A BIZOTTSÁG JELENTÉSE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK

a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről (iratkézbesítés) szóló, 2007. november 13-i 1393/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet alkalmazásáról

1. Bevezetés

Az Európai Unió tagállamainak igazságügyi hatóságai közötti együttműködés az Európai Unióról szóló szerződés 3. cikkének (2) bekezdésében említett, a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló európai térség egyik sarkalatos pontja. Az említett együttműködésre különösen annak biztosítása érdekében van szükség, hogy a bírósági és bíróságon kívüli iratokat kézbesítés céljából hatékonyan továbbítsák a tagállamok között. Az iratkézbesítés minden egyes bírósági ügyben szerepet játszik. Tehát az iratok gyors és biztonságos továbbítása döntő fontosságú az igazságszolgáltatás hatékony működése és a felek – különösen az alperesek – jogi eljárásokban való védelme szempontjából.

Az e tárgyban tett uniós intézkedéseket megelőzően a tagállamok közötti iratkézbesítést főként az iratok kézbesítéséről szóló 1965. évi Hágai Egyezmény[1] szabályozta.

Az Európai Unió 2000. május 29-én elfogadta a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló 1348/2000/EK rendeletet[2] (a továbbiakban: a 2000. évi rendelet). A rendelet Dánia kivételével az Európai Unió valamennyi tagállamára vonatkozott. Az Unió és Dánia között megkötött párhuzamos megállapodás útján azonban Dániára is kiterjesztették a jogszabály alkalmazását[3].

2004. október 1-jén az Európai Bizottság jelentést[4] fogadott el a 2000. évi rendelet alkalmazásáról. A jelentés arra a következtetésre jutott, hogy a rendelet 2001. évi hatálybalépése óta javult az iratok továbbítása és kézbesítése a tagállamok között. Mindazonáltal a jelentés azt is megállapította, hogy javítani kell a rendelet alkalmazásában érintettek – különösen a helyi szervek – ismereteinek szintjét, valamint hogy a rendelet egyes rendelkezéseinek kiigazítása tovább javíthatná és egyszerűsíthetné a rendelet alkalmazását. Ezért a Bizottság 2005-ben módosítási javaslatot tett[5].

2008. november 13-tól az 1393/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet[6] (a továbbiakban: a 2007. évi rendelet vagy a rendelet) lépett a 2000. évi rendelet helyébe. E rendelet az EU és Dánia között megkötött párhuzamos megállapodás alapján Dániára is alkalmazandó.

A 2007. évi rendelet által bevezetett legfontosabb módosítások a következők:

· az a követelmény, hogy az átvevő intézménynek minden szükséges lépést meg kell tennie annak érdekében, hogy az iratkézbesítés a lehető legrövidebb időn belül, de legkésőbb az átvételtől számított egy hónapon belül megtörténjen;

· új formanyomtatvány létrehozása, amelyen tájékoztatják a címzettet arról, hogy joga van megtagadni az irat elfogadását;

· a tagállamok által előzetesen meghatározott, a kézbesítési költségeik fedezésére szolgáló egységes, fix összegű díj bevezetése; valamint

· a postai kézbesítésre vonatkozó egységes feltételek.

A 2007. évi rendelet 24. cikke előírja, hogy legkésőbb 2011. június 1-jén, majd azt követően ötévente a Bizottságnak felül kell vizsgálnia a rendelet alkalmazását, és szükség esetén módosításokat kell javasolnia.

A Bizottság 2011-ben egy tanulmány készítését kezdeményezte[7] abból a célból, hogy adatokat gyűjtsön és értékelje a rendelet alkalmazását (a továbbiakban: a tanulmány). A tanulmány jogi elemzést, továbbá a tagállamokból származó különböző érdekelt felek csoportjai körében végzett felmérésen alapuló empirikus részt is tartalmaz[8].

A 2007. évi rendelet alkalmazását megvitatták a polgári és kereskedelmi ügyekben illetékes Európai Igazságügyi Hálózat 2008. január 14-i, 2008. szeptember 18-i, 2009. április 30-i, 2010. június 23-i és 2012. február 9–10-i ülésén. Ezenfelül a Bizottság figyelembe vette a polgárok leveleit, panaszait, petícióit, valamint az Európai Bíróság rendeletre vonatkozó előzetes döntéseit[9].

Ez a jelentés bemutatja a Bizottság első értékelését a 2007. évi rendelet alkalmazásáról a 2008 és 2012 közötti időszakban.

2. A rendelet főbb elemei

A rendeletet polgári és kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni, amennyiben bírósági és bíróságon kívüli iratokat kell továbbítani az egyik tagállamból a másikba, az utóbbiban történő kézbesítés céljából. A rendelet különféle módszereket ír elő a tagállamok közötti továbbításra, ami különösen az áttevő és átvevő intézmények segítségével, postai szolgáltatás révén, konzuli, illetve diplomáciai úton vagy akár közvetlenül is történhet[10]. A kézbesítés időpontját meghatározó különös szabály egyaránt védi a kézbesítés igénylőjének és címzettjének érdekeit. A címzett számára további védelmet nyújtanak azok a szabályok, amelyek a kézbesítendő iratok esetében használandó nyelvekre vonatkoznak, valamint azok, amelyeket a bíróságoknak tiszteletben kell tartaniuk az alperes távolmaradása esetén. A kézbesítéskor nem követelhető az átvevő tagállamban kézbesítési illetékek vagy költségek kifizetése, kivéve különleges kézbesítési mód alkalmazása vagy bírósági tisztviselő igénybevétele esetén. A kérelmezőnek ebben az esetben állnia kell az egységes, rögzített összegű díj költségét.

A tagállamok kötelesek megadni a Bizottságnak a rendelet megfelelő működéséhez szükséges tájékoztatást. Minden tagállam kijelöl egy központi szervet[11], amelynek célja az áttevő intézmények tájékoztatása, valamint a kézbesítés iránti kérelmeknek az áttevő intézménytől a megfelelő átvevő intézményhez történő továbbítása során felmerülő esetleges nehézségek megoldása.

3. A rendelet alkalmazása

Általában véve az a következtetés vonható le, hogy a rendelet megfelelően működik, és eléri a határon túli kézbesítés során a jogbiztonság erősítésére, valamint a tagállamok közötti továbbítás sebességének és hatékonyságának fokozására irányuló célkitűzést.[12] Mindazonáltal figyelmet érdemel néhány olyan kérdés, amelyek kapcsán megvizsgálhatjuk, hogy tovább javítható volna-e a tagállamok közötti kézbesítés rendszere, és ha igen, hogyan lehet ezt megtenni.

3.1. A rendelet hatálya

A rendelet azokra a bírósági és bíróságon kívüli iratokra terjed ki, amelyek polgári és kereskedelmi ügyekben történő kézbesítés céljából továbbítandók a tagállamok között. Több kérdés merült fel a rendelet hatályával kapcsolatosan:

3.1.1. Mely iratok továbbíthatók a tagállamok között kézbesítés céljából? A bírósági és bíróságon kívüli iratok fogalma

Az Európai Bíróság a C-14/08. sz. (Roda Golf) ügyben kimondta, hogy nem a nemzeti jog hatáskörébe tartozik annak meghatározása, hogy mely iratok továbbíthatók kézbesítési céllal a tagállamok között a rendeletnek megfelelően. A Bíróság számára feltett kérdés a bírósági eljáráson kívül keletkezett közjegyzői okirat kézbesítésére vonatkozott. A Bíróság megállapította, hogy a „bíróságon kívüli iratnak” a 2000. évi rendelet 16. cikke (amely azonos a 2007. évi rendelet 16. cikkével) szerinti fogalma uniós fogalom, amelyet autonóm módon kell értelmezni. Figyelemmel a Szerződések, valamint a belső piac megfelelő működése céljából Unión belüli kézbesítési rendszer létrehozására irányuló rendelet célkitűzéseire, az igazságügyi együttműködés nem korlátozódhat kizárólag a bírósági eljárásokra, hanem azokon az eljáráson kívül is alkalmazható. Így a Bíróság megállapította, hogy a bírósági eljáráson kívül keletkezett közjegyzői okirat a rendelet hatálya alá tartozik.

