[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 21.2.2007

COM(2007) 59 végleges

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK ÉS AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK

Tájékoztató közlemény a hulladékról és a melléktermékekről

TARTALOMJEGYZÉK

1. Bevezetés 3

2. A közlemény háttere 4

2.1. A közlemény tárgya 4

2.2. A jelenlegi helyzet 4

3. Az Európai Bíróság esetjogának alkalmazása 6

3.1. A hulladék fogalmával kapcsolatos megállapítások 6

3.2. Termelési maradékanyag vagy termék-e a szóban forgó anyag? 6

3.3. Egyes körülmények között a termelési maradékanyag nem számít hulladéknak 7

3.4. A bíróság joggyakorlatában felmerült egyéb szempontok a hulladék és a melléktermék megkülönböztetéséhez 9

I. melléklet – Példák: mi hulladék és mi nem az? 12

1. Vas és acél gyártásából származó salak és por 12

2. Az élelmiszer-és italgyártásból származó melléktermékek – és a takarmány 12

3. Égetési melléktermékek – Füstgázok kéntelenítéséhez használt gipsz 13

4. Levágott darabok és hasonlók 13

II. melléklet: Folyamatábra a hulladék/nem hulladék kérdés eldöntéséhez 14

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK ÉS AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK

Tájékoztató közlemény a hulladékról és a melléktermékekről

(EGT vonatkozású szöveg)

1. BEVEZETÉS

Az elmúlt harminc évben az európai környezetvédelmi politikában, azon belül a környezetnek a hulladékoktól való védelmében és a hulladékgazdálkodásban központi szerepet kapott a hulladék fogalmának meghatározása. Az emberi egészség és a környezet védelme érdekében az olyan tárgyakra és anyagokra, amelyek hulladéknak minősülnek, közösségi hulladékkezelési jogszabályok vonatkoznak. A hulladék meghatározását a 2006/12/EK irányelvben[1] (a hulladékokról szóló keretirányelvben) meghatározott illetékes hatóságok egyedi alapon alkalmazzák, amikor hulladékszállítási vagy engedélyezési határozatokat hoznak. Általában világos, hogy mi számít hulladéknak, és mi nem. Azonban számos esetben okozott már gondot az említett meghatározás értelmezése.

Az egyik nehéz kérdés, hogy hogyan lehet különbséget tenni a termelési folyamatok melléktermékeként keletkezett, hulladéknak nem minősülő anyagok és a valóban hulladéknak tekintendő anyagok között. A két kategória nem válik el feketén-fehéren egymástól, sokféle technológiai helyzet elképzelhető, amelyekhez különböző kockázati tényezők és lehetséges hatások tartoznak, és ezért határesetnek tűnhetnek. Azonban a környezetvédelmi jogszabályok helyes alkalmazása érdekében meg kell húzni a határt e két jogi kategória között; akár egyedi alapon is meg kell határozni, mi hulladék, és mi nem az. Ez gyakran okoz nehézséget a jogszabályok alkalmazásában.

A hulladékokról szóló szabályozás jogbiztonságának növelése érdekében, valamint attól a szándéktól vezérelve, hogy a hulladék meghatározását könnyebben érthetővé és alkalmazhatóvá tegye, a Bizottság szeretne útmutatást adni az illetékes nemzeti hatóságok számára, illetve tájékoztatást nyújtani a gazdasági szereplők számára arról, hogy hogyan kell egyedi alapon megítélni, hogy egy adott anyag hulladék-e vagy sem. E közlemény ahhoz is hozzájárulhat, hogy Unió-szerte egységesebbé tegye az előírások értelmezését.

A hulladékokról szóló keretirányelv helyes végrehajtását biztosítandó e közlemény célja kifejteni a keretirányelv 1. cikkében szereplő, a hulladékra vonatkozó meghatározást az Európai Bíróság értelmezése szerint. A hulladékokkal kapcsolatos uniós szabályozásban ugyanis nem jogi kategória a melléktermék vagy a másodlagos nyersanyag – az anyagok vagy hulladéknak számítanak vagy nem. E közlemény céljára a keretirányelvben szereplő „hulladék” meghatározás mellett a következő fogalmakat fogjuk használni[2]:

- termék: olyan anyag, amelyet egy termelési folyamat során szándékosan állítanak elő. Gyakran meghatározható egy vagy több „elsődleges” termék, ami alatt az előállított legfontosabb anyago(ka)t kell érteni.

- termelési maradékanyag: olyan anyag, amelynek az előállítása nem cél az adott termelési folyamatban, ez az anyag azonban nem feltétlenül hulladék.

- melléktermék: olyan termelési maradékanyag, ami nem minősül hulladéknak.

