénia és Svédország tartozik a „legjobban teljesítők” közé. Az Európai Unióban a dinamikus munkaerőpiacokat és tisztességes munkakörülményeket tekintve a helyzet az elmúlt évben minden mutató, nevezetesen a foglalkoztatási és munkanélküliségi ráták (mind összességében, mind hosszú távon), a háztartások egy főre eső, rendelkezésére álló bruttó jövedelme (GDHI) és az egy teljes munkaidőben foglalkoztatott, egyedülálló, gyermektelen, átlagbért kereső munkavállaló nettó keresete tekintetében átlagosan javult. Mutatónként vizsgálva: ·Horvátország, Görögország, Olaszország és Spanyolország „kritikus helyzettel” néz szembe a foglalkoztatási ráták terén, szemben a „legjobban teljesítő” Cseh Köztársasággal, Észtországgal, Németországgal, Hollandiával, Svédországgal és Egyesült Királysággal; ·egyetlen ország pontszáma sem kritikus a munkanélküliségi ráta terén (Ciprus, Horvátország, Görögország és Spanyolország „gyenge, de javulóként”, míg Olaszország „figyelemmel kísérendőként” van megjelölve); másfelől a Cseh Köztársaság „legjobban teljesítőként” jár elöl; ·Olaszország pontszáma kritikus a tartós munkanélküliségi rátát illetően (a módszertan itt nem azonosít „legjobban teljesítőket”, ugyanakkor 14 ország „az átlagosnál jobbnak” minősül); ·az egy főre eső GDHI bővülése „kritikus helyzetet” jelez Görögországban és Cipruson, miközben e téren Bulgária és Lengyelország teljesít a legjobban;

·A teljes munkaidőben foglalkoztatott, egyedülálló, gyermektelen, átlagbért kereső munkavállaló nettó keresetét illetően a helyzet kritikus szintet ért el Magyarországon és Szlovákiában, míg Ausztria, Németország, Luxemburg, Hollandia és az Egyesült Királyság a „legjobban teljesítők” közé tartozik. Az állami támogatás/szociális védelem és társadalmi befogadás terén a helyzet az elmúlt évben javult a gyermekgondozáshoz való hozzáférés, a saját bevallás szerint az egészségügyi ellátás iránti ki nem elégített igény és a digitális készségek tekintetében, jóllehet – mint az fent említést nyert – rosszabbodott, ha a szociális transzfereknek a szegénység visszaszorítására gyakorolt hatását vizsgáljuk. Mutatónként vizsgálva: ·Bulgária, Görögország, Olaszország, Lettország és Románia „kritikus helyzettel” néz szembe, amikor a szociális transzfereknek a szegénység kockázatának csökkentésére gyakorolt hatásáról van szó. Ez vethető össze a „legjobban teljesítő” Dániával, Finnországgal, Magyarországgal és Svédországgal; ·Bulgária, a Cseh Köztársaság, Görögország, Lengyelország és Szlovákia pontszámai a formális gyermekgondozásban részesülő 3 év alatti gyermekek aránya terén kritikusak a „legjobban teljesítő” Franciaországgal, Luxemburggal, Hollandiával és Portugáliával összehasonlítva; ·Lettország helyzete kritikus a saját bevallás szerint az egészségügyi ellátás iránti ki nem elégített igény terén (a módszertan itt nem azonosít „legjobban teljesítőket”, ugyanakkor 12 ország „az átlagosnál jobbnak” minősül); ·Bulgária, Horvátország és Románia helyzete a digitális készségek szintjét vizsgálva kritikus, míg Finnország, Luxemburg, Hollandia és Svédország tartozik a „legjobban teljesítők” közé. 1. táblázat: A szociális eredménytáblán szereplő elsődleges mutatók összegzése Megjegyzés: A 2018. október 26-i állapot szerint a jövedelmi ötödök aránya, az AROPE, a szociális transzfereknek a szegénység visszaszorítására gyakorolt hatása, valamint a saját bevallás szerint az egészségügyi ellátás iránti igény tekintetében nem áll rendelkezésre adat IE és UK esetében; az egy főre eső GDHI bővülésére vonatkozó adat nem áll rendelkezésre HR és MT esetében; az egy teljes munkaidőben foglalkoztatott, egyedülálló, gyermektelen, átlagbért kereső munkavállaló nettó keresete tekintetében nem áll rendelkezésre adat CY esetében; az egyéni digitális készségek szintjét illetően nem áll rendelkezésre adat IT esetében. Az idősorok töréseit és az egyéb statisztikai jelölőket az 1. és 2. melléklet ismerteti. 1. háttérmagyarázat: Összehasonlító teljesítményértékelés – a jelenlegi helyzet Az összehasonlító teljesítményértékelésnek a strukturális reformok támogatására, valamint a foglalkoztatási és szociális területen a felfelé irányuló konvergencia elősegítésére szolgáló eszközként betöltött jelentőségét az öt elnök 2015. júniusi jelentése ismerte el és tovább hangsúlyozta a GMU elmélyítéséről szóló 2017. májusi vitaanyag. A szociális jogok európai pillérének létrehozásáról szóló, 2017. április 26-i közlemény az összehasonlító teljesítményértékelést azonosította a pillér európai szemeszter keretében történő végrehajtása támogatásának egyik fő eszközeként. Azóta számos területen sor került a tagállamokban összehasonlító teljesítményértékelési gyakorlatok kidolgozására és megvitatására. A