A BIZOTTSÁG .../.../EU RENDELETE (XXX) a 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv értelmében az üvegházhatású gázok kibocsátására vonatkozó adatokat tartalmazó jelentések és a tonnakilométer-adatokat tartalmazó jelentések hitelesítéséről, valamint a hitelesítők akkreditációjáról /* SEC/2012/0176 final */





BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM A HATÁSVIZSGÁLAT ÖSSZEFOGLALÁSA amely a következő dokumentumokat kíséri: A BIZOTTSÁG …/…/EK (…) rendelete a 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv alapján az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követéséről és jelentéséről A BIZOTTSÁG …/…/EK (…) rendelete a 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv alapján a kibocsátási adatokat tartalmazó jelentések és a tonnakilométer-adatokat tartalmazó jelentések hitelesítéséről, valamint a hitelesítők akkreditációjáról 1. PROBLÉMAMEGHATÁROZÁS A problémameghatározásra az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Unión belüli kereskedelmi rendszerét az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának költséghatékony és gazdaságilag hatékony módon történő csökkentésének elősegítése érdekében létrehozó és a 2009/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (EU ETS-felülvizsgálat) módosított 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló bizottsági javaslatot kísérő hatásvizsgálat keretében már sor került. Nyomon követés és jelentéstétel A létesítményszintű nyomon követés és jelentéstétel az EU ETS-irányelv (2003/87/EK irányelv) 14. cikke szerint a kibocsátáskereskedelmi rendszer egyik pillére. Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó iránymutatások létrehozásáról szóló 2007/589/EK határozat (a továbbiakban: MRG) szabványos követelményeket ír elő az ETS-irányelv hatálya alá tartozó létesítmények számára az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére. Az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének felülvizsgálatára vonatkozó irányelv tervezetének[1] elkészítése érdekében lefolytatott hatásvizsgálat során végzett elemzés rámutatott arra, hogy a tagállamok és az illetékes hatóságok különbözőképpen hajtják végre és alkalmazzák a nyomon követésre és jelentésre vonatkozó követelményeket. Az általános következtetés szerint a nyomon követés és a jelentéstétel esetében nem egyenlők a feltételek az Unióban, ami különböző pontossági szinteket eredményez. Az egyenlő feltételek hiánya és az ebből eredő pontatlanságok veszélyeztethetik a rendszer környezeti integritását és hitelességét, valamint valószínűleg a szükségesnél magasabb költségeket eredményeznek. A Bizottság és számos tagállam nevében végrehajtott értékelési projektek szerint ezenkívül valószínűleg az átláthatóság, a minőségre vonatkozó információk és a következetesség hiánya vezetett bizalmatlansághoz és eredményezett többletköltségeket, és ezek a problémák jelentik az EU kibocsátáskereskedelmi rendszere megfelelőségi folyamatának továbbfejlesztésével összefüggésben a legfőbb kihívásokat. Ezen túlmenően megállapítottuk, hogy az így létrejött/meglévő rendszer a nyomon követésre és a jelentéstételre vonatkozó eltérő tagállami szabályok és kötelezettségek miatt meggyengült. Hitelesítés és a hitelesítők akkreditációja A hitelesítéssel és a hitelesítők akkreditációjával kapcsolatban hasonló problémákat állapítottunk meg[2]. A nyomon követésre vonatkozó jelentések hitelesítése nagyon fontos, mivel ellenkező esetben a kibocsátásukat alábecsülő üzemeltetők nemcsak hasznot húznak (a kívántnál kevesebb kibocsátási egységet adnak vissza), hanem rontják a rendszer környezeti integritását. Az EU ETS‑irányelv és az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó iránymutatások létrehozásáról szóló 2007/589/EK határozat (MRG) csak a hitelesítési folyamat néhány alapvető követelményét és szempontját szabályozza. Ezen túlmenően a tagállamoknak kellett kidolgozniuk a hitelesítésre vonatkozó konkrét nemzeti iránymutatásokat. A hitelesítők akkreditációja ehhez hasonlóan változatos képet mutatott az egyes tagállamokban, amelyek a hitelesítők akkreditációjával kapcsolatban sokféle szabványt fogadtak el. Ezek a következetlenségek egyenlőtlen feltételeket és gazdaságtalan belső piacot, valamint magasabb költségeket eredményeztek, illetve szükségtelen akadályokat állítottak különösen azon hitelesítők elé, akik különböző tagállamokban kívántak szolgáltatást nyújtani. A hitelesítés szerepe arra irányul, hogy az EU ETS-irányelv 15. cikkében szabályozott éves kibocsátási jelentések hitelesítésének minőségét javítsa, ugyanakkor biztosítsa a rendszeren belüli általános harmonizációt. Ezzel kapcsolatban az akkreditációra és a hitelesítésre vonatkozó rendelettervezet hivatkozik a 2008. július 9-i 765/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletben előírt, az akkreditációra vonatkozó meglévő, szélesebb jogi keretre, és különösen a 4. cikk (1) bekezdésére, amely szerint „Minden tagállam kijelöl egyetlen nemzeti akkreditáló testületet.” és a 13. cikkre, amely szerint „A Bizottság gondoskodik arról, hogy az ágazati szabályozások meghatározzák azon műszaki előírásokat, amelyek szükségesek a […] megkívánt felkészültségi szint eléréséhez…..”