A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, A GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

A 2003/88/EK irányelvben foglalt, a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalókra vonatkozó rendelkezések felülvizsgálata

1. Bevezetés

Ez a közlemény áttekinti a munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4-i 2003/88/EK irányelv[1] (a továbbiakban: irányelv) 21. cikkének működését a tagállamok lobogója alatt közlekedő tengerjáró halászhajók munkavállalói vonatkozásában, az irányelv 25. cikkében előírtaknak megfelelően. Az irányelvet korlátozó módon értelmezik, vagyis kizárólag a tengerjáró halászhajók munkavállalóira (más munkavállalókra nem) vonatkozó rendelkezések elemzésére kerül sor.

Az irányelv 21. cikke értelmében a tengerjáró halászhajók munkavállalóira nem vonatkoznak a 3–6. cikk és a 8. cikk rendelkezései. Ennek következtében az irányelvnek a napi pihenésre, a szünetekre, a heti pihenésre, a maximális heti óraszámra és az éjszakai munka időtartamára vonatkozó általános rendelkezései esetükben nem alkalmazandók. A 21. cikk egyedi szabályokat állapít meg az érintett munkavállalókra a következők vonatkozásában: jogosultság elegendő pihenésre, a maximális munkaidő korlátozása, ideértve a maximális munkaidőre és a minimális pihenőidőre vonatkozó különös korlátozásokat (az (1) bekezdés vége, (2) és (3) bekezdés); jogosultság megszakítás nélküli pihenőidőre, amely nem osztható kettőnél több részre, a két egymást követő pihenőidő közötti időtartam maximális hosszának megadásával ((4) bekezdés); annak biztosítása, hogy bizonyos körülmények között az (1), (3) és (4) bekezdésben megállapított korlátozások tekintetében kivételt lehessen tenni ((5) bekezdés); a hajó azonnali biztonsága érdekében vagy abból a célból szükséges munka, hogy a tengeren bajbajutott hajók vagy személyek részére segítséget nyújtsanak ((6) bekezdés); végezetül pedig az éves szabadság összehangolásának lehetősége azzal az időszakkal, amikor a halászhajó tevékenysége nem engedélyezett ((7) bekezdés).

A Bizottság az e célból elkészített kérdőívre a tagállamok és a szociális partnerek által adott válaszok alapján vizsgálatot végzett[2]. Emellett más forrásokból – például független szakértői jelentésekből – rendelkezésre álló információkat is felhasznált.

A kérdőív 21 specifikus kérdésből állt, melyek három szakaszba tartoztak: i. a tengeri halászati ágazat szerkezete és szerveződése; ii. a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalókra alkalmazandó, az irányelv 21. cikkében megállapított egyedi rendelkezések; továbbá iii. az irányelvnek a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalókra alkalmazandó egyéb rendelkezései.

A fő következtetéseket e dokumentum 3–9. szakasza tartalmazza.

2. A halászati ágazat munkafeltételeiről szóló ILO-egyezmény

2007. június 14-én az ILO általános konferenciája elfogadta a halászati ágazat munkafeltételeiről szóló 188. egyezményt (a továbbiakban: 188. sz. ILO-egyezmény). Az egyezmény 13. és 14. cikke rendelkezik a „ személyzetről és a pihenőidőről ”, az irányelvben is szabályozott kérdéseket tárgyalva. A 188. sz. ILO-egyezmény 6. cikke a következőképpen rendelkezik: „Jelen Egyezmény egyetlen rendelkezése sem befolyásolja azon törvényeket, ítéleteket vagy szokásokat, illetve a halászhajó-tulajdonosok és halászok közötti bármely megállapodásokat, melyek a jelen Egyezményben foglaltaknál kedvezőbb feltételeket biztosítanak”.

A 188. sz. ILO-egyezmény – amely a szociális biztonsági rendszereknek az EU kizárólagos hatáskörébe tartozó koordinálását is szabályozza – megerősítését tanácsi határozat engedélyezte[3]. A határozat a 188. sz. ILO-egyezmény tagállamok általi gyors megerősítését ajánlotta, melynek lehetőleg 2012. december 31-ig meg kell történnie.

