[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 12.12.2006

COM(2007) 795 végleges

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK

A 2003/96/EK tanácsi irányelv 19. cikkének (1) bekezdésével összhangban (regionális eltérések)

1. BEVEZETÉS

Az energiatermékek és a villamos energia közösségi adóztatási keretének átszervezéséről szóló 2003/96/EK tanácsi irányelv[1] (a továbbiakban: az „energiaadó-irányelv” vagy az „irányelv”) 19. cikkének (1) bekezdése szerint az irányelvben, különösen az 5., 15. és 17. cikkben meghatározott rendelkezéseken kívül a Tanács a Bizottság javaslatára eljárva egyhangú döntéssel bármely tagállamot felhatalmazhat (annak kérésére) további adómentességek vagy adócsökkentések bevezetésére, konkrét szabályozási megfontolások alapján.

A kérelmet a Bizottságnak kell megvizsgálnia. Ezt követően vagy bemutatja a javaslatot a Tanácsnak, vagy pedig tájékoztatja a Tanácsot azokról az okokról, amelyek miatt ilyen intézkedés engedélyezését nem javasolja.

Az energiaadó-irányelvben szereplő, 2006 végén lejáró eltérések felülvizsgálatának szélesebb keretrendszerén belül Olaszország három kérelmet nyújtott be, hogy az energiaadó-irányelvtől való eltérésre 2007-től kezdődően engedélyt kapjon, és kiválasztott energiatermékekre bizonyos földrajzi körzetekben regionális szempontból differenciált adókulcsokat alkalmazhasson. A kérelmeket az Adóügyi és Vámuniós Főigazgatóság iktatta.[2]

Ennek a közleménynek az a célja, hogy tájékoztassa a Tanácsot azokról az okokról, amelyek miatt a Bizottság nem javasolja a kért engedélyek megadását.

2. ÖSSZEFOGLALÓ A KÉRELMEKRőL

1. Olaszország teljes adómentességet szeretne alkalmazni, éves kvóta keretében, a Val d’Aosta régió területén fogyasztott egyes energiatermékekre.

Az éves adómentes kvóta meghatározása regionális szinten történik. Az intézkedés a motorhajtóanyagokra (benzinre, gázolajra), valamint bizonyos fűtőanyagokra (háztartások fűtéséhez használt LPG-re) érvényes. A lehetséges kedvezményezetteket az energiatermékek minden egyes csoportjára egyértelműen meghatározták, és az esetek többségében ezek az adott régióban letelepedett magánszemélyek.

Az olasz hatóságok szerint az intézkedés célja az, hogy elkerülje az ún. tankolási turizmust, vagyis azt a gyakorlatot, hogy az állampolgárok azért lépnek át a határon, hogy az alacsonyabb üzemanyagárakból hasznot húzzanak. Olaszország utal arra, hogy a régió az EU külső határánál helyezkedik el. Az intézkedés továbbá az energiaadó-irányelv II. mellékletében foglalt eltérés lejártával kapcsolatos, az életszínvonal romlását eredményező negatív következmények elkerülését célozza.

Olaszország úgy véli, hogy az intézkedés a régió földrajzi és infrastrukturális vonatkozásai alapján indokolható – ez egy hegyvidéki körzet, amely a közúti gépjármű-forgalomra erősen rá van utalva. Olaszország hivatkozik továbbá a régió speciális alkotmányjogi státuszára, és a gazdasági és szociális kohézió közösségi politikájára, amely a hegyvidéki körzetekre megkülönböztetett figyelmet fordít. A fűtési célú LPG-t illetően Olaszország a régió zord éghajlati viszonyaira hivatkozik.

2. Olaszország teljes adómentességet szeretne alkalmazni, éves kvóta keretében, a Gorizia régió területén fogyasztott egyes energiatermékekre.

Az éves adómentes kvóta meghatározása regionális szinten történik. Az intézkedés a motorhajtóanyagokra (benzinre, gázolajra), valamint bizonyos fűtőanyagokra (háztartások fűtéséhez használt LPG-re) érvényes. A potenciális kedvezményezetteket az energiatermékek minden egyes csoportjára egyértelműen meghatározták. A fűtőolajok kivételével a kedvezményezettek a tartományban letelepedett magánszemélyek.

Az olasz hatóságok szerint az intézkedésnek történelmi okai vannak, amelyeket különösen a terület – a körzet sajátos földrajzi elhelyezkedése által okozott – társadalmi-gazdasági gyengesége indokol Olaszország szerint az, hogy az eltérés lejár, az energiatermékek iránti keresletnek (a külföldi tankolási turizmus miatti) csökkenéséhez, alacsonyabb életszínvonalhoz és a kapcsolódó gazdasági tevékenységek visszaeséséhez fog vezetni.

