A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE

Iránymutatás a költségek és a hasznok megosztásához a megújulóenergia-forrásokkal kapcsolatos, határokon átnyúló együttműködési projektek esetében

(2022/C 495/01)

TARTALOMJEGYZÉK

1 Bevezetés 2

2 Az együttműködés kialakításának elemei és finanszírozási lehetőségek 5

3 Költség-haszon elemzés mint a költségek és a hasznok megosztásának alapja 8

4 A költségek és hasznok megosztásának korlátai 9

A költségek és hasznok megosztásának alapelvei 10

A költségek és hasznok megosztásának gyakorlati végrehajtása 12

Példák az együttműködésre 15

5 A költség-haszon elemzésre, valamint a költségek és hasznok megosztásra vonatkozó ajánlások összefoglalása 18

6 Kormányközi megállapodás – minta 20

7 Melléklet 22

1. BEVEZETES

A jelen iránymutatás célja, hogy támogassa a megújulóenergia-termelés területén megvalósuló, határokon átnyúló együttműködési projektekben részt venni kívánó tagállamokat abban, hogy kölcsönösen előnyös megoldást találjanak a kapcsolódó költségek és hasznok megosztására. Felvázolja a költségek és a hasznok megosztásának lehetséges módjait a határokon átnyúló, megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos együttműködési projektekben, ajánlásokat tesz, valamint bevált gyakorlatokat ismertet, miközben rugalmasságot biztosít a tagállamok számára (1). Az iránymutatás alkalmazható az Európai Hálózatfinanszírozási Eszköz (CEF) határokon átnyúló megújulóenergia-projekteknek létrehozott keretén belül, valamint általánosabban az együttműködési mechanizmusokat alkalmazó, megújuló energiaforrásokkal (RES) kapcsolatos projektek esetében. A megújuló villamos energiával, valamint a megújuló hővel és megújuló gázzal foglalkozó projektekre vonatkozik.

Jogi keret

A megújuló energiaforrásokból előállított energia használatának előmozdításáról szóló, felülvizsgált (EU) 2018/2001 irányelv (a továbbiakban: irányelv) jogi keretet hoz létre a megújuló energiaforrások Európai Unióban történő fejlesztéséhez. Az irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében meghatározottak szerint a tagállamoknak együttesen kell teljesíteniük a megújuló forrásokból előállított energiának a teljes bruttó energiafogyasztásban képviselt részarányára vonatkozó kötelező átfogó uniós célt 2030-ig. Ezt a közös célt az összes tagállam által az integrált nemzeti energia- és klímaterveik részeként meghatározandó nemzeti hozzájárulások révén érik el. Az irányelv elismeri a megújuló energia elterjedésének határokon átnyúló dimenzióját is, és arra ösztönzi a tagállamokat, hogy e tekintetben működjenek együtt, többek között a rendelkezésre álló együttműködési mechanizmusok, például statisztikai átruházások, tagállamok közötti közös projektek, tagállamok és harmadik országok közötti közös projektek vagy közös támogatási rendszerek révén (2).

A 2021 és 2027 közötti időszakra szóló többéves pénzügyi keret részeként az Európai Hálózatfinanszírozási Eszköz energetika programja egy olyan eszközzel egészült ki, amelynek célja a határokon átnyúló megújulóenergia-projektek elterjedésének támogatása. A határokon átnyúló megújulóenergia-projekteknek az Európai Hálózatfinanszírozási Eszközről szóló rendeletben (3) szereplő fogalommeghatározása az irányelv alapján létrehozott együttműködési mechanizmusokon alapul.

Az együttműködés indítékai

A határokon átnyúló együttműködés költséghatékonyabb módon segítheti elő az uniós célérték, valamint az ahhoz való nemzeti hozzájárulások elérését a tervezett projektek léptékének növelésével, ugyanakkor további rugalmasságot biztosít a tagállamok számára célértékeik teljesítésében. Ráadásul a határokon átnyúló régiók fontos szerepet játszanak mint az „európai integráció laboratóriumai” (4). Mivel a tagállamok eltérő földrajzi adottságokkal és természeti erőforrásokkal rendelkeznek a megújuló energiák kiaknázásához, a termelési költségek országonként jelentősen eltérnek. Az a tagállam (fogadó ország), amely megújulóenergia-többletet termel, azaz több megújuló energiát, mint amennyire szüksége van saját hozzájárulásának teljesítéséhez, dönthet úgy, hogy együttműködik egy másik tagállammal (átvevő ország), amely hajlandó társfinanszírozni a vállalkozást. Mindkettőjüknek haszna származik az együttműködésből. A fogadó ország további finanszírozásra és nem pénzbeli előnyökre tesz szert az új létesítmény kivitelezése és üzemeltetése kapcsán (úgymint fokozott ellátásbiztonság, munkahelyteremtés, a megnövekedett innováció pozitív tovagyűrűző hatásai), az átvevő ország pedig azáltal, hogy költséghatékonyabban éri el célját, mintha azt egyedül próbálná meg megvalósítani. Az együttműködési mechanizmusok emellett hozzájárulnak a legjobb gyakorlatok megosztásához, a keretszabályozások összehangolásához, valamint a tagállamok igazgatási eljárásainak egyszerűsítéséhez.

A megújuló energiával kapcsolatos együttműködés indítékai projektenként eltérőek. Az együttműködés legjellemzőbb indítékai közé tartozik a célértékek alacsonyabb költségek melletti elérése, a megújuló energia fokozott elterjedése, az infrastruktúra fejlesztéséhez való hozzájárulás, az energiabiztonság növelése, egy bizonyos technológia társadalmi elfogadottságának javítása, az innovatív technológiák vagy infrastrukturális megoldások (közös) tesztelése, valamint a megújuló energiaforrások piaci integrációjának előmozdítása az EU belső energiapiacának javítása céljából.

Ezen túlmenően a megújuló energia piaci értéke jelentősen eltérhet az egyes tagállamokban, többek között a különböző energiatermelési szerkezettől, a létesítmények meglévő kapacitásától, a rendszerösszekötők mennyiségétől, valamint a belső hálózat szállítási kapacitásaitól függően. Az egymással való együttműködés révén azok a tagállamok, amelyekben alacsonyabba piaci érték, hozzájuthatnak a sajátjainál magasabb piaci értékű projektekhez, ami csökkenti a támogatással kapcsolatos kifizetéseket.

Együttműködésre sor kerülhet két vagy több ország/régió vagy határokon átnyúló terület (5) között; annak összetettsége és a koordinációs követelmények általában az érintett szereplők számával arányosan nőnek.

Példa a határokon átnyúló együttműködésre: Kölcsönösen nyílt árverések Németországban és Dániában (6) 2016-ban Németország és Dánia két határokon átnyúló, fotovoltaikus napenergiához kapcsolódó árverést bonyolított le, amelyeken a másik országban megvalósuló projektek is részt vehettek. A kölcsönösen nyílt árverések egy kétoldalú tárgyalások eredményeként született együttműködési megállapodáson alapultak. A nyílt árverések mindegyike a fotovoltaikus napenergia adott országban meglévő támogatási rendszerén alapult. Ezen túlmenően az együttműködési megállapodás a helyszíni korlátozásokkal, az adatcserével és a megújuló energiaforrásokra vonatkozó célértékekhez való hozzájárulással kapcsolatos intézkedéseket is tartalmazott. Ami a költségek megosztását illeti, az árverést szervező ország minden nyertes létesítménynek folyósítja a támogatással kapcsolatos kifizetéseket, és teljes egészében megkapja a megújuló energiákkal kapcsolatos statisztikákat. Nincsenek további költségek, illetve hasznok. A határokon átnyúló árverések eredményeként minden nyertes projekt Dániában valósult meg. A német nyílt árverésen az odaítélési árak jelentősen a korábbi német nemzeti árveréseken tapasztalt odaítélési árak alatt maradtak. Dániában ugyanebben az időszakban nem rendeztek nemzeti árverést. Egyetlen német projekt sem vett részt a dán árverésen. Ennek oka többek között a németországi projektek esetében előrejelzett alacsony maximális kapacitás volt (a 20 MW teljes árverésre bocsátandó mennyiségből csak 2,4 MW), egy pusztán néhány nappal később lezajlott nemzeti árverés Németországban, valamint a dán árverési rendszer megértéséhez kapcsolódó ügyleti költségek, valamint a Dániában alkalmazott rögzített díj, amely hosszú távú villamosenergiaár-kockázatoknak tette ki az erőművek üzemeltetőit. A Dániában megvalósuló projektek esetében a német árverésen való részvétel vonzó volt, mivel 2016-ban nem került sor nemzeti árverésre a fotovoltaikus napenergia kapcsán. Annak okai nem tisztázottak, hogy a dán ajánlatok miért voltak versenyképesebbek, de ez valószínűleg többek között annak tudható be, hogy az árveréseken részt vevő helyszíneken jobb fotovoltaikus napenergia termelésére alkalmas források állnak rendelkezésre, lehetőség van arra, hogy mezőgazdasági területeken építsenek fotovoltaikus erőműveket (ami Németországban ki van zárva), valamint hiányoznak az egyéb belföldi támogatási lehetőségek és ezáltal az ajánlatok agresszívebbek voltak. Ezek a kölcsönösen nyílt árverések megmutatták, hogy a tagállamok közötti kooperatív megközelítések hatékonyságnövekedést hozhatnak a nemzeti árverésekhez képest. Továbbá azt is egyértelművé teszik, hogy az együttműködési megállapodás ütemezése és kialakítása során figyelembe kell venni a nemzeti támogatási rendszereket és az árverések ütemezését. Ezenkívül az országoknak figyelembe kell venniük a piaci konstrukciókat és a projektek költségeit befolyásoló egyéb tényezőket is, hogy elkerüljék a meglepetéseket a szerződések országok közötti odaítélések során. Példa a határokon átnyúló együttműködésre: Svédország és Norvégia közös tanúsítási rendszere 2012-ben működésbe lépett a zöld villamos energia határokon átnyúló támogatási rendszere Svédország és Norvégia között azzal a céllal, hogy mindkét országban fellendítse a megújuló energiaforrások elterjedését. Mostanáig ez az egyetlen közös támogatási rendszer, amelyet a megújulóenergia-irányelvben (RED) előírt együttműködési mechanizmusok keretében valósítottak meg. A rendszer működésbe lépését a két ország közötti hosszadalmas tárgyalások előzték meg. Különösen nehezen jutottak megállapodásra a költségek és hasznok megfelelő megosztása tekintetében. Az 50:50 arányú tehermegosztásról szóló politikai megállapodás megnyitotta az utat a végső megállapodás előtt. A rendszernek előnyére vált Svédországnak a hasonló belföldi tanúsítási piaca működtetése során szerzett több éves tapasztalata. Ez egy piaci alapú eszköz: a rendszer a megújuló energiát termelő létesítményeket mindkét országban úgy jutalmazza, hogy a megtermelt megújuló villamos energia minden egyes MWh-ja után egy zöld tanúsítvány jár, amelyet azután a piacon értékesíteni lehet. A svéd és norvég villamosenergia-szolgáltatók (és egyes végfelhasználók) kötelesek a villamosenergia-termelésük/-fogyasztásuk egy adott hányadával arányos mennyiségű tanúsítványt vásárolni. Tekintettel arra, hogy a rendszer sikeres volt a megújuló energiaforrások – elsősorban a szél- és vízenergia – célzott kiépítésének megvalósításában (sőt mi több, a tervcélokat túlteljesítették), 2022 januárjától új szereplők már nem vehetnek részt benne. Annak ellenére, hogy a rendszer fő jellemzői mindkét országban azonosak voltak, továbbá Svédország és Norvégia egy közös, TWh-ban kifejezett termelési cél megvalósításán dolgozott, megőriztek bizonyos rugalmasságot a rendszer paramétereit illetően. Nem jött létre a végrehajtásért és a nyomon követésért felelős közös hatóság, hanem minden ország kijelölt egy belföldi szervezetet e feladatok ellátására. Ez azt mutatta, hogy hasznos lehet, ha felismerik, hogy szükség van rugalmasságra a közös rendszer kialakítása során. Ezenkívül a megújuló energiaforrásokban rejlő viszonylag hasonló lehetőségek, valamint az összehasonlítható költségszerkezetek megkönnyítették a rendszer fő jellemzőiről való megállapodást. Ez igaz a költség-haszon megosztási tárgyalásokra is, amelyek általában nagyobb kihívást jelentenek, ha a költségek és a haszon jelentősen eltér az együttműködő országok között.

Az együttműködés útjában álló akadályok

A megújuló energiaforrásokra vonatkozó uniós célkitűzések közös elérését szolgáló együttműködés megállapított és alaposan megvizsgált előnyei ellenére 2009 óta kevés együttműködési mechanizmust alkalmazó együttműködési projekt valósult meg (7), és az együttműködési mechanizmusokat még mindig kevesen alkalmazzák. A bizonyítékok (8) arra utalnak, hogy az együttműködési mechanizmusok használatának útjában álló akadályok továbbra is fennállnak. Ezek lehetnek politikai, technikai, jogi és szabályozási, valamint társadalmi-gazdasági és környezeti jellegűek. A tagállamok és más érdekelt felek az együttműködési projektek megtervezéséhez és végrehajtásához szükséges eljárási lépésekhez kapcsolódó adminisztratív akadályokról, valamint a költségek és hasznok számszerűsítésével és megosztásával kapcsolatos akadályokról is beszámolnak. Az elmúlt években azonban a tagállamok intenzívebb tárgyalásokat folytatnak az együttműködési mechanizmusok alkalmazása kapcsán, és jelenleg is számos lehetséges projektről tárgyalnak (9). Az európai zöld megállapodással, az „Irány az 55 %!” intézkedéscsomaggal, valamint a REPowerEU tervvel összhangban történő, gyors dekarbonizációra irányuló fokozott nyomás az együttműködési mechanizmusok gyakoribb alkalmazását teszi szükségessé.