2010. június 1-jén az SSDC Sea Fisheries (a tengeri halászatra vonatkozó ágazati szociális párbeszéd bizottsága) szociális partnerei tárgyalásokat kezdtek annak érdekében, hogy a 188. sz. ILO-egyezmény aspektusait a szociális partnerek megállapodásán keresztül átültessék az uniós jogba[4]. Egy ilyen megállapodás létrejötte esetén rendelkezéseket tartalmazhatna a munkaidő szervezésére a tengerjáró halászhajók vonatkozásában. A szociális partnerek a konzultációra adott válaszukban ismertették álláspontjukat ezzel kapcsolatban. A szociális partnerek „a 188. sz. ILO-egyezménnyel bevezetett rendelkezéseken kívül nem kívánnak uniós szintű változást” .

3. AZ ALKALMAZÁS SZEMÉLYI ÉS TÁRGYI HATÁLYA (A 21. CIKK (1) BEKEZDÉSÉNEK ELSő ALBEKEZDÉSE)

Az irányelv 21. cikke a tagállamok lobogója alatt közlekedő tengerjáró halászhajókon dolgozó valamennyi munkavállalóra vonatkozik. A „ munkavállaló ” fogalma a munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkező személyekre terjed ki, a nemzeti jogszabályoknak megfelelően. A 2. cikk fogalommeghatározása szerint a „ munkaidő az az időtartam, amely alatt a munkavállaló dolgozik, a munkáltató rendelkezésére áll, és tevékenységét vagy feladatát végzi a nemzeti jogszabályoknak és/vagy gyakorlatnak megfelelően ”.

A tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalókra vonatkozó jogszabály hatása tagállamonként igen eltérő. Egyes tagállamokban nincsenek halászati flották (Ausztria, Cseh Köztársaság, Magyarország, Luxemburg, Szlovákia), míg más tagállamok tengerjáró halászhajók tekintélyes flottáival rendelkeznek. Öt tagállam nem rendelkezik tengeri kijárattal. Egyes tagállamokban az irányelv 21. cikke működésével kapcsolatos gyakorlati tapasztalat korlátozott, mivel az érintett munkavállalók és/vagy halászhajók hiánya miatt az átültető nemzeti jogszabályt nem alkalmazzák (Magyarország). Végezetül pedig általánosságban a mediterrán térségben működő flották kisebb hajókból állnak, míg az Atlanti-óceánon nagyobb méretű hajók működnek, és ez szintén hozzájárul ahhoz, hogy a rendelkezések hatása egyes régiókban más és más legyen.

Az EU-27-ben a halászati ágazatban a teljes foglalkoztatottságot (teljes munkaidős egyenértékben mérve) 2007-ben 141 110-re becsülték[5].

Számos tagállam számolt be arról, hogy a nemzeti lobogójuk alatt hajózó tengerjáró halászhajókon dolgozó halászok pontos száma nem ismert. Ez elsősorban annak tulajdonítható, hogy a halászhajókon dolgozók nem mindegyike alkalmazott: a kis halászhajókon dolgozó halászok nagy arányban önfoglalkoztatók (jó példa Görögország, ahol a 17 253 halászhajó közül 16 576 part menti, rögzített halászeszközökkel működő hajó). Emellett a halászat gyakran másodlagos tevékenység, különösen a kisüzemi part menti halászati tevékenység esetében (amely Németországra és Finnországra jellemző). Svédországban a hajókon nem kötelező a szerződtetés, vagyis a szükséges statisztikai adatok nem állnak rendelkezésre.

Ráadásul az összegyűjtött statisztikai információk nem hasonlíthatók össze a tagállamok között a jelentős módszertani különbségek miatt. Egyes tagállamok például a halászhajókon dolgozó munkavállalók számának becslésére a személyi állomány minimális szintjére javított számításokat alkalmaznak, míg mások foglalkoztatási statisztikákat vagy szociális biztonsági információkat használnak fel.

A bevételből részesedő halászok[6] a nemzeti jogszabályokban alkalmazottként vagy önfoglalkoztatóként való besorolásának következményei különös mérlegelést igényelnek. Ha a bevételből részesedő halászokat önfoglalkoztatónak tekintik, az irányelvet végrehajtó nemzeti jogszabályok rendszerint nem vonatkoznak rájuk (ez a helyzet az Egyesült Királyságban és Máltán). Ugyanakkor a szabályozás vonatkozik minden olyan, bevételből részesedő halászra, akit alkalmazottnak tekintenek (mint Franciaországban, Németországban és Spanyolországban). A részesedéses rendszer használata bizonyos szerződéses következményeket von maga után, mint például a határozott időre szóló szerződések meghatározó jelentőségű használata annak érdekében, hogy a lehető legjobban össze legyen hangolva a fizetés és/vagy részesedés kézhezvétele a munkaszerződés időtartamával (Dánia). Emellett a rendszer általában hosszú munkaidőre ösztönöz (Portugália).