. Ilyen rendeletet egy hatásvizsgálat is érintett[3]. A szubszidiaritás elve A két javasolt rendelet szerint az uniós fellépés a szubszidiaritás szempontjából indokolt és szükséges a következők miatt: Az éghajlatváltozás transznacionális jellege és egy, az Unión belüli kibocsátás nyomon követésére, jelentésére és hitelesítésére vonatkozó stabil, összehasonlítható és koherens rendszer iránti igény fontos szerepet tölt be annak eldöntésében, hogy szükség van-e uniós fellépésre. A nemzeti fellépések önmagukban nem tudnák biztosítani a kötelezettségvállalásoknak való megfelelést, és nem lennének elegendőek a 2003/87/EK irányelvben említett célkitűzések teljesítéséhez, illetve az ezen irányelvben foglalt célok eléréséhez. Ezért szükséges az ezeket lehetővé tevő keret uniós szinten történő létrehozása. A két javasolt végrehajtási rendelet, amely a leginkább költséghatékony követelményekre fekteti a hangsúlyt, ugyanakkor kölcsönösen elismert, megfelelő feltételeket ír elő, nélkülözhetetlen a lehetőségekhez mérten összehangolt jelentéstételi módszerek kidolgozásához. A jelentéstétel hatékonyságának javítása kulcsfontosságú tényező az ÜHG‑kibocsátáscsökkentési célkitűzések teljesítésében. Az ÜHG-kibocsátás csökkentéséhez többrétű eszközök összehangolására, közös kritériumok meghatározására és a jelentéstétel esetében egységes határidők megállapítására van szükség annak érdekében, hogy lehetővé váljon a tagállami adatok megfelelő egyesítése uniós szinten. Huszonhét különböző rendszer összehangolása nagyobb költséggel járna, mint egy egységes, harmonizált rendszer létrehozása. Mivel az átfogó kötelezettségvállalásokra uniós szinten kerül sor, jóval hatékonyabb, ha a szükséges jelentéstételi eszközöket, illetve a hitelesítésre és a hitelesítők akkreditációjára vonatkozó feltételeket is uniós szinten dolgozzák ki. Az uniós fellépések a nemzeti szintű intézkedésekhez viszonyítva egyértelműen előnyösebbek, mivel csökkentik a hiányosságok, a joghézagok, a kibocsátásáthelyezés vagy a kettős elszámolás kockázatát. Az uniós szintű fellépés ezenkívül a legjobb módszer az egyenlő feltételek biztosítására, és lehetővé teszi, hogy a hitelesítők az egész Unióban kiváló minőségű szolgáltatást nyújtsanak. Az arányosság elve A javaslat megfelel az arányosság elvének a következők miatt: A két javasolt rendelet nem lépi túl az éghajlatváltozással kapcsolatos adatok minőségének javítására, illetve az akkreditált és illetékes hitelesítők által a 2003/87/EK irányelv 14. és 15. cikkében előírt követelményeknek megfelelően végzett független és pártatlan hitelesítés biztosítására vonatkozó cél eléréséhez szükséges mértéket. A javaslatok ezenkívül hozzájárulnak az Unió üvegházhatásúgáz-kibocsátásának csökkentésére irányuló kiotói célkitűzései, illetve az éghajlatváltozásra és a megújuló energiaforrásokra vonatkozó csomagban, a koppenhágai megállapodásban és az 1/CP. 16. határozatban („cancúni megállapodások”) foglalt célkitűzései teljesítésére vonatkozó általános céljaihoz. A javaslatok szabályokat irányoznak elő a kibocsátáskereskedelmi rendszer alkalmazási körébe tartozó ÜHG-kibocsátásra vonatkozó nyomon követés és jelentéstétel végrehajtásával, illetve a hitelesítőkre vonatkozó hitelesítési és akkreditációs rendszerrel kapcsolatban, amelynek a gyakorlatai és eljárásai teljes mértékben összhangban vannak a létesítmények, az üzemeltetők és a légijármű-üzemeltetők igényeivel, illetve kapacitásával, ideértve a kisebb létesítmények érdekében összeállított konzisztens rendelkezéseket is. Ezt a hatásvizsgálatot a hatásvizsgálati testület véleményével összhangban és az abban foglalt ajánlásoknak megfelelően vizsgálták felül. A vélemény a 2011. július 22-i írásbeli eljárást követően készült, miután az Éghajlatpolitikai Főigazgatóság a hatásvizsgálati testület 2011. július 19-én kiadott első hatásvizsgálati minőség‑ellenőrző listájára írásban válaszolt. A hatásvizsgálati minőség-ellenőrzési listában szereplő kérdésekre megfelelő válaszok érkeztek, különös tekintettel a következőkre: szemléletes példák a problémameghatározásra; példák felsorakoztatása a „SMART” (egyedi, mérhető, elérhető, releváns és időszerű) célkitűzésekre; a szakpolitikai lehetőségek pontosabb meghatározása; a javasolt változtatások költségeinek és hasznainak becslése; a lehetőségek és az áttekintő táblázatok jobb összehasonlítása; a szubszidiaritás és az arányosság kérdésének külön szakaszban történő kifejtése. A felülvizsgált hatásvizsgálatot az 1049/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletnek megfelelően teszik közzé. A hatásvizsgálat egyik része sem tartozik a titoktartási kötelezettség hatálya alá. 2. A NYOMON KÖVETÉSRE ÉS A JELENTÉSTÉTELRE VONATKOZÓ RENDELET 2.1. Általános szakpolitikai célkitűzések A fő célkitűzéseket a 2009/29/EK irányelvre vonatkozó javaslatot kísérő hatásvizsgálatban már meghatározták. Ezek a következők: · a nyomon követés és a jelentéstétel szempontjából egységes megközelítés biztosítása a rendszer környezeti hatékonyságának és integritásának szavatolása, valamint a költséghatékonyság javítása érdekében; · következetesebb és átláthatóbb rendszer kialakítására való törekvés, amely hosszú távon minden érdekelt számára megtakarításokat jelenthet; · a nyomon követésre és a jelentéstételre vonatkozó szabványok költséghatékonyságának javítása, mivel az feltételezhetően fokozza a piac bizalmát a jelentésekkel kapcsolatban és ezáltal bár közvetett módon, de kedvezően befolyásolhatja a piac hatékonyságát. 2.2. Szakpolitikai választási lehetőségek 2.2.1. Bizonytalansági értékelések Az illetékes hatóságok, az üzemeltetők és a hitelesítők között nincs közös megegyezés azzal kapcsolatban, hogy a meglévő berendezések méréseivel, illetve az elemzésekkel összefüggő bizonytalanságokat hogyan kellene értékelni. 1. lehetőség: A „Bizonytalansági értékelések” esetében az MRG jelenlegi követelményeinek fenntartása. („A szakpolitika nem változik.”) 2. lehetőség: A jelenlegi megközelítések jóval pragmatikusabbá és összehasonlíthatóbbá tétele. Ennek eredményeképpen más minőségi szempontok kerülnek a középpontba, például: a berendezések megfelelő üzembe helyezése, az eszközök karbantartása és kalibrálása. („Átfogó szakpolitikai változások.”) Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó rendelet egyértelműen előírja, hogy a nyomonkövetési tervben milyen mértékben kell alátámasztani a bizonytalansági értékelést, az illetékes hatóságnak hogyan kell értékelnie, és hogy az éves kibocsátási jelentésben mit kell bejelenteni. Az MRG-ben foglalt alapokra építve a kis kibocsátók és egyszerű létesítmények számára egyszerűbb megközelítéseknek is teret kell hagyni. A második lehetőséget választottuk. 2.2.2. Az ésszerűtlen költségek összehangolt értelmezése Az MRG 2. szakaszában említett ésszerűtlen költségek meghatározását a tagállamok különbözőképpen értelmezik. 1. lehetőség: Az MRG régi meghatározása szerinti követelmények fenntartása. („A szakpolitika nem változik.”) 