Foglalkoztatási Bizottság (EMCO) és a szociális védelemmel foglalkozó bizottság (SPC) többek között egy általános, három lépésből álló megközelítésben állapodott meg: 1. a fő kihívásoknak, valamint a vizsgált szakpolitikai terület tekintetében releváns, magas szintű eredménymutatók csoportjának azonosítása; 2. az összehasonlító teljesítményértékelést lehetővé tevő teljesítménymutatók; 3. olyan szakpolitikai ösztönzők azonosítása, amelyeket a szakpolitikai útmutatásra vonatkozó általános alapelvek és – ha vannak ilyenek – konkrét mutatók kísérnek. Ebben a szakaszban nincsenek meghatározva a szakpolitikai ösztönzőkre vonatkozó referenciaértékek, mivel a cél a tagállamok közötti összehasonlítás lehetővé tétele. Az álláskeresési ellátások és aktív munkaerőpiaci intézkedések összehasonlító teljesítményértékelési keretének használatára első alkalommal a 2018-as európai szemeszterben került sor. Ezzel összefüggésben az álláskeresési ellátási rendszerek egyedi kialakításának jellemzői és teljesítménye tekintetében végzett – különösen a jogosultság és megfelelőség szempontját érintő – összehasonlító elemzés került be a 2018. évi együttes foglalkoztatási jelentésbe és országjelentésekbe. A Foglalkoztatási Bizottság (EMCO) általi jóváhagyást követően a keretnek az álláskeresési ellátási rendszerek aktivizációs elemével (például az álláskeresési ellátások megszerzéséhez kötődő munkára való rendelkezésre állási feltételekkel) és az álláskeresők támogatását szolgáló munkaerőpiaci szolgáltatásokkal kapcsolatos elemei immár a 2019-es európai szemeszter szerves részét képezik, és bemutatásra kerülnek e jelentésben. A szociális védelemmel foglalkozó bizottság (SPC) általi jóváhagyást követően a 2019-es európai szemeszter a minimumjövedelemhez tartozó ellátások összehasonlító teljesítményértékelési keretét is teljes mértékben magában foglalja, lefedve a minimumjövedelmi rendszerek megfelelőségét, hatályát és aktivizációs elemét, többek között azok természetbeni szolgáltatásokkal (egészségügyi ellátással, oktatással és lakhatással) fennálló kapcsolatát illetően. Végül a szemeszter ezen új ciklusa első alkalommal aknázza ki a felnőttek készségeivel és a felnőttképzéssel kapcsolatos összehasonlító teljesítményértékelési keretből származó előnyöket, amiről 2018 októberében született megállapodás a Foglalkoztatási Bizottsággal. A munka jelenleg folyik az érintett bizottságokban további, például a nyugdíjak megfelelőségével kapcsolatos lehetséges összehasonlító teljesítményértékelési keretek jövőbeni szemeszteri ciklusokban történő hasznosításáról.

3. FOGLALKOZTATÁSI ÉS SZOCIÁLIS REFORMOK – A TAGÁLLAMOK TELJESÍTMÉNYE ÉS INTÉZKEDÉSEI Ez a szakasz a Tanács által 2018-ben elfogadott uniós foglalkoztatási iránymutatásokban meghatározott prioritási területekre jellemző legfrissebb fő foglalkoztatási és szociális mutatókról, illetve a tagállamok által e területeken hozott intézkedésekről nyújt áttekintést. Mindegyik iránymutatás vonatkozásában bemutatja egy sor fő mutató közelmúltbeli alakulását, valamint a tagállamok szakpolitikai intézkedéseit. Ezen utóbbi intézkedéseket illetően a szakasz a tagállamok 2018. évi nemzeti reformprogramjaira és az Európai Bizottság forrásaira támaszkodik. Amennyiben a szöveg ezt külön nem jelzi, a jelentés csak a 2017 júniusa után végrehajtott szakpolitikai intézkedéseket ismerteti. A munkaerőpiac közelmúltbeli alakulásának részletes elemzése a munkaerőpiac és a bérek alakulásáról szóló 2018. évi jelentésben és az európai foglalkoztatási és szociális fejleményekről szóló 2018. évi jelentésben található. 3.1. 5. iránymutatás: A munkaerő-kereslet fellendítése Ez a szakasz az 5. számú foglalkoztatási iránymutatás végrehajtásáról nyújt áttekintést, amely azt javasolta a tagállamoknak, hogy teremtsék meg a munkaerő-kereslet és a munkahelyteremtés fellendítésének feltételeit. Elsőként tagállamonkénti áttekintést nyújt a munkanélküliségi és foglalkoztatási rátákról, az 1. fejezetben megfogalmazott uniós szintű elemzést kiegészítve annak érdekében, hogy hangsúlyozza a munkahely-teremtési kihívások jelentőségét az egyes országokban. Ezután az önfoglalkoztatás dinamikáját tárgyalja, amely a vállalkozás egy lehetséges modellje és önmagában a foglalkoztatás növekedésének forrása (az önfoglalkoztatásnak a munkavégzés új formáival kapcsolatos vonatkozásait a 3.3. fejezet tárgyalja). Ez a szakasz végül megvizsgálja a munkabér és az adóék mint a munkaerő-felvétellel kapcsolatos döntéseket meghatározó kulcsfontosságú makrogazdasági tényezők alakulását. A 3.1.2. szakasz mutatja be az e területeken a munkaerő-kereslet előmozdítása érdekében a tagállamok által megvalósított szakpolitikai intézkedéseket, ideértve a foglalkoztatási támogatásokat is.