Hatály

Jelen iránymutatás támogatni szándékozik a tagállamokat az együttműködési mechanizmusokat magában foglaló, határokon átnyúló együttműködési projektek megtervezésében, kialakításában és végrehajtásában (10). A célja által, hogy rávilágít a költségek és a hasznok megosztására rendelkezésre álló lehetőségekre és tervezési elemekre, hogy megkönnyítse az együttműködési mechanizmusok további felhasználását gátló akadály leküzdését.

A költségek és hasznok felosztására vonatkozó korábbi útmutatás a villamosenergia-piaci ENTSO által az (EU) 2022/869 rendeletnek megfelelően, a hálózatfejlesztési projektekhez készített költség-haszon elemzési (KHE) módszertanra korlátozódik, és semmilyen útmutatás nem foglalkozott az energiatermelő eszközök kapcsán felmerült költségek és az azokból származó hasznok megosztásával. Ezért ennek az iránymutatásnak a célja, hogy egyértelművé tegye a különböző megújulóenergia-technológiák költségeinek és hasznainak elemzése és megosztása tekintetében rendelkezésre álló lehetőségeket és szabadságfokokat. Noha az összes megújulóenergia-technológia esetében általánosságban kívánja tárgyalni a megújulóenergia-forrásokkal kapcsolatos együttműködést, figyelembe veszi a (sugarasan összekapcsolt) tengeri szélenergia-projektekre jellemző szempontokat, mivel ez a fajta együttműködés egyre jelentősebbé válik, ugyanakkor ezek során sajátos műszaki és gyakorlati megvalósítási kihívásokkal néznek szembe. A tengeri hibrid projektek költség-haszon elemzésével és megosztási szempontjaival egy előkészületben lévő, 2024-es útmutató fog részletesen foglalkozni, amely arról szól, hogy miként lehet összehangolni a költségek és hasznok tengeri medencénkénti megosztását a megújulóenergia-termelési projektek fejlesztésével kombinált tengeri energiaszállítási projekteknél, valamint egyes hibrid projektek költségeinek és hasznainak megosztásáról (11).

Ez az iránymutatás a következőképpen épül fel: először is, felvázolja a megújulóenergia-támogatási rendszerek kialakításának legfontosabb elemeit, a határokon átnyúló együttműködési projektek költségeinek és hasznainak megosztása tekintetében releváns szempontokra összpontosítva. A következő rész ismerteti a költség-haszon elemzés – mint a megújulóenergia-projektek általános társadalmi hasznának értékelésére szolgáló központi eszköz – általános megközelítéseit és alapelveit, valamint a költségek és hasznok megosztásának előfeltételét. Az iránymutatás ezután tájékoztatást ad arról, hogyan érdemes megközelíteni a költségek és a haszon együttműködő felek közötti megosztását, felvázolva ajánlásokat, példákat és bevált gyakorlatokat. A 6. pontban található az együttműködési megállapodás tervezete.

2. AZ EGYÜTTMUKÖDES KIALAKITASANAK ELEMEI ES FINANSZIROZASI LEHETOSEGEK

Egy együttműködési projektről való megállapodás során a tagállamoknak számos szempontot kell összehangolniuk, beleértve az együttműködés fő céljait és elveit, az e célok eléréséhez használható együttműködési mechanizmus(oka)t, valamint az együttműködés hatókörét és feltételeit. Ez utóbbit illetően előfordulhat, hogy a tagállamoknak támogatási rendszert kell választaniuk, és meg kell állapodniuk a projektből eredő költségek és hasznok megosztásáról. Az együttműködési mechanizmus(ok) és adott esetben a támogatási rendszer kialakításának különböző elemei eltérő eredményekhez vezethetnek a költségek és a hasznok tekintetében.

A fentiekben foglaltaknak megfelelően a tagállamok eltérő célokat kívánhatnak elérni az együttműködési projektről való megállapodás során. Mindenesetre biztosítani akarják, hogy az együttműködés kölcsönösen előnyös legyen, és hogy a költségeket és hasznokat úgy osszák meg, hogy az tükrözze ezt a célt. Az általános logika az, hogy az átvevő tagállam hozzájárul a támogatási költségekhez, cserébe azért, hogy a megújuló energiaforrásokra vonatkozó statisztikákat kap. A tagállamok által elérni kívánt részcélok közé tartozhat például a megújulóenergia-integráció költségeinek csökkentése azáltal, hogy a létesítményeket inkább olyan országokban telepítik, ahol alacsonyabbak a rendszer-integrációs költségek. A fogadó tagállamok viszont figyelembe veszik ezeket a költségeket is, valamint azt is, hogy azok milyen mértékben jelennek meg a támogatással kapcsolatos kifizetésekben, ami azt jelenti, hogy azokat a megújuló projektek fejlesztői vagy más érdekelt felek, például az átvitelirendszer-üzemeltetők vagy a végső fogyasztók viselik. Mivel a rendszer-integrációs költségek számottevőek lehetnek, a fogadó tagállamok befoglalhatnak a megállapodásba egy megfelelő ellentételezést.

Az együttműködési mechanizmus megválasztása

A választott együttműködési mechanizmus az érintett tagállamok által kitűzött konkrét céloktól függ. Általánosságban elmondható, hogy ha az egyetlen cél az, hogy rövid távon alacsonyabb költségek mellett érjék el a célértékeket, vagy hogy korlátozott tagállami ráfordítás mellett gyorsan felszámolják az aktuális helyzet és a célérték közötti különbséget, akkor a statisztikai átruházások a legmegfelelőbb választás, mivel ezeknek a legalacsonyabbak az ügyleti költségei, és általában kevésbé bonyolultak. Másrészt a statisztikai átruházás nem vezet további megújulóenergia-termelési kapacitás kiépítéséhez, kivéve, ha az értékesítő ország a bevételeket új megújuló projektekre fordítja.

Közös projektekre is sor kerülhet, ha a cél (új) technológiák fejlesztése vagy tesztelése. A közös támogatási rendszerek jelentik az együttműködési mechanizmusok legösszetettebb formáját, egyúttal ezek járnak a legmagasabb ügyleti költségekkel. A közös támogatási rendszerek azonban javíthatják a költséghatékonyságot és növelhetik a hosszú távú piaci stabilitást, valamint a likviditást. Minél nagyobb volumenű a megújulóvillamosenergia-projektek terén idővel megvalósuló együttműködés, annál inkább indokolt egy komplex mechanizmus választása.

Megjegyzendő továbbá, hogy az együttműködési mechanizmusok nem zárják ki egymást, és a tagállamok szabadon kombinálhatnak egynél több mechanizmust is egy megállapodásban. Ami a költségek és hasznok megosztását illeti, ajánlatos projektenként szigorúan elkülöníteni a költségeket és a hasznokat, és nem összeadni azokat több összefüggő projekt esetében.

A támogatás formájának megválasztása

Noha a megújuló energia piaci alapú elterjedése fokozódik, az továbbra is nagyrészt a támogatási rendszerre épít – ez vonatkozik a határon átnyúló együttműködésekre is. Elvileg a tagállamok választhatnak, hogy a fogadó tagállam támogatási rendszerét használják fel, megnyitják-e a hozzájáruló tagállam támogatási rendszerét, vagy új, testre szabott közös támogatási rendszert hoznak létre. E rendszer kialakítása kapcsán meg kell határozni egy sor elemet. Megjegyzendő továbbá, hogy egy támogatási rendszer nem feltétlenül jár a támogatással kapcsolatos tényleges kifizetésekkel, mivel ezek túlhaladottá válhatnak abban az esetben, amikor vannak nulla áras ajánlatok, azaz a fejlesztők hajlandóak támogatás nélkül megvalósítani a projektet.

Ha a fogadó ország támogatási rendszerét használják, ennek az előnye, hogy biztosítják a projekt zökkenőmentes beilleszkedését a nemzeti szabályozási környezetbe. Ellenkezőleg, ha a hozzájáruló tagállam támogatási rendszerének használatát választják, ez ahhoz vezet, hogy párhuzamosan két rendszer fog működni abban a tagállamban, ahol a létesítmény található, és előfordulhat, hogy nem egyeztethető össze annak szabályozási környezetével. Egy új közös támogatási rendszer felállítása viszont magasabb ügyleti költségekkel jár, de megvan az az előnye, hogy megfelel a céljának és hatékonyabb a nagyobb együttműködési tervekhez. Ebben az esetben meg kell határozni a rendszert működtető nemzeti vagy regionális intézményeket. A tagállamok azt is választhatják, hogy a fogadó vagy a hozzájáruló ország rendszerét alkalmazzák kiindulási pontként, de egyes szempontok tekintetében megállapodnak eltérő kialakítási elemekről.

A támogatási rendszer meghatározásakor a következő elemeket kell figyelembe venni, megjegyezve, hogy a pontos felépítés és sajátosságok esetenként eltérőek lesznek.

Előzetes vizsgálat, helyszínválasztás, engedélyezés és a fejlesztés előkészítése

Általánosságban az előzetes vizsgálat, a helyszínválasztás, az engedélyezés és a fejlesztés előkészítésének központosított (kormányzati irányítású) és decentralizált (fejlesztő általi irányítású) megközelítése különböztethető meg. A központosított megközelítésre jellemző, hogy valamely állam vagy állami tulajdonban lévő szerv felelős ezekért a folyamatokért, mozdítja elő azokat, valamint viseli a kapcsolódó költségeket és a kockázatokat (12). A decentralizált modellben a projektfejlesztők választják ki és vizsgálják meg előzetesen a helyszínt, majd előkészítik a projekteket egy előre meghatározott övezetben. Attól függően, hogy eredetileg ki viseli az előzetes vizsgálat, a helyszínválasztás és a fejlesztés előkészítésének költségeit, kompenzációra lehet szükség.

A hálózati költségek felosztási rendszere

A hálózati rendszert illetően az együttműködő tagállamoknak dönteniük kell a megújulóenergia-fejlesztők és az átvitelirendszer-üzemeltetők közötti kapcsolódási pontról is. Az úgynevezett „lapos” költségfelosztási megközelítés esetén a megújulóenergia-projektek fejlesztői viselik a már meglévő hálózatban a legközelebbi megfelelő csatlakozási ponthoz – általában egy alállomáshoz – történő csatlakozás költségeit, az átvitelirendszer-üzemeltetők pedig a hálózatok esetlegesen szükséges megerősítésének költségeit. Az ilyen megközelítések járnak a legkevesebb költséggel a projektfejlesztők számára (mivel a hálózatmegerősítés költségét általában az átvitelirendszer-/elosztórendszer-üzemeltetők viselik), és lehetővé teszik a költségek jó átláthatóságát és következetességét. A projektek azonban késedelmet szenvedhetnek amiatt, hogy a csatlakozás előtt az átvitelirendszer-/elosztórendszer-üzemeltetőknek el kell végezniük a szükséges megerősítési munkákat.

Az úgynevezett „mély” költségfelosztási megközelítésben a megújulóenergia-projektek fejlesztőinek kell viselniük minden csatlakozási költséget, valamint minden olyan további hálózatmegerősítési költséget, amely az új létesítmény rendszerbe történő integrálása kapcsán felmerül. A mély költségfelosztási rendszer egyik fő hátránya, hogy a kezdeti csatlakozási költségek nagyon magasak lehetnek, a hálózatmegerősítési költségek összege pedig általában bizonytalan, és a fejlesztők számára nehezen megjósolható (13). Ebben a megközelítésben a projektfejlesztőknek azonban gyakran nem kell rendszerhasználati díjakat fizetniük a hálózat folyamatos megerősítéséért.

Hibrid formák szintén lehetségesek. A pontos tulajdonságaiktól függően a hibrid modellek mindkét rendszer hátrányaival/előnyeivel rendelkezhetnek.

A pénzügyi támogatás formájának megválasztása

A pénzügyi támogatás főbb formái a „működési támogatás” és a „beruházási támogatás” (előre folyósított vagy ismétlődő, például éves gyakorisággal). A működési támogatás leglényegesebb formái a rögzített felárak, az egyoldalú csúszó felárak és a kétoldali csúszó felárak (kompenzációs különbözeti szerződések) (14).

Rögzített felárak esetén a teljes támogatás nem függ a villamosenergia-áraktól. Ezenkívül a rögzített felárak nyilvántartása egyszerűbb, ugyanakkor hátrányos helyzetbe hozza azokat a fejlesztőket, akik potenciálisan magas piaci bevételi kockázattal szembesülnek, és olyankor is ösztönzik a termelést, amikor az így termelt energiára nincs szükség. A hosszú távú, piaci bevételekkel kapcsolatos kockázat csúszó felárakkal kezelhető, ennek azonban az lehet az ára, hogy a teljes támogatási költség ki van téve a kötési árnál alacsonyabb villamosenergia-áraknak, amelyeket a fogyasztók fizetnek meg. Az előre vagy éves gyakorisággal folyósított beruházási támogatás esetén az erőművek elvileg ki vannak téve a teljes villamosenergia-piaci bevételi kockázatnak.

A beruházási támogatás abban különbözik a működési támogatástól, hogy a projekt beruházási költségeinek egy részét még azelőtt biztosítja, hogy a létesítményt ténylegesen üzembe helyeznék, és el kezdene termelni. Noha a beruházási támogatások tagállami szinten ritkák, várhatóan relevánsabbá válnak majd az uniós finanszírozási mechanizmusok keretében, például az Európai Hálózatfinanszírozási Eszköz (CEF) határokon átnyúló projektek számára elérhető új előirányzata kapcsán.