A Bizottság a 93/103/EK (halászhajók) és a 92/29/EGK (orvosi ellátás biztosítása a hajók fedélzetén) munkahelyi egészségvédelmi és biztonsági irányelvek gyakorlati végrehajtásáról szóló jelentésében[7] megállapította, hogy a „megosztott bér” rendszere a legtöbb kis hajón hosszabb munkaidőt, a fedélzeten eltöltött több időt és nagyobb megerőltetést eredményezhet. Nem valószínű, hogy a hatékony megelőző intézkedések prioritásként fognak szerepelni ilyen munkakörülmények között, és ez még több foglalkozási megbetegedéshez és rendellenességhez vezethet ”.

Egyes tagállamok a helyzetre való tekintettel úgy vélik, hogy a munkaidőről szóló jelenlegi rendelet hatályának az önfoglalkoztató halászokra való kiterjesztése javíthatna a helyzeten. Az előnyök véleményük szerint egyértelműek lennének, mivel a munkaidőről szóló rendelet hatálya vonatkozna a legtöbb kis hajóra (Málta) és a bevételből részesedő halászokra, akik különböző tagállamokban különböző jogi elbánásban részesülnek (Franciaország) attól függően, hogy önfoglalkoztatóként vagy alkalmazottként vannak-e besorolva[8].

A 188. sz. ILO-egyezmény hatálya az önfoglalkoztató halászokra is kiterjed, ezért az egyezmény tagállamok általi megerősítése azt jelentené, hogy az önfoglalkoztatókat a munkaidőről szóló valamennyi rendelkezés vagy ezek egyes részei hatálya alá vonná (ahogyan azt Franciaország, Dánia, Lengyelország és az Egyesült Királyság kiemelte).

4. A MUNKAIDő KORLÁTOZÁSA ÉS A PIHENőIDő BIZTOSÍTÁSA (A 21. CIKK (1) BEKEZDÉSÉNEK MÁSODIK ALBEKEZDÉSE)

A 21. cikk (1) bekezdésének második albekezdése arra kötelezi a tagállamokat, hogy tegyék meg a szükséges intézkedéseket a tengerjáró halászhajók munkavállalói pihenőidejének biztosításához, valamint annak érdekében, hogy a 12 hónapos referencia-időszakban a heti átlagos munkaidő ne lépje túl a 48 órát.

A tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalók munkaidejét szabályozó egyedi rendelkezések továbbra is indokoltak. A szociális partnerek állásfoglalása egyértelmű. Megvédték az ágazatra vonatkozó, a munkaidőt szabályozó egyedi jogszabály szükségességét. A konzultációra adott közös válaszukban kitartanak amellett, hogy „nem lenne helyénvaló úgy használni az irányelvet, hogy a munkaidőre ugyanazon korlátozások vonatkozzanak mind a hajók fedélzetén, mind a szárazföldön a halászati ágazatban dolgozó munkavállalókra” . Véleményük szerint „nem helyénvaló olyan intézkedések végrehajtására törekedni, amelyek figyelmen kívül hagyják az ágazat specifikus jellemzőit” . Emellett hangsúlyozzák, hogy „a halászhajókon töltött munkaidőt nem lehet tovább korlátozni, mivel ez sem a halászok, sem a munkáltatók érdekét nem szolgálja” .

Számos tagállam fogadott el specifikus jogszabályokat, melyek a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalók munkaidejét szabályozzák, akár a tengerészekre (Bulgária, Észtország, Finnország, Lengyelország, Svédország), akár a vízi közlekedésre vonatkozó szabályozás (Magyarország) és/vagy egyedi eszközök (Németország, Franciaország, Málta, Lengyelország, Spanyolország, Litvánia) keretében. Más tagállamokban az általános munkajogi törvények alkalmazandók rájuk mindenféle specifikusság nélkül (Ausztria, Cseh Köztársaság, Szlovákia, Szlovénia). Ez a helyzet nem ellentétes az irányelvvel, amennyiben az alkalmazandó jogszabály legalább az irányelv 21. cikkében biztosított védelemmel azonos szintű védelmet garantál.