3.1.2. Mikor kell kézbesítés céljából az egyik tagállamból egy másikba továbbítani a bírósági és bíróságon kívüli iratokat?

A C-325/11. sz. (Alder) ügyben egy másik fontos kérdést terjesztettek az Európai Unió Bírósága elé a rendelet hatálya tekintetében. A kérdés arra vonatkozott, hogy a nemzeti jognak kell-e meghatároznia, mely helyzetekben kell egy adott iratot a rendeletnek megfelelően kézbesítés céljából továbbítani a tagállamok között. Ebben az ügyben két, Németországban lakóhellyel rendelkező állampolgár indított keresetet két, Lengyelországban lakóhellyel rendelkező állampolgárral szemben a lengyel bíróságok előtt. A lengyel polgári perrendtartás előírja, hogy ha a külföldi felperes nem jelöl ki a kézbesítések átvételére feljogosított képviselőt, az e félnek címzett bírósági iratokat az aktában hagyják és kézbesítettnek tekintik. A kérelmezők nem jelöltek ki képviselőt, és keresetüket elutasították a tárgyalás után, amelyen nem jelentek meg. A Bíróság megállapította, hogy amennyiben az irat címzettje másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, a bírósági iratok kézbesítését a rendelet követelményeinek megfelelően kell végezni[13]. Tehát nem felel meg a rendeletnek az olyan rendszer, amely a bírósági iratok kézbesítéséhez szükségessé teszi, hogy a másik tagállam területén lakóhellyel rendelkező fél képviselővel rendelkezzen az adott fórumon.

3.1.3. Elektronikus kézbesítés

Az elektronikus kézbesítés a tagállamokon belül egyre elterjedtebbé váló kézbesítési mód. A legtöbb olyan rendszerben, ahol létezik ilyen kézbesítési mód, a polgároknak (általában kereskedelmi vagy pénzügyi intézmények) kell magukat regisztrálniuk a bíróságoknál, így lehetővé válik, hogy elektronikus úton közvetlenül kézbesítsék számukra az iratokat. Jelenleg a rendelet nem tesz említést az elektronikus kézbesítésről. Egyes tagállamokban felmerült az a kérdés, hogy külföldi állampolgárok is regisztrálhatnák-e magukat a nemzeti elektronikus kézbesítési rendszerben, és az e külföldiek számára végzett kézbesítést határon átnyúló kézbesítésnek kell-e tekinteni a rendelet alkalmazásában. Az e kérdésre adott válasz komoly következményekkel jár, például abban a kérdésben, hogy alkalmazandó-e az olyan iratok átvételének megtagadásához való jog, amelyeket nem a rendelet 8. cikkében előírt nyelvek egyikén fogalmaztak meg. Mérlegelni kell, hogy több országra kiterjedő szinten is elérhetővé kell-e tenni az elektronikus kézbesítést, továbbá hogy ilyen esetben alkalmazni kell-e a rendeletet, és amennyiben igen, akkor milyen módon. Ha az elektronikus kézbesítést beemelnénk a rendelet által előirányzott módok közé, az elősegíthetné a technológia hatékony alkalmazását, és csökkenthetné a nagy távolságokat felölelő jogvitákban jelentkező költségeket és késedelmeket. Megkezdődött több kísérleti projekt kivitelezése, így például a Bizottság által társfinanszírozott, „e-igazságügyi iratkézbesítés” elnevezésű projekté, amelynek célja az iratok virtuális és biztonságos cseréjének megvalósítása az igazságügyi minisztériumok, a bíróságok, a bírósági tisztviselők (végrehajtók) és ügyvédek elektronikus platformja révén. A projekt az e-Codex projekthez kapcsolódik, amely arra irányul, hogy általánosabban véve javítsa az információk biztonságos, hozzáférhető és fenntartható cseréjét a bírósági eljárásokban.

3.1.4. Az iratkézbesítés és a végrehajthatóvá nyilvánítási eljárás megszüntetése

A végrehajthatóvá nyilvánítási eljárás fokozatos megszüntetése felveti annak a kérdését, hogy nagyobb mértékben össze kell hangolni általában véve a polgári peres eljárások szabályait, és különösen az iratkézbesítésre vonatkozó szabályokat. A Bizottságnak a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló rendeletre (Brüsszel I átdolgozás) vonatkozó javaslatáról[14], a polgári és kereskedelmi ügyekben a határokon átnyúló követelésbehajtás megkönnyítése érdekében ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés létrehozásáról szóló rendeletre vonatkozó javaslatáról,[15] valamint a polgári ügyekben hozott védelmi intézkedések kölcsönös elismeréséről szóló rendeletre vonatkozó javaslatáról[16] folytatott tárgyalások rávilágítottak arra, hogy a tagállamok szabályai lényegesen eltérnek egymástól olyan alapvető kérdésekben, mint hogy

· mely iratokat kézbesítik a bírósági eljárás feleinek: bár az eljárást megindító iratokat általában az összes tagállamban kézbesítik, jelentős eltérések mutatkoznak az ítéletek, a tárgyalásra való idézések stb. kézbesítése terén. Például egyes tagállamokban az ítéletek kézbesítése akár az ítélet végrehajthatóságának feltétele is lehet az eljáró bíróság államában, más tagállamokban viszont az ítéleteket általában nem kézbesítik, hanem maguknak a feleknek kell átvenniük azokat a bíróságon;

· mely körülmények között kézbesítik az iratokat: például néhány tagállamban nem kézbesítik az ítéleteket, amennyiben a felek jelen voltak vagy képviseltették magukat az eljárásban, egyes tagállamokban pedig az ítélet kötelező kézbesítése jelenti a végrehajtási eljárás első lépését;

· ki kézbesíti az iratokat: egyes tagállamokban a kézbesítés általában véve a felek feladata, míg más tagállamokban a bíróság gondoskodik az iratok kézbesítéséről. Több tagállamban a felelősség aszerint alakul, hogy milyen típusú iratot kell kézbesíteni (az eljárást megindító irat, tárgyalásra szóló idézés, ítélet stb.);

· ki számára kézbesítik az iratokat: például egyes tagállamokban az iratokat maguknak a feleknek kézbesítik, viszont más tagállamokban az iratok, illetve bizonyos típusú iratok kézbesíthetők az eljáró bíróság államában lévő jogi képviselőik számára, vagy ez akár kötelezővé is tehető;

· melyek a kézbesítéshez (pl. a fellebbezésre, a kamatszámításra vonatkozó határidők kezdete) vagy a kézbesítés elmulasztásához (pl. különös jogorvoslati lehetőség megnyílása) fűződő jogkövetkezmények.

Az említett eltérések következtében jelenleg bizonytalan, hogy milyen körülmények között kell alkalmazni a rendelet által biztosított védelmet. Nem biztos, hogy az irat átvételének megtagadására (8. cikk), a kézbesítés időpontjára (9. cikk), valamint távolmaradás esetén a védelemhez való jogra vonatkozó, rendeletbe foglalt szabályok adott esetben védelmet nyújtanak a külföldi alperes számára.

Felmerül a kérdés, hogy a tagállamok joga közötti említett eltérések és az azokból adódó jogbizonytalanság milyen mértékben tekinthető célszerűnek az Európai Unión belüli igazságügyi együttműködés keretében, különösen annak fényében, hogy a végrehajthatóvá nyilvánítási eljárás eltörlésekor alapvető fontosságú kérdés, hogy a védelemhez való jogot a határokon átnyúló ügyekben is biztosítsák.