Egy pénzügyi támogatás kialakításáról való döntés során javasolt, hogy az érintett tagállamokban meglévő támogatási rendszerek kialakítása legyen a megbeszélések kiindulási pontja, feltéve, hogy az együttműködő felek közül legalább az egyiknél létezik belföldi rendszer a szóban forgó technológia támogatására. Abban az esetben, ha az együttműködő államokban nincs ilyen rendszer, példaként szolgálhatnak a hasonló jellemzőkkel és célkitűzésekkel rendelkező tagállamok tapasztalatai. A kialakítás elemeiről való döntés során az együttműködő államoknak törekedniük kell arra, hogy biztosítsák az új létesítmény szabályszerű működését és karbantartását, a szükséges támogatási költségek minimálisra csökkentését annak élettartama során, a túl- vagy alulkompenzáció kockázatának korlátozását, a pénzügyi kockázatok általános csökkentést, valamint a támogatási rendszer fogyasztókra gyakorolt hatásainak figyelembevételét.

Határokon átnyúló együttműködés esetén a tagállamok (egyoldalú vagy kétoldalú) csúszó felárat, például kompenzációs különbözeti szerződéseket alkalmazhatnak. A kompenzációs különbözeti szerződések biztosítják különösen az árstabilitást, ugyanakkor korlátozzák a rendkívül magas piaci árak esetén keletkező, túlzott extraprofitot. Megjegyzendő, hogy amennyiben két villamosenergia-piac érintett, ahol két különböző villamosenergia-árat alkalmaznak, az megnehezíti a támogatással kapcsolatos kifizetések kiszámítását a szabályozó szerv (vagy szervek) számára, és valószínűleg növeli a kockázatokat a megújuló energiaforrásokba beruházók számára. Emiatt magasabbak lesznek az igazgatási és ügyleti költségek, és olyan kompenzációs kifizetésekre lehet szükség, amelyeket viszont nem lehet könnyen előre megbecsülni. E kockázatok mérséklése érdekében a referenciapiacról ezért a tagállamoknak előzetesen meg kell állapodniuk. Ha sikerül ezeket az akadályokat leküzdeni, a közös támogatási rendszerek hatékonyabbak lehetnek, és alacsonyabb támogatási összegeket biztosíthatnak a megújulóenergia-projektek esetleges beruházási hiányainak áthidalására, mint a nemzeti támogatási rendszerek, így csökkentve az egyes tagállamok adófizetői által finanszírozott teljes támogatási összeget.

Bár nem tartoznak a határokon átnyúló, megújulóenergia-forrásokkal kapcsolatos együttműködési projektek végrehajtását mérlegelő tagállamok által végrehajtható intézkedések körébe, fontos megjegyezni, hogy a megújulóenergia-projektek projektgazdái hozzáférhetnek más versenyképes finanszírozási forrásokhoz is, például az EBB eszközein keresztül vagy az átvevőkkel kötött energiavásárlási megállapodások útján.

A versenypályázat/árverés kialakítása

Általánosságban elmondható, hogy az EU-ban a megújuló energiaforrások támogatását illetően az adminisztratív módon meghatározott árak vagy kvóták jelentősége csökken, miközben az árverések száma nő. Számos lehetőség kínálkozik a megújuló energiaforrásoknak biztosított támogatások elosztására irányuló versenypályázatok/árverések kialakítása kapcsán. A kialakítás legfontosabb elemei: az árverés technológiája, volumene, időzítése, az ajánlattételi mennyiség, a folyósított támogatás típusa, az előminősítési és odaítélési kritériumok, valamint az, hogy egy vagy több tételre vonatkozó versenypályázatot alkalmaznak-e.

Együttműködés esetén az árverések különböző formákat ölthetnek, nevezetesen lehetnek egyoldalúak, kölcsönösek és közösek. A kiválasztott árverési típus befolyásolja a támogatási mechanizmust, például egyoldalú árveréseknél az átvevő vagy hozzájáruló tagállam támogatási rendszere kerül alkalmazásra, azaz megfelel annak, mintha a támogatási rendszerét egyoldalúan megnyitnák a fogadó tagállam projektjei előtt. A kölcsönös árveréseknél mindkét ország megnyitja saját támogatási rendszerét, míg a közös árveréseknél az együttműködő felek egyedi támogatási rendszert alakítanak ki, hogy az összhangban legyen az együttműködési projekt minden vonatkozásával. Általános szabályként a támogatási költségeket fedező tagállamnak kell megkapnia a megfelelő megújuló energiákkal kapcsolatos statisztikákat. A tagállamok eltérő megállapodásokat köthetnek a célok elérése terén megvalósult eredmények átruházásának időtartamát illetően, valamint arról, hogy a részarányok hozzájáruló tagállamra való átruházása a támogatási időszak lejártát követően is folytatódik-e, egészen a létesítmény műszaki élettartamának végéig. Ez hatással lesz a költségek és a hasznok ebből fakadó megosztására. A tagállamok megállapodhatnak például abban, hogy a létesítmény a támogatási időszak lejárta után elkezd hozzájárulni a fogadó ország céljainak eléréséhez, így kompenzálva azt, amiért az helyszínt biztosított a projektnek és viseli a rendszer-integrációs költségeket.

Az együttműködés finanszírozása

Az együttműködési mechanizmus kiválasztásán és (adott esetben) a támogatási rendszer tervezési elemeinek összehangolásán túlmenően a tagállamoknak meg kell állapodniuk arról is, hogyan finanszírozzák az együttműködést, és adott esetben hogyan térítsék meg a támogatási költségeket (15). Az elsődleges finanszírozási lehetőségek az állami finanszírozási források (nemzeti költségvetések, uniós finanszírozási mechanizmusok és alapok), a fogyasztókat terhelő támogatási illetékek vagy hibrid formák, azaz ezek kombinációi. Míg az állami finanszírozási források lényegében az összes adófizetőtől beszedett pénzeszközök energiafogyasztók közötti újraelosztását jelentik, az illetékek a megújuló energiák költségeinek villamosenergia-felhasználók közötti újraelosztását jelentik villamos energia árának növelésével. A tagállamok dönthetnek úgy is, hogy a költségek egy részét egy forrásból finanszírozzák, míg a többit más forrásból finanszírozzák. A 2022-ben nyújtott éghajlat-politikai, környezetvédelmi és energetikai állami támogatásokról szóló bizottsági iránymutatás (16) keretet biztosít az állami hatóságok számára, hogy hatékonyan és a verseny minimális torzítása mellett támogathassák az európai zöld megállapodás célkitűzéseinek elérését.

3. KÖLTSEG-HASZON ELEMZES MINT A KÖLTSEGEK ES A HASZNOK MEGOSZTASANAK ALAPJA

Az együttműködési projektekkel összefüggésben a költség-haszon elemzés rendszerszerűen azonosítja és összehasonlítja egy adott együttműködési projekt összes pozitív vagy negatív, illetve közvetlen vagy közvetett hatását, legyen az akár szándékolt, akár nem. A költség-haszon elemzés elvileg kiterjed a projekt által az összes érintett tagállamban gyakorolt hatásra.

Annak megállapításához, hogy egy tervezett együttműködési projekt nettó társadalmi haszonnal jár-e, vagy sem, meg kell határozni, számszerűsíteni és mérlegelni kell a költségeket és a hasznokat. Ha a jelenértékre diszkontált hasznok egy meghatározott időszakban meghaladják a költségeket, akkor az együttműködési projekt nettó jelenértéke (NPV) pozitív, és az társadalmi, holisztikus szempontból előnyösnek tekinthető.

Ezen túlmenően a projekt nettó jelenértékét össze kell hasonlítani egy alternatív, a megújuló energiaforrásokat együttműködés nélkül megvalósító projekttel (ezt kontrafaktuális projektnek nevezik). A kontrafaktuális projektnek mindenekelőtt reálisan kell ábrázolnia, hogy abban az esetben, ha az együttműködés nem valósul meg, a projektgazdák valószínűleg milyen felépítésű alternatív projektet alkalmaznának céljaik elérésére az európai és nemzeti energia- és éghajlat-politikai célértékekkel összhangban. Ha az együttműködési projekt nettó jelenértéke nagyobb, mint a kontrafaktuális projekté, akkor az együttműködési projekt a rendszerszempontú megközelítés alapján előnyösnek tekinthető, és további lépések kezdeményezhetők.

Annak eldöntéséhez, hogy érdemes-e belevágni egy együttműködési projektbe, vagy sem, elengedhetetlen egy átfogó költség-haszon elemzés.

A költség-haszon elemzés elkészítésének kiindulópontjaként az együttműködő tagállamok áttekinthetik a meglévő módszertanokat és gyakorlatokat. Általánosságban ez magában foglalja a „Guide to Cost-Benefit Analysis of Investment Projects for Cohesion Policy 2014-2020” [Útmutató a 2014 és 2020 közötti időszakra szóló kohéziós politika beruházási projektjeinek költség-haszon elemzéséhez] elnevezésű dokumentumot (17) és más megközelítéseket, például az Európai Beruházási Bank (EBB) által a beruházási projektek gazdasági értékelésére használt megközelítést (18). A megújulóenergia-termelő eszközöket illetően az Európai Hálózatfinanszírozási Eszköz keretében megfogalmazott, a határokon átnyúló megújulóenergia-projektek költség-haszon elemzésére vonatkozó elvek releváns útmutatást tartalmaznak, ugyanakkor ajánlást tesznek egy átfogó, de kezelhető mutatórendszerre (19). A hálózatfejlesztési és beruházási projektek esetében a legrelevánsabb forrás a (transzeurópai energiahálózatról szóló) (EU) 2022/869 rendelet (20) alapján a hálózati beruházási projektekhez használt, az energiarendszerre kiterjedő költség-haszon elemzési módszertan. Erre építve a villamosenergia-piaci ENTSO-nak a tízéves hálózatfejlesztési terv kidolgozásának részeként költség-haszon elemzést kell végeznie. A határokon átnyúló villamosenergia-infrastruktúra esetében a villamosenergia-piaci ENTSO által kidolgozott és az Európai Bizottság által jóváhagyott, kiforrott költség-haszon elemzési módszertanból kell kiindulni.

Az energiatermelő eszközökre vonatkozó költség- és haszonelemzési mutatók

Az ügyleti költségek lehető legalacsonyabb szinten tartása érdekében az együttműködő feleknek a költség-haszon elemzés keretében az esetleges együttműködésükből fakadó azon közvetlen és közvetett költség- és haszonkategóriákra kell összpontosítaniuk, amelyek a legjelentősebbek. Bár vannak bizonyos mutatók, amelyek valószínűleg minden költség-haszon elemzésben szerepelnek (például az energiatermelési költségek) a tagállamok bizonyos szabadsággal rendelkeznek, hogy közösen állapodjanak meg a figyelembe venni kívánt költség- és haszonkategóriákról. Általános szabály, hogy minél fejlettebb a tervezési folyamat, annál átfogóbb a költség-haszon elemzés és a figyelembe vett mutatók listája. Elvileg ajánlatos az együttműködő feleknek egy egyszerű és kevésbé átfogó költség-haszon elemzéssel kezdeni, amelyet a folyamat előrehaladtával fokozatosan ki lehet egészíteni további mutatókkal.

Általánosságban elmondható, hogy amikor az „egyszerű együttműködésről” elmozdulnak az összetettebb formák (például az infrastrukturális és energiatermelő eszközöket ötvöző projektek) felé, az együttműködés költségeinek és hasznainak felmérése is átfogóbbá válik, és további, eltérő mutatókra is ki fog terjedni.

A támogatási költségeket nem kell belefoglalni a költség-haszon elemzésbe, mivel nettó társadalmi transzfert jelentenek, számszerűsítésük azonban már a költség-haszon elemzés szakaszában erősen javasolt (21).

A költség-haszon elemzés korlátai

Bár a költség-haszon elemzés nélkülözhetetlen annak eldöntéséhez, hogy érdemes-e belevágni az együttműködési projektbe, vagy sem, van néhány jelentős korlátja is, amelyeket az együttműködő feleknek szem előtt kell tartaniuk. Amint azt fentebb vázoltuk, a költség-haszon elemzés során mind a folyamat összetettségét, mind az ügyleti költségeket kezelhető szintre kell szorítani, miközben az összes releváns tényezőt figyelembe kell venni. Ez nagy kihívás, különösen, ha a projekt még korai szakaszban van. A feltételezések és értékítéletek alkalmazása így elengedhetetlenné válik.

Végül a költség-haszon elemzés abba sem nyújt betekintést, hogy a projekt milyen hatással van a különböző érdekképviseleti csoportokra. A pozitív nettó jelenérték ellenére lehetséges, sőt valószínű, hogy nem minden érintett szereplő jár jobban a projekttel. Ez különösen fontos, ha a következő lépésre, vagyis a költségek és a hasznok megosztására kerül a szó.

4. A KÖLTSEGEK ES HASZNOK MEGOSZTASANAK KORLATAI

A határokon átnyúló együttműködési projektek jellemzően sokféle egyedi, aszimmetrikus eloszlású költséget és hasznot eredményeznek. A költség-haszon elemzési megközelítés segítségével az együttműködő felek meg tudják állapítani, hogy egy adott projekt társadalmi szempontból előnyös-e, és így elvileg érdemes-e abba belevágni. A költség-haszon elemzések azonban nem jelzik, hogy a költségek és hasznok milyen elosztási hatással járhatnak az érintett országokra és az egyes érdekelt felekre nézve.