Amint azt a hulladékkeletkezés megelőzésére és a hulladékok újrafeldolgozására irányuló tematikus stratégia is említi, a közleményben javasolt iránymutatások hatékonyságát 2010-ben értékelni kell a stratégia felülvizsgálatának keretében. Ez alkalomból azt is ellenőrizni kell, hogy az Európai Bíróság újabb joggyakorlata indokolttá teszi-e az iránymutatások kiigazítását.

2. A KÖZLEMÉNY HÁTTERE

2.1. A közlemény tárgya

E közlemény tárgya a termelési folyamatokban keletkező hulladék és hulladéknak nem minősülő anyagok megkülönböztetése. Nem vonatkozik a települési hulladékra vagy a hasonló hulladékáramokra, sem a fogyasztási maradékokra. Nem foglalkozik azzal sem, hogy egy termék mikor válik hulladékká, illetve azzal, hogy a hulladék mikortól nem számít már annak. A hulladékokról szóló keretirányelv hatályából kizárt hulladékokat ez a közlemény nem tárgyalja.

2.2. A jelenlegi helyzet

A hatodik közösségi környezetvédelmi cselekvési program megállapításáról szóló, 2002. július 22-i 1600/2002/EK európai parlamenti és tanácsi határozat[3] 8. cikke (2) bekezdésének iv. pontja felszólít a hulladék és a nem hulladék közti különbség tisztázására. A hulladékkeletkezés megelőzésére és a hulladékok újrafeldolgozására irányuló tematikus stratégia felé című, 2003. május 27-i közleményben[4] a Bizottság vázolta a hulladékok meghatározásával kapcsolatos helyzetet, és széles körű, tényeken alapuló vitára hívta az érdekelt feleket, egyben kérve, hogy akinek van javaslata a hulladék jobb meghatározására, terjessze azt elő. A legtöbb észrevétel arra vonatkozott, hogy a jelenlegi meghatározást érdemes megtartani, csak egyes vonatkozásokat kell egyértelműbbé tenni.

Az általános egyetértés ismeretében a hulladékkeletkezés megelőzésére és a hulladékok újrafeldolgozására irányuló, 2005. december 21-én elfogadott tematikus stratégiában[5] a Bizottság vállalta, hogy „az Európai Bíróság joggyakorlatán alapuló iránymutatásokat tartalmazó bizottsági közleményt tesz közzé a fontos iparágak melléktermékeire vonatkozó kérdések megválaszolására, hogy mikor kell és mikor nem kell a mellékterméket hulladéknak tekinteni, tisztázandó a jogi helyzetet a gazdasági szereplők és az illetékes hatóságok számára.” Ez a dokumentum ennek a kötelezettségvállalásnak tesz eleget.

2.2.1. Miért van szükség iránymutatásra?

A folyamatosan bővülő joggyakorlat és a jogi egyértelműség viszonylagos hiánya egyes esetekben az illetékes hatóságok és a gazdasági szereplők számára egyaránt megnehezítették a hulladék meghatározásának alkalmazását. Bebizonyosodott, hogy az illetékes hatóságok tagállamonként eltérően ítélik meg a hasonló egyedi eseteket, ami a gazdasági szereplőkkel szembeni egyenlőtlen bánásmódhoz vezet, és akadályozza a belső piac működését. Ha a hulladék fogalmát túl széleskörűen határozzuk meg, az felesleges költségeket róhat egyes vállalkozásokra, és csökkentheti az olyan anyagok népszerűségét, amelyeket egyébként vissza lehetne forgatni a gazdaságba. A túl szűk meghatározás viszont környezeti károkat idézhet elő, alááshatja a hulladékra vonatkozó közösségi szabályozás és az egységes közösségi normák hatékonyságát.

A Bizottság úgy ítéli meg, hogy iránymutatásokkal jobban javítható a jogi egyértelműség, mint ha a hulladékokról szóló keretirányelvet kiegészítenék a melléktermékek meghatározásával. A hulladék és a melléktermékek olyan megkülönböztetése ugyanis, amely azon alapul, hogy az anyagot hasznosításra vagy ártalmatlanításra szánják-e, illetve azon, hogy az anyagnak van-e gazdasági értéke vagy sem, nem biztosítaná kellően magas szinten a környezet védelmét. Viszont csak újabb bizonytalanságokhoz vezetne, ha az Európai Bíróság egyes megfogalmazásait szövegkörnyezetükből kiragadva közvetlenül átültetnék az irányelvbe. Az egyéb lehetőségek, például egy lista összeállítása nem tűnnek kivitelezhetőnek, sem az alkalmazás, sem a jogi végrehajtás szempontjából. Az Európai Bíróság által megállapított jogilag kötelező érvényű szempontok figyelembevételével kidolgozott iránymutatás kellően rugalmas eszköznek tűnik, amit az újabb bizonyítékok és technológiák megjelenése esetén ki lehet igazítani.