3.1.1. Fő mutatók A munkanélküliség csökkenése felgyorsult 2017-ben. A munkanélküliségi ráta a válság után először csökkent minden uniós tagállamban. Az átlagosnál gyorsabb csökkenés elsősorban azokban a tagállamokban következett be, amelyeket kiemelkedően magas munkanélküliségi ráták sújtanak – Görögország, Spanyolország, Horvátország és Portugália legalább 2 százalékpontos csökkenést könyvelhetnek el –, ami egyértelműen az alacsonyabb szintű munkanélküliség irányába mutató konvergencia tendenciájára utal. Mindazonáltal néhány alacsony munkanélküliségű országban is erőteljes – a Cseh Köztársaságban, Hollandiában és Lengyelországban több mint 1 százalékpontos – csökkenés ment végbe. Amint az a 4. ábrából (amely együttesen vizsgálja a szociális eredménytáblán az elsődleges mutatók értékelésére alkalmazott elfogadott módszertan szintjén tapasztalható helyzetet, illetve a mutatók változásait) is kitűnik, a munkanélküliségi ráták szórása 2017-ben is jelentős maradt, a Cseh Köztársaságban jellemző 3% körüli értéktől a görögországi 21,5%-ig. A munkanélküliségi ráta Olaszországban is magas maradt, és 2016-hoz képest csak kismértékben csökkent. A 2013 óta tapasztalt, stabil csökkenés ellenére a munkanélküliségi ráta sok tagállamban – különösen Horvátországban, Görögországban, Cipruson, Olaszországban és Spanyolországban – továbbra is sokkal magasabb, mint 2008-ban (5. ábra). Ezzel szemben Németországban, Magyarországon és Lengyelországban a munkanélküliségi ráta több mint 2 százalékponttal alacsonyabb volt 2017-ben, mint a válságot megelőzően. 4. ábra: Munkanélküliségi ráta (15–74 év közöttiek) és annak éves változása (elsődleges mutató a szociális eredménytáblán) Forrás: Eurostat, LFS. Időszak: 2017. évi szintek és éves változás 2016-hoz képest. Megjegyzés: A tengelyek középpontja az EU súlyozatlan átlaga. A jelmagyarázat a mellékletben szerepel. 5. ábra: Munkanélküliségi ráta (15–74 év közöttiek), többéves összehasonlítás Forrás: Eurostat, LFS. Jóllehet a foglalkoztatási ráták erőteljesen nőttek, jelentős különbségek maradtak fenn. Valamennyi tagállam növekedést könyvelt el Dánia kivételével (0,5 százalékpontos csökkenés, bár nagyon magas szintről). Amint az a 6. ábrán látható, a foglalkoztatási ráták csak részben konvergálnak: az alacsonyabb foglalkoztatási rátával rendelkező tagállamok jellemzően az átlagosnál valamivel gyorsabb növekedést könyvelhetnek el, a helyzet azonban továbbra is nagyon eltérő. A foglalkoztatási ráták (a 20–64 éves korosztályban) nagymértékben eltérnek, és 2017-ben a görögországi 57,8% és a svédországi 81,8% között mozogtak. A rangsor alsó végén a foglalkoztatási ráta a válsággal leginkább sújtott országok némelyikében, nevezetesen Görögországban, Horvátországban, Olaszországban és Spanyolországban („kritikus helyzet” jelzése mellett) jóval elmarad az uniós átlagtól. Kilenc ország már túlteljesítette a 75%-os célértéket, míg a hat legjobban teljesítő (Svédország, Németország, Észtország, a Cseh Köztársaság, az Egyesült Királyság és Hollandia) közel van a 78%-hoz, vagy már túl is lépte azt. 6. ábra: Foglalkoztatási ráta (20–64 év közöttiek) és annak éves változása (elsődleges mutató a szociális eredménytáblán) Forrás: Eurostat, LFS. Időszak: 2017. évi szintek és éves változás 2016-hoz képest. Megjegyzés: A tengelyek középpontja az EU súlyozatlan átlaga. A jelmagyarázat a mellékletben szerepel. Az EU-ban az átlagos foglalkoztatási ráták 2013 óta folyamatosan emelkednek, és jelenleg jóval meghaladják a válság előtti csúcsértéket. Magyarország és Málta, 2008-ban az EU-ban a legalacsonyabb foglalkoztatási rátákkal rendelkező országok, a legnagyobb hosszú távú (2017-ben +11,8 százalékpontos, illetve +13,8 százalékpontos) növekedést könyvelhették el, és mára valamivel az uniós átlag felett vannak. A különbségek mindazonáltal még mindig nagyok. A munkanélküliségi rátákhoz hasonlóan a foglalkoztatási ráták különösen a válsággal leginkább érintett országokban, például Görögországban, Olaszországban, Horvátországban, Spanyolországban, Cipruson és Írországban maradnak el továbbra is a 2008-as szintektől (7. ábra). 7. ábra: Foglalkoztatási ráta (20–64 év közöttiek), többéves összehasonlítás

Forrás: Eurostat, LFS. A foglalkoztatás tartós bővülése nem volt hatással az önfoglalkoztatás hosszú távú csökkenő tendenciájára. 