Az együttműködési mechanizmusok használata előnyökkel jár, például csökkenti a célokértékeknek való megfelelés költségeit. Mindazonáltal előfordulhat, hogy ezek az előnyök egyenlőtlenül oszlanak meg az érintett tagállamok között. Ez lényegében haszonfelosztási problémát idéz elő, a kihívás pedig az, hogy erre a felosztási problémára olyan megoldást kell találni, amely lehetővé teszi, hogy az összes érintett tagállam részesülhessen az együttműködés hasznaiból, és hogy a felosztáskor csak az együttműködő felek kerüljenek figyelembevételre, az egyes felek hozzájárulásának megfelelően. Mivel ennek a felosztásnak nincs központi piaca, az együttműködő feleknek tárgyalások útján meg kell állapodniuk egy költségmegosztási megközelítésről, vagy – az előzetesen egyeztetett kritériumokkal, szabályokkal vagy képletekkel összhangban – el kell fogadniuk egy mechanizmust a hasznok felosztására.

Összességében az együttműködő országoknak két központi kérdésre kell választ adniuk. Először is, milyen pénzügyi mechanizmus révén és milyen áron járul hozzá az átvevő ország a projekt támogatási költségeihez? Másodszor, kompenzálja-e az átvevő ország a fogadó országot a belföldön felmerült költségekért, és ha igen, milyen mechanizmus segítségével? Mindkét kérdés közvetlen hatással van a költségek és hasznok ebből eredő megosztására, ahol jellemzően az egyik fél kompenzálja a másikat.

Mindamellett a kompenzációt megalapozó logika egyszerű, nevezetesen azokat az érdekelt feleket, akik költségeket viselnek, de nem részesülnek (kellő mértékben) az együttműködési projekt hasznaiból, megfelelően kompenzálni kell. Eddig a legtöbb költségmegosztás vagy kompenzáció a hálózati infrastruktúrára korlátozódott, amely esetében az Energiaszabályozók Együttműködési Ügynöksége (ACER) (22) ajánlásokat fogalmazott meg és iránymutatást adott, míg az energiatermelő eszközökből származó hasznok és költségek megosztása egy szelektív és pragmatikus megközelítésen alapult a figyelembe veendő fő költségek és előnyök meghatározása érdekében. A kulcsfontosságú elemek általában a támogatási költségek és a megújuló energiákkal kapcsolatos, tagállami szintű statisztikák. Az ebből eredő kompenzációról ezután a fő érintett felek és/vagy képviselőik egy tárgyalási folyamat során állapodnak meg.

A költségek és hasznok megosztásának alapelvei

A költség-haszon megosztásnak a következőkön kell alapulnia: méltányosság, vagyis az együttműködésnek köszönhetően egyik fél sem részesülhet aránytalan haszonban, illetve nem viselhet aránytalan mértékű költségeket, ami úgy érhető el, hogy valamennyi felet a hozzájárulásával arányosan kompenzálnak, megvalósíthatóság, azaz csökkenteni kell a bonyolultságot és ezáltal kezelhető szintre kell visszaszorítani az ügyleti költségeket a feleknek, valamint költség- és haszonkategóriáknak a legfontosabbakra korlátozása révén, továbbá a tényleges költségek és hasznok tükrözése (és az ezektől eltérő esetleges intézkedésekről csak egy későbbi szakaszban állapodjanak meg).

A három fent említett alapelv figyelembevétele mellett az érdekelt feleknek ideális esetben hosszú távú szemléletmódot kell alkalmazniuk, és nem csak az együttműködés rövid, hanem hosszú távú eredményeit is értékelniük kell.

Érintett érdekelt felek

Általában véve az együttműködési projektek átfogó lendületét a kormányok adják. Ezért végső soron átfogó nettó haszon elérését várják az együttműködéstől (beleértve az összes vagyonelemet). A legtöbb határon átnyúló együttműködési projekt esetében az is feltételezhető, hogy a tagállamok vagy harmadik országok viselik a legmagasabb költségeket, és részesülnek a hasznok többségében. Így természetszerűleg ők a tárgyaló felek, és alapértelmezés szerint az érdekelt feleiket képviselik.

Míg az együttműködési projekt nagyobb számú érdekelt felet érinthet, valószínű, hogy csak néhányukra lesz jelentős hatással. Az együttműködési projektek által érintett fő érdekelt felek a tagállamok/harmadik országok (amelyek állampolgáraikat, azaz a villamosenergia-fogyasztókat képviselik), az energiatermelő eszközök fejlesztői, az átvitelirendszer-üzemeltetők vagy más infrastrukturális projektek (például hibrid projektek és eseteként sugarasan összekapcsolt tengeri projektek) projektgazdái, valamint a nemzeti szabályozó hatóságok. Ajánlatos a civil társadalom proaktív és korai bevonása az együttműködési projektek előkészítésébe.

A tárgyalások egyszerűsítése és az ügyleti költségek alacsonyan tartása érdekében azonban az együttműködő feleknek – különösen a kevésbé bonyolult helyzetekben – a lehető legalacsonyabb szinten kell tartaniuk a tényleges tárgyalásokban részt vevő felek számát. Általában a nemzeti kormányok képviselőit be kell vonni. Más nemzeti érdekelt feleket közvetlenül be lehet vonni a tárgyalásokba vagy a nemzeti szinten, párhuzamosan zajló folyamatokba.

Például más érdekelt felek is bevonhatók, ha elérnek egy bizonyos küszöbértéket, például a teljes nettó költség bizonyos százalékát. Egyes esetekben az együttműködési projekt hatással lehet a harmadik országbeli érdekelt felekre, és előfordulhat, hogy be kell őket vonni a folyamatba.

A támogatási költségek megosztását és a megújuló energiákkal kapcsolatos statisztikákat érintő megfontolások

Az együttműködő feleknek végső soron meg kell állapodniuk egy olyan mechanizmusban, amelynek segítségével az együttműködésből származó haszon elosztható. A költség- és haszonmegosztási modellek leginkább attól függően változnak, hogy hogyan kezelik a támogatási költségeket.

A legtöbb együttműködési esetben a támogatási költségek megoszlanak az átvevő vagy hozzájáruló ország és a fogadó ország között, de előfordulhatnak olyan esetek is, amikor a támogatási költségeket egyoldalúan a hozzájáruló ország viseli. Ha a fogadó állam érdekelt abban, hogy a megújuló energiákkal kapcsolatos statisztikák egy részét megtartsa saját célértékének teljesítése érdekében, a hozzájáruló és a fogadó állam megállapodást köthet, hogy mindkettő hozzájárul a támogatási költségekhez. Annak érdekében, hogy a fogadó országot kompenzálják az esetlegesen helyben felmerülő költségeiért (például rendszer-integrációs költségek), az általa a megújuló energiaforrásokból kapott részesedéseknek meg kell haladniuk a támogatási költségek általa viselt hányadát. Másrészt mérlegelni lehet a helyben felmerülő (például ellátásbiztonsági) hasznokat is.

Arányos megközelítés

A hozzájáruló fél támogatással kapcsolatos kifizetésekhez való hozzájárulásának mértéke később meghatározza, hogy a megújuló-energiaforrások mekkora részaránya kerül statisztikai átruházás keretében átadásra a másik tagállamnak. Ennek az arányos megközelítésnek megfelelően, arra a tagállamra, amely a támogatási költségek felét fizeti, átruházzák a megújuló energia terén elért eredményekkel kapcsolatos statisztikák felét. Ez kiigazítható abban az esetben, ha más, az együttműködő felek által jelentősnek ítélt költség- vagy haszonmutatók is fennállnak.

Rögzített átruházási feláron alapuló megközelítés

Alternatív megoldásként, ha azt az együttműködő országok kényelmesebbnek találják, megállapodhatnak egy átruházási árban. Ez azt jelentené, hogy a fogadó tagállam egy rögzített felárat számítana fel a megújuló energia minden egyes átruházott statisztikai egysége után (például EUR/kWh), hogy fedezze (közvetett) költségeit. A felárat vagy az átvevő tagállamnak, vagy közvetlenül a projektfejlesztőnek kellene megfizetnie, és az technológia-specifikus is lehetne.

A villamos energia fizikai vagy virtuális átvitele az együttműködési projektekben Az együttműködési projektek a tekintetben is megkülönböztethetők, hogy megkövetelik-e a megtermelt villamos energia fizikai átvitelét, vagy sem. Különösen azok az országok találhatják vonzónak a fizikai átvitelt, amelyek javítani szeretnék hosszú távú energiabiztonságukat. A fizikai átvitel ezenkívül növelheti az együttműködési projekt nyilvános támogatottságát az átvevő országban, és „kézzelfoghatóbbá” teheti a projektet. Előfordulhat azonban, hogy ez a lehetőség nem mindig választható, mivel sajátos technikai kihívásokkal jár, és az együttműködő országok között elegendő rendszerösszekötőt és hálózati infrastruktúrát igényel. A villamos energia fizikai átvitelének előírása bonyolult lehet, ha az együttműködő országok nem szomszédosak, mivel más országokat is be kell vonni az együttműködés kialakításába és az azzal kapcsolatos tárgyalásokba. Ezért sok ország könnyebbnek találja, ha nem írja elő a villamos energia fizikai átvitelét. Egy másik érv a fizikai átvitel mellőzésére az, hogy az európai villamosenergia-piacok a piac-összekapcsolás révén egyre inkább összefonódnak. E logika alapján a fizikai átvitel sértheti a belső villamosenergia-piac elvét, azaz a határkeresztező átviteli kapacitások lehető leghatékonyabb felhasználását. Ami a harmadik országokkal közös projekteket illeti, megjegyzendő, hogy a megújulóenergia-irányelv 11. cikke elegendő rendszerösszekötő kapacitást ír elő ahhoz, hogy a megtermelt villamos energia beszámítható legyen a megújuló energia részarányába az adott tagállamban (23).

Peremfeltételek

Számos olyan tényező van, amely jelentős hatással van a megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos együttműködési projektek költségeinek és hasznainak megosztására, és amelyet figyelembe kell venni. Meg kell határozni azokat a peremfeltételeket, amelyek a projekt működését és a tágabb energiarendszerbe való beépülését befolyásolják, mivel ezek hatással vannak a költség- és haszonmutatókra.

Együttműködési mechanizmus és költségvetési támogatással kapcsolatos kifizetések: A kiválasztott együttműködési mechanizmuson kívül az egyik legfontosabb szempont a támogatással kapcsolatos kifizetések lehetséges költsége. Noha a támogatási költségek társadalmi szempontból elhanyagolhatóak, mivel pusztán az egyik fél által a másiknak való átruházást jelentik (például a kormány által a fejlesztőnek), a megújulóenergia-részarányok átruházásának tervezése során azonban számításba kell venni azokat.

Helyszínválasztás és hálózati csatlakozási rendszer: A helyszínválasztási folyamat és a hálózati csatlakozási rendszer szintén jelentős hatással vannak a költségek és a hasznok kezdeti megoszlására, valamint a kompenzáció szükségességére, mivel a kapcsolódó költségeket vagy az átvitelirendszer-üzemeltetők viselik, és a hálózati díjakban jelennek meg, vagy szerepelnek az árverésen benyújtott ajánlatban és azokat a támogatási rendszerből – ebből következőleg az adófizetők pénzéből – finanszírozzák. Ez hatással van arra, hogy melyik félnek kell kompenzációban részesülnie.

A támogatással kapcsolatos kifizetés típusa: A támogatással kapcsolatos kifizetés típusától függően – azaz rögzített felár vagy csúszó felár – a megújuló energiaforrások támogatási költségei kezdettől fogva egyértelműek, illetve a fogadó ország vagy az együttműködő felek által előre meghatározott országok villamosenergia-piaci árainak alakulásától függenek. A kifizetések eltérhetnek a közös projekt részét képező egyes létesítmények esetében is, ha eltérő támogatási mértékeket ítélnek oda. Ezeket a különbségeket figyelembe kell venni az egyes megújuló energiákra vonatkozó statisztikák értékeinek hozzárendelésekor.

A költségek és hasznok megosztásának gyakorlati végrehajtása

Az 1. ábra áttekintést nyújt arról, hogy a költségek és a hasznok megosztásának mely konkrét lépései vannak az energiatermelő eszközökre összpontosító együttműködési projekteknél. Ezekről az alábbi két szakasz nyújt részletesebb ismertetést.

1. ábra

A költség-haszon megosztás lépései energiatermelő eszközök esetében

1. lépés: Az eredeti költség-haszon elemzés felülvizsgálata

Egy alapos társadalmi költség-haszon elemzés előfeltétele a költségek és hasznok tagállamok és más felek közötti felosztásának. Előfordulhat azonban, hogy ez nem elégséges alap a megosztással kapcsolatos tárgyalásokhoz. Az elvégzett költség-haszon elemzést ezért felül kell vizsgálni és ki kell terjeszteni. Az együttműködő országok eltérnek a költség-haszon elemzésben meghatározott költségek és hasznok listájától, és beleveszik az elemzésbe a támogatási költségeket is. Érdekelt felenként mérlegelniük kell, hogy belevegyenek-e az elemzésbe olyan további költség- és haszonmutatókat, amelyek befolyásolják a költségek és hasznok kezdeti megoszlását.