Az olasz hatóságok azon a véleményen vannak, hogy a jövedéki adók elégtelen mértékű EU-n belüli összehangolása miatt az energiaadó-irányelv II. mellékletében szereplő eltérés lejártát követően a szokásos adókulcs alkalmazása nem vezetne az adóbevétel megnövekedéséhez, mivel várhatóan a teljes kereslet külföldre irányulna át. Végül, a földgáz tekintetében, Olaszország ennek a fűtőanyagnak az ásványolajokkal szembeni környezeti előnyeire mutat rá, és kiemeli, hogy ezek az intézkedések a földgázhálózat kihasználtságára pozitív hatással vannak ebben a tartományban.

Olaszország úgy véli, hogy a körzet sajátos földrajzi fekvése, illetve az EK-szerződés 87. cikke (3) bekezdése c) pontjának hatálya alá tartozó és az EU strukturális alapjai által támogatható társadalmi-gazdasági gyengeségei alapján az intézkedés a vonatkozó közösségi politikákkal összeegyeztethető lehet.

3. Olaszország az Udine és Trieste tartományokban felhasznált ásványolajokra csökkentett adókulcsot kíván alkalmazni, feltéve hogy ezek a kulcsok megfelelnek az energiaadó-irányelvben meghatározott kötelezettségeknek.

Az intézkedés a benzin és a gázolaj adómentes éves kvótájának formáját ölti, földrajzi hatálya pedig Trieste tartományra és Udine tartomány egyes településeire korlátozódik. A kedvezményezettek magánszemélyek, többnyire ezeknek a körzeteknek a lakosai.

Az intézkedés célja azt úgynevezett tankolási turizmus elkerülése. Olaszország rámutat, hogy az energiaadó-irányelv II. mellékletében szereplő eltérés lejárta negatív társadalmi-gazdasági hatással járna, az adóbevételekben semmiféle növekedést nem eredményezne, és a körzetben töltőállomások bezárásához vezetne.

Mindhárom kérelem 2012. december 31-re irányozza elő az eltérés megszüntetését.

3. A KÉRELEM HÁTTERE

A múltban néhány tagállam, különösen Olaszország, a 92/81/EGK tanácsi irányelv[3] 8. cikkének (4) bekezdésében említett eljárás szerint felhatalmazást kapott csökkentett adókulcsok vagy adómentességek alkalmazására, bizonyos körzetekben vagy régiókban, az ilyen övezetek gazdasági fejlődéséhez vagy földrajzi sajátosságaihoz (éghajlatához, elhelyezkedéséhez) kapcsolódó, konkrét szabályozási megfontolásokból. Ezenkívül bizonyos regionális rendszereket is kialakítottak, az úgynevezett tankolási turizmusban való érdekeltség csökkentésének céljával.

2006. júniusi, A 2003/96/EK tanácsi irányelv II. és III. mellékleteiben szereplő, 2006 végén lejáró eltérések felülvizsgálatáról szóló közleményében (a továbbiak „a 2006-os közlemény”)[4] a Bizottság két fő problémát emelt ki az ilyenfajta eltérésekkel, illetve a jövedéki adó arra való alkalmasságával kapcsolatban, hogy először is társadalmi-gazdasági jellegű regionális sajátosságok kezelésének eszköze legyen, másodszor pedig a torzulásmentes versenyt biztosító belső piac létrehozásában szerepet játsszon. A Bizottság hangsúlyozta, hogy a minimális kulcsok a belső piac érdekét szolgálják, és szükség esetén módosíthatók.

A közlemény azonban megállapította, hogy az érintett tagállamoknak kell szakpolitikai megfontolás tárgyává tenniük, hogy az irányelvtől való eltérésre még mindig szükség van-e, és ha igen, az összeegyeztethető-e az irányelv célkitűzéseivel, vagyis a 19. cikk (1) bekezdésének harmadik francia bekezdésében meghatározott érdekekkel és politikákkal.

4. A BIZOTTSÁG ÉRTÉKELÉSE

Mindjárt kezdetben, a Bizottság szeretne emlékeztetni az EK-szerződésnek – a közvetlen adózás területén a közösségi cselekvés alapját képező – 93. cikkének megszövegezésére. Ez a közvetett adóügyi jogszabályoknál a belső piac létrehozásának és működésének biztosításához szükséges mértékű összehangolást követeli meg.