2017-ben abszolút számokban nézve az önfoglalkoztatás 0,5%-kal esett vissza (egy 2016-os kismértékű növekedést követően). Az relatív szempontból is tovább csökkent, és (a 2016-os 14%-ról, illetve a 2013-as 14,4%-ról visszaesve) 2017-ben a teljes foglalkoztatás 13,7%-át tette ki. Az önálló vállalkozó férfiak összes foglalkoztatott férfival összevetett 17,2%-os aránya továbbra is sokkal magasabb, mint a nők esetében (9,7%). Az önfoglalkoztatási tendenciák kevésbé negatívak, ha figyelmen kívül hagyjuk a primer szektort és a feldolgozóipart. Az önfoglalkoztatás különösen stabilan nőtt az utóbbi tíz évben a szolgáltatásokhoz kapcsolódó ágazatok többségében. Az összesített adatok az eltérő tagállami, ágazati és alcsoporti fejlemények eredményei. Az önfoglalkoztatási tendenciák mindazonáltal nem tűnnek kapcsolódni a tagállami vagy ágazati szintű foglalkoztatási teljesítményhez. A korosztályokat és iskolázottsági csoportokat tekintve a fejlemények nagymértékben a munkaerő változó összetételét tükrözik: az önfoglalkoztatás tovább csökkent a 15–49 évesek esetében, míg határozottan nőtt az 50–64 évesek és a 65. életévüket betöltöttek körében (+1,2%-kal, illetve +4%-kal). Az iskolai végzettség szintén fontos tényező, mivel 2017-ben 3,2%-kal csökkent az önálló vállalkozók száma a legfeljebb alsó középfokú végzettséggel rendelkezők, 1%-kal pedig nőtt a felsőfokú végzettséggel rendelkezők körében. Végül az önálló vállalkozók számának növekedését regisztrálták az EU-n kívül születettek esetében. Az önfoglalkoztatással mint a foglalkoztatás atipikus formájával kapcsolatos szempontokat a 3.3. fejezet tárgyalja részletesen. A bérnövekedés továbbra is mérsékelt a tagállamok többségében. A nominális bérek növekedése visszafogott maradt az EU-ban a fellendülés során, de 2017-ben felgyorsult, és az egy munkavállalóra eső bérek 2,1%-kal nőttek. Az országok közötti különbségek jelentősek, és a bérek általában gyorsabban nőnek az alacsonyabb szintekkel rendelkező tagállamokban és azokban, amelyek nem tagjai az euróövezetnek. Az egy munkavállalóra eső nominális bérek a legnagyobb mértékben Romániában (16%), Litvániában (9,1%), Magyarországon (7,9%), Lettországban (7,9%) és Bulgáriában (7,5%) nőttek, a bérek konvergenciáját jelezve Kelet- és Nyugat-Európa között. A rangsor alsó végén a nominális bérek csökkentek Finnországban (–1,1%) és Horvátországban (–1,1%), és változatlanok maradtak Spanyolországban, Olaszországban és Görögországban. Reálértékben mérve a bérnövekedés lelassult 2017-ben 2016-hoz képest. 2017-ben az EU-ban a 2016-os 1,2%-nál kisebb mértékben, 0,5%-kal emelkedtek a fogyasztói reálbérek (vagyis a fogyasztói árak változásával korrigált bérek). Az euróövezetben csaknem stagnáltak a reálbérek (+0,2%). Csökkenést nyolc országban mértek: Spanyolországban, Olaszországban, Görögországban, Horvátországban, Portugáliában, Hollandiában, Ausztriában és Finnországban. A 2016-hoz képest bekövetkezett lassulás oka részben a fogyasztói árak emelkedése volt, amelyet nem ellensúlyozott a bérek növekedése. A kép mindazonáltal még a (GDP-deflátorral korrigált) termelési reálbéreket tekintve is szinte változatlan, mivel a reálbérek 2017-ben csak kismértékben (0,7%-kal) nőttek az EU-ban, tíz országban pedig csökkenés volt mérhető (8. ábra). 8. ábra: Egy munkavállalóra eső reálbérek, HICP- és GDP-deflátor, 2017. évi éves %-os változás Forrás: Európai Bizottság, AMECO-adatbázis. 2017-ben a reálbérek emelkedése a tagállamok többségében elmaradt a termelékenység növekedése mögött. E tendencia egy hároméves időszakot alapul véve (9. ábra) és hosszabb távú kitekintésben (10. ábra) is megerősítést nyer. Kilenc országban (Belgium, Ciprus, Horvátország, Finnország, Görögország, Olaszország, Hollandia, Portugália és Spanyolország) negatív volt a reálbér-növekedés a 2015 és 2017 közötti időszakban. A reálbérek alakulása átlagban hosszabb távon (2000–2017) is elmaradt a termelékenység javulása mögött. Portugáliában és Olaszországban a bérek reálértéke továbbra sem éri el a 2000-es szinteket. Az utóbbi idők tendenciája fordított a legtöbb közép- és kelet-európai tagállam esetében, amelyekben az utóbbi három évben a reálbérek (GDP-deflátorral deflált) emelkedése meghaladta a termelékenység növekedését részben a magasabb jövedelmű országokhoz való felzárkózás folyamatának eredményeként. 2017-ben a balti tagállamokban, Bulgáriában és Szlovákiában volt megfigyelhető a reálbéreknek a termelékenység növekedését legnagyobb mértékben meghaladó emelkedése. 9. ábra: Az egy munkavállalóra eső reálbérek és a termelékenység átlagos növekedési rátái 2015–2016–2017-ben Forrás: Eurostat, nemzeti számlák (saját számítások, forrás: A munkaerőpiac és a bérek alakulása Európában, éves jelentés, 2018.). 10. ábra: A bérek és a termelékenység alakulása, átlagos %-os változás 2000 és 2017 között Forrás: Eurostat, nemzeti számlák (saját számítások). A bérnövekedés elmarad attól, amit a jelenlegi munkanélküliségi szintek alapján várni lehetne. A fellendülés során a bérnövekedés összességében mérsékelt volt, és a korábbi gazdasági ciklusoktól eltérően nem tűnt reagálni a munkanélküliségi ráta csökkenésére. E jelenséget a Phillips-bérgörbe – vagyis a bérnövekedés és a munkanélküliség közötti összefüggés – szemmel látható „kilapulásának” nevezték el. Mint azt a 11. ábra az euróövezet tekintetében mutatja, ez arra utal, hogy a bérek érzéketlenebbé váltak a gazdaságban tapasztalható általános munkanélküliségi rátára. 11. ábra: Phillips-görbe az eurózóna esetében: az egy munkavállalóra eső bérek növekedési üteme 2000 és 2017 között