2.2.2. Az ipari háttér

Számos különféle anyag keletkezik az ipai folyamatokban, amire vonatkozhat ez a közlemény. Az üzleti zsargonban ezeket melléktermékekként, társtermékekként, köztes termékekként, másodlagos termékekként vagy altermékekként ismerik. E szavak egyike sem szerepel a közösségi környezetvédelmi jogban, vagyis a termékek és a melléktermékek egy kategóriába tartoznak: egy anyag vagy hulladéknak számít vagy nem.

Az ipari termelési folyamatok gyakran igen összetettek, számos különböző gazdasági értékű, környezeti hatású és hulladék/nem hulladék státuszú anyagot állítanak elő. Ezenfelül a hulladék/nem hulladék besorolás ágazatonként eltér. Egyes ágazatokban a belső piac keretében a különböző vállalkozások szabadon kereskednek olyan anyagokkal, amelyek hulladéknak minősülnek. Más ágazatokban, mint az élelmiszer- vagy italágazat, alapvető fontosságú egy anyag hasznosításánál a hulladék és a termék közötti különbségtétel. A technika is folyamatosan fejlődik, mind a termelési folyamatok, mind a hulladékkezelés terén gyorsan változnak az elérhető technológiák.

2.2.3. A környezet állapota

Egyértelmű, hogy mind a termékek, mind a hulladékok tartalmazhatnak mérgező anyagokat, és nem megfelelő kezelés vagy szabályozás esetén veszélyeztethetik az emberi egészséget és a környezetet. Az ipari és a kitermelési hulladékok más termékekhez képest gyakrabban jelentenek konkrét veszélyt a környezetre. Ez azzal is összefügg, hogy míg a termékek összetételét általában elég pontosan megtervezik, a hulladékok összetételéről kevesebb ismeret állhat rendelkezésre.

Környezetvédelmi szempontból ezért nagyon fontos, hogy az egyes anyagokat helyesen sorolják a hulladékok vagy az egyéb anyagok közé. A hulladékokra vonatkozó szabályozás számos módon védi a környezetet az ipari hulladékok hatásától, például engedélyezési és szállítási eljárásokkal, vagy a hulladékok égetésére vonatkozó konkrét követelményekkel. Mindazonáltal ha egy anyag nem hulladék, az nem jelenti azt, hogy kívül esik a közösségi jogban biztosított környezetvédelem hatókörén. A termékekre vonatkozó szabályozás, valamint a REACH rendelet és más jogszabályok is az emberi egészség és a környezet védelmét célozzák egyes termékek és hulladéknak nem számító anyagok lehetséges környezeti hatásaival szemben.

3. AZ EURÓPAI BÍRÓSÁG ESETJOGÁNAK ALKALMAZÁSA

3.1. A hulladék fogalmával kapcsolatos megállapítások

Az EB számtalanszor nyilatkozott már úgy, hogy a hulladék fogalmát széles keretek között kell értelmezni annak érdekében, hogy összhangot teremtsünk a 2006/12/EK irányelv céljával, valamint az EK-Szerződés 174. cikkének (2) bekezdésével, amely kimondja, hogy a közösség környezetpolitikájának célja a magas szintű védelem. A 2006/12/EK irányelvben szereplő „hulladék” meghatározás az irányelv I. mellékletére valamint a 2000/532/EK bizottsági határozatban[6] szereplő európai hulladékjegyzékre hivatkozik. Azonban mindkét forrás csak tájékoztató jellegű, így a hulladék fogalmát végső soron az attól való megválás ténye határozza meg.

A Bíróság többször hangsúlyozta: azt, hogy egy anyag hulladéknak számít-e vagy sem, a konkrét helyzet tényállása befolyásolja, és ezt az illetékes hatóságoknak mindig egyedi alapon kell megítélniük.

Végül fontos megjegyezni, hogy még ha egy anyag meg is felel az EB által meghatározott (és a 3.3. szakaszban ismertetett) azon feltételeknek, amelyek alapján egy anyag nem minősül hulladéknak, ha valóban megválnak tőle, akkor hulladéknak kell tekinteni és akként is kell kezelni.

3.2. Termelési maradékanyag vagy termék-e a szóban forgó anyag?

A Palin Gránit esetben[7] az EB leszögezte, hogy termelési maradékanyagnak azt kell tekinteni, ami különbözik a gyártási folyamat szándékolt végtermékétől. A Saetti- ügyben[8] az EB azt nyilatkozta, hogy amennyiben egy anyag előállítása technológiai döntés eredménye (vagyis szándékosan állították elő), akkor nem termelési maradékanyag.

Vagyis ha meg akarjuk határozni, hogy egy anyag hulladék-e vagy sem, az első kérdés, amit fel kell tenni, hogy a gyártó döntésén múlik-e, hogy előállítja az adott anyagot.