2. lehetőség: Egyértelművé kell tenni, hogy a nyomonkövetési módszer költségét és hasznát hogyan kell kiszámítani és összehasonlítani. A költségeknek tartalmazniuk kell a berendezések gazdasági élettartamán alapuló értékcsökkenési időszakot. A hasznot a fejlesztési tényező és a referenciaár szorzataként kell megállapítani. Annak bemutatására, hogy a legmagasabb meghatározási szint[4] követelményeinek teljesítése érdekében bevezetett intézkedések költségei mennyire ésszerűek vagy ésszerűtlenek, az üzemeltetőknek a mérések, a mintavétel és/vagy az analitikai pontosság javítása érdekében bevezetett intézkedések költségeit az elért haszon függvényében kell értékelniük. („A szakpolitika kismértékben változik.”) A második lehetőséget választottuk. 2.2.3. A CO2 átadása Az MRG jelenlegi rendelkezései CO2-kibocsátás-áthelyezést eredményezhetnek a rendszerben, és következetlenségekhez vezethetnek a nemzeti jegyzékekben, mivel a tevékenységek jelentős része nem jelenik meg ezekben. Az átadott szén-dioxidra vonatkozó rendelkezések végrehajtásával kapcsolatban nincs közös megegyezés. 1. lehetőség: Az MRG 5.7. szakaszában előírt követelmények fenntartása. („A szakpolitika nem változik.”) 2. lehetőség: Olyan rendelkezés előírása, miszerint az átadott szén-dioxidot csak abban az esetben lehet levonni a bejelentett kibocsátásból, ha azt szén-dioxid-leválasztásra és -tárolásra vonatkozó tevékenységekhez adták át (ahol a hosszabb távú megőrzés biztosított és az EU ETS-irányelv keretén belül ellenőrzés alatt marad). A második lehetőséget választottuk. 2.2.4. A szilárd és a folyékony biomassza kezelése, ideértve a fenntarthatósági kritériumokat Az EU ETS-irányelv már megállapította, hogy a „biomassza” kibocsátási tényezője nulla, ezért arra vonatkozóan nulla szén-dioxid-kibocsátást kell bejelenteni. Az EU ETS-irányelv alkalmazásában a biomassza fogalommeghatározását jelenleg csak az MRG írja elő. Ezt a fogalommeghatározást aktualizálni kell annak érdekében, hogy jobban igazodjon a biomassza általánosan elfogadott európai meghatározásához és a megújuló energiára vonatkozó szakpolitikához. Ezenkívül különösen azért is, hogy meg lehessen akadályozni olyan bioüzemanyagok és folyékony bio‑energiahordozók további használatát, amelyek már nem tekinthetők fenntarthatónak. A megújuló energiaforrásokról szóló 2009/28/EK irányelv megállapította a bioüzemanyagokra és folyékony bio-energiahordozókra vonatkozó fenntarthatósági kritériumokat azon esetekben, amikor a biomasszából nyert megújuló energiaforrások használatát gazdaságossági szempontok támasztják alá. Három lehetőséget vettünk fontolóra: 1. lehetőség: Az MRG szerinti fogalommeghatározás fenntartása. („A szakpolitika nem változik.”) A fogalommeghatározás nem lesz összhangban a megújuló energiaforrásokról szóló irányelvvel. Ez a lehetőség továbbra is a biomassza meglehetősen korlátozott megközelítését támogatja, és veszélyezteti az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének integritását. 2. lehetőség: A megújuló energiaforrásokról szóló irányelvvel összeegyeztethető fogalommeghatározás a fenntarthatósági kritériumokra vonatkozó kötelezettségvállalás nélkül. E megközelítés szerint megmarad a biomassza nulla kibocsátási tényezős besorolása, viszont nem nyílik lehetőség a fenntarthatósági kritériumok figyelembevételére. („Csak a megújuló energiaforrásokról szóló irányelvvel összeegyeztethető fogalommeghatározás.”) Ez a lehetőség csak részben tesz eleget a megújuló energiaforrásokról szóló irányelvvel való összeegyeztethetőség igényének és továbbra is veszélyezteti az Unió kibocsátáskereskedelmi rendszerének integritását. 3. lehetőség: A megújuló energiaforrásokról szóló irányelvvel összeegyeztethető fogalommeghatározás, valamint olyan követelmény meghatározása, hogy a bioüzemanyagok és a folyékony bio-energiahordozók feleljenek meg a megújuló energiaforrásokról szóló irányelvben foglalt fenntarthatósági kritériumoknak annak érdekében, hogy nulla kibocsátási tényezős besorolás alá kerülhessenek. Ez a lehetőség megfelel a megújuló energiaforrásokról szóló irányelv előírásainak, és foglalkozik a bioüzemanyagokra és a folyékony bio-energiahordozókra vonatkozó azon fenntarthatósági kritériumokkal, amelyekkel kapcsolatban kialakították az uniós kritériumokat. A fenntarthatósági kritériumokat alátámasztó gazdasági ösztönzők kedvező hatást fejtenek ki, csökkentik a gazdasági és az adminisztratív hatásokat („A megújuló energiaforrásokról szóló irányelv szerinti fogalommeghatározás, valamint a bioüzemanyagokra és a folyékony bio‑energiahordozókra vonatkozó fenntarthatósági kritériumok”). Bármely egyéb lehetőség, amely kidolgozásra kerülhet, olyan jövőbeli szakpolitikai változásokat irányoz elő, amelyek jelentősen túllépik a jelenlegi végrehajtási intézkedések hatókörét. A szilárd biomasszára vonatkozó fenntarthatósági kritériumoknak az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerében történő alkalmazása ebben a szakaszban még nem valósítható meg, mivel jelenleg nincsenek egész Európában kötelezően alkalmazandó fenntarthatósági kritériumok, valamint a készletek legtöbbször alacsonyak és szétszórtan találhatók. A nyomon követésre és a jelentéstételre a harmadik lehetőséget választottuk alapul. 2.2.5. Mintavételi megközelítés és a mintavétel gyakorisága Az MRG pragmatikus utalásokat tartalmaz a mintavétellel és a mintavétel gyakoriságának megállapításával kapcsolatban olyan esetekben, amikor az anyagok jellemzőit elemzés útján kell meghatározni (például széntartalom). A gyakorlatban azonban a mintavételi követelmények bevezetésének módjáról nincs közös megegyezés a különböző tagállamok között. 1. lehetőség: Az MRG pragmatikus megközelítésének megerősítése. („A szakpolitika nem változik.”) 