Forrás: AMECO, a Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatóság adatbázisa és Eurostat, LFS (saját számítások, forrás: A munkaerőpiac és a bérek alakulása Európában, éves jelentés, 2018.). A fellendülés során tapasztalt mérsékelt nominálbér-növekedés az alacsony inflációval, a termelékenység alacsony növekedésével, egyes munkaerőpiaci reformok hatásával és a munkaerőpiacban rejlő további tartalékokkal magyarázható. A nominális bérek visszafogottsága jelentős részben az alacsony inflációval (átlagosan 1,5% a fellendülés során, 2010 és 2017 között, a 2000–2007-es 2,2%-hoz képest) magyarázható. A termelékenység növekedésének reálértéke időközben kismértékben nőtt (átlagosan 0,7% 2010 és 2017 között a válság előtti 0,4%-hoz képest), de ez lényegesen magasabb munkanélküliségi rátával párosult (11,7% a válság utáni időszakban a válság előtti 8,7%-hoz képest). Összességében az utóbbi idők becslései arról árulkodnak, hogy az infláció, a termelékenység és a munkaerőpiaci tartalékok magyarázzák nagyrészt a bérek utóbbi időkben tapasztalt visszafogottságát (IMF 2017; Európai Bizottság 2018). A rejtett munkaerőpiaci tartalékok, különösen az alulfoglalkoztatott részmunkaidős munkavállalók megnövekedett aránya, hozzájárulhatnak egyes alacsony munkanélküliségi rátával rendelkező tagállamokban a bérek visszafogottságához. A nettó keresetek konvergálnak Európában; gyorsan növekedtek Közép- és Kelet-Európában, és lassan Nyugat- és Dél-Európában, különösen a válsággal leginkább érintett országokban. A munkajövedelem-szintbeli konvergencia jelenti a kulcsot annak biztosításához, hogy az EU-ban mindenki képes legyen az a szociális jogok európai pillérének megfelelő elfogadható életszínvonalat elérni. A bizonyítékok arra utalnak, hogy e konvergenciafolyamat jelenleg zajlik, habár lassú ütemben, mivel továbbra is jelentős eltérések vannak a tagállamok között. Referenciaként egy egyedülálló, gyermektelen, átlagbért kereső személyt véve egy hároméves időszakban (2013 és 2016 között) a nettó keresetek egyes, a legalacsonyabb szintekkel jellemezhető országokban nőttek a legnagyobb mértékben. Ezért Bulgária, Románia, Lettország, Litvánia és Észtország „gyengének,de javulónak” minősíthető. Jóllehet szintén az átlagnál nagyobb növekedést könyvelhetett el, Szlovákia és Magyarország „kritikus helyzetben” van a lassabb javulásra tekintettel. A spektrum másik végén a nettó keresetek növekedése mérsékelt (0,7% és 2,1% közötti) volt az összes „legjobban teljesítő” országban (Luxemburgban, az Egyesült Királyságban, Hollandiában, Németországban és Ausztriában). A nettó keresetek csökkentek vagy nem emelkedtek Portugáliában, Görögországban és Belgiumban. 12. ábra: Nettó keresetek és éves változásuk – hároméves átlag (elsődleges mutató a szociális mutatók eredménytábláján) Forrás: OECD (saját számítások). Időszak: 2016. évi szintek (hároméves átlag) és átlagos éves változások 2013–2016-ban. Megjegyzés: A tengelyek középpontja az EU súlyozatlan átlaga. A jelmagyarázat a mellékletben szerepel. A csillaggal jelzett tagállamokban a nominális, fajlagos munkaköltségek (NULC) meghaladták a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás (MIP) keretében meghatározott küszöbértéket. A MIP-eredménytábla mutatója a NULC hároméves időszakban bekövetkezett százalékos változása. A küszöbérték 9% az euróövezet országai és 12% a nem euróövezeti országok esetében. Ciprusra vonatkozóan nem állnak rendelkezésre adatok. A munkavállalói szegénység továbbra is jóval a válság előtti szintek felett van, és csak lassan csökken. Azon személyek aránya, akik bár dolgoznak, rendelkezésre álló ekvivalens jövedelmük a szegénységi küszöb alatt van, a 2008-as 8,6%-ról 2013-ban 9%-ra, 2017-ben pedig 9,6%-ra nőtt. A legmagasabb szintet Romániában (17,4%) mérték Luxemburg, Spanyolország, Görögország és Olaszország (mindegyik esetben 12% felett) után. A spektrum másik végén a munkavállalói szegénységi ráta 5% alatt van Finnországban, a Cseh Köztársaságban és Írországban. A munkavállalói szegénység számos tagállamban tovább nőtt 2017-ben, így többek között (több mint 0,5 százalékponttal) Magyarországon, Olaszországban, Lettországban, Szlovéniában, Belgiumban és Hollandiában (lásd a 3.4. fejezetet is). 13. ábra: Munkavállalói szegénységi ráta, többéves összehasonlítás Forrás: Eurostat. Megjegyzés: HR esetében 2008-as helyett 2010-es adatok. IE és UK esetében 2017-es helyett 2016-os adatok. A bérszóródás összességében stabilnak tűnik Európában. A bérnövekedés, különösen a bérskála alján, fontos szerepet játszik a jövedelmi egyenlőtlenségek és a munkavállalói szegénység csökkentésében. A bruttó kereseteknek az ötödik és az első tized közötti arányként (D5/D1) mért szóródása 2016-ban a finnországi 1,43-tól a cseh köztársaságbeli 1,90-ig terjedt. A bérmegállapítási intézmények hatással lehetnek a bérszóródásra. Különösen az erőteljesebb kollektív tárgyalások jellemzően kisebb kereseti egyenlőtlenséggel járnak (Európai Bizottság, 2018). A kollektív tárgyalások elterjedtsége Európa-szerte nagymértékben eltér a különböző nemzeti hagyományokat és intézményeket tükrözve. 