E célból a jövedékiadó-összehangolás által érintett területeken az adózás minimális szintje megállapításra kerül, többek között az energiaadó-irányelvben. Figyelembe véve, hogy a tagállamok saját nemzeti kulcsaikat ezeknek a minimumoknak a betartásával és a saját nemzeti körülményeik figyelembevételével határozhatják meg, az adózás minimális szintjét a közösségi jogalkotó úgy állapítja meg, hogy az lehetővé tegye a verseny lehetséges torzulásainak elfogadható keretek közé szorítását.

Abból, hogy hiányoznak a teljes mértékben összehangolt kulcsok, az következik, hogy a nemzeti kulcsok között lehetnek különbségek, és hogy ezek határokon átnyúló vásárlásokhoz vezethetnek a belső piacon belül, a 92/12/EGK irányelv 8. és 9. cikkében leírt korlátok között. Amennyiben azonban az ebből eredő torzulások olyan mértékűekké válnának, ami többé már nem tekinthető elfogadhatónak és a fent említett összehangolás logikájával összhangban lévőnek, a helyénvaló megoldás az lenne, ha a nemzeti adókulcsok szorosabb, tényleges közelítését az EKSZ 93. cikke alapján keresnénk, akár az adózás minimális szintjének felfelé történő korrigálásával, akár más, a közösségi jogalkotó által megválasztott eszközök révén.

Ezért a Bizottság elutasítja Olaszországnak azt a nézetét, amely szerint az elégtelen jövedékiadó-összehangolás a 19. cikk szerint megindokolhatja az energiaadó-irányelvtől való eltérés iránti kérelmet. Ez az indoklás nem felel meg a 19. cikk értelmében vett „konkrét szabályozási megfontolásoknak”. Az irányelvben megválasztott minimális adózási szintek valójában a közösségi jogalkotó által figyelembe vett fő elemet alkotják. A választott szintek alapján a közösségi jogalkotó megállapította, hogy a tagállamoknak többé nincs semmiféle érdemleges okuk arra, hogy a más tagállamok által meghatározott szintekre való reagálásképpen az adómértékeket nemzeti szinten differenciálják, figyelmen kívül hagyva azokat a mechanizmusokat, amelyeket maga az irányelv biztosít. Ha másként lenne, akkor a tagállamok közötti határokon az üzemanyagok adóit esetleg az összehangolt minimumokhoz képest lefelé történő alkalmazkodás kétoldalú és progresszív mechanizmusa határozná meg, ami az irányelvnek nem szándéka.

Az energiaadó-irányelv egyetlen eleme sem tesz lehetővé másféle értelmezést.

Ami az Olaszország által felvetett horizontális érveket illeti, a négy kérelem mindegyikére vonatkoznak az alábbiak:

Először is, azt az érvet tekintve, amely szerint az érintett régiók az olasz jog szerint sajátos alkotmányjogi jogállással rendelkeznek, a Bizottság szeretne rámutatni, hogy ez az érv a 19. cikk alkalmazásában nem elégséges. Miközben az nem kizárt, hogy bizonyos, regionális megfontolások sajátos politikai megfontolásokat képezhetnek a 19. cikk szerint, egy régiónak a nemzeti alkotmányjog szerinti státusza önmagában ennek a felfogásnak nem felel meg.

Másodszor, a Bizottság nem tudja elfogadni az Olaszország által bizonyos régiók társadalmi-gazdasági helyzetét illetően felhozott általános érveket (akár a külső gazdasági verseny, akár a körzetek sajátos földrajzi elhelyezkedése vagy más földrajzi vonatkozások miatt alakult is az ki). Ezek az érvek azt mondják ki, hogy a kérdéses régióknak közpénzekből nyújtott támogatásokra van szükségük. Az eddig megadott eltéréseket hivatalosan soha nem tekintették azonban szakpolitikai eszköznek, és ily módon a 19. cikk szerint ennek a címsornak valamiféle „meghosszabbítása” nem fogadható el. Emellett rendelkezésre állnak sokkal célirányosabb eszközök és politikák[5] az ilyen problémák kezelésére, amelyek nem ássák alá az energiatermékekre vonatkozó jövedéki adók összehangolásának hasznos hatását.