15 tagállam törvényben ültette át az irányelvet, és mindössze egy alkalmazott közigazgatási rendelkezéseket (Dánia). Csak Ausztria és Olaszország használt kollektív szerződéseket (ugyanakkor úgy tűnik, hogy a munkaidőre vonatkozó általános jogszabályt kiegészítő jelleggel továbbra is alkalmazzák). Több tagállamban nem létezik kollektív szerződés a halászati ágazatban, vagy kivételesnek számít.

5. A maximális munkaidőre és a minimális pihenőidőre vonatkozó kritérium (a 21. cikk (2)–(4) bekezdése)

A 21. cikk (2) bekezdésének értelmében a maximális munkaidő korlátozásának és a minimális pihenőidő elrendelésének lehetősége a referencia-időszakban csak a 21. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében (lásd a fentiekben) foglalt korlátozások figyelembevételével gyakorolható.

Franciaország, Svédország és Portugália gyakorlati problémákra mutattak rá a fedélzeten töltött tényleges munkaidő becslése és ellenőrzése terén, valamint jelezték, hogy a korlátozásokat könnyű kijátszani. Erre való tekintettel azt állítják, hogy az irányelvben javasolt 12 hónapos referencia-időszakot a gyakorlatban rendkívül nehéz alkalmazni. E nehézség leküzdésére a francia jogszabályok – a legfeljebb egyéves referencia-időszak alatti maximum 48 órányi munkaidő alternatív megoldásaként – a tengeren töltött időre éves szinten 225 napos felső határt javasolnak[9].

Az irányelv 21. cikkének (2) és (3) bekezdése lehetőséget nyújt a tagállamoknak arra, hogy egy adott referencia-időszakon belül vagy korlátozzák a munkaidőt, vagy pedig meghatározzák a minimális pihenőidőt. A 21. cikk (4) bekezdése tovább korlátozza annak lehetőségét, hogy a pihenőidőt kettőnél több részre osszák, és meghatározza, hogy a két egymást követő pihenőidő között eltelt időszak nem lehet hosszabb 14 óránál.

A legtöbb tagállam a minimális pihenőidőt vagy egyetlen kritériumként (Dánia, Finnország, Franciaország, Málta, Hollandia és Svédország) vagy pedig a munkaidő korlátozásával együtt (Ausztria, Bulgária, Németország, Spanyolország, Magyarország, Litvánia, Portugália, Görögország) határozza meg. Dániában a maximális munkaidőt rendszerint kollektív szerződésekkel vagy egyéni munkaszerződésekkel szabályozzák, a minimális pihenőidőt pedig jogszabály állapítja meg.

Minden olyan ország, amely arról számolt be, hogy a pihenőidőt használja kizárólagos kritériumként a tengerjáró hajókon dolgozó munkavállalók tekintetében, egyedi jogszabályokkal rendelkezik, amelyek a halászokra (vagy tengerészekre és halászokra) vonatkoznak. Ezek az országok nem minden esetben alkalmazzák a pihenőidőt kritériumként a munkaidőre vonatkozó általános jogszabályokban, amelyek a más foglalkozást gyakorló munkavállalókra alkalmazandók.

Hollandia úgy véli, hogy a minimális pihenőidőre vonatkozó kritérium „a legalkalmasabb a halászati ágazat munkaszervezési rendszereihez”. Németországban – jóllehet mindkét kritérium használatos – a kollektív szerződés bizonyos körülmények között rendelkezhet a maximális munkaidő túllépéséről, de a minimális pihenőidő csökkentéséről nem.

Csak Észtország és Románia számolt be arról, hogy a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalók vonatkozásában a maximális munkaidőt használja kizárólagos kritériumként.

A halak kifogása és a termékek ezt követő feldolgozása nagymértékben függ a nem minden esetben előre látható meteorológiai és műszaki korlátoktól, melyek a halászeszközök működtetéséhez és a tengerbiztonsághoz kapcsolódnak. Ez indokolja a munkaidő rugalmasságának igényét, amelyet a szociális partnerek is hangsúlyoztak. A jelentések szerint a gyakorlatban bizonyos helyzetekben a munkaidő túllépésére kerül sor (Németország).

Hangsúlyozni kell, hogy a 188. sz. ILO-egyezmény a minimális pihenőidőt alkalmazza egyetlen kritériumként, amely korlátozza a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalók munkaidejét[10]. Franciaország, Lengyelország és Dánia a konzultációra adott válaszukban hivatkoztak erre.