2015-ben a tárgyaláshoz való joggal rendelkező munkavállalók százalékos aránya az ausztriai 98%-tól a litvániai 7,1%-ig terjedt. A tagállamok többségében a jogszabályban meghatározott minimálbérek alsó határt szabtak a bérelosztásnak. A minimálbérek növelhetik bizonyos csoportok munkaerőpiaci részvételét, és támogathatják az aggregált keresletet az alacsony bérű, magasabb fogyasztási hajlandósággal rendelkező családok jövedelmének növelésével. A minimálbérek ugyanakkor növelik az alacsony bérű munkavállalók foglalkoztatásának költségeit, ezáltal – a gazdaság szerkezetétől és a makrogazdasági helyzettől függően – potenciálisan rontva a jellemzően alacsony bérű csoportok (például a fiatal és alacsony képzettségű munkavállalók) foglalkoztatási lehetőségeit. Ausztria, Ciprus, Dánia, Finnország, Olaszország és Svédország kivételével a legtöbb tagállamban léteznek nemzeti szinten jogszabályban meghatározott minimálbérek. Nemzetközi összehasonlítás szempontjából a minimálbér abszolút szintje nem túl hasznos mérőszám, mert nem veszi figyelembe az országok között a munkatermelékenység és az árak terén fennálló különbségeket. Ezért hasznosabb a minimálbért az ország átlag- vagy mediánbéréhez viszonyítva vizsgálni. A 14. ábra a minimálbérnek az uniós tagállamok mediánbéréhez viszonyított százalékos arányát mutatja be az OECD számításainak megfelelően. A mediánhoz viszonyítva Franciaországban, Szlovéniában, Portugáliában, Romániában és Luxemburgban a legmagasabbak a minimálbérek. A legalacsonyabb szintek Spanyolországban, a Cseh Köztársaságban, Észtországban, Hollandiában és Írországban figyelhetők meg. Mivel a foglalkoztatásra és az életkörülményekre gyakorolt potenciális hatás nagyobb, ha a munkaerő nagy hányadára vonatkozik a minimálbér, e mutatót a nemzeti szintű szakpolitikai alternatívák megvitatásakor is figyelembe kell venni. A munkavállalói szegénység csökkentésére irányuló célzott intézkedéseket, mint például a munkához kötött ellátásokat, szintén figyelembe kell venni. 14. ábra: A minimálbéreknek a teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállalók medián- és átlagkeresetéhez viszonyított aránya (2017) Forrás: OECD. Megjegyzések: AT, CY, DK, FI, IT és SE nem rendelkezik jogszabályban meghatározott nemzeti minimálbérrel. BG, HR és MT esetében az OECD nem bocsátott rendelkezésre információkat. Az Eurostat-adatok alapján 2017-ben a havi minimálbérnek a havi bérek középértékéhez viszonyított aránya 47,8% volt BG-ben, 40,6% HR-ben és 43,6% MT-ben (ipar, építőipar és szolgáltatások; nem hasonlítható össze az OECD adataival).

A munkát terhelő adók Európában fokozatosan csökkentek az elmúlt években, de a tagállamok között továbbra is jelentős különbségek vannak. 2017-ben a munkát terhelő adóék szintje az egyedülálló és átlagbért kereső munkavállalók esetében kevesebb mint 30% (Írország és Málta) és körülbelül 50% (Belgium, Németország, Magyarország, Olaszország, Franciaország és Ausztria) között mozgott. Az alacsonyabb jövedelmű munkavállalók esetében (akik a meghatározás szerint az átlagbér 67%-át keresik) a munkát terhelő adóék szintje körülbelül 20% (Málta és Írország) és több mint 45% (Belgium, Magyarország és Németország) között mozgott. Az adókulcsok progresszivitása és az adórendszer újraelosztási hatása tekintetében a különböző országokban eltérő trendek mutatkoznak (lásd a 3.4. szakaszt). 2017-ben a munkát terhelő adóék szintje az egyedülálló és átlagbért kereső munkavállalók esetében a legszámottevőbben Magyarországon (–2,1 százalékpont), Luxemburgban (–1,8 százalékpont) és Finnországban (–1,2 százalékpont) csökkent, miközben Bulgáriában (+0,6 százalékpont) nőtt a legnagyobb mértékben. 2013 és 2017 között a nem súlyozott átlagos adóék 0,5 százalékponttal csökkent az EU-ban (az alacsony jövedelmű munkavállalók esetében pedig 0,8 százalékponttal, jelentős csökkenésekkel Olaszországban, Magyarországon, Franciaországban, Belgiumban, Romániában és Hollandiában). Ugyanebben az időszakban némi konvergencia volt tapasztalható az adóék szintjében; az átlagbér szintjén a legmagasabb és legalacsonyabb adóék közötti különbség 2,1 százalékponttal, az alacsonyabb jövedelmű munkavállalók esetében pedig 2,9 százalékponttal csökkent. Ez főként a legmagasabb adókulccsal rendelkező országokban (Belgium, Ausztria, Magyarország, valamint Olaszország és Franciaország, azonban kizárólag az alacsonyabb jövedelmű munkavállalók tekintetében) végbement jelentős csökkenésnek tudható be. Az adóék jelentős csökkenése volt megfigyelhető Romániában és Hollandiában is. Ugyanebben az időszakban az adóék kevésbé hangsúlyosan nőtt, de a növekedés különösen az alacsonyabb jövedelmű munkavállalókat érintette a Cseh Köztársaságban, Szlovéniában és Portugáliában. 