Ha az elsődleges terméket elő tudta volna állítani a szóban forgó anyag előállítása nélkül, de nem ezt tette, akkor ez azt támasztja alá, hogy a szóban forgó anyag nem termelési maradékanyag. Egy másik szempont annak meghatározásához, hogy egy anyag előállítása technológiai döntés eredménye-e az lehet, hogy a termelő eljárást módosították-e annak érdekében, hogy az adott anyag bizonyos műszaki jellemzőkkel rendelkezzen.

A petrolkoksz esete A Saetti- és Frediani-ügyben kikérték az Európai Bíróság véleményét arról, hogy a nyers olaj finomítása során keletkező szén-alapú anyag hulladék-e vagy sem. A bíróság úgy nyilatkozott, hogy a petrolkoksz nem termelési maradékanyag, mert előállítása technológiai döntés eredménye, és a későbbiekben fűtőanyagként felhasználásra kerülhet. Azt is leszögezte, hogy ha a petrolkoksz automatikus terméke is a finomító eljárásnak, amennyiben teljes egészében felhasználják más (a finomítás során keletkezett) anyagokhoz hasonlóan, akkor kőolaj-terméknek kell tekinteni, akként állítják elő, tehát nem termelési maradékanyag. |

3.3. Egyes körülmények között a termelési maradékanyag nem számít hulladéknak

Ha egy anyag termelési maradékanyag, attól még nem feltétlenül számít hulladéknak – mondja a Bíróság. Amennyiben egy anyagot a tulajdonságainak köszönhetően fel lehet használni a gazdasági körforgásban, azt nem szabad hulladéknak tekinteni.

A közelmúltban hozott ítéletekben ( Palin Granit és további ügyek) az Európai Bíróság három szempontból álló tesztet alkotott annak megállapítására, hogy egy termelési maradékanyag mellékterméknek tekinthető-e. A Bíróság szerint amennyiben egy anyagot nem csak fel lehetne használni, hanem valóban fel is használják úgy, hogy a felhasználás előtt nem kerül sor további feldolgozásra, és a felhasználás folyamatos termelési láncban megvalósítható, akkor ez az anyag nem hulladék. A teszt kumulatív, vagyis mindhárom feltételnek teljesülnie kell. Mindemellett az Európai Bíróság arra is fölhívta a figyelmet, hogy a termék tervezett felhasználása jogszerű kell legyen, tehát a melléktermék nem lehet olyasmi, amitől a gyártó köteles megválni, vagy aminek a tervezett felhasználását az uniós vagy a nemzeti jog tiltja (lásd a II. mellékletben szereplő folyamatábrát).

3.3.1. Biztos-e az anyag jövőbeni felhasználása vagy csak elméleti lehetőség?

Ha elképzelhető, hogy az anyag nem használható – nem felel meg azon műszaki feltételeknek, amelyek a felhasználhatósághoz szükségesek, vagy nincs piaca – akkor továbbra is hulladéknak kell tekinteni. A hulladékstátusz e bizonytalanság esetleges következményeitől védi a környezetet. Ha a továbbiakban kiderül, hogy a hulladékot mégis lehet hasznosítani, elveszti hulladékstátuszát amint rendelkezésre áll visszanyert termékként (lásd a Mayer Parry esetet [9] ).

Előfordulhat az is, hogy az anyag egy részét fel lehet használni, a többit azonban ártalmatlanítani kell. Amennyiben egy illetékes hatóság egyedi megítélése alapján egy anyag felhasználása nem biztosítható, azt az anyagot hulladéknak kell tekinteni. Ha azonban létezik hosszú távú szerződés az anyag birtokosa és leendő felhasználói között, az azt jelzi, hogy a szerződés tárgyát képező anyagot hasznosítani fogják, vagyis felhasználása biztos.

Ha egy anyagot határozatlan ideig tárolnak lehetséges, de nem biztos felhasználás fényében, akkor a tárolás idejére hulladéknak kell tekinteni. ( Palin Granit )

3.3.1.1. A felhasználás pénzügyi hasznot hoz a tulajdonosnak

Amíg a gyártó egy anyagot haszonnal tud értékesíteni, addig valószínű, hogy azt az anyagot felhasználják. (Palin Granit) Azonban ez önmagában még nem elegendő feltétel, a korábbi joggyakorlat szerint a hulladéknak is lehet gazdasági értéke. ( Vessoso és Zanetti [10] , Tombesi [11]). A Bizottság szerint e teszt alkalmazásakor mindenképpen figyelembe kell venni a hulladék kezelésének költségeit is. Fennáll ugyanis annak a veszélye, hogy valaki jelképes árat fizetne egy anyagért csak azért, hogy az ne számítson hulladéknak, és így a szokásos hulladékkezelő létesítményeken kívül lehessen elhelyezni. Ha viszont egy anyagért megfizetik a szokásos piaci árat vagy annál többet is, az valószínűleg nem hulladék.

