A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE

Iránymutatás az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 34–36. cikkének alkalmazásáról

(EGT-vonatkozású szöveg)

(2021/C 100/03)

ELŐSZÓ

A 2020 márciusában elfogadott, az egységes piaci szabályok végrehajtásának és érvényesítésének javítására vonatkozó hosszú távú cselekvési terv (a továbbiakban: az érvényesítésről szóló cselekvési terv) (1) az egységes piacot és annak érvényesítését helyezi középpontba. Az előírásoknak való megfelelés javítása és a piaci szegmentáció megelőzése érdekében az érvényesítésről szóló cselekvési terv 1. intézkedése rögzíti, hogy a Bizottság részletesebb iránymutatási eszközökkel fog szolgálni a nemzeti hatóságok és érdekelt felek számára. Ezenkívül rendelkezik az EUMSZ 34–36. cikkének alkalmazásáról szóló iránymutatás frissítéséről is.

A Bizottság ebben az összefüggésben frissítette a jelen iránymutatást. E dokumentum célja, hogy megkönnyítse az áruk szabad mozgására vonatkozó uniós jogszabályok alkalmazását, fokozza az érvényesítést, és hozzájáruljon azokhoz az előnyökhöz, amelyeket az áruk belső piaca hozhat az uniós vállalkozások és fogyasztók számára. Szándéka, hogy az Európai Unió Bíróságának (EUB) e területen meglévő, vonatkozó joggyakorlatára tekintettel elősegítse az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 34–36. cikke alkalmazásának jobb megértését. Emellett célja, hogy az egész belső piacon megerősítse az áruk szabad mozgása elvének következetes alkalmazását, ezáltal támogatva a még meglévő esetleges akadályok kezelését, valamint az újabb akadályok felmerülésének megelőzését.

Ez az útmutató az előző, 2009. évi kiadásra (2) épül, és tartalmazza az EUB utóbbi tizenegy évi ítélkezési gyakorlatának leginkább releváns ítéleteit azzal a céllal, hogy garantáltan átfogó és naprakész áttekintést adjon az EUMSZ 34–36. cikkének alkalmazásáról. Azonban bár összefoglalja a vonatkozó ítélkezési gyakorlatot, és ahhoz kiegészítő kommentárt fűz, nem tekinthető kimerítő jellegűnek. Az útmutató jogilag nem kötelező erejű dokumentum.

Az ebben az útmutatóban említett uniós jogszabályok és határozatok megtalálhatók az Eurlex-en (3), a Bíróság ítéletei pedig az EUB weboldalán (4) is elérhetők.

TARTALOMJEGYZÉK

1. AZ ÁRUK SZABAD MOZGÁSÁNAK SZEREPE ÉS JELENTŐSÉGE A BELSŐ PIACON 41

2. A SZERZŐDÉS RENDELKEZÉSEI 41

3. AZ EUMSZ 34. CIKKÉNEK HATÁLYA 42

3.1. Általános feltételek 42

3.1.1. Nem harmonizált terület 42

3.1.2. Az „áru” jelentése 42

3.1.3. Címzettek 43

3.1.4. Aktív és passzív intézkedések 44

3.2. Területi hatály 45

3.3. Határokon átnyúló kereskedelem 45

3.4. Az EUMSZ 34. cikke szerinti korlátozások típusai 46

3.4.1. Mennyiségi korlátozások 46

3.4.2. Azonos hatású intézkedések 46

3.4.2.1. A használatra vonatkozó korlátozások 47

3.4.2.2. Az értékesítési módra vonatkozó megkülönböztető jellegű szabályok 48

3.5. A kölcsönös elismerés elve 49

4. INTÉZKEDÉSTÍPUSOK 51

4.1. A behozatal tényéhez kapcsolódó nemzeti rendelkezések (behozatali engedélyek, vizsgálatok és ellenőrzések) 51

4.2. A behozatal helye szerinti tagállamban képviselő kinevezésére vagy raktározási létesítmények biztosítására vonatkozó kötelezettségek 51

4.3. Egyes termékekre vagy anyagokra vonatkozó nemzeti tilalmak 52

4.4. Árpolitika 53

4.5. Engedélyezési eljárások 55

4.5.1. Típusjóváhagyás 55

4.5.2. A gépkocsik nyilvántartásba vétele 56

4.6. A reklámozásra vonatkozó korlátozások 56

4.7. Az áruk megjelenésére (tömegére, összetételére, megjelenésére, címkézésére, formájára, méretére, csomagolására) vonatkozó követelményeket tartalmazó műszaki szabályok 57