15. ábra: A munkát terhelő adóék szintje 2017-ben, valamint változása 2013 és 2017 között Forrás: Adók és juttatások adatbázisa, Európai Bizottság/OECD. Megjegyzés: Az adatok egykeresős (gyermektelen) háztartásokra vonatkoznak. Ciprusra vonatkozóan aktuális adatok nem állnak rendelkezésre. Az adatok frissítve 2018. április 11-én. 3.1.2. Szakpolitikai válasz Számos tagállam folyamodott foglalkoztatási támogatásokhoz a munkahelyteremtés érdekében, jóllehet a támogatásokban némi csökkenés figyelhető meg a munkaerőpiaci feltételek javulása miatt. Ezen a területen a legtöbb intézkedés azon különleges csoportok érdekében történik, amelyek a munkaerőpiaci integráció során problémákkal szembesülnek (pl. fiatalok, idősebbek, tartósan munkanélküliek, migránsok stb.), és pénzügyi ösztönzők biztosítását tartalmazzák a célcsoportot képező munkavállalókat alkalmazó munkáltatók részére. Több tagállam vezetett be vagy erősített meg célzott foglalkoztatási támogatásokat (további részletek a 3.2. szakaszban találhatók). Néhány ország azonban nem célzott, azaz pályázati feltételek nélküli vagy lazább pályázati feltételek melletti foglalkoztatási támogatásokat is bevezetett, általában a határozatlan idejű foglalkoztatás előmozdítása céljából. Görögországban további közmunkaciklusok indultak 2017-ben 51 településen, és új programok állnak előkészítés alatt; ezenkívül egy új közmunkaprogram indult 2018 májusában az erdőtüzek elleni védekezés területén. 2017 októberében Görögország programot fogadott el a független szolgáltatások nyújtására vonatkozó szerződés alapján dolgozók bérének támogatására is munkavállalóként történő alkalmazásuk esetére. Végül a közelmúltban a vállalkozásokat 15 000 fő 30 és 49 év közötti munkanélküli foglalkoztatásában támogató program indult. Franciaországban 2018-ban 310 000-ről 200 000-re csökkent tovább a támogatott szerződések száma, és ilyen szerződések ma már csak a legkiszolgáltatottabb személyek (többek között a fiatalok és a tartósan munkanélküliek) esetében köthetők a nonprofit szektorban. A támogatott szerződések meglévő rendszereit 2018-ban felülvizsgálták és Parcours Emploi Compétence-re nevezték át, nagyobb hangsúlyt fektetve azok tanácsadási és képzési dimenziójára. Ezzel összefüggésben egy Emplois francs-nak nevezett, a leghátrányosabb helyzetű városi térségekből (Quartiers politique de la ville) származó álláskeresők foglalkoztatására irányuló célzott foglalkoztatási támogatás is tesztelés alatt áll 2018 áprilisa óta tíz térségben; a támogatás egyetlen feltétele, hogy az álláskereső az adott térségben rendelkezzen lakóhellyel. Ezenfelül az új szegénységi tervvel összefüggésben további intézkedésekről született döntés a szociális és foglalkoztatási nehézségekkel küzdők munkaerőpiaci integrációja (Insertion par l’activité économique) érdekében, Olaszország a járulékok strukturális csökkentését vezette be a déli régiókban fiatalokat vagy tartósan munkanélkülieket határozatlan időre vagy tanulószerződéses gyakorlati képzés keretében alkalmazó munkáltatók javára. Portugália különböző pénzügyi ösztönzőket vezetett be a határozatlan idejű foglalkoztatás támogatására, részleges mentességet biztosítva egyes veszélyeztetett csoportok (fiatalok, tartósan munkanélküliek, idősek) esetében a társadalombiztosítási járulékok alól. Magyarországon az ESZA ösztönzők alkalmazásával és munkahely-teremtési támogatással járul hozzá a szociális vállalkozások foglalkoztatási potenciáljának növeléséhez. Néhány tagállamban előrelépés történt a vállalkozói kedv és az induló innovatív vállalkozások fellendítése terén. Görögországban támogatást kapnak munkavállalók első alkalommal történő felvételéért a fiatal önálló vállalkozók vagy a fiatalok által vezetett vállalkozások. Lettországban egy új törvény megállapítja a szociális vállalkozásokkal kapcsolatos fő elveket és munkafeltételeket. Megközelítően 200 szociális vállalkozás fog támogatásban részesülni. Ezenfelül a mikrovállalkozásokat terhelő adó alanyainak árbevételére vonatkozó értékhatárt 100 000 EUR-ról 40 000 EUR-ra csökkentették, egyetlen 15%-os kulcsot megtartva, amelynek 80%-át a kötelező állami társadalombiztosítási járulékokra fordítják. 2017 őszétől Magyarországon egy (számos egyéb támogatási eszközzel ötvözhető) hitelkeret áll rendelkezésre az egyének vállalkozóvá válásának vagy a szociális vállalkozások piaci tevékenységeik kiterjesztésének elősegítésére irányuló támogatására. Lengyelországban a kormány törvénytervezetet fogadott el a kisvállalkozások tulajdonosai társadalombiztosítási járulékainak, az úgynevezett „kis ZUS”-járulékok csökkentésére. Szlovákiában új jogszabály került elfogadásra a szociális gazdaság és a szociális vállalkozások állami támogatásának feltételeiről. Finnországban 2018-tól a részmunkaidős vállalkozók is részesülhetnek álláskeresési ellátásban egy új vállalkozás elindítására adott támogatás formájában. Egyeztetések folynak továbbá arról, hogy miként lehet megkönnyíteni a cégalapítást a munkanélküliek számára. Több tagállamban lépéseket tettek annak biztosítása érdekében, hogy az egyéni vállalkozók is rendelkezzenek megfelelő szociális jogokkal (lásd a munkaerőpiaci szegmentációról szóló 3.3. szakaszt). Néhány tagállam úgy mérsékelte a munkaerőköltségeket, hogy csökkentette az adóterheket, gyakran a legalacsonyabb jövedelmeket megcélozva. Főként az alacsony keresetűek esetében a munkát