A szerves trágya esete Spanyolországban

A Bizottság kontra Spanyolország C-416/02 és C-121/03 számú egyesített ügyekben a Bíróság úgy ítélte, hogy a szerves trágya nem hulladék, amennyiben jogszerűen talajjavításra használják egyértelműen meghatározott parcellákon (attól függetlenül, hogy azok a parcellák a szerves trágya származási helyének megfelelő mezőgazdasági üzem tulajdonát képezik-e), és tárolásának ideje nem hosszabb, mint ami a megfelelő körülmények közötti kiszóráshoz szükséges.

3.3.2. Felhasználható-e az anyag további feldolgozás nélkül?

Ezt a kérdést gyakran nehéz megválaszolni. Egy melléktermék értékláncában vannak olyan műveletek, amelyeket mindenképpen el kell végezni az anyag további hasznosításához. Miután az anyagot előállították, meg kell mosni és szárítani, finomítani vagy homogenizálni kell, fel kell ruházni egyes jellemzőkkel vagy hozzá kell adni egyes anyagokat, ellenőrizni kell a minőségét – és így tovább. E műveletek közül egyeseket a gyártó, másokat a következő felhasználó végez, esetleg köztes szereplők is foglalkoznak az anyaggal. Amennyiben ezek a műveletek a termelési folyamat szerves részét képezik (lásd a következő szakaszt), az anyag még nyugodtan tekinthető mellékterméknek.

A Bíróság szerint amennyiben kiegészítő visszanyerésre van szükség a további felhasználás előtt – még ha a felhasználás biztos is – az anyag hulladéknak számít a visszanyerés befejezéséig ( Avesta Polarit ).[12]

3.3.3. Felhasználható-e az anyag magában a termelési folyamatban?

Ha az anyagot elő lehet készíteni a további felhasználásra a termelési folyamat szerves részeként, és valóban el is küldik felhasználásra, akkor az az Európai Bíróság tesztje alapján melléktermék.

Ilyen helyzetben az illetékes hatóság tiszte eldönteni, hogy az előkészítési műveletek a termelési folyamat szerves részét képezik-e . Ennek megítéléséhez a Bizottság szerint számos tényezőt figyelembe kell venni: mennyire alkalmas az anyag a további felhasználásra, hasznosítása előtt milyen természetű és bonyolultságú előkészítésre van szükség, ezek a műveletek mennyire illeszthetők a fő termelési folyamatba, és a gyártó vagy egy másik szereplő végzi-e ezeket? BREF-dokumentumokat esetleg szintén figyelembe vehet az illetékes hatóság annak megállapításához, hogy az elvégzendő műveletek szerves részét képezik-e a termelési folyamatnak. Meg kell jegyezni, hogy a Palin Granit, Niselli [13] és spanyolországi szerves trágya esetekben a Bíróság inkább szűken, mint tágan értelmezi a termelési folyamat fogalmát.

Ha az anyag elhagyja előállításának helyét annak érdekében, hogy további feldolgozáson essen át, az arra utal, hogy a feldolgozási műveletek nem képezik a termelési folyamat szerves részét. A termelési folyamatok egyre nagyobb specializációja mellett azonban ez nem tekinthető mindent elsöprő bizonyítéknak. Elképzelhető, hogy a felhasználó vagy valamilyen köztes szereplő készíti elő az anyagot hasznosításra a 3.3.2. szakaszban említett műveletekkel.

Ha a gyártónak az anyagra szüksége van fő tevékenységéhez, akkor az anyagot semmiképp sem lehet hulladéknak tekinteni.

A megmaradt kövek esete

Az Avesta Polarit és a Palin Granit esetekben a Bíróságnak azt kellett eldöntenie, hogy a bányászatból és nyíltszíni fejtésből megmaradt kövek milyen körülmények között számítanak hulladéknak. Az ítélet szerint ha a köveket jövőbeni lehetséges felhasználásra várva, vagy hulladékkezelési kötelezettség miatt tárolják, azokat hulladéknak kell tekinteni. Amennyiben fizikailag jól elkülöníthető tömegeket lehetséges, de nem biztos felhasználás fényében, feldolgozás nélkül tárolnak, például a célból, hogy a stabilitás javítása érdekében üregeket töltsenek fel velük, ami szükséges a bánya fő tevékenységéhez (érckitermelés), ezek a kövek nem számítanak hulladéknak.

3.4. A bíróság joggyakorlatában felmerült egyéb szempontok a hulladék és a melléktermék megkülönböztetéséhez

Az Acro Chemie [14] és más hasonló ügyekben hozott ítéletek szövegében a Bíróság számos olyan tényezőt említ, amelyek arra utalhatnak, hogy egy anyag hulladék. Egyik ilyen szempont sem örök érvényű, de bizonyos esetekben támpontot jelenthetnek.