Csak Franciaország jelzett gyakorlati problémákat a 21. cikk (4) bekezdésének alkalmazása tekintetében. Azt javasolta, hogy lehetséges megoldásként engedélyezzék a hatórás pihenőidők további felosztását, ami csak kollektív szerződéssel lenne megvalósítható.

6. KIVÉTELEK (A 21. CIKK (5)–(6) BEKEZDÉSE)

Az irányelv 21. cikkének (5) bekezdése szerint a tagállamok az (1) bekezdés második albekezdésében, valamint a (3) és (4) bekezdésben meghatározott korlátok tekintetében kivételeket tehetnek. Ehhez két követelménynek kell teljesülnie: i. a kivételeknek meg kell felelniük a biztonság- és egészségvédelemmel kapcsolatos általános irányelveknek; valamint ii. kizárólag objektív vagy technikai, illetve munkaszervezési okokból adhatók meg. Különleges okra van szükség, és a kivételnek arányosnak kell lennie ezen okkal. Ugyanez a cikk azt ajánlja, hogy az ilyen kivételek nyomán gyakoribb vagy hosszabb szabadság vagy a munkavállalóknak nyújtott kompenzáló szabadság legyen engedélyezhető.

Öt tagállam arról számolt be, hogy nem alkalmazták a kivétel lehetőségét (Ausztria, Észtország, Finnország, Portugália és Románia).

Dánia, Németország, Franciaország és Lengyelország a halászati vagy a halfeldolgozási feltételekkel összefüggésben engedélyez kivételeket (ha a hajó közvetlenül érintett halászati tevékenységben és/vagy halászati területeken működik). Ilyen esetekben kompenzációs pihenőidőt biztosítanak (kivéve Lengyelországban).

Más tagállamokban a kivételeket különböző helyzetek széles skálájában engedélyezik, amelyek nem kapcsolódnak közvetlenül a halászathoz vagy halfeldolgozáshoz. A kivételeket a kivételt megadó tagállamok valamennyi esetben állandónak tekintik, és nem valószínű, hogy rövid vagy középtávon ezek visszavonására kerülne sor. Az alábbiak rövid áttekintést nyújtanak egyes példákról.

Hollandiában a kivétel ratione personae , és tengerjáró halászhajókon dolgozó parancsnokra, irányító és kisegítő személyzetre vonatkozik.

Máltán a kivételek a part menti halászatra vonatkoznak, de hatása korlátozott, mivel Máltán valamennyi halász önfoglalkoztató.

A spanyol jogszabályok általában lehetővé teszik a halászhajókon dolgozó munkavállalók pihenőidejének csökkentését. Nincs specifikus ok megadva. Emellett úgy tűnik, hogy a rendelkezés felváltja a halászhajókra vonatkozó általános szabályozást, nem pedig bizonyos, szigorúan meghatározott körülmények között alkalmazható kivételt tesz lehetővé.

Bulgária a túlórára vonatkozó általános jogszabályt alkalmazza a halászati ágazatban. Az e jogszabály alapján engedélyezett munkaidő bizonyos esetekben meghaladhatja az irányelvben meghatározott korlátokat. Ugyanakkor megállapították az éves túlórakorlátot (150 óra), és szigorúan meghatározták azokat a körülményeket, amelyek között a túlóra engedélyezett.

A kivételeket általában törvény vezeti be. Egyes tagállamokban (pl. Németország, Magyarország vagy Svédország) azonban ezeket kollektív szerződések is bevezethetik.

A 21. cikk (6) bekezdése a tengerjáró halászhajó kapitányának arra vonatkozó jogosultságát szabályozza, hogy a fedélzeten dolgozó munkavállalókat a szükséges óraszámban munkára rendelje, ha az a hajó, a fedélzeten lévő személyek vagy a rakomány azonnali biztonsága érdekében szükséges, vagy abból a célból, hogy a tengeren bajbajutott hajók vagy személyek részére segítséget nyújtson. E rendelkezés alkalmazásával kapcsolatban nem számoltak be problémákról.

7. Éves szabadság (a 21. cikk (7) bekezdése)

Az irányelv 7. cikke az éves szabadságra való jogosultsággal foglalkozik, és a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalókra vonatkozik. Az egyetlen specifikus szabályozás, amely kizárólag a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalókra vonatkozik, a 21. cikk (7) bekezdése, amelynek értelmében a tagállamok úgy rendelkezhetnek, hogy az olyan a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalók, amelyek a naptári év egy hónapját meghaladó specifikus időszakban nem hajózhatnak, ezen időszakon belül legyenek kötelesek éves szabadságuk kivételére.