3.1.5. A hatállyal kapcsolatos következtetések

Az előző pontból az derül ki, hogy a rendelet kielégítő működése szükségessé teheti a jogi aktus hatályának uniós szintű pontosítását. Emellett esetleg kezelni kell a nemzeti eljárásjogok eltéréseiből származó jogbizonytalanságot is. Ez különösen fontos annak fényében, hogy a rendelet alapvető szerepet játszik az egész polgári igazságügyi együttműködés és a végrehajthatóvá nyilvánítási eljárás megszüntetése terén. Immár többéves tapasztalat áll rendelkezésre a határokon átnyúló ügyekben az iratok továbbítására vonatkozó közös szabályok alkalmazásáról. Jelenleg célszerű lehet annak mérlegelése, hogy szükség van-e a szóban forgó jogbizonytalanság kezelésére, különösen olyan közös minimumszabályok révén, amelyek arra vonatkoznak, hogy mely iratokat kell kézbesíteni a külföldi felek számára, kinek a számára végezhető ilyen kézbesítés, és mely időpontban kerüljön sor a kézbesítésre. Ilyen módon egységesebb védelmet biztosítanának az alpereseknek az egész Unióban, továbbá kétségtelenül erősödne a jogbiztonság és a védelemhez való jog oltalma.

3.2. A rendelet hatályának korlátozásai

3.2.1. A rendeletet alkalmazásának mellőzése, ha az irat címzettjének címe ismeretlen

A rendeletet nem alkalmazható, ha az irat címzettjének címe ismeretlen. Ezzel kapcsolatban problémákról számoltak be. Néhányszor előfordult, hogy azt várva továbbítottak iratokat, hogy a rendelet 3. cikke alapján létrehozott központi szervek segítséget nyújtanak a címzett tartózkodási helyének azonosításához. Alternatív megoldásként az 1206/2001/EK rendeletet[17] (a továbbiakban: a bizonyításfelvételről szóló rendelet) alkalmazták a kézbesítés címzettjeként feltüntetett személy címének megtalálása érdekében. Utóbbi megoldást azonban bírálták a nehézkessége miatt, ugyanis az két különböző jogi aktust alkalmaz kizárólag az iratkézbesítés céljából. Emellett azt is megkérdőjelezték, hogy csakugyan a bizonyításfelvételről szóló rendelet-e a megfelelő jogi aktus az adott fél címének megtalálásához, különös tekintettel az említett rendelet hatályára, valamint a bizonyításfelvételről szóló rendelet 4. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti azon előírásra, miszerint meg kell adni az eljárásban részt vevő felek nevét és címét, ami azt az előfeltevést látszik alátámasztani, hogy ezek a címek ismertek.

Fontos kérdés, hogy milyen módon és eszközök segítéségével található meg az alperes címe, különös tekintettel több polgári igazságügyi jogi aktus – mint például a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló 44/2001/EK rendelet (lásd az említett rendelet 26. cikkét)[18], továbbá a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló 2201/2003/EK rendelet (lásd az említett rendelet 18. cikkét) – alkalmazására. Az említett jogi aktusok előírják, hogy mindaddig felfüggesztik az eljárást, amíg meg nem bizonyosodnak arról, hogy az alperes a védelméről történő gondoskodáshoz megfelelő időben kézhez vehette az eljárást megindító iratot vagy azzal egyenértékű iratot, illetve valamennyi szükséges intézkedést megtették ennek érdekében. A Bíróság a 44/2001/EK rendelet 26. cikkének (2) bekezdése tekintetében kimondta, hogy az ilyen helyzetben lévő bíróság csak akkor folytathatja jogszerűen az eljárást, ha meggyőződött arról, hogy az alperes felkutatása érdekében a gondosság és a jóhiszeműség elve által megkövetelt minden intézkedést megtettek (lásd a C-327. sz. Hypoteční banka kontra Lindner ügyben hozott ítélet 52. pontját, valamint a C-292/10. sz. Cornelius de Visser ügyben hozott ítélet 55. pontját.). Ezzel összefüggésben fontos tudni, hogy kinek (az eljáró bíróságnak, a feleknek, a központi szervnek vagy a megkeresett tagállam átvevő intézményének) kell megtennie az elvárható „szükséges intézkedéseket”.

Az említett nehézségek fényében célszerű lehet megfontolni, hogy milyen módon orvosolható a címzett címének megtalálásával kapcsolatos nagyon alapvető, gyakorlati nehézség, és hogyan pontosíthatók a kézbesítésben részt vevő hatóságok kötelezettségei. Mérlegelni lehet, hogy az alperes címének felkutatására vonatkozó egyes kötelezettségek révén nem lehetne-e a rendelet hatálya alá bevonni azokat a helyzeteket, amikor a címzett címe ismeretlen. Legalábbis azt pontosíthatnánk, hogy az átvevő intézmény milyen mértékben köteles keresni az alperes címét, amennyiben a cím ismert, de a jelek szerint téves.

3.2.2. Az államok számára történő iratkézbesítés

A rendelet nem terjed ki különösen az adó-, vám- vagy közigazgatási ügyekre, illetve a közhatalom gyakorlásával összefüggő cselekményekért és mulasztásokért („acta iure imperii”) fennálló állami felelősségre. Egyes tagállamokban kérdések merültek fel az államoknak történő iratkézbesítéssel kapcsolatosan. Az 1. cikk valóban kizárja az említett ügyeket a rendelet hatálya alól. A contrario, valamint a hatóságok és magánszemélyek jogvitájának tárgyát képező „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmának értelmezése tekintetében az Európai Bíróság által adott iránymutatással összhangban, a rendelet annyiban terjedhet ki ezekre a jogvitákra, amennyiben azok polgári jogi igényekre vonatkoznak, és az érintett állam magánfélként jár el („acta iure gestionis”). Meg kell jegyezni, hogy még ha a polgári vagy kereskedelmi ügyben létrejött bírósági vagy bíróságon kívüli irat címzettje állam vagy állami szerv is, a rendelet által előírt valamennyi továbbítási mód alkalmazható az iratok külföldi kézbesítés céljából.

3.3. A továbbítás és a kézbesítés sebessége

Amennyiben az iratkézbesítés áttevő és átvevő intézmények útján történik, a megkeresés teljesítésének határideje egy hónap[19]. Ugyanakkor nem állapítottak meg határidőket a postai szolgáltatás, követlen kézbesítés vagy diplomáciai út igénybevételével történő irattovábbítás esetében.

A tanulmány alapján úgy tűnik, hogy a 2007. évi rendelet kismértékben gyorsította a tagállamok közötti iratkézbesítést a 2000. évi rendelethez képest (lásd az 1. mellékletet). Ez az eredmény kielégítőnek tekinthető, különös tekintettel arra, hogy ezzel egyidejűleg növekedett a határokon túli kézbesítés iránti megkeresések száma. Például Németországban a 2009-es 14 463-ról 2010-re 16 329-re nőtt az ügyek száma, az Egyesült Királyságban pedig az ügyszám a 2009. évi 9 852-ről 2010-ben 10 395-re emelkedett. Mindazonáltal a korábbinál gyorsabban kézbesítették az iratokat. Ezért azt a következtetést vonhatjuk le, hogy a 2007. évi rendelet elérte a tagállamok közötti kézbesítés további gyorsítására vonatkozó célkitűzését.

Az empirikus adatok ugyanakkor azt mutatják, hogy a külföldi kézbesítés még mindig viszonylag hosszú időt igényel. Különösen amennyiben a kézbesítés áttevő és átvevő intézmények útján történik, a szóban forgó intézmények számára az eljáráshoz szükséges idő – együtt számítva – a legtöbb esetben továbbra is több hónapot tesz ki. A hosszadalmas ügyintézés több tényezővel magyarázható. Először is, bizonyos időt vesz igénybe a pontatlanul címzett megkeresésnek az illetékes átvevő intézményhez történő továbbítása. Ennél is fontosabb, hogy a jelek szerint a várakozási idő legnagyobb része az intézmények nyelvi készségeinek hiányából (az intézmények nem ismerik azokat a nyelveket, amelyeket tagállamuk az iratok fogadása szempontjából elfogadhatóként jelölt meg) és/vagy részükről az alkalmazandó szabályokkal kapcsolatos hiányos ismereteikből (lásd az alábbi 3.3. pontot) származik. Olyan késedelmekről is beszámoltak, amelyek a központi szervek elégtelen felszereltségével magyarázhatók (lásd az alábbi 3.4. pontot). Ugyanakkor egy integrált Unión belül a bírósági eljárások hatékony lefolytatása szükségessé teszi a gyors iratkézbesítést. Ezért fel kell térképezni, hogy miként lehetne tovább csökkenteni a kézbesítési időt, különösen az elektronikus továbbítási és kézbesítési eszközök alkalmazásával kapcsolatos lehetőségek kihasználása révén.