Harmadszor, ami egyes körzetek sajátos földrajzi elhelyezkedését illeti, vagyis azt, hogy az olasz államhatárok közelében vannak, a Bizottság utal a fentiekben kifejtettekre. Ebből az következik, hogy az energiaadó-irányelv 19. cikke szerinti engedély megadásához elégséges okként nem fogadható el a szomszédság egy másik, eltérő adószinttel rendelkező tagállammal. Különösen nem hosszabbíthatók meg a 19. cikk szerint az olyan eltérések, amelyeket az a tény indokol, hogy annak idején a szomszédos állam kívülálló ország volt, és azután csatlakozott a Közösséghez, tekintetbe véve ennek az államnak az ebből eredő, az energiaadó-irányelvvel kapcsolatos kötelezettségeit. A külső határral kapcsolatos, Olaszország által felvetett kérdéseket illetően egy konkrét esetben (Val d’Aosta), a Bizottság megjegyzi, hogy a kért eltérés nem megfelelő válasz a tankolási turizmus állítólagos problémájára. Valójában ez saját maga teremthet torzulásokat az Olaszországon belüli és a Közösség más részeiben kialakult fogyasztási struktúrákban, mivel a lakosok fogyasztását mesterségesen a kérdéses régióba irányítja, holott arra azon kívül is sor kerülhetne. Ilyen szempontból arra is figyelemmel kell lenni, hogy Val d’Aostának nemcsak Svájccal, de Franciaországgal is van közös határa.

Végül a Bizottság szeretne emlékeztetni arra, hogy az eltérés lejáratának negatív következményei a 19. cikk szempontjából önmagukban nem minősülnek konkrét politikai megfontolásoknak.

Továbbmenve, külön kell foglalkozni a kérelmekben említett konkrétabb helyzetekkel és érvekkel.

Ami a közúti közlekedésre való állítólagos ráutaltságot illeti a Val d’Aosta régióban, a Bizottság úgy véli, hogy a tervbe vett intézkedés, vagyis a gépjármű üzemanyagok általános jövedékiadó-mentessége, nem megfelelő válasz a problémára, és nem indokolhatja a 19. cikk szerinti engedélyezést. A Bizottság megállapítja, hogy Olaszország a kérdéses politikai megfontoláson alapuló mentességet nem indokolta meg más, ugyanúgy vidéki jellegű (vagyis nem sűrűn lakott) és/ vagy hegyvidéki területeivel való összehasonlításban, ahol pedig feltételezhetően a teljes adókulcsot alkalmazzák. Nincs jelzés arra, hogy az ebből adódó többletköltségekkel, bármiféle számítás szerint, objektív kapcsolat állna fenn. Végül, a motorhajtóanyagok teljes mentessége az irányelv 19. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdésében említett energiaügyi, közlekedési és környezetvédelmi politikákkal összeegyeztethetetlen lenne. Ezt a következtetést megerősíti az irányelv 5. cikkének harmadik bekezdésével való összehasonlítás. Az említett politikákkal összhangban ez a rendelkezés azt írja, hogy a helyi tömegközlekedésre továbbra is minimális adózási szintek vonatkoznak – annak ellenére, hogy a tagállamok az egyéni közlekedéssel szemben (amiről itt szó van) előnyben részesíthetik. Ezeknél a szinteknél alacsonyabb adózás csak az irányelv 15. cikke (1) bekezdésének e) pontjában vagy 15. cikke (1) bekezdésének i) pontjában említett, nagyon sajátos körülmények között lehetséges.

Ami a fűtési célú energiatermékekre vonatkozó érveket illeti, a Bizottság értékelése a következő:

Először is, a Bizottság úgy véli, hogy a fűtési célokra használt ásványi olajok adózási szempontból kedvezőbb elbírálása nem indokolható. Az intézkedésnek az a célja, hogy egy bizonyos körzetben található vállalkozásokat támogasson. 2006. júniusi közleményében a Bizottság hangsúlyozta, hogy az irányelv a vállalkozások fogyasztását és az energia megadóztatásával kapcsolatban felmerülő esetleges versenyképességi korlátokat már kellő mértékben figyelembe veszi. Ebben az összefüggésben a Bizottság szeretné kiemelni, hogy a Tanács, a Szerződés 93. cikkében meghatározott eljárás szerint eljárva, egyhangú döntéssel, meghatározta azokat a politikai megfontolásokat, amelyek az üzleti felhasználás kedvezőbb adózási elbírálása mellett szólhatnak. Az irányelvben – különösen annak 5. és 17. cikkében – az üzleti felhasználásra vonatkozó választási lehetőségek jelzik, hogy a közösségi jogalkotó milyen mértékű rugalmasságot tart helyénvalónak és elégségesnek ebben az összefüggésben. Ezért az olyanfajta megfontolások, amilyeneket Olaszország felvetett, a 19. cikk alkalmazásában nem minősülnek konkrét politikai megfontolásoknak. Ráadásul az irányelvben előírt választási lehetőségek tükrözik az irányelv 19. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdésében meghatározott érdekeket is, és biztosítják a belső piac helyes működését, a tisztességes verseny betartását és a Közösség egészségügyi, környezetvédelmi, energiaügyi és közlekedési politikáinak tiszteletét. Éppen ezek az érdekek azok, amelyek ellentmondanak az erre hivatkozva kért engedély megadásának.