2. lehetőség: A mintavételi követelmények egyértelmű meghatározása, és a szabványok alkalmazhatóságának értékelése. Az üzemeltető minden egyes tüzelőanyagról, illetve anyagról mintavételi tervet nyújt be az illetékes hatósághoz jóváhagyásra. Közép- és hosszú távon ezt a megközelítést kellene alkalmazni, pillanatnyilag azonban az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó jelenlegi rendelet előkészítésének keretében ennek a kidolgozására sajnos nincs lehetőség. Ez az ismeret hiányának és az időbeli korlátoknak tudható be. Ezzel kapcsolatban az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó rendelet végrehajtását kísérő, a közeljövőben megjelenő útmutató dokumentumok kidolgozása céljából további munkát lehetne végezni. Az első lehetőséget választottuk. 2.2.6. A termeléssel kapcsolatos adatokra vonatkozó jelentéstétel A kibocsátáskereskedelmi irányelv 14. cikkének (2) bekezdése értelmében: „A rendelet […] követelményeket állapíthat meg az üzemeltetőkkel szemben arra vonatkozóan, hogy hogyan számoljanak be az esetlegesen nemzetközi versenynek kitett, energiaigényes iparágakban előállított termékek gyártásával összefüggő kibocsátásról. A rendelet megállapíthatja továbbá ezen adatok független hitelesítésének követelményeit is. Ezek a követelmények kiterjedhetnek a közösségi rendszer hatálya alá tartozó villamosenergia‑termelésből származó, e termékek előállításával kapcsolatos kibocsátási adatok bejelentésére is.” 1. lehetőség: Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó rendeletben nem kell meghatározni a nyomon követés követelményeit. („A szakpolitika nem változik.”) Az első lehetőség szerint a rendelet továbbra is az ÜHG-kibocsátásra összpontosít, és megerősíti a rendszer környezeti integritását és hatékonyságát. 2. lehetőség: Végre kell hajtani a termeléssel kapcsolatos adatok nyomon követésére vonatkozó követelményeket. Megfelelő jelentéstételi követelményeket kell kialakítani a termelési adatokhoz és az energiafelhasználáshoz. Megfelelő fogalommeghatározásokat kell kidolgozni. („Átfogó változások.”) Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó rendelet figyelembe veszi az éves ÜHG-kibocsátást. A termeléssel kapcsolatos adatok nyomon követését és jelentését érdemesebb az ún. „teljesítményértékelő” határozattal[5] összefüggésben elvégezni. Az első lehetőséget választottuk. 2.2.7. Egyszerűsített eljárások és követelmények 1. lehetőség: Az MRG jelenlegi egyszerűsített követelményeinek fenntartása. („A szakpolitika nem változik.”) Ez a lehetőség – különösen a tagállami szintű egyenlőtlen végrehajtása miatt – nem biztosítja megfelelően a költséghatékonyságot a kis kibocsátók számára. 2. lehetőség: További egyszerűsített eljárások és követelmények kidolgozása. Ezek közül a legfontosabb, hogy az üzemeltető egyszerűsített nyomonkövetési tervet nyújthat be az illetékes hatósághoz. A fejlesztési jelentés esetében kivételt képeznek majd az alacsony kibocsátású (a biomassza kivételével és az átadott szén-dioxid levonása előtt 25 000 tonnánál kevesebb éves szén‑dioxid‑kibocsátású) létesítmények. A rendelet olyan rendelkezést is tartalmaz majd, amely az egyszerű létesítmények számára egyszerűsített nyomonkövetési módszer alkalmazását teszi lehetővé. Ez a kis kibocsátók számára alacsonyabb költségeket jelent majd. A második lehetőség teljes egészében megfelel a 2009/29/EK irányelvvel összefüggésben végzett hatásvizsgálatban meghatározott eredeti követelményeknek. A második lehetőséget választottuk. 2.2.8. A fejlesztési alapelv alkalmazása 1. lehetőség: A fejlesztési alapelv alkalmazásával összefüggésben az MRG jelenlegi követelményeinek fenntartása. („A szakpolitika nem változik.”) Ez a lehetőség a fejlesztési alapelv egyenlőtlen végrehajtását eredményezi. Ez nem teszi lehetővé az EU kibocsátáskereskedelmi rendszere szerinti nyomon követés és jelentéstétel dinamikus és minőségi továbbfejlesztését. 2. lehetőség: A hitelesítési folyamat részeként a nyomonkövetési módszer javítására és a kiemelkedő eltérések, illetve valótlanságok korrigálására tett ajánlásokat indokoló egyértelmű javaslatok bevezetése révén a fejlesztési alapelv alkalmazásának elősegítése. („A szakpolitika kismértékben változik.”) A második lehetőség teljes egészében megfelel a 2009/29/EK irányelvvel összefüggésben végzett hatásvizsgálatban meghatározott eredeti követelményeknek. A második lehetőséget választottuk. 2.2.9. Információtechnológia Az információtechnológia/adatcsere nyomonkövetési, jelentéstételi és ellenőrzési rendszer érdekében történő alkalmazásának jogalapját a felülvizsgált EU ETS-irányelv, azaz a 2009/29/EK irányelv 14. cikkének (4) bekezdéséből kiemelt alábbi szöveg képezi: „Az (1) bekezdésben említett rendeletben követelmények szerepelhetnek az automatizált rendszerek és adatcsere-formátumok használatáról a nyomonkövetési terv, az éves kibocsátási jelentés és a hitelesítési tevékenységek vonatkozásában az üzemeltető, a hitelesítő és az illetékes hatóságok között folytatott kommunikáció összehangolása érdekében.” 1. lehetőség: Nincs szükség fellépésre, fennmarad az MRG alapján fennálló helyzet, azaz a kibocsátásról szóló jelentésekről nem tesznek közzé elektronikus jegyzőkönyvet. („A szakpolitika nem változik.”) Ez a lehetőség továbbra is azt támogatja, hogy az információtechnológia alkalmazását a kibocsátáskereskedelmi rendszer nyomonkövetési, jelentéstételi és ellenőrzési rendszerének keretében egyenlőtlenül közelítsék meg, és gátolja az összehasonlíthatóságra irányuló folyamatot, illetve a bevált gyakorlatok üzemeltetők közötti cseréjét. 2. lehetőség: A Bizottság a nyomonkövetési tervek, az éves kibocsátási jelentések, valamint a tonnakilométer‑adatokat tartalmazó jelentések benyújtásához szabványosított elektronikus formanyomtatványokat vagy fájlformátumokat tesz közzé. A Bizottság az általa közzétett elektronikus formanyomtatványok és fájlformátumok kezelése érdekében megfelelő minőség‑ellenőrzést és eljárásokat léptet érvénybe. („A szakpolitika kismértékben változik.”) Az információtechnológiai rendszerrel összefüggő bevált gyakorlatok, valamint a beépített automatikus ellenőrzéssel ellátott, továbbfejlesztett formanyomtatványok jelentősen megerősíthetik és javíthatják az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének megfelelőségi struktúráját és gyakorlatát. A második lehetőség teljes egészében megfelel a 2009/29/EK irányelvvel összefüggésben végzett hatásvizsgálatban meghatározott eredeti követelményeknek. A második lehetőséget választottuk. 