3.4. Áttevő és átvevő intézmények

A rendeleten alapuló irattovábbítás legfontosabb módja az áttevő és átvevő intézmények igénybevétele.[20]

A jelentések szerint az intézmények kielégítően működnek a rendelet alapján, attól eltekintve, hogy nem rendelkeznek nyelvi készségekkel és/vagy a rendelet őket érintő szabályaira vonatkozó ismeretekkel[21]. Például arról számoltak be, hogy az átvevő intézmények elutasították az érintett tagállam hivatalos nyelvétől eltérő nyelv(ek)en megfogalmazott megkereséseket, még abban az esetben is, ha az említett tagállam a rendelet 4. cikkének (3) bekezdése értelmében más nyelveket is elfogad. Továbbá úgy tűnik, hogy az átvevő intézmények időnként azzal az indokkal tagadták meg az irat kézbesítését, hogy azt nem fordították le a hivatalos nyelvükre. Ez ellentétes lehet a rendelet 8. cikkének (1) bekezdésével.

3.5. Központi szervek

A központi szervek ugyan támogató szereppel rendeznek, ez azonban mégis fontos, mivel az ő feladatuk az áttevő intézmények tájékoztatása, megoldások keresése a kézbesítendő iratok továbbítása során esetleg felmerülő nehézségekre, valamint kivételes esetekben az áttevő intézmény kérésére kézbesítési kérelem továbbítása az illetékes átvevő intézményhez.

Általában véve úgy látszik, hogy a központi szervek kielégítően működnek a rendelet alapján: a tanulmány során megkérdezettek 49,6 %-a szerint a központi szervek működése nagyon vagy viszonylag hatékony, és csupán 18 %-uk gondolta azt, hogy a szóban forgó szervek munkája kevéssé vagy egyáltalán nem hatékony.[22] Ugyanakkor néhány probléma is felmerült a tanulmányban.

Először is arról számoltak be, hogy egyes tagállamokban a központi szervek műszaki szempontból nem kellően felszereltek (pl. nem rendelkeznek számítógépekkel). Ez a helyzet kedvezőtlen hatást gyakorolhat a továbbítás sebességére és biztonságára.

Másrészt a tanulmány említést tesz arról, hogy egyes áttevő intézmények arra számítanak, hogy a központi szervek segítséget nyújtanak az olyan címzettek tartózkodási helyének azonosításához, akiknek a címe ismeretlen. A rendelet alapján nem teljesen egyértelmű, hogy a központi szerveknek milyen mértékű segítséget kell nyújtaniuk ebben a tekintetben. A rendelet egységes alkalmazása és az arra épülő elvárások egységesítése érdekében mérlegelni és pontosítani kell, hogy milyen szerepet töltenek be a központi szervek a címzett címének megtalálásával kapcsolatos probléma kezelése során.

Végezetül úgy tűnik, hogy az egyes tagállamok az Igazságügyi Atlaszon[23] egymástól eltérő információkat adnak meg a központi hatóságokról. Egyes esetekben az információk részletesebbek a többinél. A rendelet 23. cikkének (1) bekezdése, annak 3. cikkével együtt sem nyújt világos iránymutatást arról, hogy milyen információkat kell közölniük a tagállamoknak. Célszerű volna egyszerűsíteni a tájékoztatási kötelezettségeket, hogy az a lehető leginkább segítse a rendszer felhasználóit.

3.6. A kézbesítés iránti megkeresésesek nyelve

Luxemburg kivételével valamennyi tagállam átveszi az angol nyelven megfogalmazott, iratkézbesítés iránti megkereséseket (lásd a 2. mellékletet). Tehát a jelek szerint egy olyan nyelv van, amelyet szinte valamennyi tagállam használ egymás között. Emellett úgy tűnik, hogy Írország, Luxemburg és Málta kivételével minden tagállam átveszi a megkereséseket a saját hivatalos nyelvén/nyelvein kívül legalább egy másik nyelven. A tagállamok több mint fele három, négy, sőt akár öt (Franciaország) nyelven is átveszi a megkereséseket.

3.7. A kézbesítendő iratok nyelve – az irat átvételének megtagadása

A rendelet 8. cikkének célja a címzett eljárási jogainak garantálása, aki megtagadhatja az irat átvételét, ha az nem az átvevő tagállam hivatalos nyelvén vagy olyan nyelven került megszövegezésre, amelyet a címzett megért. E cikk alkalmazásával kapcsolatban több problémát hoztak a Bizottság tudomására[24].

A C-14/07. sz. (Weiss) ügyben az Európai Bíróság megvizsgálta az átvétel megtagadásához való jog egyes gyakorlati vonatkozásait. A szóban forgó ügyben a címzett azon az alapon tagadta meg a kézbesített irat átvételét, hogy csak a keresetet fordították le a rendelet 8. cikkében előírt nyelvre, az ahhoz csatolt mellékleteket viszont nem. A Bíróság megállapította, hogy az eljárást megindító irat címzettje nem tagadhatja meg ezen irat átvételét, ha az említett irat le nem fordított mellékletei olyan bizonyító iratokat tartalmaznak, amelyek kizárólag bizonyítékként szolgáló iratok, és nem elengedhetetlenül szükségesek a felperes keresete tárgyának és indokainak megértéséhez. Ugyanebben az ügyben a Bíróságnak arról is határoznia kellett, hogy milyen szerepet tölt be a címzett és a kérelmező közötti azon szerződéses rendelkezés, amely révén a címzett elfogadta, hogy a felek közötti levelezést az áttevő tagállam nyelvén folytatják. A Bíróság szerint ez a rendelkezés nem alapozza meg azt a vélelmet, hogy a címzett ismeri a szóban forgó nyelvet, hanem olyan ténykörülményt jelent, amelyet a bíróság figyelembe vehet annak vizsgálata során, hogy a címzett megérti‑e az áttevő tagállam nyelvét.

Ezenfelül problémákról számoltak be a formanyomtatványoknak a megtagadáshoz való jog gyakorlása során történő alkalmazása tekintetében.

Először is a 8. cikk szövege nem világos abban a tekintetben, hogy milyen tájékoztatást kell nyújtani a formanyomtatványon (a rendelet II. melléklete) azokban az esetekben, amikor a kézbesítendő irat az átvevő tagállam hivatalos nyelvén került megszövegezésre, és ezért a címzett érvényesen nem tagadhatja meg az irat átvételét (a 8. cikk (1) bekezdésének b) pontja). Ez gyakorlatilag azt jelenti, hogy ha ilyen esetekben is csatolják a formanyomtatványt, az félrevezetheti a címzetteket, akik azt gondolhatják, hogy joguk van megtagadni az átvételt.

Másodsorban az a gyakorlati kérdés merül fel, hogy a rendelet II. mellékletét – amely az Unió összes hivatalos nyelvén tartalmazza a szöveget – teljes egészében el kell-e juttatni az alpereshez, vagy pedig kizárólag az átvevő tagállam hivatalos nyelvén megfogalmazott változatot tartalmazó szövegre kell korlátozni a szóban forgó mellékletet. Az utóbbi megoldás pénzügyi és környezeti ráfordításokat takaríthatna meg.