12 tagállam kijelentette, hogy nem élt ezzel a lehetőséggel (Ausztria, Bulgária, Dánia, Spanyolország, Észtország, Finnország, Franciaország, Németország, Magyarország, Hollandia, Lengyelország és Portugália). Csak Málta és Románia számolt be arról, hogy alkalmazták a rendelkezést. Máltán ugyanakkor ennek a gyakorlati hatása nem jelentős, mivel valamennyi halász önfoglalkoztató.

8. Az irányelv általános rendelkezései, amelyek a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalókra alkalmazandók (különösen az éjszakai munka)

Az irányelv 21. cikkének (1) bekezdése kizárja az éjszakai munka időtartamáról szóló 8. cikk alkalmazását a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalók esetében. A 9–11. cikk (az éjszakai munkát végző munkavállalók egészségügyi vizsgálatáról és nappali munkára történő áthelyezéséről, az éjszakai munkavégzés biztosítékairól, valamint az éjszakai munkát végző munkavállalók rendszeres alkalmazásáról szóló értesítésről) továbbra is alkalmazandók esetükben.

Ezért fel kell mérni, hogy indokolt-e a tengerjáró halászhajókon dolgozó, éjszakai munkát végző munkavállalók számára az éjszakai munka időtartamára vonatkozó egyedi rendelkezést biztosítani.

Több tagállam úgy döntött, hogy az éjszakai munkára vonatkozó általános jogszabályaikat a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalókra is alkalmazzák (Spanyolország, Portugália, Románia, Bulgária, Finnország, Magyarország, Hollandia), bár egyes tagállamok specifikus jogszabályokkal rendelkeznek, amelyek a munkaidő más aspektusait szabályozzák a tengerjáró halászhajókon.

Más tagállamok azt jelezték, hogy az éjszakai munkavégzés időtartamára vonatkozó szabályozás jelenlegi hiánya nem gyakorol káros hatást a munkavállalók egészségére és biztonságára (Németország, Litvánia). Egyes halászati módszerek éjszakai munkavégzést igényelnek. Lengyelország kijelentette, hogy az éjszakai munkára vonatkozó szigorúbb előírásokat a tengerjáró halászhajók esetében „maguk a munkavállalók is erősen elleneznék”. Végezetül az Egyesült Királyság rámutatott arra, hogy a halászok egyfajta „vadászó-gyűjtögető” tevékenységet folytatnak, és célszerűtlen lenne tevékenységüket az éjszakai munkavégzés kapcsán a szárazföldön dolgozó munkavállalók esetében alkalmazott szokásos keretbe kényszeríteni.

Hangsúlyozták, hogy indokolt lenne az éjszakai munkavégzésre felkért halászok orvosi ellenőrzésére összpontosítani (Franciaország).

Habár egyes halászati módszerek éjszakai munkavégzést tesznek szükségessé, a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalók nem tekinthetők minden esetben „éjszakai munkát végző munkavállalóknak” az irányelv 2. cikke (4) bekezdésének értelmében, amely előírja, hogy a munkaidő bizonyos hányadát éjszaka végezzék el.

Meg kell jegyezni, hogy a fiatal munkavállalókra a 94/33/EK irányelvnek[11] megfelelően egyedi szabályok alkalmazandók.

9. Általános értékelés

A Bizottság által a konzultáció keretében megkérdezett tagállamoknak és szociális partnereknek átfogó értékelést kellett adniuk az irányelv 21. cikkéről, mindenekelőtt arról nyilatkozva, hogy a rendelkezések továbbra is megfelelők-e, különösen az egészség és biztonság tekintetében. A főbb következtetések összefoglalása az alábbiakban olvasható:

1. Továbbra is alkalmazni kell a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalókra vonatkozó, az irányelv 21. cikkében foglalt egyedi rendelkezéseket. A cikket 12 tagállam megfelelőnek tekinti, a szociális partnerek pedig kifejezetten támogatják a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalókra vonatkozó egyedi szabályozás fenntartását. A szociális partnerek ugyanakkor jelezték, hogy „a jelenlegi irányelv 21. cikkében meghatározott, a halászhajókon dolgozó munkavállalókra vonatkozó egyértelmű korlátozásokat megfelelőnek kell tekinteni” .