2.3. Az előnyben részesített lehetőségek kumulatív hatásainak értékelése Egységes megközelítés biztosítása a rendszer környezeti hatékonyságának és integritásának szavatolása, valamint a költséghatékonyság javítása érdekében. Ennek a célkitűzésnek a teljesítése kiegyenlítettebb helyzetet teremt az uniós létesítmények között. Minden kiválasztott szakpolitikai lehetőségnek hozzá kell járulnia ahhoz, hogy az illetékes hatóságoknak a nyomonkövetési és jelentési tervek megítélésekor kevesebb mérlegelési feladatot kelljen ellátniuk, így az üzemeltetők egyenlő elbánásban részesülhetnek, illetve a számukra előírt követelmények sem eltérő mértékűek. Következetesebb és átláthatóbb rendszer kialakítására való törekvés, amely hosszú távon minden érdekelt számára megtakarításokat jelenthet. Amennyiben fennmarad a jelenlegi nyomon követési gyakorlat, úgy az MRG alapján kialakult következetlen megközelítések továbbra is előnyben részesítik egyes tagállamok létesítményeit más tagállamok hasonló létesítményeivel szemben, ami befolyásolhatja a versenyképességüket. Az engedélyezések és az előírások betartása szempontjából alkalmazott többféle tagállami megközelítés azt eredményezheti, hogy aggályok merülhetnek fel a versenyképességgel kapcsolatban, és megrendül az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerébe vetett bizalom. A követelményeket illetően az előnyben részesített lehetőségek mindegyikének nagyobb fokú biztonságot kell nyújtania, és kevesebb teret kell hagynia a tagállamok, az üzemeltetők és a hitelesítők számára az előírásoktól való eltérésre. A meglévő rendelkezések egyszerűsítése tovább javítja a rendszer átláthatóságát. A nyomon követésre és a jelentéstételre vonatkozó szabványok költséghatékonyságának javítása, mivel az feltételezhetően fokozza a piac bizalmát a jelentésekkel kapcsolatban és ezáltal bár közvetett módon, de kedvezően befolyásolhatja a piac hatékonyságát. A kiválasztott szakpolitikai lehetőségek – a jelenleg félreértésekre okot adó területekre vonatkozó követelmények egyértelmű meghatározása és az engedélyezett ésszerű egyszerűsítések jóváhagyása révén – javítják a költséghatékonyságot, és növelik a rendszerbe vetett bizalmat. Végezetül meg kell jegyeznünk, hogy a költségeket elkülönítve vizsgáltuk. A halmozott költségek vizsgálata szakmai értelemben nem lenne szerencsés megoldás és nem jelentene különösebb többletértéket, mivel az egyes lehetőségek kiválasztását az önálló operatív célok keretén belül igyekeztünk alátámasztani. Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó rendelet kilenc témakörét illetően a szükséges emberi és anyagi erőforrásokra gyakorolt, észlelt hatásokkal kapcsolatban az alábbiakban öt kategóriát különítettünk el. A kategóriák az illetékes hatóságok, a hitelesítők és a kibocsátáskereskedelmi rendszer megfelelési fóruma titkárságának képviselőivel folytatott válogatott interjúk alapján kerültek jóváhagyásra. I. A költségek és a szükséges erőforrások jelentős mértékű csökkentése II. A költségek és a szükséges erőforrások bizonyos mértékű csökkentése III. A költségek és a szükséges erőforrások esetében nem várható változás IV. A költségek és a szükséges erőforrások kisebb mértékű növelése V. A költségek és a szükséges erőforrások jelentős mértékű növelése Áttekintő táblázat Szakpolitikai választási lehetőségek || A szakpolitika nem változik || A szakpolitika változik || Költségek/megtakarítások Bizonytalansági értékelések || Az MRG fenntartása || Pragmatikus változások* || I. kategória Ésszerűtlen költségek || Az MRG fenntartása || A számítási mód egyértelmű meghatározása* || II. kategória A CO2 átadása || Az MRG fenntartása || Az átadás szabályozása* || III. kategória Szilárd és folyékony biomassza || Az MRG fenntartása || A biomassza fogalommeghatározásának aktualizálása, ideértve a fenntarthatósági kritériumokat is* || IV. kategória Mintavételi megközelítés és a mintavétel gyakorisága || Az MRG fenntartása* || A mintavételi követelmények egyértelmű meghatározása || III. kategória – IV. kategória A termeléssel kapcsolatos adatokra vonatkozó jelentéstétel || Az MRG fenntartása* || A termeléssel kapcsolatos adatokra vonatkozó követelmények felvétele || III. kategória Egyszerűsített eljárások és követelmények || Az MRG fenntartása || További egyszerűsítés* || II. és I. kategória A fejlesztési alapelv alkalmazása || Az MRG fenntartása || A fejlesztési alapelv megerősítése* || II. kategória Információtechnológia || Nincs fellépés || IT/adatcsere a kibocsátáskereskedelmi rendszer nyomonkövetési, jelentéstételi és ellenőrzési rendszere érdekében* || II. és I. kategória * Az előnyben részesített lehetőségek. 3. AZ AKKREDITÁCIÓRA ÉS A HITELESÍTÉSRE VONATKOZÓ RENDELET 3.1. Általános szakpolitikai célkitűzések A hitelesítésre és az akkreditációra vonatkozó egyedi célkitűzéseket a 2009/29/EK irányelvre vonatkozó javaslatot kísérő hatásvizsgálatban már szintén előzetesen meghatároztuk. Ezek a következők: következetes és összehasonlítható hitelesítés és akkreditáció kialakítása; a hitelesítési és akkreditációs szolgáltatások belső piacának összehangolása; a költséghatékonyság javítása. Az MRG az EU ETS-irányelv V. mellékletében foglalt hitelesítési szempontokkal összhangban meghatározza a hitelesítési tevékenységek alapvető megközelítését. Az Európai Akkreditálási Együttműködés – az V. mellékletben ismertetett lépések, illetve a más területeken, különösen a pénzügyi ellenőrzés terén szerzett ellenőrzési tapasztalatai alapján – részletes iránymutatásokat dolgozott ki az EU kibocsátáskereskedelmi rendszere hitelesítőinek és hitelesítést végző testületeinek értékelésére és akkreditációjára (EA 6/03. sz. EA-dokumentum). Ezt az iránymutatást 2007-ben az új MRG-ben hivatalosan is elismerték, és a legtöbb tagállamban jelenleg ez képezi az alapját az EU ETS-hitelesítésnek és ‑akkreditációnak. 3.2. Szakpolitikai választási lehetőségek 3.2.1. A hitelesítők akkreditációja és minősítése A 2009/29/EK irányelv 15. cikke a hitelesítők akkreditációját illetően egyértelmű utalást tartalmaz: „A Bizottság […] rendeletet fogad el […] a hitelesítők akkreditációjáról és felügyeletéről.” 