Harmadrészt az a kérdés vár megválaszolásra, hogy melyek a jogkövetkezményei, ha az átvevő intézmény nem nyújt tájékoztatást a megtagadáshoz való jogról (elmulasztja csatolni a II. mellékletet). Nem világos, hogy milyen jogszabályoknak megfelelően kell elvégezni az ilyen kézbesítés joghatásainak (vagyis érvényességének) értékelését. A címzett jogbiztonsága szempontjából ez a helyzet nem kielégítő, mivel a számára biztosított védelem tagállamonként eltérő lehet. Egységes megoldás volna kívánatos.

Negyedrészt problémákról számoltak be annak eldöntése tekintetében, hogy a címzett érvényesen tagadta-e meg a kézbesítendő irat átvételét vagy sem. A rendelet II. mellékletének 8. cikke úgy rendelkezik, hogy a címzett megtagadhatja a kézbesítendő irat átvételét a kézbesítés alkalmával (közvetlenül az irat kézbesítését végző személytől), illetve az iratnak a kézbesítéstől számított egy héten belül az átvevő intézmény számára történő visszaküldésével. Ugyanakkor a II. melléklet azt sugallja, hogy magát a formanyomtatványt is vissza kell küldeni a kézbesítendő irattal együtt (vő. a címzett nyilatkozata). Így bizonyos fokú kétértelműség mutatkozik abban a tekintetben, hogy hogyan gyakorolható érvényesen a megtagadáshoz való jog. Egyes esetekben a címzettek a kézbesítéskor nem éltek a megtagadáshoz való jogukkal, de megfelelően kitöltve visszaküldték a II. mellékletet (bejelentve a megtagadást), anélkül azonban, hogy magát a kézbesítendő iratot is visszaküldték volna. Az a kérdés merült fel, hogy ez érvényes megtagadásnak tekinthető-e vagy sem. A 8. cikk szövegének szó szerinti értelmezése arra engedne következtetni, hogy a megtagadás nem érvényes. Kérdéses, hogy ez az értelmezés kielégítő-e: ha az irat egyszerű visszaküldése érvényes megtagadásnak minősül, a formanyomtatványon közölt kifejezett nyilatkozatnak – akár magának az iratnak a hiányában is – még inkább érvényesnek kell lennie. Helyénvaló volna pontosítani ezt a kérdést a rendeletben.

Végezetül a rendelet előírja a megtagadásra vonatkozó formanyomtatvány használatát, de nem rendelkezik a formanyomtatvány elküldési módjáról. Tehát a megtagadás történhet például úgy, hogy a kézbesítés megkísérlésekor átadják a formanyomtatványt a bírósági végrehajtónak, vagy egyszerű levélküldemény útján. Az a kérdés merül fel, hogy helyénvaló volna-e, ha a jogbiztonság erősítése céljából megszabnának bizonyos formai követelményeket a kézbesítendő irat átvételének tényleges megtagadása tekintetében.

3.8. A kézbesítés időpontja

Általánosságban úgy látszik, hogy a 9. cikk (a kézbesítés időpontjának meghatározása) alkalmazása kielégítő, és megfelel annak a célkitűzésnek, hogy megóvja a kérelmező és a címzett jogos elvárásait és jogait[25]. Mindazonáltal több kérdés merült fel: Az egyik kérdés az átvevő tagállam joga szerinti kézbesítési időpont meghatározása (a 9. cikk (1) bekezdése) azokban az esetekben, amikor a 7. cikk (1) bekezdése szerinti különös kézbesítési módot kérték, és az átvevő tagállamban nem ismerik ezt a módot, noha az nem összeegyeztethetetlen a szóban forgó tagállam jogrendjével. Nyilvánvaló, hogy ilyen esetekben az átvevő tagállam joga nem feltétlenül határozhatja meg a kézbesítés időpontját. Felmerült annak a kérdése, hogy a 9. cikk (1) bekezdése alapján levonható-e az a következtetés, miszerint az említett helyzetben a kézbesítés időpontjára nézve annak a megkereső tagállamnak a joga irányadó, ahol az adott különös kézbesítési módot alkalmazzák.

Továbbá a (15) preambulumbekezdés zavart okoz a 9. cikk alkalmazásával kapcsolatosan: e szakasz ugyanis arra enged következtetni, hogy a 9. cikk nem minden tagállamban alkalmazandó, és előírja, hogy a tagállamoknak tájékoztatniuk kell a Bizottságot arról, hogy (nem) alkalmazzák a szabályozást nemzeti jogszabályaikban. Nyilvánvaló, hogy a rendelet szövege értelmében a 9. cikk minden tagállamban alkalmazandó, és a részes felek érdekében mindenhol alkalmazni is kell. A nemzeti jognak nem feltétlenül kell kétféle időpontot tartalmazó rendszert alkalmaznia, ahogyan azt a (15) preambulumbekezdés sugallja. A 9. cikk közvetlenül alkalmazandó, és kizárólag azt állapítja meg, hogy a kérelmező vagy az alperes szempontjából melyik jogot kell alkalmazni az időpont meghatározására. Célszerű volna pontosítani a (15) preambulumbekezdést ebben a vonatkozásban.

3.9. A kézbesítés költsége

Főszabály szerint a valamely más tagállamból származó bírósági iratok kézbesítéséért az átvevő tagállamban nem követelhető kézbesítési illetékek vagy költségek kifizetése vagy megtérítése. Amennyiben azonban a kézbesítést bírósági tisztviselő, illetve az átvevő tagállam joga szerint illetékes személy végzi, vagy különös kézbesítési mód igénybevételét kérik, a kérelmezőnek viselnie kell annak költségeit. Az igazságszolgáltatás igénybevételének elősegítése érdekében e költségeknek meg kell felelniük egy meghatározott egységes díjnak.

Az Igazságügyi Atlaszon közzétett határozott összegű egységes díj megállapítása elvileg lényegesen javította a határokon átnyúló kézbesítéssel kapcsolatos költségek átláthatóságát. Mindazonáltal egyes tagállamok közlései nem kellően egyértelműek[26], mások pedig azt állítják, hogy nem alkalmaznak díjat, bár a jelek szerint a gyakorlatban nem ez a helyzet[27].

Bizonyos gyakorlati problémákról számoltak be a költségek megfizetése tekintetében. Felmerült, hogy hasznos lenne, ha az Igazságügyi Atlaszon az áttevő és átvevő intézményekkel kapcsolatban megadott információk között feltüntetnék az intézmények bankszámlaadatait, többek között az IBAN és BIC kódokat, valamint adott esetben a héa-azonosítószámot.

Továbbá a hírek szerint egyes tagállamok kézbesítő hatóságai különféle pluszköltségeket is felszámítanak a rögzített összegű díjak mellett. Ez láthatólag nincs összhangban a rendelettel, és a megkereső hatóságok bizonytalanok abban a tekintetben, hogy kizárólag a rögzített összegű díjat kell kifizetni vagy további költségeket is felszámíthatnak. Helyénvaló volna pontosítani ezt a rendeletben.

3.10. Postai kézbesítés

A rendelet 14. cikke a különféle iratkézbesítési módok egyikeként írja elő a postai kézbesítést. Bármely tagállam kézbesíthet iratokat közvetlenül, postai úton másik tagállamban lakóhellyel rendelkező személyek részére. A postai kézbesítés tértivevényes ajánlott levélben vagy ennek megfelelő módon történik. A Bizottság megállapította, hogy legalább egy tagállam a cikk szövegének szó szerinti értelmezése alapján azokra az ügyekre korlátozza e kézbesítési módszer alkalmazását, amikor az iratkézbesítés az állam feladata, vagyis amikor a törvény erejénél fogva a bíróságra ruházták az iratok kézbesítésének feladatát.[28] Ez a szűk értelmezés azzal a következménnyel jár, hogy amennyiben a feleknek kell gondoskodniuk a kézbesítésről, nem vehetik igénybe az ilyen fajta határokon átnyúló irattovábbítást, és nem kérhetik meg a lakóhelyük szerinti tagállam joga szerint illetékes szervet vagy személyt, hogy a rendelet 14. cikkével összhangban kézbesítse az iratot a külföldi címzett számára. A Bizottság értékelése szerint a cikk megfogalmazása némi javításra szorul, hogy megszüntethető legyen ez a kettős értelmezés, és általában véve mindenki igénybe vehessen postai kézbesítést a határokon átnyúló ügyekben.