3.4.1. Az ártalmatlanításon kívül nem képzelhető el felhasználás, a további felhasználásnak komoly környezeti hatása lenne, vagy különleges óvintézkedéseket tenne szükségessé

Az Európai Bíróság megállapította, hogy ha egy anyagot nem lehet felhasználni, és következésképp ártalmatlanítani kell, azt keletkezésétől kezdve hulladéknak kell tekinteni. Van olyan, hogy egy anyag további hasznosítása egyenesen tilos, vagy kötelezően előírt hulladék-ártalmatlanítási, illetve -újrafeldolgozási eljárás vonatkozik rá. Ennek hátterében környezetvédelmi, biztonsági vagy közegészségügyi megfontolások állhatnak. A poliklórozott bifenilek és a poliklórozott terfenilek (PCB/PCT) ártalmatlanításáról szóló 96/59/EK irányelv[15] jó példa olyan uniós jogszabályra, amely kötelezően előírja egyes anyagok ártalmatlanítását vagy hulladékként való kezelését (megtisztítását). Szintén hulladéknak kell tekinteni az olyan anyagot, ami nem felel meg a lehetséges felhasználáshoz szükséges jogszabályi követelményeknek, mindaddig, amíg a meg nem felelés fennáll.

Az az eset, amikor a felhasználásnak komoly környezeti hatása lenne vagy különleges környezetvédelmi intézkedéseket tenne szükségessé, már kicsit bonyolultabb. Számos elsődleges termékre is igaz, hogy potenciálisan nagy környezeti károkat okozhat, és a környezet védelme érdekében körültekintően kell kezelni. A Bíróságnak a hulladékkal kapcsolatos állásfoglalását figyelembe véve a hulladék/nem hulladék kérdés megítélésekor döntő érv lehet, ha egy melléktermék környezeti hatása nagyobb, mint a helyettesített alternatív anyagé, már ha egyáltalán lehetséges az összehasonlítás.

Ennek ellenkezője, vagyis hogy egy anyag nem jelent veszélyt a környezetre, még nem jelenti azt, hogy az nem hulladék. A Palin Granit esetben a Bíróság úgy vélte, hogy az a tény, hogy egy anyag nem jelent semmilyen valós veszélyt az emberi egészségre vagy a környezetre nézve, önmagában nem indokolja, hogy az anyagot ne tekintsék hulladéknak. Ez logikus, ha belegondolunk, hogy a rosszul elhelyezett inert ipari hulladék sem feltétlenül veszélyezteti az emberi egészséget vagy a környezet állapotát. Zavaró tényezőt azonban mindenképpen jelenthet, ezért az ilyen anyagot is hulladéknak kell tekinteni. Ezt a gondolatmenetet folytatva: az a tény, hogy egy anyagot környezetvédelmi szempontból felelős módon, különösebb előkezelés nélkül tüzelőanyagként lehet hasznosítani, nem jelenti azt, hogy az anyag nem hulladék. (Arco Chemie) . A hulladék meghatározásának az a célja, hogy a hulladék anyagok környezetvédelmi szempontból felelős kezelését biztosítsa.

Ugyanebben az esetben jelentette ki a Bíróság, hogy sem az anyag tárolásának helye, sem összetétele nem szempont a hulladékstátusz megítéléséhez. Egyes esetekben – ilyen például a márványfejtés – a maradéknak pontosan ugyanaz az összetétele, mint az elsődleges terméknek. Ha a maradékot nem kívánják felhasználni, az hulladéknak minősül.

3.4.2. Az anyagot szokványos hulladékkezelési eljárásnak vetik alá

Az anyag rendeltetési helye bizonyos esetekben megbízhatóan jelzi státuszát. A Bíróság szerint azonban az, hogy a II.A. vagy II. B. melléklet szerint hulladékkezelési eljárás-e vagy sem az eljárás, aminek az anyagot alávetik, megint nem ad választ az anyag státuszára (Niselli) . Ez azért van, mert a mellékletekben felsorolt kezelési vagy ártalmatlanítási eljárások közül többet termékekre is lehet alkalmazni, meg hulladékokra is. Nem lehet különbséget tenni egy tüzelőanyag mint termék elégetése, és egy hulladék kezelési eljárás szerinti elégetése között.

3.4.3. A vállalkozás az anyagot hulladéknak tekinti

Az Arco Chemie -ügyben a Bíróság megjegyezte, hogy ha egy vállalkozás egy anyagot hulladéknak tekint, az jelentheti azt, hogy az valóban hulladék. A Bizottság szerint viszont ez a megközelítés teret nyit a hulladékokra vonatkozó szabályozás figyelmen kívül hagyásának, mivel előnyösebb azon vállalkozások számára, amelyek nincsenek tisztában törvényi kötelezettségeikkel, vagy az ilyen kötelezettségek alól szeretnének kibújni. Ráadásul igen szubjektív szempontról van szó, ilyen szempont alapján a hulladék megítélése tagállamonként változhat.