Az azonosított főbb hatásokkal való koherencia fenntartása érdekében a költségek és hasznok megosztásának a lehető legnagyobb mértékben a költség-haszon elemzésre kell támaszkodnia, és ugyanazon fő peremfeltételeket kell alkalmaznia. Technikai vagy szabályozási okokból, valamint a projekt felépítéséből adódóan a költségeket és hasznokat kezdetben egyik vagy másik félhez rendelik hozzá. Ezek a költség-haszon elemzésben azonosított, érdekelt felenkénti nettó költségek és hasznok szolgálnak majd kiindulópontként minden további megfontoláshoz. A költségek és hasznok kezdeti felosztásának megértését követően valamennyi érintett félnek meg kell állapodnia az újrafelosztásuk összehangolt megközelítéséről, és minden együttműködő ország szabadon újrafeloszthatja a nemzeti költségeket a nemzeti sajátosságoknak megfelelően.

Az alábbi táblázat felsorolja a költség- és haszonmutatókat, az érintett feleket, valamint azt, hogy ezeket hogyan lehet kiigazítani vagy bevezetni, amikor a költség-haszon elemzésről áttérünk a költségek és a hasznok megosztására. A legegyszerűbb megközelítés az, ha az eredeti költség-haszon elemzésből indulunk ki, és a termelési költségeket egyszerűen lecseréljük a támogatási költségekre.

Költség- és haszonmutatók Érintett fél Hatály Az energiatermelésbe történt tőkeberuházás és annak működési költségei (CAPEX/OPEX) Energiatermelő eszközök fejlesztői Az energiatermelésbe történt tőkeberuházás és a működési költségek kezdetben az energiatermelő eszköz fejlesztőjét terhelik, és általában piaci bevételekből és/vagy támogatási rendszerből származó kifizetésekből refinanszírozzák Piaci bevételek Energiatermelő eszközök fejlesztői A fejlesztő a piaci konstrukciótól függően bevételhez jut a villamosenergia-piacon Támogatással kapcsolatos kifizetések Államok / energiatermelő eszközök fejlesztői A megújuló energiát hasznosító létesítmények általában részesülnek támogatással kapcsolatos kifizetésekből. Elvileg annak az államnak a finanszírozási rendszere alkalmazandó, amelyben a létesítmény található. A támogatással kapcsolatos kifizetések államok közötti esetleges megosztása nem piaci alapú újraelosztási hatás, hanem az együttműködés megközelítésével összhangban meghozott alapvető döntés A megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos célérték elérése Tagállamok Eleinte a termelés annak a tagállamnak a megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos célértékének teljesítésébe számít bele, ahol a létesítmény található. A támogatási kifizetésekhez hasonlóan a tagállamok közötti tárgyalás eredménye lesz, hogy a termelés – megújuló energiákkal kapcsolatos statisztikák formájában – mely ország megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos céljainak teljesítésébe számít bele A villamosenergia-ár (nagykereskedelmi piaci ár) hatásai Államok Az együttműködési projektek hatással lehetnek a villamosenergia-árakra az érintett ajánlattételi övezetekben. Ez viszont hatással van a fogyasztók által fizetett villamosenergia-árakra. Bár nem valószínű, hogy ezeket a hatásokat kompenzálni fogják, ez egy együttműködési projekt esetében a politikai megfontolások része lehet CO2- és egyéb kibocsátás Államok CO2- és egyéb kibocsátási szintek együttműködési projekt miatt bekövetkező változása A megújuló energiaforrásokban rejlő lehetőségek kiaknázása Államok Előfordulhat, hogy az együttműködés tárgyát képező létesítmény helye szerinti államban kevesebb lehetőség áll rendelkezésre a célérték belföldi teljesítésére A további megújulóenergia-termelési kapacitásokba történő beruházások elhalasztása Államok Egyéb (belföldi) projektek elhalasztása az együttműködési projektben való részvétel miatt További hatások Államok Lehetnek más hatások is, úgymint munkaerőpiaci hatások, környezeti hatások, innovációra gyakorolt hatások stb. Ezek a további hatások természetüktől függően lehet, hogy nehezen számszerűsíthetők, de szerepet játszhatnak a politikai tárgyalásokban Az infrastruktúrába történt tőkeberuházás és annak működési költségei (CAPEX/OPEX) Átvitelirendszer-üzemeltetők A legtöbb esetben az átvitelirendszer-üzemeltető(k) felelős(ek) az infrastrukturális eszközök előfinanszírozásáért, beleértve a szárazföldi és tengeri hálózat megerősítését is. Az infrastruktúrához kapcsolódó CAPEX/OPEX magában foglalja a rendszerösszekötő és esetlegesen a hálózati csatlakozás költségeit. Kezdetben ezeket egy vagy több átvitelirendszer-üzemeltető között osztják fel, és túlterhelési díjak révén refinanszírozzák a megfelelő ajánlattételi övezetben/országban Túlterhelési díjak Átvitelirendszer-üzemeltető A piaci konstrukciótól függően túlterhelési díjak formájában bevételre lehet szert tenni További teher-újraelosztás vagy teher-újraelosztási tartalékok Átvitelirendszer-üzemeltető Az átvitelirendszer-üzemeltetők az együttműködési projekt eredményeként növelhetik vagy csökkenthetik a teher-újraelosztási költségeket. A teher-újraelosztási költségeket az átvitelirendszer-üzemeltető a hálózati díjakon keresztül fedezi További hatások, például a rendszer rugalmasságára gyakorolt hatások vagy az infrastruktúrába történő beruházás elhalasztása Átvitelirendszer-üzemeltető A rugalmasságára gyakorolt pozitív vagy negatív hatások, vagy olyan hatások, mint például az infrastruktúra megerősítésének elhalasztása

A költségek és a hasznok megosztásával kapcsolatos tárgyalások egyszerűsítése érdekében a tárgyaló feleknek törekedniük kell arra, hogy a költségek és a hasznok megosztása során figyelembe veendő mutatók száma kezelhető legyen. Az együttműködő országok legfontosabb mutatói a támogatási költségek, valamint a megújuló energiákkal kapcsolatos statisztikák. Az együttműködő felek szabadon bevehetnek további hatásokat, vagy a tárgyalások során témaként felhozhatják azokat, ha várakozásaik szerint azok hatás vagy politikai súly szempontjából jelentősek lesznek.

2. lépés: A költségek és hasznok hozzárendelése az érintett országokhoz

A következő lépésben az együttműködő országoknak minden költséget és hasznot – ideértve a támogatási költségeket is – fel kell osztaniuk egymás között a költség-haszon elemzés eredményeinek megfelelően, és főként attól függően, hogy hol valósulnak meg/találhatók a megújulóenergia-termelő létesítmények (a közvetett hatások többségét a fogadó ország viseli). Megjegyzendő, hogy más országok is érintettek lehetnek, amelyek se nem fogadó, se nem átvevő országok, például a hálózat túlterheltségéből adódó problémák miatt. Ilyen esetekben a költség-haszon megosztási megállapodást ki lehetne terjeszteni ezekre az országokra.

A felosztásra alkalmazott szabály típusát erősen befolyásolja a választott támogatási rendszer. Az együttműködő országok megállapodhatnak abban, hogy közös alapot/rendszert hoznak létre, vagy kiterjesztik valamelyik együttműködő állam nemzeti támogatási rendszerét az együttműködési projekthez kapcsolódó támogatásfizetési folyamatok kezelése érdekében, és kompenzációként átruházási árat vezetnek be. Közös támogatási rendszer esetén az együttműködő országok természetesen közös alapot hoznak létre. Ezzel szemben a statisztikai átruházások és a közös projektek esetén nagyobb az eséllyel kerül sor átruházási árakon keresztüli kompenzációra. A kormányoknak végül meg kell állapodniuk abban, hogy először az összes új létesítményt egy országhoz rendeljék-e, vagy „felosztják” azokat aszerint, hogy mely ország viseli a támogatási költségeket. További nehézséget jelent, ha még nem határozták meg a létesítmények végleges helyszínét; ebben az esetben a végső felosztás csak a versenypályázat lezárulta után lehetséges. Mindenesetre ajánlatos, hogy a kormányok már előzetesen megegyezzenek a felosztás általános feltételeiről, és hajtsanak végre utólagos kiigazítást.

3. lépés: A költségek hozzárendelése az egységnyi megtermelt energiához

Az együttműködő államoknak a költség-haszon elemzésre építve, amely meghatározza a projekt várható összeredményét – azaz a megtermelt energiát (GWh-ban) –, kell hozzárendelniük a költségeket az egységnyi megtermelt energiához. Először is az egyes együttműködő felek esetében összesíteni kell az összes költséget és hasznot, ami országonként megadja a teljes nettó hasznot/nettó költséget. A következő lépés, hogy ezt az összeget hozzárendelik az egyes országokban található létesítmény (vagy létesítmények) által várhatóan megtermelt villamos energiához az egységnyi megtermelt megújuló villamos energia „költségének” levezetése érdekében. Az együttműködő államok magukra vállalhatnak átlagos létesítményenkénti költségeket.

4. lépés: Megállapodás a másik országba továbbított megújuló energiára vonatkozó statisztikákról és a továbbított energia áráról (EUR/kWh)

A következő lépésben a tagállamoknak meg kell határozniuk az átruházott villamos energia mennyiségét és az átruházott kWh-nkénti árat. Az átvitel történhet fizikailag, vagy csak virtuálisan, a megújuló energiákkal kapcsolatos statisztikákon keresztül. Az átruházási árat a várhatóan megtermelt teljes villamosenergia-mennyiség alapján számítják ki. Az átruházási ár kiszámítása jól jelzi a megfelelő mértéket, de az együttműködő államoknak van némi mozgástere a tárgyalások során, amit az együttműködés által előidézett nettó költségmegtakarításnak tudható be.

A statisztikai átruházásban részt vevő tagállamok megállapodhatnak abban, hogy különböző típusú szerződéseket, például utólagos azonnali ügyleteket, előzetes azonnali ügyleteket vagy opciós szerződéseket alkalmaznak. Ezen szerződéstípusok kombinációi is lehetségesek, és mindkét fél kockázatának csökkentését szolgálhatják. A különböző megújulóenergia-technológiák esetében referenciaként szolgáló belföldi támogatott árakból kiindulva meg kell alkudni egy egységárról, és figyelembe kell venni az ügyleti költségeket, valamint az esetleges hálózat-megerősítési költségeket. A fogadó ország közvetett hasznait le kell vonni.

Azt is fontos tudomásul venni, hogy a határokon átnyúló együttműködési projektek előzetes elemzése során mindig lesz bizonyos fokú bizonytalanság, amelyet nem lehet kiküszöbölni. A bizonytalanságot a felek többféleképpen kezelhetik, valamint érzékenységi elemzéssel és megbízhatósági vizsgálatokkal mérsékelhetik. Kevésbé bonyolult együttműködési esetekben a projektgazdák dönthetnek úgy, hogy egyszerűen elfogadják a bizonytalanságot, valamint a költségek és hasznok terén ebből fakadó eltéréseket, és politikailag megtárgyalják az előzetes hozzájárulást. Bonyolultabb és átfogóbb együttműködési eseteknél azonban célszerű egy felülvizsgálati záradékot beépíteni az együttműködési megállapodásba, amelynek alkalmazását az egyik vagy bármelyik fél kérheti, hogy jelentős eltérések esetén felülvizsgálják a költségek és hasznok megosztását. Alkalmazására akkor kerül sor például, ha az eltérések elérik a megállapított küszöbértéket. A harmadik lehetőség a kompenzáció megosztási szabályainak meghatározása, amelyek például az utólag meghatározott, ténylegesen szükséges támogatási költségektől függhetnek.

5. lépés: A pénzügyi transzferek intézményesítése

Végül az együttműködő feleknek a pénzügyi transzferek módjáról is meg kell állapodniuk. Ami a „pénznemet” illeti, a kompenzáció történhet készpénzes fizetés vagy a megújuló energiákkal kapcsolatos statisztikák átruházása formájában. Míg az átvitelirendszer-üzemeltetők közötti kompenzáció általában készpénzes fizetéssel történik, az államok választhatnak, hogy készpénzben, statisztikai átruházásokban vagy a kettő keverékében kérik-e a kompenzációt.

Noha a támogatással kapcsolatos kifizetések teljesítéséhez költséges lenne egy közös alap létrehozása, mellette szól, hogy így jobban eloszlanak a kockázatok a részt vevő államok között, és csökkennek az egyes országokra háruló kockázatok; emellett a közös alap előnyös lehet az eljárások egyszerűsítése szempontjából, különösen akkor, ha kettőnél több együttműködő fél van, s ezenkívül könnyebben nyomon lehet vele követni a hasonló paraméterekkel rendelkező együttműködési projekteket. Egy közös alap létrehozása esetén az alapba történő befizetéseknek arányosnak kell lenniük azzal, hogy a megtermelt energia milyen mértékben járul hozzá az egyes országok megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos célértékének eléréséhez, valamint a költségek és hasznok felosztásával. Mindenesetre célszerű lenne egyetlen kapcsolattartó pontot kijelölni az ilyen transzferek kapcsán.

Példák az együttműködésre

1. példa: Statisztikai átruházás

Vegyünk két tagállamot („A” tagállam és „B” tagállam), amelyek megállapodnak a statisztikai átruházási mechanizmus alkalmazásáról. Az „A” tagállamnak (értékesítő ország) várhatóan megújulóenergia-többlete lesz jelentős vízenergia- és szárazföldi szélenergia-termelési potenciáljának köszönhetően, és szeretné értékesíteni a várt többletmennyiséget. Fő célja, hogy ezáltal hozzájáruljon a helyi megújulóenergia-termelés költségeinek fedezéséhez, és csökkentse a belföldi villamosenergia-fogyasztók terheit. A statisztikai átruházások használatára megvan a nemzeti jogalap – ez lenne az első alkalom, hogy azokat ténylegesen alkalmazzák. A „B” tagállam (átvevő) kizárólag saját erőforrásai felhasználásával előreláthatólag nem fogja tudni teljesíteni a nemzeti céljait, és a nemzeti jogszabályokban és kulcsfontosságú stratégiai dokumentumokban előrelátóan rögzítette a statisztikai átruházások használatának lehetőségét, mivel számított arra, hogy ezekhez kell folyamodnia ahhoz, hogy teljesíteni tudja a megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos nemzeti céljait.