4.8. Eredetmegjelölés, minőségjelzések és a hazai termékek vásárlására való ösztönzés 58

4.9. A távértékesítésre vonatkozó korlátozások (internetes értékesítés, csomagküldő kereskedelem stb.) 59

4.10. Betétdíj-kötelezettségek 59

4.11. Visszatérítés és párhuzamos import 60

4.12. A nemzeti nyelv használatára vonatkozó kötelezettség 62

4.13. A személyes használatra szolgáló áruk behozatalának korlátozásai 62

5. MEZŐGAZDASÁGI TERMÉKEK 63

6. KIVITELI KORLÁTOZÁSOK (AZ EUMSZ 35 CIKKE) 64

6.1. A „kivitel” fogalma 64

6.2. A mennyiségi korlátozások és az azokkal azonos hatású intézkedések 64

7. A KERESKEDELMI KORLÁTOZÁSOK INDOKAI 66

7.1. Az EUMSZ 36. cikke 66

7.1.1. Közerkölcs, közrend és közbiztonság 67

7.1.2. Az emberek, az állatok és a növények életének és egészségének védelme (elővigyázatossági elv) 68

7.1.3. A művészi, történelmi vagy régészeti értéket képviselő nemzeti kincsek védelme 69

7.1.4. Az ipari és kereskedelmi tulajdon védelme 69

7.2. Feltétlenül érvényesítendő követelmények 71

7.2.1. Környezetvédelem 72

7.2.2. Fogyasztóvédelem 73

7.2.3. Más feltétlenül érvényesítendő követelmények 73

7.3. Az arányosság vizsgálata 74

7.4. A bizonyítási teher 76

8. KAPCSOLAT A TÖBBI SZABADSÁGGAL ÉS A SZERZŐDÉSBEN FOGLALT, AZ ÁRUK SZABAD MOZGÁSÁVAL FOGLALKOZÓ EGYÉB CIKKEKKEL 76

8.1. Alapvető szabadságok 76

8.1.1. Az EUMSZ 45. cikke – A munkavállalók szabad mozgása 76

8.1.2. Az EUMSZ 49. és 56. cikke – A szabad letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadsága 77

8.1.3. Az EUMSZ 63. cikke és az azt követő cikkei – A szabad tőkemozgás és fizetési műveletek 79

8.2. A Szerződés egyéb releváns cikkei 79

8.2.1. Az EUMSZ 18. cikke – Az állampolgárság alapján történő megkülönböztetés tilalma 79

8.2.2. Az EUMSZ 28. és 30. cikke – A vámunió 80

8.2.3. Az EUMSZ 37. cikke – Állami monopóliumok 80

8.2.4. Az EUMSZ 107. cikke – Állami támogatások 82

8.2.5. Az EUMSZ 110. cikke – Adózási rendelkezések 83

8.2.6. Az EUMSZ 351. cikke 84

9. AZ EUMSZ 34. ÉS 35. CIKKÉNEK ÉRVÉNYESÍTÉSE 84

9.1. Közvetlen hatály – magánjogi érvényesítés 84

9.2. SOLVIT 84

9.3. Az EUMSZ 258. és 260. cikke szerinti kötelezettségszegési eljárások 85

9.3.1. Kötelezettségszegési eljárás 85

9.3.2. Panaszok 85

10. KAPCSOLÓDÓ MÁSODLAGOS JOGI AKTUSOK 86

10.1. A műszaki szabályokkal és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályokkal kapcsolatos információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 2015. szeptember 9-i (EU) 2015/1535 európai parlamenti és tanácsi irányelv 86

10.2. Az (EU) 2019/515 rendelet – a kölcsönös elismerésről szóló rendelet 87

10.3. A 2679/98/EK rendelet – az „eperrendelet” 87

1. AZ ÁRUK SZABAD MOZGÁSÁNAK SZEREPE ÉS JELENTŐSÉGE A BELSŐ PIACON

A belső piac az EU egyik legnagyobb vívmánya, amely az elmúlt évtizedekben az európai projekt központi elemeként elősegítette a gazdaság növekedését, és kézzelfogható előnyöket biztosított az európai fogyasztóknak és vállalkozásoknak. A jól működő egységes piac még fontosabbá válik a Covid19-világjárványhoz hasonló egészségügyi válságok során. Lehetővé teszi a termékek szabad áramlását, ezáltal biztosítva azok elérhetőségét és azt, hogy az egész EU-ban eljussanak a leginkább rászorulókhoz.

Az egységes piac integritása a tagállamok gazdaságainak kollektív helyreállításához is elengedhetetlen eszköz. E tekintetben a belső piac nemcsak azt teszi lehetővé, hogy az uniós polgárok a termékek szélesebb választékát élvezzék, hanem emellett nagy hazai piacot biztosít az uniós gazdasági szereplőknek is, ezáltal ösztönözve a kereskedelmet és a versenyt, valamint javítva a hatékonyságot.