1. lehetőség: A hitelesítők jóváhagyására kizárólag az akkreditáló testületek jogosultak. A 2009/29/EK irányelv 15. cikke egyértelműen az első lehetőséget említi. Az első lehetőség teljes egészében megfelel a 2009/29/EK irányelvvel összefüggésben végzett hatásvizsgálatban meghatározott eredeti követelményeknek. 2. lehetőség: A hitelesítők jóváhagyását a nemzeti tanúsító szervek is elvégezhetik annak érdekében, hogy a tagállamok kisebb körét érintő történelmi megállapodások nyomán kialakult helyzethez alkalmazkodni lehessen. Ez a lehetőség teljes egészében megfelel a 2009/29/EK irányelv 15. cikkében foglaltaknak, illetve a 765/2008/EK tanácsi rendelet, azaz az akkreditációval kapcsolatos keretszabályozás 5. cikkének (2) bekezdésében foglaltaknak. Ez a rendszer továbbfejlesztését jelenti és lehetővé teszi a hitelesítőként működő természetes személyek minősítését, ami az akkreditáció párhuzamos és egyenértékű megközelítését jelenti. A második lehetőséget választottuk. 3.2.2. A hitelesítők kölcsönös elismerése 1. lehetőség: A hitelesítők kölcsönös elismerése nem függ össze az akkreditációval. Ez a lehetőség nem veszi figyelembe a 2009/29/EK irányelv által előírt követelményeket. „A Bizottságnak […] meg kell határoznia a […] kölcsönös elismerésére […] irányadó kritériumokat.” 2. lehetőség: A hitelesítők kölcsönös elismerésére akkor kerülhet sor, ha a hitelesítőket akkreditáló testületek akkreditálták, vagy olyan nemzeti hatóságok minősítették, amelyek sikeres szakértői értékelésen estek át. A 765/2008/EK tanácsi rendelet szerint azokat a hitelesítőket, akiket sikeres szakértői értékelésen átesett akkreditáló testületek akkreditáltak, minden tagállamban kölcsönösen el kell ismerni. Az akkreditáló testületek visszacsatolási ciklusokat alakítanak ki a hitelesítők teljesítményével kapcsolatban. Ez a lehetőség megkönnyíti a hitelesítők szabad mozgását az összehasonlítható minőségi szintek között. Az első lehetőséggel ellentétben ez a verzió a hitelesítők felkészültségét és az elvégzett hitelesítések minőségét illetően elősegíti az átfogó harmonizációt. A második lehetőség teljes egészében megfelel a 2009/29/EK irányelvvel összefüggésben végzett hatásvizsgálatban meghatározott eredeti követelményeknek. A második lehetőséget választottuk. 3.2.3. Az akkreditáló testületek szakértői értékelése A 765/2008/EK tanácsi rendelet valamennyi akkreditáló testület számára előírja, hogy vessék alá magukat a rendelet 14. cikkében elismert testület által szervezett szakértői értékelésnek. A jelenleg elismert testület az Európai Akkreditálási Együttműködés (EA)[6]. 1. lehetőség: Az akkreditáló testületek szakértői értékelése az EA kizárólagos jogkörébe tartozik. Az EA alapvető feladata, hogy a tagjai körében rendszeresen végezzen szakértői értékeléseket. Amennyiben ezt rutinfeladatként végzi, akkor felmerül annak a kockázata, hogy az illetékes hatóságoktól az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének különleges követelményeivel összefüggésben beérkezett lényeges információkat nem veszi figyelembe. 2. lehetőség: Az EU kibocsátáskereskedelmi rendszere szerinti különleges követelményeket be kell építeni az akkreditáló testületek szakértői értékelésének gyakorlatába. Ez a lehetőség módot ad az EA számára, hogy az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének követelményeivel összhangban megfelelőbb szakértői értékelési szempontokat vezessen be. A második lehetőség teljes egészében megfelel a 2009/29/EK irányelvvel összefüggésben végzett hatásvizsgálatban meghatározott eredeti követelményeknek. A második lehetőséget választottuk. 3.2.4. A hitelesítők folyamatos felügyelete és korrekciós intézkedések 1. lehetőség: Az illetékes hatóságoknak jogosultságot kell biztosítani arra, hogy az ellenőrzések minőségét értékeljék, és további vizsgálatokat folytassanak, amennyiben úgy találják, hogy a hitelesítők nem megfelelő munkát végeznek. Ez a lehetőség azt eredményezheti, hogy a különböző érintett intézményeik feladatai között átfedések fordulhatnak elő. Ez az egész rendszer hatékonyságát befolyásolja. 2. lehetőség: A hitelesítőket kizárólag az akkreditáló testületek felügyelhetik. Az akkreditáló testületek számára a felügyeletet előíró ISO 17011 szabvány a felügyelet gyakoriságát és elvégzésének módját illetően széles teret enged az értelmezésnek. Az illetékes hatóságoktól származó információk hiánya azt eredményezheti, hogy nem biztosítanak további hasznos tanácsokat, és nem lesz kielégítő a hitelesítés minősége. Ez a lehetőség nem foglalkozik megfelelően az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó rendelet hatékonyságával, mivel az akkreditáló testületek nincsenek teljesen tisztában az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerével. 3. lehetőség: A hitelesítők felügyeletét illetően hatékony rendszer keretében biztosítani kell az akkreditáló testületek és az illetékes hatóságok közötti véleménycserét. Az akkreditációra és a hitelesítésre vonatkozó rendelet ezért előírásokat fog tartalmazni az illetékes hatóságok és az akkreditáló testületek közötti információcseréről. Ez a lehetőség javítja az átláthatósággal és a hitelesítők akkreditációjának helyzetével kapcsolatos kommunikációt, és egyértelmű követelményeket ír elő valamennyi tagállam számára. Az akkreditáló testületek és az illetékes hatóságok közötti információcserét költséghatékony módon és a munka újbóli elvégzésének elkerülésével maximalizálja. A harmadik lehetőség teljes egészében megfelel a 2009/29/EK irányelvvel összefüggésben végzett hatásvizsgálatban meghatározott eredeti követelményeknek. A harmadik lehetőséget választottuk. 3.2.5. Kockázatelemzés 1. lehetőség: Az MRG 10.4.2. szakaszának b) pontjában foglalt általános követelmények fenntartása. („A szakpolitika nem változik.”) Egy hatékony kockázatelemzési gyakorlat fontos szerepet tölt be a hitelesítési feladat általános megtervezése szempontjából. Egy olyan kockázatelemzési eljárás, amely nem veszi kellő mértékben figyelembe a stratégiai elemzést, illetve az üzemeltető kockázatértékelését, téves hitelesítési véleményt vagy hiányos hitelesítési gyakorlatot eredményezhet, amely miatt az eljárás egy részét esetleg meg kell ismételni, és többletköltségeket is jelenthet az üzemeltetőnek. 