3.4.4. A vállalkozás igyekszik csökkenteni a keletkező anyag mennyiségét

Szintén a Palin Granit -ügy kapcsán született megállapítás, hogy amennyiben a vállalkozás igyekszik korlátozni a keletkező anyag mennyiségét, az jelezheti azt, hogy hulladékról van szó. Ez azonban nem perdöntő, mert egy vállalkozás törekedhet egy adott anyag termelt mennyiségének korlátozására a költségek, az ár és a piaci helyzet miatt, nem csak azért, hogy kisebb mennyiséget kelljen kidobnia. Arról nem is beszélve, hogy e szempont következetes alkalmazása előidézheti, hogy a vállalatok kevésbé törekedjenek a hulladék keletkezését megelőző politikák követésére.

I. melléklet – Példák: mi hulladék és mi nem az?

Ezek a példák olyan eseteket mutatnak be, ahol nehéz megállapítani, hogy egy anyag hulladék-e vagy nem. A bemutatott esetek különböző ágazatokból származnak, de nem kötelező vagy általános érvényűek. Számos más példát is fel lehetne hozni, és még az itt bemutatott esetek is alakulhatnak máshogy az EU különböző részein, például akkor, ha egy adott régióban vagy tagállamban nem állítható, hogy egy mellékterméket biztosan fel lehet használni, vagy épp ellenkezőleg, egyes helyeken a máshol nem használható anyag is hasznosítható.

1. VAS ÉS ACÉL GYÁRTÁSÁBÓL SZÁRMAZÓ SALAK ÉS POR

A kohósalak a kohóban a forró vassal egy időben keletkezik. A vas előállítási folyamatát úgy irányítják, hogy a kohósalak meghatározott műszaki jellemzőkkel rendelkezzen. Technológiai döntés születik tehát a gyártási folyamat elején, ami befolyásolja a keletkező salak típusát. A kohósalak több konkrét célra is biztosan felhasználható, a kereslet iránta elég magas. A kohósalak közvetlenül, a termelési folyamat megszakítását igénylő további feldolgozás (pl. megfelelő méretre zúzás) nélkül felhasználható a termelési folyamat végén. Ezért a kohósalak nem számít hulladéknak.

Ezzel szemben a kéntelenítési eljárásból fennmaradó salak akkor keletkezik, amikor a vasból ként vonnak ki acél előállítása érdekében. A keletkező salak magas kéntartalmú, nem használható fel a fémiparban, így általában hulladéklerakóban helyezik el. Másik példa az acélgyártáskor keletkező és az üzem levegőjéből kiszűrt por esete. A port elszívórendszerek szűrőin gyűjtik össze. Ezek a szűrők tisztíthatók, és a begyűjtött fémpor visszaforgatható a gazdaságba egy újrafeldolgozási művelet keretében. Ez a két anyag tehát keletkezésétől kezdve hulladék, de a szűrőkön összegyűlő porból kivont fémtartalom az újrafeldolgozással elveszti hulladék státuszát.

2. AZ ÉLELMISZER-ÉS ITALGYÁRTÁSBÓL SZÁRMAZÓ MELLÉKTERMÉKEK – ÉS A TAKARMÁNY

Az élelmiszer- és italgyártás során keletkező melléktermékeket a leggyakrabban a takarmánygyártásban használják fel. Számos ágazat állít elő olyan anyagokat, amelyeket fel lehet használni állatok etetésére akár közvetlenül a gazdaságokban, akár összesített takarmányok alkotórészeként. Ilyen a cukoripar, az olajnövény-sajtolás, a keményítőgyártás és a malátagyártás. Bár nem minden takarmányozásra szánt élelmiszer-ipari maradékot lehet automatikusan nem hulladéknak tekinteni,[16] a fent említett takarmányanyagokat szándékosan állítják elő egy módosított termelési folyamatban, vagy ha nem is szándékosan állítják elő, megfelelnek a Bíróság által felállított teszt mindhárom pontjának: takarmányként való felhasználásuk a termelési folyamaton kívüli további feldolgozás nélkül is biztos. A takarmányokra vonatkoznak különféle előírások, például az élelmiszerjogról szóló 178/2002/EK rendelet[17] és a takarmány-alapanyagok forgalmáról szóló 96/25/EK irányelv.[18] Ezért az ilyen anyagok nem számítanak hulladéknak.