Az értékelő tanulmány azt igazolta, hogy ezt a kézbesítési módot alacsony költségei és gyorsasága miatt gyakran veszik igénybe, sőt az áttevő és átvevő intézmények útján történő továbbítással szemben is előnyben részesítik.[29] Mégis előfordulnak olyan gyakorlati nehézségek, amelyek rontják a szóban forgó kézbesítési mód hatékonyságát.

Az egyik problémát az jelenti, hogy eltérő megoldásokat alkalmaznak azzal kapcsolatosan, hogy a nemzeti polgári perrendtartás mely szabályai határozzák meg azoknak a személyeknek a körét, akik átvehetik a postai úton kézbesített iratot. Egyes tagállamokban bizonyos polgári jogi eljárásoknál előírják, hogy személyesen a címzett számára kell kézbesíteni. Más tagállamokban mód van az úgynevezett „helyettesítő kézbesítésre”, amikor az iratot nem személyesen a címzettnek, hanem az ugyanazon a címen található másik személynek adják át, bedobják a postaládába, illetve egy bizonyos időre letétbe helyezik az iratot egy adott helyen, ahol a címzett átveheti azt. „Helyettesítő kézbesítés” esetén az átvevő tagállam joga szerint érvényesen kézbesítik az iratot, ez azonban nem felel meg az átvevő tagállam polgári perrendtartásában előírt követelményeknek. Mivel a postai kézbesítés szabályai tagállamonként jelentősen eltérőek, ez a probléma komoly mértékben akadályozza a szóban forgó kézbesítési mód hatékony igénybevételét.

A postai kézbesítéssel összefüggő további probléma, hogy milyen jogi keret vonatkozik a postai szolgáltatókra, amikor ajánlott küldeményként kézbesítik az iratot a címzett számára. A postai magán- és közszolgáltatások gyakran saját szabályaikat (pl. az Egyetemes Postaegyesület szabályait vagy a különleges postai magánszolgáltatásokat kínáló vállalatok szabályait) alkalmazzák a tértivevényes, ajánlott levelek kézbesítésére. Emellett több tagállamban a postai szolgáltatóknak meg kell felelniük a törvényben előírt szabályoknak is, amennyiben a kézbesítendő irat bírósági vagy egyéb hivatalos iratnak minősül. Például a postai szolgáltatók ilyen esetekben kötelesek különleges szolgáltatási tanúsítványt használni, vagy többször egymás után meg kell kísérelniük a kézbesítést. Jóllehet a szóban forgó szabályok alkalmazása nem jelent problémát, amennyiben a kézbesítendő irat a postai szolgáltatók által ismert nemzeti bíróságoktól vagy hatóságoktól érkezik, előfordulhat, hogy nem alkalmazzák a szabályokat, ha a postai szolgáltató nem ismeri fel a külföldi irat bírósági jellegét. Egyes esetekben akár az is megtörténhet, hogy a törvényben előírt szabályok kizárólag a nemzeti bíróságok vagy hatóságok által kiállított iratokra vonatkoznak, és nem alkalmazandók a külföldi bíróságok vagy hatóságok által kiadott iratokra. Ennek következtében a kézbesítés végül érvénytelennek bizonyulhat a származási tagállam joga vagy az átvevő tagállam joga, sőt akár mindkettő alapján, ha a szolgáltató nem ismerte fel a kézbesítendő irat bírósági jellegét.

Ezenfelül úgy tűnik, hogy általánosabb gyakorlati problémát jelentenek a helytelenül vagy hiányosan kitöltött tértivevények, amelyek nem alkalmasak arra, hogy megfelelően tanúsítsák az elvégzett vagy megkísérelt kézbesítéssel kapcsolatos fontos ténykörülményeket.[30] Az átvevő tagállam bíróságai a tértivevény alapján gyakran nem tudják eldöntetni, hogy ki számára, illetve mikor történt a kézbesítés.

Az említett gyakorlati nehézségek azt mutatják, hogy még ha a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint (vö. C-473/04. sz. Plumex ügy) egyenrangúnak kell is tekinteni a rendeletben előírt valamennyi kézbesítési módot, előfordulhat, hogy a gyakorlatban nem ez a helyzet. A postai kézbesítéssel kapcsolatos jogbiztonság garantálása, és így ennek a többi kézbesítési módnál általában olcsóbb kézbesítési útnak az elősegítése érdekében lehetővé kell tenni annak meghatározását, hogy pontosan ki számára kézbesítették az iratot, és milyen körülmények között került sor a kézbesítésre. Erre az volna az egyik elképzelhető megoldás, ha a postai szolgáltatók által alkalmazandó szabványos nemzetközi tértivevény formanyomtatványokat vezetnénk be. Ezenfelül szükség lehet a „helyettesítő kézbesítésre” vonatkozó szabályok közötti szorosabb összhang biztosítására a tagállamokon belüli határokon átnyúló postai kézbesítés esetén.

3.11. Közvetlen kézbesítés

A rendelet lehetőséget teremt arra, hogy az iratok közvetlen kézbesítését alkalmazzák továbbítási módként (15. cikk). Amennyiben a kézbesítés helye szerinti tagállam joga megengedi, az eljárásban részes fél az adott tagállam felhatalmazott személyein keresztül közvetlen kézbesítést alkalmazhat.

Ezt az iratkézbesítési mechanizmust nem fogadják el általánosan. A helyzet jelenleg a következő. Közvetlen kézbesítés

· lehetséges Belgiumban, Dániában, Görögországban, Franciaországban, Olaszországban, Cipruson, Máltán, Hollandiában, Portugáliában, Finnországban, Svédországban (elvben), az Egyesült Királyságban (Skóciában és Gibraltáron).

· nem lehetséges: Bulgáriában, a Cseh Köztársaságban, Észtországban, Spanyolországban, Írországban, Lettországban, Litvániában, Magyarországon, Ausztriában, Lengyelországban, Romániában, Szlovéniában, Szlovákiában, az Egyesült Királyságban (Angliában, Walesben és Észak-Írországban).

· Németországban a közvetlen kézbesítés elfogadása a kézbesítendő irat jellegétől függ. Luxemburg viszonossági alapon teszi lehetővé a közvetlen kézbesítést.

Ez az iratkézbesítési mód különösen azokban a tagállamokban sikeres, ahol a bírósági végrehajtók végzik a kézbesítést, pl. Franciaországban, Cipruson, Görögországban vagy Belgiumban. Úgy tűnik, hogy más tagállamokban jobban vonakodnak e mód alkalmazásától, mivel bizonytalan, hogy kik tekinthetők a rendelet 15. cikkben említett bírósági tisztviselőknek, köztisztviselőknek vagy más illetékes személyeknek, és milyen feltételek mellett végezhető kézbesítés az átvevő tagállamban. Az Igazságügyi Atlaszban nem szerepelnek a közvetlen kézbesítésre feljogosított személyek elérhetőségei, és bizonytalan, hogy a szóban forgó személyek milyen mértékben eltérőek az átvevő intézményektől. Annak érdekében, hogy javítsuk és minden tagállam számára elfogadhatóvá tegyük ezt a kézbesítési módot, fontolóra kell venni az átláthatóság növelését a közvetlen kézbesítést végzők személyével kapcsolatban, valamint abban a kérdésben, hogy szükség van-e a közvetlen kézbesítésre vonatkozó minimális követelmények megállapítására (mint a postai kézbesítés esetében).