2. lehetőség: A stratégiai elemzéssel és az üzemeltető kockázatértékelésével kapcsolatban még specifikusabb követelmények kidolgozása, ideértve a továbbfejlesztésre irányuló ajánlásokat. Ez a lehetőség az EA 6/03. dokumentummal összhangban egyértelmű követelményeket ír elő mind a hitelesítők stratégiai elemzését, mind a kockázatelemzését illetően. Ismerteti, hogy a stratégiai elemzés és a kockázatelemzés hogyan függ össze egymással, illetve hogyan illeszkedik a későbbiekben szükséges hitelesítési tevékenységekhez (ellenőrzések és adatvizsgálatok). Ezt a lehetőséget a tagállamok többségében már elfogadható hatásfokkal alkalmazzák. A második lehetőség teljes egészében megfelel a 2009/29/EK irányelvvel összefüggésben végzett hatásvizsgálatban meghatározott eredeti követelményeknek. A második lehetőséget választottuk. 3.2.6. Egyszerűsített eljárások és követelmények 1. lehetőség: A tagállamok lehetőséget biztosíthatnak a hitelesítőknek, hogy – bizonyos (a Bizottság által) jóváhagyott feltételek megléte esetén – az üzemeltetők és a légijármű-üzemeltetők esetében egyszerűsített hitelesítési terveket és eljárásokat alkalmazzanak. Ez a lehetőség a hitelesítési költségek jelentős mértékű csökkentésére ad módot. A kis és egyszerű létesítmények esetében lehetőséget biztosít a hitelesítők számára, hogy bizonyos feltételek mellett (de továbbra is a kockázatelemzés alapján) eltekintsenek a helyszíni szemléktől. Az első lehetőség teljes egészében megfelel a 2009/29/EK irányelvvel összefüggésben végzett hatásvizsgálatban meghatározott eredeti követelményeknek. 2. lehetőség: Az egyszerűsített hitelesítés nem megengedett. Ez a lehetőség változatlanul jelentős és aránytalan költségeket ró a kis kibocsátókra, ami igen alacsony hatékonyságú rendszert eredményez, és nem teremt valódi hozzáadott értéket. Az első lehetőséget választottuk. 3.2.7. Önálló hitelesítők és független műszaki felülvizsgálat 1. lehetőség: A hitelesítést önálló hitelesítők (természetes személyek) végezhetik és nincs szükség független műszaki felülvizsgálatra. Ez a lehetőség jelentős mértékben csökkenti a hitelesítési gyakorlat hatékonyságát. 2. lehetőség: A hitelesítést önálló hitelesítők (jogi vagy természetes személyként) végezhetik, és független műszaki felülvizsgálatra is szükség van. A 765/2008/EK rendelet szabályozza a megfelelőségértékelő szervezetek akkreditációját. A megfelelőségértékelő szervezet megfelelőségértékelési tevékenységeket – többek között kalibrálást, vizsgálatot, tanúsítást és ellenőrzést – végző szervezet.[7] Ez arra utal, hogy a megfelelőségértékelési tevékenységeket végző személyek az új akkreditálási keret alapján nem folytathatják ezt a tevékenységet. Amennyiben azonban az önálló hitelesítők szervezetté alakulnak, azaz jogi személlyé válnak, akkor közös megegyezéssel úgy is lehet értelmezni, hogy az akkreditálásra vonatkozó rendelet alapján a megfelelőségértékelő szervezetek önálló személyek is lehetnek. Az ISO 14065 szabvány 3.3.3. szakasza kifejezetten megemlíti, hogy a hitelesítő testület személy is lehet. A második lehetőség teljes egészében megfelel a 2009/29/EK irányelvvel összefüggésben végzett hatásvizsgálatban meghatározott eredeti követelményeknek. A második lehetőséget választottuk. 3.2.8. A hitelesítési jelentés tartalma 1. lehetőség: Az MRG 10.4.2. szakaszának e) pontjában foglalt általános követelmények fenntartása. („A szakpolitika nem változik.”) Ez a lehetőség a hitelesítési gyakorlat esetében a következetesség és az átláthatóság hiányát eredményezi. Befolyásolja a rendszer eredményességét és hatékonyságát, illetve az akkreditált hitelesítők kölcsönös elismerését. 2. lehetőség: A hitelesítési jelentés tartalmát illetően sokkal részletesebb követelmények kidolgozása. Az akkreditációra és a hitelesítésre vonatkozó rendelet egységes követelményeket ír elő. A főbb elemek és a további információk a helyszíni szemlékre, a hitelesítést végző csoportra, a műszaki felülvizsgálatot végző személyre, az alapelvek jóváhagyására, a tüzelőanyagok felsorolására és a továbbfejlesztésre irányuló ajánlásokra vonatkoznak majd. Mindez azt eredményezi, hogy a jelentés tartalma konzisztens lesz. Kezdetben valószínűleg csekély mértékben emelkednek a hitelesítési költségek, ezt azonban ellensúlyozza az átláthatóbb hitelesítési gyakorlat. Ezenkívül az illetékes hatóságok is nagyobb betekintést nyernek a hitelesítés minőségével kapcsolatos megfelelőségértékelési tevékenységek szintjébe. A második lehetőség teljes egészében megfelel a 2009/29/EK irányelvvel összefüggésben végzett hatásvizsgálatban meghatározott eredeti követelményeknek. A második lehetőséget választottuk. 3.3. Az előnyben részesített lehetőségek kumulatív hatásainak értékelése Következetes és összehasonlítható hitelesítés és akkreditáció: Az akkreditációra és a hitelesítésre vonatkozó rendelet a tagállami szintű végrehajtás egyöntetűségét illetően sokkal nagyobb bizonyossági szintet eredményez. A hitelesítés egységes megközelítése növeli az átláthatóságot, egyértelművé teszi a követelményeket, és növelnie kell azt a következetességet, amellyel a hitelesítést Unió-szerte végzik. Mindez javítja a rendszer környezeti integritását és növeli a hitelesítési folyamatba vetett bizalmat. A hitelesítési és akkreditációs szolgáltatások összehangolt belső piaca: Az akkreditációra és a hitelesítésre vonatkozó rendelet közvetlenül írja elő az érintett személyekre (hitelesítőkre, hitelesítő testületekre, akkreditáló testületekre, illetékes hatóságokra stb.) vonatkozó követelményeket anélkül, hogy azokat legalább huszonhétszer értelmeznék és a legalább huszonhét nemzeti jogszabályban különbözőképpen alkalmaznák. A következetesebb akkreditáció csökkenti a tagállamok aggályát azzal kapcsolatban, hogy a hitelesítők néhány tagállamban nem felelnek meg azoknak az előírásoknak, amelyeknek a saját hitelesítő testületük által akkreditált hitelesítők megfelelnek. Ez felszabadítja a piacot, és lehetővé teszi a hitelesítők számára, hogy (a nyelvi követelményeknek eleget téve) Unió-szerte végezhessék tevékenységüket. A költséghatékonyság javítása: A hitelesítésre és az akkreditációra vonatkozó egységes uniós szabályrendszer kidolgozása a kezdeti alkalmazkodási időszakot követően jelentős megtakarításokat eredményez a tagállamok számára. Az illetékes hatóságok számára a költségmegtakarítás abból eredhet, hogy a rendelet a hitelesítőkre és más megnevezett felekre közvetlenül alkalmazandó. A rendelet módosítása esetén nem lesz szükség a nemzeti jogszabályok módosítására, hiszen a rendelet közvetlenül alkalmazandó. A követelmények összehangoltságának javítása szempontjából szintén nem lesz késeledelem, hiszen a módosítások haladéktalanul hatályba lépnek. Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó rendelet nyolc témakörét illetően a szükséges emberi és anyagi erőforrásokra gyakorolt, észlelt hatásokkal kapcsolatban az alábbiakban öt kategóriát különítettünk el. A kategóriák az illetékes hatóságok, a hitelesítők és a kibocsátáskereskedelmi rendszer megfelelési fóruma titkárságának képviselőivel folytatott válogatott interjúk alapján kerültek jóváhagyásra. I. A költségek és a szükséges erőforrások jelentős mértékű csökkentése II. A költségek és a szükséges erőforrások bizonyos mértékű csökkentése III. A költségek és a szükséges erőforrások esetében nem várható változás IV. A költségek és a szükséges erőforrások kisebb mértékű növelése V. A költségek és a szükséges erőforrások jelentős mértékű növelése Az akkreditáció és a hitelesítés új megközelítése miatt a következő táblázatban felsorolt lehetőségek többségének nincs tényleges viszonyítási alapja. Áttekintő táblázat Szakpolitikai választási lehetőségek || 1. lehetőség || 2. lehetőség || Költségek/megtakarítások A hitelesítők akkreditációja és minősítése || A jóváhagyásra csak az akkreditáló testületek jogosultak || A jóváhagyásra a nemzeti tanúsító szervek is jogosultak* || IV. kategória A hitelesítők kölcsönös elismerése || A hitelesítők kölcsönös elismerése nem függ össze az akkreditációval || A hitelesítők kölcsönös elismerése összefügg az akkreditációval* || II. kategória Az akkreditáló testületek szakértői értékelése || A szakértői értékelésre csak az EA jogosult || Az ETS különleges szempontjainak beépítése* || III. kategória A hitelesítők felügyelete || Kizárólag az illetékes hatóságok felelősek || Hatékony információcsere* || II. kategória – I. kategória Kockázatelemzés || Az MRG fenntartása || Különleges követelmények kidolgozása* || I. kategória Egyszerűsített eljárások és követelmények || Az egyszerűsített hitelesítés megengedett* || Az egyszerűsített hitelesítés nem megengedett* || II. és I. kategória Önálló hitelesítő és független felülvizsgálat || Önálló hitelesítők (mint természetes személyek) független felülvizsgálat nélkül || Önálló hitelesítők (mint jogi személyek) független felülvizsgálattal* || II. és I. kategória A hitelesítési jelentés tartalma || Az MRG fenntartása || Specifikusabb követelmények* || III. és II. kategória * Az előnyben részesített lehetőségek. 4. KÖVETKEZTETÉS 1. Valamennyi javasolt intézkedés összhangban van a 2009/29/EK irányelvben foglalt és az azzal kapcsolatos hatásvizsgálatban meghatározott követelményekkel, illetve az akkreditálásról szóló 765/2008/EK tanácsi rendeletben és a hozzá kapcsolódó hatásvizsgálatban foglalt követelményekkel. Ezek a jogszabályok előre meghatározzák a két javasolt és vizsgált rendeletben teljesítendő célkitűzéseket. 2. A megfelelő költséghatékonyság biztosítása érdekében valamennyi választott lehetőség – amely szorosan kapcsolódik az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének a nyomon követésre és jelentéstételre, valamint az akkreditációra és a hitelesítésre vonatkozó elemeihez – kifejezetten az érintett létesítmények kapacitásához lett igazítva, ideértve a kis kibocsátókra vonatkozó különleges rendelkezéseket is. 3. A nemzetközi szinten előírt követelményekből kiindulva az átláthatóság, az összehasonlíthatóság, a koherencia és a folytonosság javítása, illetve az egyszerűsítés és a jogi szövegek felhasználóbarátabbá tétele iránti igény jelentős mértékben befolyásolta a lehetőségek kiválasztását. 4. A költségeket nagyon nehéz a tevékenységek elvégzésétől elválasztva meghatározni. A gyakoriságot ezenkívül – mint a rugalmasságot lehetővé tevő változót – előre meghatározza az EU kibocsátáskereskedelmi rendszere szerinti jelentéstétel ütemterve. Feltétlenül hangsúlyozni kell, hogy ezeknek a rendeleteknek az a céljuk, hogy a rendszert a jelentéstételi követelmények indokolatlan kibővítése nélkül fejlesszék tovább, azaz előre meghatározott, elfogadható keretek között tartsák. [1] 2008. január 23-i COM(2008)16 bizottsági munkadokumentum – a 2003/87/EK irányelvet az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének fejlesztése és kibővítése érdekében módosító és a 2009/29/EK irányelvet eredményező, európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó javaslatot kísérő dokumentum, 62–63. o. [2] 2008.1.23-i COM(2008) 16., 71. o. [3] SEC(2007) 174. [4] A meghatározási szinteken alapuló rendszer építőelemeket biztosít az egyes létesítmények számára a megfelelő nyomonkövetési módszer meghatározásához. Ez a rendszer a tevékenységre vonatkozó adatok, a kibocsátási tényezők és az oxidációs vagy átváltási tényezők esetében határozza meg a különböző célkitűzési szintek hierarchiáját. Ezek a szintek az ún. „meghatározási szintek”. Minél magasabb meghatározási szint kerül kiválasztásra, annál nagyobb lesz a pontosság / annál üzemspecifikusabb lesz a nyomonkövetési rendszer. [5] 2011/278/EU: A 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 10a. cikke értelmében a kibocsátási egységek harmonizált ingyenes kiosztásának uniós szintű átmeneti szabályait meghatározó 2011. április 27-i bizottsági határozat. [6] Az akkreditálásra vonatkozó javasolt rendelet 10. cikkének (1) bekezdése. [7] Az akkreditálásra vonatkozó rendelet 2. cikkének (16) bekezdése.