3. ÉGETÉSI MELLÉKTERMÉKEK – FÜSTGÁZOK KÉNTELENÍTÉSÉHEZ HASZNÁLT GIPSZ

A füstgáz-kéntelenítő létesítmények a kéntartalmú fosszilis tüzelőanyagok erőművekben való elégetése során a füsttel távozó ként kötik meg, hogy a kénkibocsátás ne járuljon hozzá a levegőszennyezés és a savas esők kialakulásához. A keletkező anyag, a kénes gipsz ugyanúgy használható, mint a természetes gipsz, és előszeretettel használják gipszkartongyártásra. A termelési folyamatot módosítják annak érdekében, hogy megfelelő minőségű kénes gipsz keletkezzen. Az anyag felhasználása biztos, nem kell feldolgozni a további felhasználás előtt, és a termelési folyamat szerves részeként felhasználható.

A szén égetéséből származó számos más melléktermék is felhasználható csekély vagy semmilyen előkészítés nélkül. Egyes melléktermékek, például a lignitpernye többnyire mégis hulladéklerakóba kerülnek. Mivel uniós szinten nem biztosítható ezek felhasználása, nem felelnek meg a Bíróság hárompontos tesztjének, és gyakran minősülnek hulladéknak. Mindazonáltal elképzelhetők olyan esetek, amikor helyi szinten lehetséges egy anyagot hasznosítani, tehát biztosított a felhasználása.

4. LEVÁGOTT DARABOK ÉS HASONLÓK

Fűrészüzemekben vagy a további gyártás, például a bútor-, raklap- és csomagolóanyag-gyártás során keletkezik az elsődleges termék (fa) mellett fűrészpor, faforgács és a kezeletlen nyersfából levágott darabok. Ezeket nyersanyagként hasznosítják faalapú lapok (forgácslap) vagy papír gyártásához. A felhasználás a termelési folyamat szerves részeként biztosított, az anyag további feldolgozást nem igényel, legfeljebb a kívánt méretre kell aprítani, mielőtt a végtermékbe bedolgozzák.

Általában véve az elsődleges termelésből fennmaradó anyag, vagy a csak szépészeti szempontból hibás, de anyagában az elsődleges termékkel megegyező anyag, például a gumi- és vulkanizációs keverék, a parafaforgács és -darabok, a műanyaghulladék stb. nyugodtan tekinthető mellékterméknek. Ennek feltétele, hogy az elsődleges termelésben vagy egy másik integrált termelési folyamatban biztosan újrafelhasználható legyen. Az ilyen anyagok nem számítanak hulladéknak.

Ha egy anyagot újra fel kell dolgozni vagy vissza kell nyerni, esetleg meg kell tisztítani egyes szennyeződésektől, hogy újra felhasználhatóvá vagy feldolgozhatóvá váljon, ez az anyag addig tekintendő hulladéknak, amíg az újrafeldolgozás vagy visszanyerés meg nem történik.

II. melléklet: Folyamatábra a hulladék/nem hulladék kérdés eldöntéséhez

[pic]

[1] HL L 114., 2006.4.27., 9.-21. o.

[2] Ezek a meghatározások nem képviselik az Európai Bizottság jogi értelmezését, és nem használandók e közlemény keretein kívül.

[3] Hl L 242., 2002.9.10., 1. o.

[4] COM(2003) 301 végleges

[5] COM(2005) 666 végleges

[6] Legutóbb a 2001/573/EK tanácsi határozattal módosítva, HL L 203., 2001.7.28., 18. o.

[7] C-9/00. számú Palin Granit Oy ítélet, (2002) EBHT-I./3533. o.

[8] C-235/02, Saetti -ügyben hozott végzés, 2004.1.15.

[9] C-444/00 Mayer Parry (2003) EBHT-I. 6163. o.

[10] C-206/88 és 207/88 esetek, Vessoso és Zanetti (1990) EBHT 1461.o.

[11] C-304/94, C-330/94, C-342/94 és C-224/95 számú esetek, Tombesi (1997) EBHT- I. 3561. o.

[12] C-114/01. számú eset, AvestaPolarit Chrome Oy ítélet, 2003. szeptember 11.

[13] C-457/02- számú Niselli-ügy, 2004. november 11.

[14] C-418/97 és C-419/97 szamú egyesített ügyek, ARCO Chemie (2000), EBHT-I. 4475. o.

[15] HL L 243., 1996.9.24., 31.-35. o.

[16] Lásd a Bizottság álláspontját a Bíróság előtt folyamatban lévő, C-195/05. számú Bizottság kontra Olaszország ügyben: a meghatározott műszaki jellemzők és a biztos felhasználás nem elegendőek önmagukban, a Bíróság joggyakorlatában alkalmazott mindhárom feltételnek teljesülnie kell.

[17] HL L 100., 2006.4.8., 3. o.

[18] HL L 123., 1996.5.23., 35.-59. o