3.12. A megjelenést elmulasztó alperes

A végrehajthatóvá nyilvánítási eljárás megszüntetése – amely azt hivatott elérni, hogy az ítéletek valóban szabadon mozogjanak az Unión belül – elmélyítette az európai integrációt az igazságszolgáltatási térségen belül. Még hasznosabb volna megvizsgálni bizonyos összehangolás lehetőségét azokban a helyzetekben, amikor a bíróság határozatot hoz, noha nem kapott igazolást a kézbesítésről vagy az átadásról (a 19. cikk (2) bekezdése), valamint a jogorvoslati határidő elmulasztásának következményei alóli mentesítés iránti alperesi kérelemre vonatkozó határidők (a 19. cikk (4) bekezdése) esetében. A 19. cikk jelenleg lehetővé teszi, hogy a tagállamok a fentiekre vonatkozó nyilatkozatokat tegyenek, ami nem biztosítja a rendelet egységes alkalmazását a védelemhez való jog megóvásának alapvető kérdéseiben.

Továbbá a 19. cikkben említett iratok mibenlétével kapcsolatos esetleges zavar elkerülése érdekében célszerű lehet összehangolni az utóbbi cikk megfogalmazását az egyéb polgári igazságszolgáltatási eszközökben alkalmazott fordulatokkal. A 19. cikk „idézést vagy azzal egyenértékű iratot”, míg más jogi eszközök (pl. a 44/2001/EK rendelet 26. cikke)[31] „az eljárást megindító iratot vagy azzal egyenértékű iratot” említenek.

4. Az iratkézbesítés nemzetközi kerete

4.1. A Dániával kötött párhuzamos megállapodások

A jelentéstételi időszak folyamán a Tanács 2009-ben elfogadta azt a határozatot, amely rendelkezik az Európai Közösség és a Dán Királyság között a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló megállapodás 5. cikke (2) bekezdésének végrehajtására vonatkozó eljárásról[32]. Ez az eljárás előírja, hogy milyen módon kell megvalósulnia a Dánia és az Unió közötti koordinációnak olyan nemzetközi megállapodásokra vonatkozó tárgyalások esetén, amelyek érinthetik vagy megváltoztathatják a rendelet hatályát.

4.2. Az 1965. évi hágai egyezmény a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről

A bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló 1965. évi hágai egyezmény olyan többoldalú szerződés, amely lehetővé teszi, hogy a konzuli és diplomáciai út mellőzésével kézbesítsenek bírósági iratokat az egyik aláíró államból egy másikba. Ausztria és Málta kivételével az összes tagállam félként vesz részt ebben az egyezményben. A 2000. és 2007. évi rendeletek elfogadását követően a hágai egyezmény az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozik.

Mivel az Uniónak érdekében állna, hogy az összes tagállam alkalmazza a hágai egyezményt, engedélyezni kell Ausztria és Málta számára, hogy uniós érdekből csatlakozzanak az egyezményhez. Maga az Unió nem csatlakozhat az egyezményhez, ugyanis az egyezmény kizárólag államok, nem pedig az EU-hoz hasonló regionális gazdasági integrációs szervezetek csatlakozását irányozza elő. Ausztria és Málta csatlakozása lehetővé tenné, hogy egységes kézbesítési szabályokat alkalmazzanak a tagállamok bíróságai előtt, alperesként harmadik államok részvételével zajló jogvitákban. Az említett csatlakozás érvényt szerezne a hágai okmányok előmozdítására irányuló uniós politikai kötelezettségnek, amelyet az Unió akkor vállalt, amikor 2007-ben csatlakozott a Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferenciához. A Bizottság 2013. június 6-án javaslatot tett arra, hogy engedélyezzék Ausztriának és Máltának az egyezményhez való csatlakozást[33].

4.3. A Norvégiához, Svájchoz és Izlandhoz (a Luganói Egyezmény részes államai) fűződő kapcsolatok

Ami a 2007. évi Luganói Egyezmény részes államait – vagyis Norvégiát, Svájcot és Izlandot – illeti, a Bizottság 2012-ben azt ajánlotta a Tanácsnak, hogy engedélyezze az említett államokkal megkötendő – többek között az iratkézbesítéséről szóló – megállapodásról szóló tárgyalások folytatását. A megállapodás magasabb szintre emelné a jelenlegi igazságügyi együttműködést azáltal, hogy felgyorsítaná és egyszerűsítené az uniós tagállamok és a szóban forgó államok közötti iratkézbesítést. Ezenfelül hozzájárulna a 2007. évi Luganói Egyezmény hatékony működéséhez, amelyben az iratkézbesítés az alpereseket megillető jogok védelmének fontos eleme a megjelenés elmulasztása, valamint az ítéletek elismerése és végrehajtása esetében.

5. Következtetés

A tagállami hatóságok összességében véve kielégítően alkalmazzák a rendeletet. Mindazonáltal a tagállamok növekvő mértékű igazságügyi integrációja rávilágított a rendelet jelenlegi szövegének korlátaira. Annak fényében, hogy mekkora szerepet játszik a rendelet a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés teljes keretrendszerében – különös tekintettel a végrehajthatóvá nyilvánítási eljárás megszüntetésére –, fontolóra lehetne venni az Unión belüli mélyrehatóbb integráció megvalósítását, például minimumszabályok révén. Ezenfelül, noha a határokon átnyúló kézbesítéssel kapcsolódó késedelmek fokozatosan csökkennek, további előrelépésre van szükség ahhoz, hogy Európában hatékonyan folytassák el a bírósági eljárásokat.

Ez a jelentés arra szolgál, hogy bátorítsa a széles körű nyilvános vitát a kézbesítési rendeletnek az uniós polgári igazságszolgáltatáson belüli szerepéről, valamint arról, hogy miként javítható tovább az iratkézbesítés.

1. Melléklet

Az áttevő és átvevő intézmények általi megkeresések teljesítéséhez szükséges átlagos idő az 1348/200/EK és az 1393/2007/EK rendelet alapján fennálló helyzet összehasonlításával[34]

Tagállam || Intézmények || 1348/2000/EK rendelet || 1393/2007/EK rendelet || A megkeresések teljesítéséhez szükséges idő