2. Jóllehet nem minden tagállam ismertette álláspontját, kilenc jelezte, hogy az irányelv jelenlegi személyi hatályát megfelelőnek tartják.

3. Egyes tagállamok aggályukat fejezték ki azzal kapcsolatban, hogy a maximális munkaidőre vonatkozó kritérium megfelelő-e, tekintettel a halászati ágazat sajátos munkaidő-szervezésére, valamint az ellenőrzés és érvényre juttatás nehézségeire. A fedélzeten ténylegesen ledolgozott munkaórák pontos meghatározása terén mutatkozó nehézségeket tekintik a leggyakoribb problémának az ellenőrzésben. Ráadásul az ellenőrzést rendszerint csak kikötőkben végzik. Egyes tagállamok szerint a pihenőidők ellenőrzése a gyakorlatban kevesebb nehézségbe ütközik.

4. A megszakítás nélküli hatórás pihenőidők követelményének való megfelelés egyes tagállamokban gyakorlati problémákat vet fel.

5. Általánosságban elfogadott, hogy az éjszakai munka időtartamára vonatkozó 8. cikket nem kell alkalmazni a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalókra. Nem tekintették indokoltnak, hogy a tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalók által végzett éjszakai munka időtartamára egyedi jogi szabályozást vezessenek be.

6. A tengerjáró halászhajókon dolgozó munkavállalókra megállapított általános munkaidő-szervezéstől való eltérés megadásának hatályát a rugalmasság szükséges mechanizmusának tekintették.

10. következtetések

7. A szociális partnerek autonómiájának teljes körű tiszteletben tartása mellett a Bizottság továbbra is figyelemmel kíséri a 188. sz. ILO-egyezmény szempontjainak a szociális partnerek megállapodásain keresztül az uniós jogszabályokba történő beépítését annak érdekében, hogy a szociális partnerekkel szoros együttműködésben meghatározza azokat a lehetséges területeket, ahol uniós fellépés szükséges vagy indokolt. Az ilyen fellépést az irányelv jelenlegi felülvizsgálatával kapcsolja össze.

8. A konzultáció eredményeképp a Bizottság számos, további figyelmet igénylő területet azonosított be. E területek a következők:

a) Az önfoglalkoztatók helyzete, akik rendszerint kisebb hajókon, gyakran bevételből részesedő halászként dolgoznak, külön figyelmet igényel, elsősorban a 188. sz. ILO-egyezménynek a tagállamok általi megerősítése és végrehajtása összefüggésében.

b) A tagállamok által rendelkezésre bocsátott információk nem elegendők annak megállapításához, hogy a 21. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében említett, 12 hónapot meg nem haladó referencia-időszakot mindig megadják és betartják-e.

c) A 188. sz. ILO-egyezmény a munkaidő korlátozása céljából kizárólag a minimális pihenőidőt említi, míg az irányelv lehetővé teszi a minimális pihenőidő meghatározása mellett alternatívaként a maximális munkaidő korlátozását. Ennek következtében a tagállamok vagy egyedül a minimális pihenőidőre vonatkozó kritériumot, vagy pedig mind a maximális munkaidőre, mind a minimális pihenőidőre vonatkozó kritériumot hajthatják végre annak érdekében, hogy mindkét eszköznek megfeleljenek. Ez a megoldás összeegyeztethető az érintett irányelvvel, ha tiszteletben tartják az irányelv azon rendelkezéseit, amelyek kedvezőbbek a munkavállalók számára. A megszakítás nélküli pihenőidőhöz való jog különösen fontos (mivel a 188. sz. ILO-egyezmény nem tartalmaz hasonló rendelkezést), és tiszteletben kell tartani.

d) Különös figyelmet kell fordítani az éjszakai műszakban dolgozó tengerészek orvosi felügyeletére.

e) Egy esetben (Spanyolország) a munkaidőre vonatkozó szabályoktól való eltérést nem indokolja a 21. cikk (5) bekezdésében felsorolt körülmények egyike sem. A kivételeknek arányosaknak kell lenniük az azokat indokoló körülményekkel, és nem fedhetik le a rendelkezés teljes hatályát. A Bizottság külön figyelmet fog fordítani annak ellenőrzésére, hogy az irányelv 21. cikkének (5) bekezdése értelmében engedélyezett kivételek tiszteletben tartják-e ezeket az elveket.