Mivel Olaszország arra kér engedélyt, hogy a földgáz, mint fűtőanyag fogyasztására mentességet adhasson, a Bizottság szeretne rámutatni, hogy az energiaadó irányelv valójában nagy mértékben figyelembe veszi a földgáz potenciális előnyeit. De Olaszország a kérelemben nem ezzel kapcsolatos konkrét politikai megfontolásokat mutat be (nem is beszélve arról, hogy a földgáz előnyei, amelyeket Olaszország említ, az egyes régiók között nem eltérőek). A 19. cikk (1) bekezdésének harmadik francia bekezdésére való tekintettel fent ismertetett megfontolások és a Közösség környezetvédelmi, energiaügyi és közlekedési politikái itt is érvényesek, és ugyanúgy az eltérés megadása ellen szólnak.

Végül, a Val d’Aosta hegyvidéki régiójában háztartási fűtésre használt LPG kedvezőbb adózási elbírálására való tekintettel a Bizottság úgy véli, hogy ez az intézkedés átfedést mutat egy másik, az energiaadó-irányelv 19. cikke kapcsán Olaszország által a Bizottsághoz véleményezésre benyújtott intézkedéssel. Ezzel kapcsolatban Olaszország azt tervezi, hogy bizonyos régiók éghajlati viszonyaitól függően differenciált adókedvezményeket nyújt az LPG fűtőanyagként való felhasználásához. A Val d’Aosta számára kért engedély azonban a másik benyújtott tervezetet messze meghaladná. A Bizottság azt a következtetést vonja le, hogy Olaszország is azon a véleményen van, miszerint a hivatkozott éghajlati feltételek a Val d’Aostának szánt sajátos rendszert nem indokolják. A másik, Olaszország által benyújtott kérelmet külön vizsgálják meg.

5. KÖVETKEZTETÉS

A fentiek alapján az Olaszország által kért engedély nem adható meg. Először is, a kérelmek indoklására Olaszország által felhozott fő érv tekintetében hangsúlyozni kell, hogy a belső piacon harmonizációjának állítólagos hiánya nem orvosolható a 19. cikk szerinti eltérések engedélyezésével. Az adózás minimális szintje egyike volt azoknak a fő elemeknek, amelyeket a közösségi jogalkotó az irányelv elfogadásakor számtalanszor megvitatott.

Továbbá a Bizottság egyik kiegészítő érvet sem tartja elfogadhatónak azok közül, amelyeket kérelmeinek bizonyos részeiben Olaszország felsorakoztatott.

A Bizottság ezért a kért engedélyek megadását nem javasolja .

[1] A Tanács 2003. október 27-i 2003/96/EK irányelve az energiatermékek és a villamos energia közösségi adóztatási keretének átszervezéséről (HL L 283, 2003.10.31., 51. o.); a legutóbb a 2004/74/EK és a 2004/75/EK irányelvekkel módosított irányelv (HL L 157, 2004.4.30., 87. o. és 100. o.).

[2] 2006. október 17-én.

[3] A Tanács 1992. október 19-i 92/81/EGK irányelve az ásványolajok jövedékiadó-struktúráinak összehangolásáról (HL L 316, 1992.10.31.); az irányelvet, az ásványolajok jövedékiadó-kulcsainak közelítéséről szóló, 1992. október 19-i 92/82/EGK tanácsi irányelvvel együtt, 2003. december 31-ével hatályon kívül helyezték, a 2003/96/EK tanácsi irányelv révén.

[4] COM(2006) 342, 2006. június 30., A 2003/96/EK tanácsi irányelv II. és III. mellékletében foglalt, 2006 végén lejáró eltérések felülvizsgálata .

[5] Amikor ilyen eszközökhöz és politikákhoz folyamodnak, a tagállamoknak természetesen tiszteletben kell tartaniuk a közösségi jog rendelkezéseit, különösen azokat, amelyet az állami támogatások területére vonatkoznak.