terhelő adóéket a személyi jövedelemadóra összpontosító reformok révén kezelték, gyakran az adókedvezmények (azaz az adómentes jövedelem összegének) növelésével vagy a rendszer egészének progresszívé tételével. Litvániában például széles körű reformot fogadtak el, módosítva a személyi jövedelemadóról szóló törvényt, és progresszivitást vezettek be a korábbi egykulcsos rendszer helyett, valamint növelték a jövedelem adómentességének összeghatárát. Ehhez hasonlóan Lettországban jelentős adóreform keretein belül progresszív adórendszerre tértek át a 23%-os egykulcsos személyi jövedelemadóról. Az adómentesség összeghatára is nőtt. Észtország szintén bevezetett adómentes összegeket. Hollandia bejelentette a személyi jövedelemadó reformjának 2019 és 2020 folyamán történő végrehajtását. Ez magában foglalja az adósávok számának négyről kettőre csökkentését az általános adójóváírás és a munkajövedelem utáni adókedvezmény növelése mellett. A várakozások szerint a reform – különösen a középső és magasabb jövedelmi szinteken – csökkenteni fogja a munkára nehezedő általános adóterhet. Romániában az egykulcsos személyi jövedelemadó mértékét 2018-tól 16%-ról 10%-ra csökkentették a társadalombiztosítási járulékok rendszerének jelentős módosításával párhuzamosan. Portugália a személyi jövedelemadóval kapcsolatos reformokat vezetett be az alacsony és közepes keresetűek adóterheinek csökkentésére többek között az adósávok számának növelésével. Más tagállamok szűkebb körű reformokat vezettek be. Máltán például 40 EUR és 68 EUR közötti jövedelemadó-kedvezményt vezettek be az évi 60 000 EUR-nál kevesebbet keresők munkaviszonyból származó jövedelmére. Az Egyesült Királyság az adómentesség egyéni összeghatárát évi 11 850 GBP-re (hozzávetőleg 13 400 EUR-ra), a következő adósáv küszöbét pedig 45 000 GBP-ről (hozzávetőleg 50 850 EUR-ról) 46 350 GBP-re (hozzávetőleg 52 400 EUR-ra) emelte. Dániában a 2018. évi adómegállapodás jobban ösztönzi a teljes munkaidős munkavállalást, különösen a munkanélkülieket és a részmunkaidős munkavállalókat célozva. Cipruson módosították a gyermekek után járó ellátásról szóló törvényt, hogy az első kettő után minden további gyermek esetében 5000 EUR-ral felemeljék a támogatásra jogosító jövedelmi küszöböt. Néhány tagállam a társadalombiztosítási járulékok csökkentése révén is csökkentette az adóéket. Franciaországban a foglalkoztatási és versenyképességi adójóváírást 2019-ben a minimálbérnél legfeljebb 2,5-szer magasabb béreket terhelő társadalombiztosítási járulékok közvetlen csökkentésével váltják fel (2019 októberétől az alacsonyabb bérek esetében fokozott csökkentéssel kiegészítve). Horvátországban 50%-kal csökkentették a munkáltató által fizetendő társadalombiztosítási járulék kiszámításának alapját a több mint 12 hónapig minimálbéren foglalkoztatott munkavállalók esetében. Belgium csökkentette a társadalombiztosítási járulékot a többműszakos munkarendben végzett építőipari munka egyes típusai esetében. Általánosabban: a magánszektor nyereségrészesedési rendszerét egy új prémiummal (meghatározott összeg vagy a fizetés bizonyos százaléka) váltották fel, amely nem haladhatja meg a teljes bruttó fizetés 30%-át. A munkáltatónak nem kell társadalombiztosítási járulékot fizetnie e prémiumok után, a munkavállalónak pedig 13,07%-os szolidaritási hozzájárulást kell fizetnie. A bérmegállapítási keretek széles körű reformok tárgyát képezték az elmúlt években. Görögországban az Európai Stabilitási Mechanizmus programjából való 2018. augusztusi kilépést követően újból bevezettek két, 2011-ben felfüggesztett kollektív tárgyalási elvet: az ágazati megállapodások nem aláíró felekre való, közigazgatási úton történő kiterjesztésének lehetőségét és a „kedvezőbb szabály” alkalmazását (egymással ellentétes – például ágazati és vállalati szintű – kollektív szerződések esetén a munkavállalók számára kedvezőbb élvez elsőbbséget). Horvátországban a közszolgálati bérekről szóló törvényre vonatkozó javaslattervezet meghatározta a besorolási osztályok rendszerének és a fizetési fokozatoknak, valamint a munkavégzés hatékonysága értékelésének a keretét. Franciaország korábbi reformokra építve tovább pontosította a kollektív tárgyalások egyes szintjeinek kereteit. A jövőben az ágazati szintű tárgyalások elsőbbséget fognak élvezni a nemzeti munkajoggal szemben a határozott idejű és projektalapú szerződések, valamint a próbaidő alkalmazási keretének és feltételeinek meghatározása tekintetében (lásd a 3.3. fejezetet is). A vállalati szintű megállapodás kedvezőtlenebb is lehet az ágazati szintűnél a kollektív szerződések 13 meghatározott területének kivételével, ideértve többek között az ágazati minimálbéreket is, míg vállalati szintű megállapodás hiányában az ágazati szintű megállapodások alkalmazandók. Ezenfelül a munkahelyek megőrzésére vállalati szinten létrejött többségi megállapodások (accords de competitivité) hatálya immár nemcsak a munkaidő-beosztásra terjed ki, hanem a díjazásra is, azt is lehetővé téve a vállalkozások számára, hogy