9. Tágabb összefüggésben a Bizottság megjegyzi, hogy a munkahelyi egészségvédelemmel és biztonsággal kapcsolatos, 2007–2012 közötti közösségi stratégiának[12], melyet a 2007. június 25-i tanácsi állásfoglalás[13] támogat, továbbra is fő célkitűzése a munkafeltételek folyamatos javítása, mindenekelőtt a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések nagyarányú csökkentése révén. E cél megvalósítása érdekében erősíteni kell az egészségre és biztonságra vonatkozó uniós jogszabályok megfelelő és hatékony végrehajtását, továbbá támogatást kell nyújtani a kkv-knak, különösen az olyan nagy kockázattal járó ágazatokban, mint az építőipar, a mezőgazdaság, a halászat és a közlekedés. E célból a Bizottság az új PROGRESS programon keresztül és a tanácsadó bizottsággal együttműködésben jelenleg végzi azon nem kötelező érvényű gyakorlati útmutatókat kidolgozását, amelyek az irányelvek helyes alkalmazására vonatoznak, különösen a halászati ágazatban (a 15 m-nél rövidebb hajók vonatkozásában).

[1] HL L 299., 2003.11.18., 9–19. o.

[2] 25 tagállam válaszolt (Bulgáriától és Írországtól nem érkezett válasz). A Cseh Köztársaság és Szlovákia nem ültette át a 21. cikket, mivel lobogójuk alatt nem működhetnek tengerjáró halászhajók. Luxemburg nem rendelkezik lobogója alatt bejegyzett tengerjáró halászhajóval. A konzultációba bevont szociális partnerek (ETF, Europeche) közös választ nyújtottak be.

[3] A Tanács 2010/321/EK határozata (2010. június 7.) a tagállamoknak a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet 2007. évi halászati munkaügyi egyezményének (188. sz. egyezmény) az Európai Unió érdekében történő megerősítésére való felhatalmazásáról.

[4] Az Európai Unióról szóló szerződés 155. cikkének (2) bekezdése alapján.

[5] Európai Bizottság, Facts and figures on the Common Fisheries Policy (Adatok és tények a közös halászati politikáról), 2010. évi kiadás.

[6] A halászati ágazatban a bérezés hagyományos rendszere a fogás megosztása, a költségekkel csökkentett bevételből való részesedés vagy a részesedés plusz bér rendszere (forrás: ILO: Fishermen’s conditions of work and life (A halászok munka- és életkörülményei), Geneva, Doc. CFI/4/1988/1 ). A bevételből való részesedés maximalizálása érdekében a halászok általában a lehető legkevesebb személyzettel dolgoznak.

[7] COM(2009) 599 végleges.

[8] Spanyolországban figyelemre méltó hibrid jogi fogalom létezik: a gazdaságilag függő viszonyban álló önfoglalkoztató. Gyakorlatilag kizárólagos kapcsolat jellemzi az ügyfél felé. A törvény számos egyedi jogot meghatároz, mint például a pihenőidőszakokhoz való jogot vagy a szerződés felmondásával kapcsolatos garanciákat.

[9] A tengeren töltött 225 nap felső határ a francia jogszabály előkészítő dokumentumai alapján megfelel a 35 órás munkahétnek (a franciaországi heti maximális munkaidő). Eltérésként lehetőség van legfeljebb 250 óra tengeren töltött munkaidőhöz, amely a 48 órás munkahétnek felel meg.

[10] Ez ellentétes a 2006. évi tengerészeti munkaügyi egyezménnyel, amely a tengerészek munkaidejére vonatkozó kritériumok terén két lehetőséget határoz meg: a maximális munkaidőt és a minimális pihenőidőt.

[11] Ennek gyakorlati végrehajtását a Bizottság a közelmúltban elemezte a (SEC (2010) 1339) jelentésben.

[12] A Bizottság közleménye az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságnak és a Régiók Bizottságának – A munka minőségének és termelékenységének javítása: a munkahelyi egészségvédelemmel és biztonsággal kapcsolatos közösségi stratégia 2007–2012 között, COM(2007) 62 végleges, 2007. február 21.

[13] A Tanács állásfoglalása (2007. június 25.) a munkahelyi egészségvédelemmel és biztonsággal kapcsolatos új közösségi stratégiáról (2007–2012), HL C 145., 2007.6.30., 1. o.