A tervezés biztonságának növelése érdekében mindkét tagállam úgy dönt, hogy előzetesen rögzíti az átruházási árat, valamint a kereskedés tárgyát képező megújuló energia minimális mennyiségét is. Az „A” tagállam azért hajlandó megkötni ezt a megállapodást, mert jó úton halad afelé, hogy jelentősen túlteljesítse saját megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos célját, és biztos abban, hogy megújulóenergia-többletet fog elérni.

A költség-haszon megosztás tekintetében a fő számításba veendő költségek a támogatási költségek. A figyelembe veendő támogatási költségek mértéke attól függ, hogy átlagos vagy határköltségeket alkalmaznak-e, illetve melyek a referenciaként alkalmazott technológiák.

Az együttműködésből fakadóan ügyleti költségek is felmerülnek. Mivel ezek várhatóan viszonylag alacsonyak, és egyenlően oszlanak meg „A” és „B” tagállam között, a költség-haszon megosztás szempontjából elhanyagolhatóak. Ami a közvetett hatásokat illeti, a fogadó országot számos ilyen hatás érintheti, mint például az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának megtakarítása, a rendszer-integrációs költségek és az ellátásbiztonság, ugyanakkor vitatható, hogy ezek figyelembe veendők-e az együttműködési mechanizmus kapcsán, hiszen „A” tagállam már mielőtt a „B” tagállammal belekezdett volna a statisztikai átruházásba megújulóenergia-többletet termelt. Ennélfogva „A” és „B” tagállam megállapodnak abban, hogy nem foglalkoznak ezekkel a hatásokat a költségek és a hasznok megosztásánál, és csak a támogatási költségekre koncentrálnak.

„A” és „B” tagállamnak először meg kell állapodniuk az átruházási minimál- és maximálárról. A tárgyalások során alkalmazandó minimálár meghatározásához az „A” tagállamnak figyelembe kell vennie a különböző technológiák nemzeti támogatásának szintjét. Ha megállapodás születik arról, hogy a statisztikai átruházást valamely technológiával alátámasztják, akkor ennek a technológiának a támogatott árát kell kiválasztani. Ha nincs ilyen megállapodás, az egyik lehetőség, hogy kiszámítják a megújuló energiaforrások átlagos támogatott árát az „A” tagállamban. Ami a maximálárat illeti, azt a „B” tagállamban a megújuló energiaforrások helyi kiépítésének ára határozza meg. Elméletileg a maximálárat, amelyet a „B” tagállam által hajlandó fizetni, befolyásolja az átruházási ár is, amelyet más tagállamok a statisztikai átruházásokért kínálnak. Miután megállapodtak az elméleti árfolyosóról, az együttműködő tagállamoknak tárgyalniuk kell a tényleges átruházási árról, amely valószínűleg e folyosón belül lesz. Meg kell találniuk a középutat, ahol „A” tagállamnak kellően magas bevétele van, „B” tagállamnak pedig kellően alacsony árat kell fizetnie, így mindkét félnek haszna származik belőle.

2. példa: Közös projekt és statisztikai átruházás egy sugarasan összekapcsolt tengeri szélerőműpark kapcsán (a villamos energia határokon átnyúló fizikai átvitele nélkül)

Vegyünk három olyan tagállamot („A” tagállam, „B” tagállam és „C” tagállam), amelyek megállapodnak egy nagyszabású közös projektről, amelyet a megfelelő együttműködési mechanizmus alkalmazásával kívánnak megvalósítani. A közös projekt tárgyát egy tengeri szélerőműpark képezi, amely az „A” tagállam (a továbbiakban: fogadó ország) kizárólagos gazdasági övezetében fog megépülni és üzemelni, és amelynek támogatási költségeihez a „B” tagállam (a továbbiakban: átvevő ország) hozzájárul. Ezen túlmenően az átvevő ország és a „C” tagállam a kialkudott áron további statisztikai átruházásban állapodik meg, amely a közös projekt megújuló villamosenergiához kapcsolódó hasznai 10 %-ának felel meg. A „C” tagállam csupán abban érdekelt, hogy előre meghatározott mennyiségű megújuló energiákkal kapcsolatos statisztikát vásároljon, hogy gyorsabban teljesítse belföldi megújulóenergia-céljait, de más különösebb érdeke nem fűződik a közös projekthez.

Az átvevő ország a projekt mozgatórugója, és koordinálja a többi fél bevonását. Nem igényel fizikai villamosenergia-behozatalt, a rendszerösszekötő működése nem része a projektnek, valamint a szélerőmű sugarasan kapcsolódik a fogadó ország parti hálózatához. A közös projektben való együttműködés révén a fogadó és az átvevő ország arra számít, hogy 2030-ig és azt követően is költséghatékonyabban tartsa be a megújuló energiára vonatkozó minimális ütemtervét, miközben gazdasági, környezeti és társadalmi járulékos hasznokhoz jut a munkahelyteremtés és az ellátásbiztonság javítása terén.

Mivel mind a fogadó, mind az átvevő tagállamok szeretnének a projekt révén a megújuló energiaforrásokra vonatkozó statisztikákhoz jutni, amelyek beleszámítanak nemzeti céljaikba, ezért mindketten hozzájárulnak a támogatással kapcsolatos kifizetésekhez. Feltételezzük, hogy nem hoznak létre közös támogatási rendszert, hanem megállapodnak abban, hogy a tengeri szélenergia esetében már meglévő belföldi rendszereiket használják, vagyis minden tagállam úgy kezeli a tengeri szélerőműparkot, mintha az a saját megújulóenergia-támogatási rendszerének része lenne. A projektet egy közös versenypályázat útján ítélik oda. Megállapodnak arról, hogy a fogadó tagállam referenciaárát alkalmazzák, azaz az átvevő tagállam elfogadja a fogadó tagállam referenciaárát saját támogatási rendszerében a felár megállapításának alapjaként. Mivel ez az első ilyen projekt, az átvevő ország nemzeti támogatási rendszerében, noha az ezt általában nem tenné lehetővé, kivételben részesül.

A fogadó és az átvevő tagállam együttműködési megállapodást írnak alá a közös projektre vonatkozóan. A magas szintű politikai megállapodás kimondja, hogy mindegyiküknek annyi megújuló energiákkal kapcsolatos statisztika jár a projekt keretben, amely megfelel az adott ország által támogatott villamos energia mennyiségének. Mivel a tengeri szélerőműpark a fogadó ország kizárólagos gazdasági övezetében található, alapértelmezés szerint hozzárendelik a teljes statisztikát, amelyet a megállapodás szerint majd újra fel kell osztani.

A fogadó és az átvevő ország költség-haszon elemzést végez, azonosítva a legrelevánsabb költség és haszon tételeket és azok hatásait. Költség-haszon elemzésükben úgy döntenek, hogy az energiatermelés költségeire, a rendszer-integrációs költségekre, az üvegházhatásúgáz-kibocsátásra, a légszennyezésre és egyéb helyi szennyezésekre, az ellátásbiztonságra, valamint az innovációs hatásokra összpontosítanak. Ezek hatásainak a költség-haszon megosztásra céljából történő meghatározásához figyelembe veszik és értékelik a támogatási költségeket, valamint a megújuló energiákkal kapcsolatos statisztikákra gyakorolt hatásukat.

„A” tagállam (fogadó) „B” tagállam (átvevő) „C” tagállam (statisztikai átruházás) Megtermelt megújuló energia 40 % 60 % N/A Megújuló energiákra vonatkozó statisztikák 40 % 50 % 10 % Támogatási költségek 40 % 60 % N/A A rendszer-integráció költségei (24) 100 % N/A N/A ÜHG-kibocsátás csökkenése 40 % 60 % N/A Légszennyezés és egyéb helyi szennyezések 40 % 60 % N/A Ellátásbiztonság 40 % 60 % N/A

A két együttműködő fél megállapodik abban, hogy kizárólag a támogatási költségekre, a megújuló energiaforrásokra vonatkozó statisztikákra és a rendszer-integrációs költségekre összpontosítanak a költség-haszon megosztás tekintetében, és az összes többi költség és haszon tételt figyelmen kívül hagyják.

A következő lépésben a fogadó ország és az átvevő ország összesíti a saját összes költségét és hasznát, aminek eredményeként megkapják a tagállamonkénti teljes nettó hasznot/költséget. Mivel teljes egészében a fogadó ország viseli a rendszer-integrációs költségeket, nettó költsége merül fel, és azt kéri, hogy a rendszer-integrációs költségeket vegyék figyelembe az átruházási ár megállapításakor.

Azt, hogy az átruházás megállapításakor mekkora a mozgástér, általában az együttműködő tagállamok támogatási költségekhez való relatív hozzájárulása határozza meg. Attól függően, hogy a támogatási költségek egymáshoz viszonyítva az átvevő vagy a fogadó tagállamban magasabbak, valamelyiküknek haszna származik az együttműködésből a támogatással kapcsolatos kifizetések tekintetében. Az átruházási minimálárat általában az „A” vagy „B” tagállamban felmerülő további támogatási költségek határozzák meg, a maximálár pedig a teljes támogatásiköltség-megtakarítás.

Tegyük fel, hogy a technológia-specifikus támogatási költségek magasabbak az átvevő tagállamban, mint a fogadó tagállamban. Az együttműködés így költségmegtakarításhoz vezet az átvevő tagállamban, míg a fogadó tagállamban növekedhetnek a támogatási költségek (ahhoz képest, ha nem kerülne sor együttműködésre). Az együttműködés azonban nettó költségmegtakarítást eredményez, mivel együttműködés esetén a teljes támogatási költség alacsonyabb, mint együttműködés hiányában. A példában a fogadó tagállamban magasabb támogatási költségek merülnek fel, mint együttműködés hiányában, amelynek eredményeként a fogadó tagállam átruházás formájában pénzügyi kompenzációban részesülne. Az átruházási ár mértékét tárgyalásos úton határozzák meg, de azt úgy kell meghatározni, hogy mindkét ország számára kellő ösztönzést nyújtson ahhoz, hogy az együttműködést előnyösnek ítélje meg, vagyis a fogadó tagállam szemszögéből legalább olyan magasnak kell lennie (ideális esetben magasabbnak), mint a felmerülő támogatási többletköltségek, míg az átvevő tagállam szemszögéből alacsonyabbnak kell lennie, mint a teljes költségmegtakarítás. Természetesen az országoknak nem pénzügyi indítékai is lehetnek az együttműködésre, ami befolyásolhatja az alacsonyabb/magasabb átruházási ár elfogadására való hajlandóságukat.

A várható megújulóenergia-termelés teljes mennyiségéből és mindkét ország költségeiből kiindulva kiszámítanak egy olyan átruházási árat (EUR/kWh), amely a rendszer-integrációs költségek egyenlő megosztását is figyelembe veszi.

3. példa: Közös projekt a fotovoltaikus naperőművek létesítésére és a villamos energia fizikai átvitelére

Vegyünk két olyan tagállamot („A” tagállam és „B” tagállam), amelyek megállapodnak egy nagyszabású közös projektről, amelyet a megfelelő együttműködési mechanizmus alkalmazásával kívánnak megvalósítani. A közös projekt tárgyát egy nagy méretű, talajra telepített naperőmű képezi, amely A tagállamban található (a továbbiakban: fogadó ország) és amelynek támogatási költségeit a „B” tagállam (a továbbiakban: átvevő ország) finanszírozza. A fogadó országban rengeteg helyszín áll rendelkezésre fotovoltaikus naperőművek létesítésére és magas napenergia-termelési potenciállal rendelkezik. Jó úton halad afelé, hogy túlteljesítse saját nemzeti megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos céljait, és érdekelt a többi tagállammal való együttműködésben, hogy kihasználja túlpotenciálját, valamint fellendítse helyi munkaerőpiacát. A „B” tagállam – éppen ellenkezőleg – előreláthatólag nem fogja tudni teljesíteni a céljait, és érdekelt abban, hogy az együttműködési mechanizmusok igénybevételével alacsonyabb költséggel érje el a megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos célját. Politikai szinten már megteremtette a feltételeket az együttműködési mechanizmusok igénybevételéhez azáltal, hogy lehetővé tette belföldi, technológiai szempontból semleges megújulóenergia-támogatási rendszerének megnyitását a külföldi projektek előtt. Az „A” tagállam nem érdekelt abban, hogy az együttműködési projekthez kapcsolódó megújuló energiákkal kapcsolatos statisztikákat megtartsa magának, ami azt jelenti, hogy a támogatási költségeket teljes egészében a „B” tagállam viseli, amely az erőművet integrálja saját belföldi rendszerébe.

Az „A” tagállam megköveteli a villamos energia fizikai átadását annak biztosítása érdekében, hogy a projekt ne befolyásolja a belföldi piac egyensúlyának megteremtését. Ez szükségessé teszi, hogy elegendő határkeresztező átviteli és rendszerösszekötő kapacitás álljon rendelkezésre az együttműködő tagállamok között. Az együttműködési projektek költség-haszon elemzése szempontjából ennek jelentősége van, mivel a megtermelt villamos energia fizikai kivitelének szükségessége valószínűleg jelentős költségekkel fog járni.