AUSZTRIA || Átvétel || 1–3 hónap || 1-2 hónap || +

Áttétel || -1 hónap || -1 hónap || =

BELGIUM || Átvétel || 1-3 hónap || 1-2 hónap || +

Áttétel || --- || --- ||

FINNORSZÁG || Átvétel || 1-3 hónap || 1 hónap || +

Áttétel || 2-6 hónap || 1 hónap || +

FRANCIAORSZÁG || Átvétel || 1-2 hónap || 2-4 hónap || -

Áttétel || --- || 1 hónap ||

NÉMETORSZÁG || Átvétel || 1-3 hónap || 1-2 hónap || +

Áttétel || 1-2 hónap || 1-2 hónap || =

GÖRÖGORSZÁG || Átvétel || 2-6 hónap || 3-4 hónap || +

Áttétel || -1 hónap || -1 hónap || =

ÍRORSZÁG || Átvétel || 2-3 hónap || 2-3 hónap || =

Áttétel || -1 hónap || -1 hónap || =

OLASZORSZÁG || Átvétel || 2-3 hónap || 3-6 hónap || -

Áttétel || 2-3 hónap || 2-3 hónap || =

LUXEMBURG || Átvétel || 1-2 hónap || 1-2 hónap || =

Áttétel || --- || 1-2 hónap ||

PORTUGÁLIA || Átvétel || 1-6 hónap || 2-3 hónap || +

Áttétel || --- || 9 hónap || -

SPANYOLORSZÁG || Átvétel || 2-6 hónap || 3-5 hónap || =

Áttétel || 1-2 hónap || 1-4 hónap || -

SVÉDORSZÁG || Átvétel || 1-2 hónap || --- || =

Áttétel || -1 hónap || --- || =

2. Melléklet

|| A MEGKERESÉSEK ÁTVÉTELÉRE BEJELENTETT NYELVEK

|| EN || DE || FR || ES || IT || DU || BG || SK || CZ || FI || LT || LV || PL || PT || RO || SE || SL || DA || GR

AT || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || ||

BE || x || x || x || || || x || || || || || || || || || || || || ||

BG || x || || x || || || || x || || || || || || || || || || || ||

CY || x || || || || || || || || || || || || || || || || || || x

CZ || x || x || || || || || || x || x || || || || || || || || || ||

DK || x || || x || || || || || || || || || || || || || || || x ||

ES || x || || x || x || || || || || || || || || || x || || || || ||

FI || x || || || || || || || || || x || || || || || || x || || ||

FR || x || x || x || x || x || || || || || || || || || || || || || ||

DE || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || ||

EL || x || || x || || || || || || || || || || || || || || || || x

HU || x || x || x || || || || || || || || || || || || || || || ||

IE[35] || x || || || || || || || || || || || || || || || || || ||

IT || x || || x || || x || || || || || || || || || || || || || ||

LV || x || || || || || || || || || || || x || || || || || || ||

LT || x || || x || || || || || || || || x || || || || || || || ||

LU || || x || x || || || || || || || || || || || || || || || ||

MT || x || || || || || || || || || || || || || || || || || ||

NL || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || ||

PL || x || x || || || || || || || || || || || x || || || || || ||

PT || x || || || x || || || || || || || || || || x || || || || ||

RO || x || || x || || || || || || || || || || || || x || || || ||

SK || x || || || || || || || || x || || || || || || || || || ||

SI || x || || || || || || || || || || || || || || || || x || ||

SE || x || || || || || || || || || || || || || || || x || || ||

UK || x || || x || || || || || || || || || || || || || || || ||

[1] Az 1965. november 15-i egyezmény a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok külföldi kézbesítéséről, http://hcch.e-vision.nl/index_en.php?act=conventions.text&cid=17

[2] A Tanács 1348/2000/EK rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködésről, HL L 160., 2000.6.27., 37–52. o., http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:32000R1348:HU:NOT

[3] Az Európai Közösség és a Dán Királyság közötti, a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló megállapodás, HL 300., 2005.11.17., 55. o., http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/site/hu/oj/2005/l_300/l_30020051117hu00550060.pdf Ez a megállapodás 2007. július 1-jén lépett hatályba.

[4] Report from the Commission to the Council, the European Parliament and the European Economic and Social Committee on the application of Council Regulation (EC) 1348/2000 on the service in the Member States of Judicial and Extrajudicial documents in civil or commercial matters (A Bizottság jelentése a Tanácsnak, az Európai Parlamentnek és az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságnak a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről (iratkézbesítés) szóló 1348/2000/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet alkalmazásáról){SEC(2004)1145} COM/2004/0603 final,. http://eurlex.europa.eu/smartapi/cgi/sga_doc?smartapi!celexplus!prod!DocNumber&lg=en&type_doc=COMfinal&an_doc=2004&nu_doc=603

[5] Javaslat – Az Európai Parlament és a Tanács rendelete a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló, 2000. május 29-i 1348/2000/EK tanácsi rendelet módosításáról (COM(2005) 305 végleges – 2005/0126 (COD)).

[6] Az Európai Parlament és a Tanács 2007. november 13-i 1393/2007/EK rendelete a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről (iratkézbesítés) és az 1348/2000/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről, HL L 324., 2007.12.10., 79–120. o., http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:32007R1393:HU:HTML .

[7] MainStrat, Study on the application on the application of Regulation (EC) No 1393/2007 on the service of judicial and extrajudicial documents in civil and commercial matters (Tanulmány a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló 1393/2007/EK rendelet alkalmazásáról) záró beszámoló, 2012. július.

[8] Unió-szerte összesen 465 interjút készítettek, valamint 38 európai szakértő fejtette ki az álláspontját és ajánlásait.

[9] Különösen a C-14/08. sz. Roda Golf & Beach Resort SL, valamint a C-325/11. sz. Adler ügyben.

[10] Ez azt jelenti, hogy átvevő tagállam hatáskörrel rendelkező személyei útján való kézbesítés akkor vehető igénybe, ha az említett tagállam joga azt megengedi.

[11] A szövetségi államok, a több jogrendszerrel rendelkező vagy az autonóm területi egységeket magában foglaló államok több központi szervet is kijelölhetnek.

[12] Az értékelő tanulmányban megkérdezettek 78,5 %-a osztotta azt az általános véleményt, hogy a rendelet hatálybalépése javította és gyorsította a tagállamok közötti iratkézbesítést (lásd a 7. lábjegyzetben foglalt hivatkozást, 22. o.)

[13] A C-325/11. sz. (Alder) ügyben 2012. december 19-én hozott ítélet.

[14] COM(2010)0748.

[15] COM (2011)445 végleges.

[16] COM(2011)276 végleges.

[17] A Tanács 1206/2001/EK rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködésről, HL L 174., 2001.6.27., 1. o.

[18] 2015. január 10-jétől a 44/2001/EK rendeletet az 1215/2012/EK rendelet váltja fel.

[19] A rendelet 7. cikkének (2) bekezdése.

[20] Az intézmények a tagállamok által kijelölt, a kézbesítendő bírósági iratok továbbítására hatáskörrel rendelkező köztisztviselők, hatóságok vagy egyéb személyek.

[21] Az értékelő tanulmányban megkérdezettek 29,9 %-a úgy vélte, hogy a helyi hatóságok közötti együttműködés decentralizált modellje tekintetében problémát jelent, hogy az áttevő és átvevő intézmények nincsenek tisztában a rendelettel (ami arra jelenségre is kiterjed, hogy nem a helyes nyelveket használják). Lásd a 7. lábjegyzetet, 26. és 160. o.

[22] Lásd a 7. lábjegyzetet, 165. o.

[23] A Polgári Ügyek Európai Igazságügyi Atlasza az Európai Bizottság kezelésében lévő tájékoztató weboldal, amelynek az európai igazságügyi portálra való áttelepítése jelenleg is folyamatban van.

[24] A tanulmány válaszadóinak mindössze 35,7 %-a nem találkozott a rendelet 8. cikkének alkalmazásával kapcsolatos problémával, 52,9 %-uk viszont jelzett problémát. Lásd a 7. lábjegyzetet, 172. o.

[25] Az értékelő tanulmányban megkérdezettek legnagyobb csoportja (45,6 %) úgy vélte, hogy a cikk alkalmazása nem okozott semmiféle problémát. Lásd a 7. lábjegyzetet, 175. o.

[26] Például a spanyol bejelentésben az szerepel, hogy „a költségeket az alkalmazandó spanyol jogszabályok írják elő, amelyek jelenleg nem határoznak meg semmilyen konkrét összeget”.

[27] A közelmúltban panasz érkezett az írországi kézbesítéssel kapcsolatosan.

[28] Franciaországban ezt az értelmezést erősítették meg az igazságügyi miniszter 2008. november 10-i 11-08 D3. sz. körlevelében (lásd Bulletin officiel du Ministère de la Justice, 2009. február 28.)

[29] A tanulmány válaszadóinak 48,6 %-a azt állította, hogy nagyon gyakran igénybe veszi a postai kézbesítést, 19,4 %-uk pedig azt nyilatkozta, hogy előnyben részesíti azt az áttevő és átvevő intézmények útján történő továbbítási móddal szemben. Lásd a 7. lábjegyzetet, 181. o.

[30] Az értékelő tanulmányban a válaszadók által megnevezett legtöbbször előforduló közös problémák közé tartozik, hogy a tértivevényt hiányosan töltötték ki (41,1 %) vagy nem küldték vissza (40,6 %), illetve olvashatatlan az aláírás (34 %): lásd a 7. lábjegyzetet, 182. o.

[31] 2015. január 10-től a 44/2001/EK rendeletet az 1215/2012/EK rendelet váltja fel.

[32] A Tanács 2009/943/EK határozata (2009. november 30.) a 2006/326/EK határozatnak az Európai Közösség és a Dán Királyság között a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló megállapodás 5. cikke (2) bekezdésének végrehajtására vonatkozó eljárás létrehozása érdekében történő módosításáról

[33] COM(2013) 338final.

[34] A polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló 1393/2007/EK rendelet alkalmazására vonatkozó 2012. júliusi záró-beszámolón alapuló információk.

[35] Írország az ír nyelvű iratok átvételét is elfogadja.