A fogadó és az átvevő ország együttműködési megállapodást ír alá a közös projektről, és költség-haszon elemzést végez. Költség-haszon elemzésükben úgy döntenek, hogy az energiatermelés költségeire, a rendszer-integrációs költségekre, az üvegházhatásúgáz-kibocsátásra, a légszennyezésre és egyéb helyi szennyezésekre, az ellátásbiztonságra, valamint az innovációs hatásokra összpontosítanak. Ami a költségek és a hasznok megosztását illeti, úgy döntenek, hogy csak a legfontosabbakra összpontosítanak, vagyis a támogatási költségekre (kizárólag a „B” tagállam viseli), a fizikai energiaátvitel költségeire (a „B” tagállam viseli), a foglalkoztatásra gyakorolt hatásokra (az „A” tagállam esetében), valamint a rendszer-integrációs költségekre (az „A” tagállam esetében is). Ami az „A” tagállamot illeti, a legfontosabb haszon, amit az együttműködéstől remél, a helyi munkaerőpiac élénkítése, ami pedig a „B” tagállamot illeti, fő érdeke a nemzeti megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos cél eléréséhez szükséges támogatások csökkentése. Mivel mindkét tagállam egyetért abban, hogy lehetséges egy mindenki számára előnyös helyzet, amelyben a jelentős költségek és hasznok kiegyenlítik egymást, megállapodnak abban, hogy csupán a támogatási költségeket veszik figyelembe.

Az országoknak meg kell állapodniuk egy piaci referenciaárban is. Mivel a megállapodás szerint „B” tagállam a létesítményt integrálja a belföldi támogatási rendszerébe, a „B” tagállam piaci referenciaára használható. A villamosenergia-átviteli költségek kezelésének legegyszerűbb módja az, ha a fejlesztők ezt a költséget beépítik ajánlataikba, ami azt jelenti, hogy a támogatási költségek ennek megfelelően növekednek.

A „B” tagállam által „A” tagállamnak fizetendő valószínű átruházási ár meghatározásához először is ki kell számítani, hogy „B” tagállam mekkora megtakarítást tud elérni az együttműködési projektnek köszönhetően, azaz a támogatásiköltség-megtakarítását. Ehhez ki kell számítani a fotovoltaikus napenergia közvetlen támogatási költségeit (25)„A” és „B” tagállamban. A kettő közötti különbség képezi az átruházási árra vonatkozó tárgyalások alapját.

5. A KÖLTSÉG-HASZON ELEMZÉSRE, VALAMINT A KÖLTSÉGEK ÉS HASZNOK MEGOSZTÁSRA VONATKOZÓ AJÁNLÁSOK ÖSSZEFOGLALÁSA

Összefoglalva, a tagállamok és a harmadik országok számos lehetőséggel és nagy fokú szabadsággal rendelkeznek a költségek és hasznok elemzése és megosztása terén, amikor a megújuló energiával kapcsolatos együttműködési projektekben vesznek részt a kölcsönös előnyök érdekében.

Összességében az együttműködő országoknak két központi kérdésre kell választ adniuk. Először is, milyen pénzügyi mechanizmus révén és milyen áron járul hozzá az átvevő ország a projekt támogatási költségeihez? Másodszor, kompenzálja-e az átvevő ország a fogadó országot a belföldön felmerült költségekért, és ha igen, milyen mechanizmus segítségével? Általános szabályként a támogatási költségeket fedező tagállamnak kell megkapnia a megfelelő megújuló energiákkal kapcsolatos statisztikákat.

A következő szakaszok a költség-haszon elemzésre építve összefoglalják a költségek és a hasznok megosztásának főbb lépéseit és ezzel kapcsolatos ajánlásokat adnak. Ez a felsorolás és a kritériumok nem érintik az Európai Hálózatfinanszírozási Eszközről szóló rendelet értelmében a költség-haszon elemzésre vonatkozó kritériumokat, amelyek a határokon átnyúló megújulóenergia-projekt státusz elnyerésére irányuló kérelmek esetében alkalmazandók.

A kezdeti költség-haszon elemzés általános megközelítése és a szükséges lépések

Az alábbi lépéseket javasoljuk a projektgazdáknak követni, amikor költség-haszon elemzést végeznek (a felsorolás nem kimerítő jellegű):

— az érintett érdekelt felek azonosítása,

— határon átnyúló együttműködési projekt felépítésének meghatározása, — együttműködő felek és szervezetek, — más releváns hatóságok és érdekelt felek, akiket a költségek vagy hasznok érinthetnek, mint például fejlesztők, átvitelirendszer- és elosztórendszer-üzemeltetők stb., — a projekt helyének meghatározása, — alkalmazott technológia és kialakítás, — egyéb lényeges technikai tulajdonságok, jellemzők, — kapacitás/projekt terjedelme, — időtáv, — a projekt eredményeinek típusa és a tervezett szolgáltatások, valamint — további releváns összetevők,

— megfelelő kontrafaktuális projekt meghatározása, beleértve annak felépítését is (a fenti szempontok alapján),

— az összes vizsgálandó költség és haszon felsorolása,

— megállapodás a költség-haszon elemzéshez használatos mutatókra vonatkozó számítási megközelítésről és módszertanról,

— a legfrissebb adatok összegyűjtése ellenőrzött nemzeti, európai és nemzetközi forrásokból,

— a számszerűsíthető mutatók számszerűsítése és pénzben kifejezése, ha ez nem túl költséges, és a pénzben ki nem fejezett mutatók hatásának szóbeli ismertetése,

— a határokon átnyúló együttműködési projekt nettó jelenértéke változásának kiszámítása és a kontrafaktuális projekt meghatározása,

— az elemzés és a hozzá tartozó magyarázatok összeállítása,

— az eredmények ellenőrzése az illetékes hatóságok és más (független) szakértők bevonásával,

— szükség szerint az elemzés finomítása az adatok és/vagy a módszertan módosításával.

A lépéseket nem feltétlenül kell ebben a sorrendben elvégezni, és bizonyos esetekben azok ismétlődhetnek is. A tagállamok mérlegelhetik egyedüli kapcsolattartó pontok létrehozását, hogy a projektgazdákat támogassák e lépések során, különösen a határokon átnyúló együttműködési projektek felépítésének meghatározásakor.

A lehető legnagyobb mértékben a költség-haszon elemzésre építés

Egy alapos társadalmi költség-haszon elemzés előfeltétele a költségek és hasznok tagállamok és más felek közötti felosztásának. Előfordulhat azonban, hogy ez nem elégséges alap a megosztással kapcsolatos tárgyalásokhoz. Az elvégzett költség-haszon elemzést ezért felül kell vizsgálni és ki kell terjeszteni.

Az együttműködő feleknek gondoskodniuk kell arról, hogy a lehető legnagyobb mértékben építsenek a költség-haszon elemzésre, hogy fenntartsák a koherenciát az azonosított főbb hatásokkal. A projekt meghatározása, a felhasznált adatok, az alapjául szolgáló forgatókönyv és a peremfeltételek nem változtathatók, és a költség-haszon elemzésben kiszámított nettó értékeket kell használni a további megbeszélések kiindulópontjaként. Meg kell határozni azokat a peremfeltételeket, amelyek a projekt működését és a tágabb energiarendszerbe való beépülését befolyásolják, mivel ezek hatással vannak a költség- és haszonmutatókra.

A költségek és a hasznok megosztására vonatkozó megállapodás végső soron az együttműködő felek közötti tárgyalási folyamat eredménye lesz. Elég rugalmasnak kell lenniük ahhoz, hogy megállapodjanak abban, hogy mely költségeket és hasznokat veszik bele az elemzésbe. A költség-haszon elemzésnek meg kell teremtenie az egyensúlyt a bonyolultság és az ügyleti költségek kezelhető szintre szorítása és aközött, hogy az összes releváns tényező figyelembevételére törekszik.

A költségek és hasznok megosztásának alapelvei

A költség-haszon megosztásnak a következőkön kell alapulnia: méltányosság, vagyis az együttműködésnek köszönhetően egyik fél sem részesülhet aránytalan haszonban, illetve nem viselhet aránytalan mértékű költségeket, ami úgy érhető el, hogy valamennyi felet a hozzájárulásával arányosan kompenzálnak, megvalósíthatóság, azaz csökkenteni kell a bonyolultságot és ezáltal kezelhető szintre kell visszaszorítani az ügyleti költségeket a feleknek, valamint költség- és haszonkategóriáknak a legfontosabbakra korlátozása révén, továbbá a tényleges költségek és hasznok tükrözése (és az ezektől eltérő esetleges intézkedésekről csak egy későbbi szakaszban állapodjanak meg).

Egyszerűsítés

Az együttműködési mechanizmusokkal kapcsolatos múltbeli tapasztalatok azt mutatják, hogy az összetettségen akár el is bukhat a tervezett együttműködés, és a több érdekelt féllel folytatott rendkívül összetett tárgyalások nagyobb valószínűséggel vallanak kudarcot. Ez azonban mérsékelhető, ha az együttműködő országok először megállapodnak az együttműködés alapelveiről és feltételeiről, és csak azután kezdenek el tárgyalni a részletekről. Ezenkívül a költségek és hasznok megosztásáról szóló magas szintű politikai megállapodások segíthetnek a közös támogatási rendszerrel kapcsolatos tárgyalások során, mint Svédország és Norvégia esetében.

A bizonytalanság kezelése és figyelembevétele a döntéshozatal során

Mivel a költségekre, hasznokra és kockázatokra vonatkozó információkat nem lehet biztosan tudni, a bizonytalanság a folyamat természetes velejárója, és ennek megfelelően figyelembe kell venni. Érzékenységi elemzéssel és megbízhatósági vizsgálatokkal mérsékelhető.

Társadalmi elfogadottság

Ami a társadalmi elfogadottságot illeti, minden együttműködési projektnek ajánlatos ideje korán és proaktívan foglalkoznia a nyilvánosság bevonásával a későbbi nehézségek elkerülése érdekében. Az együttműködéshez köthető minden közvetlen és közvetett költséget és hasznot, valamint ezek együttműködő partnerek közötti felosztásának általános megközelítését egyértelműen le kell írni és közölni kell a nyilvánossággal.

6. KORMÁNYKÖZI MEGÁLLAPODÁS – MINTA

I. rész – Célkitűzések és fogalommeghatározások

A célkitűzésről szóló cikk

— A tagállamoknak szem előtt kell tartaniuk a kormányközi megállapodás célkitűzését. Példa: az északi tengerek melletti országok energetikai együttműködése (NSEC) keretében a további megújulóenergia-termelési kapacitás kiépítésének az Északi-tengeren történő lehetővé tétele. A célkitűzést az együttműködő tagállamok határozzák meg.

A fogalommeghatározásokat tartalmazó cikk

— A tagállamoknak meg kell határozniuk a kormányközi megállapodásban szereplő legfontosabb fogalmakat. Ez biztosítja a fogalmak érdekelt felek általi egységes értelmezését, és javítja a megállapodás jogi szilárdságát.

II. rész – Együttműködési mechanizmus

Az együttműködési mechanizmusról szóló cikk

— Ennek az elemnek le kell írnia, hogy az együttműködés hogyan illeszkedik a megújulóenergia-irányelv jelentette jogszabályi háttérbe, vagyis azt, hogy a statisztikai átruházást, a közös projektet (más uniós tagállammal vagy harmadik országgal) vagy a közös támogatási rendszert választják-e.

III. rész – Az együttműködés feltételei

Az együttműködés tárgyáról szóló cikk

— A tagállamok meghatározzák az együttműködés tárgyát: 1. csak megújuló energia kiépítése, 2. az együttműködés kiterjesztése az infrastruktúrára, 3. az együttműködés kiterjesztése az infrastruktúrára az innovációs szempontokra (például tároló, átalakító létesítmények stb.).

A választott támogatási rendszerről szóló cikk

— A tagállamoknak meg kell határozniuk az alkalmazott támogatási rendszert (fogadó/hozzájáruló tagállam vagy új támogatási rendszer). Meglévő rendszer alkalmazása esetén a tagállamoknak hivatkozniuk kell a vonatkozó jogalapra.

Az új támogatási rendszerről szóló cikk (csak közös támogatási rendszerek esetén alkalmazandó)

— A tagállamoknak meg kell határozniuk a támogatási rendszer technikai elemeit. Mérlegelendő elemek: a) egy projektre/több projektre kiterjedő együttműködés; b) maximális kapacitás/volumen (telepített MW vagy átvitel tárgyát képező MWh); c) támogatható technológia (technológiák); d) helyszín vagy a helyszín kiválasztásához és a fejlesztés előkészítéséhez használt folyamat; e) hálózati csatlakozási rendszer; f) a támogatás formája; g) a versenypályázat/árverés kialakítása; h) megállapodás az állami támogatásokkal kapcsolatos értesítési kötelezettségről.

A releváns piaci konstrukcióról szóló cikk

— A tagállamoknak meg kell határozniuk az együttműködési projekt esetében releváns piaci konstrukciót (például a kijelölt referenciapiacot), valamint az esetleges további vonatkozó rendelkezéseket.

A költség-haszon elemzésre és a határokon átnyúló költségfelosztásról szóló cikk

— A tagállamoknak meg kell állapodniuk a költség-haszon elemzésről és a határokon átnyúló költségfelosztásról. — Egyszerű együttműködés esetén a megújuló energiákkal kapcsolatos statisztikák a megállapított átruházási áron kerülnek átvezetésre. Ebben az együttműködési esetben a lehető legegyszerűbb költség-haszon elemzésre kell szorítkozni, csökkentve az ügyleti költségeket. — Bonyolultabb együttműködés esetén (vagy amikor az Európai Hálózatfinanszírozási Eszközből határokon átnyúló megújulóenergia-finanszírozásához és/vagy infrastruktúra-finanszírozáshoz kívánnak jutni) átfogóbb költség-haszon elemzésre lehet szükség. A kormányközi megállapodás e szakaszában hivatkozni kell a rendelkezésre álló költség-haszon elemzési számításokra és az ebből eredő, tagállamok közötti költségmegosztási (CBCA) megközelítésre. — A nettó társadalmi haszon meghatározása. — A legfontosabb költségek és hasznok felek közötti megosztása. — Az ebből eredő, tagállamok közötti kompenzációs kifizetések (beleértve a támogatási költségeknek az egyes együttműködő partnerek által finanszírozott hányadát, és a megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos statisztikák ebből fakadó felosztását a cél elérésez való hozzájárulás érdekében). — Kifizetési eljárás. — Az Európai Bizottság értesítése a megújulóenergia-irányelv követelményeivel összhangban.

A felek kötelezettségeiről szóló cikk

— Ebben a cikkben az együttműködő tagállamoknak a választott együttműködési formával összhangban meg kell határozniuk a kötelezettségeket, valamint olyan eljárásokat és rendszert, amelyek lehetővé teszik a monitorozást, a nyomon követést, igazolások kiadását, valamint az ellenőrzéseket (beleértve az adattovábbítást is: tartalom, formátum, időzítés).

A felelős szervről szóló cikk (a közös projektek vagy közös támogatási rendszerek esetében alkalmazandó)

— Ennek az elemnek le kell írnia a felelős szervet (például egy hatóságot vagy egyetlen kapcsolattartó pontot) és annak feladatait. A feladatok közé tartozhat a projektek azonosítása, a versenyeztetési eljárás meghatározása, a nyertes ajánlattevő kiválasztása, a nyertes projektek megvalósításának felügyelete, a támogatással kapcsolatos kifizetések, valamint az együttműködő államok felé történő beszámolás.

Az Európai Bizottságnak küldött értesítésekről szóló cikk

— A megújulóenergia-irányelv értelmében az értékesítő/fogadó tagállamnak értesítenie kell az Európai Bizottságot a megállapodásról és az ebből eredő statisztikai átruházás pontos összegéről.

7. MELLÉKLET

Rendelkezésre álló együttműködési mechanizmusok és együttműködési alapelvek

A megújulóenergia-irányelv 8., 9., 11. vagy 13. cikkével összhangban a tagállamok három fő együttműködési mechanizmus közül választhatnak:

Statisztikai átruházások (8. cikk): statisztikai átruházások esetén legfeljebb két tagállam állapodik meg abban, hogy együttműködnek, és az egyik tagállamban megtermelt megújulóenergia-többlet egy meghatározott mennyisége virtuálisan átvitelre kerül a másik tagállamba. Erre utólag, egy előre meghatározott átruházási áron kerül sor. Az egyik tagállam által „megvásárolt” energia beleszámít az irányelv szerinti nemzeti hozzájárulásába. Nem történik fizikai energiaátvitel vagy -szállítás. A statisztikai átruházások általában nem kapcsolódnak konkrét projektekhez, de a tagállamok dönthetnek úgy, hogy erre vonatkozó megállapodást kötnek, ha azt kölcsönösen előnyösnek ítélik. Továbbá a statisztikai átruházások – elvileg – technológiasemlegesek. A statisztikai átruházásban részt vevő tagállamok kötelesek legkésőbb annak az évnek a végét követő 12 hónapon belül értesíteni a Bizottságot, amelyben az átruházás hatályos. A statisztikai átruházások ügyleti költségei relatíve alacsonyak, mivel ezek viszonylag könnyen elvégezhetők és megtárgyalhatók, és lehetővé teszik a tagállamok számára, hogy korlátozott együttműködésre lépjenek anélkül, hogy bármilyen változtatást kellene végrehajtaniuk belföldi támogatási eszközeiken. Kevésbé bonyolult jellegük miatt a statisztikai átruházásokkal kapcsolatban kevesebb útmutatásra van szükség, ugyanakkor a társadalmi elfogadottság problémát jelenthet, mivel a fizetség ellenében nem kerül sor a megújuló energia tényleges átvitelére. Magánszereplők nem vehetnek részt a statisztikai átruházásokban, azaz ezek állami szervezetek számára vannak fenntartva.

A tagállamok közös projektjei (9. cikk): a tagállamok közös projekteket is kezdeményezhetnek, hogy együttműködjenek egymással a megújuló energiaforrásokból történő villamosenergia-termeléssel, illetve fűtéssel és hűtéssel kapcsolatos projektekben. A közös projektek túlmutatnak a pusztán statisztikai átruházásokon, és az együttműködésre mindig egy konkrét új projekt kapcsán kerül sor. A közös projektekben sor kerülhet villamos energia fizikai átvitelére is, de nem feltétlenül. Az egyedi együttműködési projekteken (például nagyszabású tengeri szélenergia-projektek), több projektből álló konstrukciók is lehetségesek, ha egy kis- vagy közepes méretű létesítményekhez kapcsolódó projekt többször ismétlődik. Mindazonáltal ezeket a több projektből álló konstrukciókat véges természetük miatt meg kell különböztetni a közös támogatási rendszerektől. A projektek tárgya lehet meglévő létesítmények felújítása vagy új létesítmények telepítése. Az e projektekből származó hasznokat és költségeket az együttműködő felek előre megállapított szabályok alapján osztják meg. A tagállamok megállapodhatnak abban, hogy a projektet valamelyik együttműködő fél meglévő támogatási rendszerén keresztül hajtják végre, vagy létrehozhatnak egy egyedi rendszert.

A közös projektek alkalmasak lehetnek az új technológiákba történő közös beruházásra és az azokkal kapcsolatos tapasztalatszerzésre is. Az együttműködés mértéke és az ügyleti költségek szintje magasabb a statisztikai átruházásokhoz képest, de általában alacsonyabb, mint a közös támogatási programok esetében, mivel az együttműködés előre meghatározott számú projektre korlátozódik. A statisztikai átruházásokkal ellentétben a közös projektekben magánszereplők is részt vehetnek.

A tagállamok és harmadik országok közös projektjei (11. cikk): a tagállamok harmadik országokkal közös projekteket is végrehajthatnak, amelyek különösen fontosak lehetnek az Energiaközösség országaival vagy az Egyesült Királysággal való együttműködést illetően. A harmadik országokkal folytatott közös projektek azonban a megújuló forrásokból származó villamos energiára korlátozódnak (a fűtésre és a hűtésre nem terjednek ki), és tényleges fizikai kapcsolatot kell létrehozni az adott harmadik országgal. Az EU villamosenergia-rendszerébe történő betáplálás érdekében a megfelelő rendszerösszekötő kapacitást időben le kell foglalni. A létesítménynek nyújtott beruházási támogatás kivételével a megtermelt és exportált villamosenergia-mennyiség nem részesülhet támogatásban a harmadik ország támogatási rendszerében.

Közös támogatási rendszerek (13. cikk): a közös támogatási rendszerek képezik a tagállamok rendelkezésére álló másik lehetséges együttműködési mechanizmust. Ez két vagy több tagállam nemzeti támogatási rendszerének részleges vagy teljes összehangolását és/vagy összevonását jelenti. Mivel a közös támogatási rendszerek jelentős ügyleti költségekkel járhatnak, jellemzően több projektet fednek le. Azonban felettébb sajátos felépítésű, nagy egyedi projektekhez is használhatók. A közös támogatási rendszerek a nemzeti megújulóenergia-piacnak csak egy szegmensére is vonatkozhatnak, például egy adott technológiára vagy földrajzi területre (például valamely határvidékre). Eltérő rendelkezés hiányában a megállapodás tárgyát képező közös támogatási rendszer nem váltja fel a párhuzamosan továbbra is létező nemzeti támogatási rendszereket. A közös támogatási rendszerek általában több erőfeszítést igényelnek és összetettebbek, mint a közös projektek, és jellemzően változtatásokat igényelnek a nemzeti jogszabályokban és/vagy szabályozásban.

A megújuló energia terén létrejövő együttműködés alapelvei

Általánosságban a tagállamok megújulóenergia-forrásokkal kapcsolatos együttműködéseit a következő alapelvek szabályozzák:

Választhatóság: két vagy több tagállam önkéntes alapon lép együttműködésre egymással vagy egy harmadik országgal. Ha tagállamok úgy döntenek, hogy összefognak a megújuló energia terén, szabadon határozhatják meg az együttműködés részleteit és feltételeit.

Társadalmi-gazdasági előnyök megteremtése: a határokon átnyúló együttműködési projekteknek holisztikus, társadalmi szempontból értéket kell teremteniük. Általánosságban elmondható, hogy a projekt által megteremtett társadalmi-gazdasági előnyöknek meg kell haladniuk annak költségeit, ha összehasonlítjuk a projektet a megújuló energiaforrások együttműködés nélküli kiépítésével.

Kölcsönösen előnyös együttműködés kialakítása: a nettó társadalmi előnyök megteremtése mellett a határokon átnyúló együttműködési projektek csak akkor valósulnak meg, ha a projektek kölcsönös előnyöket biztosítanak valamennyi részt vevő ország és az országokon belüli kulcsfontosságú érdekelt felek számára. Általában nem valószínű, hogy minden érdekelt fél jobban jár a projekt megvalósulása esetén, mint anélkül, ezért az országoknak meg kell állapodniuk, hogy mely érdekelt feleket kell kompenzálni, és melyeket nem.

Megállapodás az együttműködési feltételekről: az együttműködni szándékozó tagállamoknak együttműködési megállapodást kell kötniük, amelyben meghatározzák a feltételeket.

Helyspecifikus feltételek alkalmazása: jóllehet az együttműködő országoknak törekedniük kell a hatályos szabályok és előírások szükséges mértékű összehangolására, ennek lehetnek természetes korlátai. Ezek a korlátok különösen a helyspecifikus feltételek, például az engedélyezés és az adók esetében állhatnak fent. Ezért alapértelmezés szerint annak az országnak a szabályai érvényesek, ahol a projekt fizikailag található, az együttműködő országok eltérő megállapodása és rendelkezése hiányában.

Kézzelfogható hatás biztosítása: a tagállamok az együttműködést úgy is kialakíthatják, hogy az kézzelfogható hatást gyakoroljon villamosenergia-rendszereikre és -piacaikra. Az együttműködő tagállamok például megkövetelhetik a villamos energia fizikai behozatalát (ami kötelező a harmadik országokkal folytatott közös projektek esetében).

A költségek és hasznok megosztása: az irányelv szerint a megtermelt megújuló energiát a létesítményt finanszírozó ország célértékébe kell beszámítani. A technológiától függően a támogatási költségeken kívül egyéb költségeket és hasznokat is figyelembe kell venni. A hálózati csatlakozási és rendszer-integrációs költségek különösen fontosak a tengeri szélenergia-projektek esetében, míg a támogatási költségek jelentősége jellemzően egyre csökken, ahogyan a technológiák fejlődnek és a piaci integráció elmélyül. Különféle könyvelési lehetőségek léteznek. A partnerországok az együttműködési megállapodásban szabadon rögzíthetik a részleteket.

(1) A korábbi „Iránymutatás a megújuló energiaforrások terén alkalmazott együttműködési mechanizmusok használatáról” elnevezésű dokumentumra (SWD(2013) 440 final) épít, amely elérhető a következő internetcímen: https://ec.europa.eu/energy/sites/ener/files/documents/com_2013_public_intervention_swd05_en.pdf

(2) Az együttműködési mechanizmusok részletesebb leírása a mellékletben szerepel. Az uniós jog hitelt érdemlő értelmezése az Európai Unió Bíróságának kizárólagos hatáskörébe tartozik.

(3) Az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2021/1153 rendelete (2021. július 7.) az Európai Hálózatfinanszírozási Eszköz létrehozásáról (HL L 249., 2021.7.14., 38. o.).

(4) COM(2021) 393: „Az EU határrégió: Az európai integráció élő laboratóriumai.”

(5) A határrégiók egyazon határ két oldalán található területek (a fogalommeghatározás elérhető a következő internetcímen: https://ec.europa.eu/eurostat/statistics-explained/index.php?title=Glossary:Border_region).

(6) Ezek az esetleírások a megújuló energiák támogatása érdekében kiírt árverésekkel foglalkozó AURES II projekt keretében kidolgozott, „Design options for cross-border auctions” [A határokon átnyúló árverések kialakítási lehetőségei] című jelentésen alapulnak. A teljes jelentés elérhető a következő internetes címen: http://aures2project.eu/wp-content/uploads/2019/06/AURES_II_D6_1_final.pdf

(7) A mai napig tizenkét együttműködési projektről állapodtak meg, amelyek némelyikét már végre is hajtottak (ebből tíz statisztikai átruházás, egy közös projekt és egy közös támogatási rendszer). Bár ez azt jelzi, hogy a végrehajtás felgyorsulhat, az együttműködési mechanizmusok alkalmazása még mindig elmarad a várakozásoktól. A következő projekteket hajtották végre és/vagy született arról megállapodás: statisztikai átruházások Luxemburg és Litvánia, Luxemburg és Észtország, Málta és Észtország, Hollandia és Dánia, Írország és Dánia, Írország és Észtország, Dánia és Belgium, Finnország és Belgium, Csehország és Szlovénia, valamint Litvánia és Belgium között; egy német–dán közös projekt, valamint Svédország és Norvégia közös támogatási rendszere. A tagállamok 2020-ig szóló, megújuló energiaforrásokra vo