A belső piac ma megkönnyíti a termékek megvásárlását és értékesítését az összesen több mint 450 milliós lakosságú 27 tagállamban, és a termékek széles választékát kínálja a fogyasztóknak. Az áruk szabad mozgása ugyanakkor a vállalkozások számára is kedvező, hiszen az Unión belüli kereskedelem 75 %-a árukereskedelem. Az egységes európai piac támogatja az uniós vállalkozásokat abban, hogy stabil platformot hozzanak létre egy nyitott, sokszínű és versenyképes környezetben. Ez az erő támogatja az EU-ban a növekedést és a munkahelyteremtést, és biztosítja az európai vállalkozásoknak az ahhoz szükséges erőforrásokat, hogy sikeresek lehessenek a világpiacon. Az áruk megfelelően működő belső piaca ily módon a globalizált gazdaságban az Unió jelenlegi és jövőbeli jólétének kritikus eleme. (5)

Jogi szempontból az áruk szabad mozgásának elve a belső piac kialakításának és fejlesztésének kulcsfontosságú eleme volt. Az elv hatályát és tartalmát az EUMSZ 34–36. cikke határozza meg az EU-n belüli kereskedelem indokolatlan korlátozásainak megtiltása révén. Ezek a cikkek azonban csak a nem harmonizált területeken alkalmazandók.

A harmonizációs jogszabályok olyan uniós rendeletekből és irányelvekből állnak, amelyek az összes tagállamban alkalmazandó közös szabályok létrehozására irányulnak. Míg a rendeletek olyan közvetlenül alkalmazandó és kötelező erejű jogi aktusok, amelyeket az egész EU-ban teljeskörűen alkalmazni kell, az irányelvek olyan jogi aktusok, amelyek csupán célokat határoznak meg, amelyeket valamennyi tagállamnak meg kell valósítania. A harmonizált jogszabályok sok területen pontosították a belső piac jelentését, és ezzel az egyes termékek vonatkozásában megadták az áruk szabad mozgása elvének keretfeltételeit. Mindazonáltal változatlan maradt a Szerződésben lefektetett elvek azon alapvető szerepe, hogy a belső piac alapjaként és biztonsági hálójaként funkcionáljanak.

Az áruk szabad mozgása ma sokféle politikát foglal magában, és a felelős belső piac szerves részét képezi, amely más közérdekek magas szintű védelmével együtt garantálja a kiváló minőségű termékekhez való egyszerű hozzáférést.

2. A SZERZŐDÉS RENDELKEZÉSEI

Az áruk szabad mozgását a Szerződés alábbi rendelkezései szabályozzák:

— az EUMSZ 34. cikke, amely az Unión belüli behozatalra vonatkozik, és tiltja a tagállamok közötti „mennyiségi korlátozások(at), valamint minden más, azokkal azonos hatású intézkedés(t)”; e cikk szövege: „A tagállamok között tilos a behozatalra vonatkozó minden mennyiségi korlátozás és azzal azonos hatású intézkedés”.

— Az EUMSZ 35. cikke, amely az egyik tagállamból a másikba irányuló kivitelre vonatkozik, és tiltja a „mennyiségi korlátozások(at), valamint minden más, azokkal azonos hatású intézkedés(t)”. A cikk a következőképpen szól: „A tagállamok között tilos a kivitelre vonatkozó minden mennyiségi korlátozás és azzal azonos hatású intézkedés.”

— Az EUMSZ 36. cikke, amely az EUMSZ 34. és 35. cikke szerinti belső piaci szabadságoktól való, egyes sajátos okokkal indokolt eltérésekről rendelkezik. Ez a cikk a következőképpen szól: „A 34. és a 35. cikk rendelkezései nem zárják ki a behozatalra, a kivitelre vagy a tranzitárukra vonatkozó olyan tilalmakat vagy korlátozásokat, amelyeket a közerkölcs, a közrend, a közbiztonság, az emberek, az állatok és a növények életének és egészségének védelme, a művészi, történelmi vagy régészeti értéket képviselő nemzeti kincsek védelme vagy az ipari és kereskedelmi tulajdon védelme indokol. Ezek a tilalmak és korlátozások azonban nem lehetnek önkényes megkülönböztetés vagy a tagállamok közötti kereskedelem rejtett korlátozásának eszközei.”

A Szerződés tagállamok közötti mennyiségi korlátozások tilalmával foglalkozó fejezete, így az EUMSZ 37. cikke is, szabályokat határoz meg a kereskedelmi jellegű állami monopóliumok kiigazítására. Az útmutató 6. fejezetében, amely a Szerződés más cikkeivel is foglalkozik, röviden bemutatjuk e cikk szerepét és az EUMSZ 34–36. cikkével való kapcsolatát.

3. AZ EUMSZ 34. CIKKÉNEK HATÁLYA

3.1. Általános feltételek

3.1.1. Nem harmonizált terület

Noha az EUMSZ 34–36. cikke fekteti le az áruk szabad mozgása elvének alapjait, a nemzeti szabályok belső piaci szabályokkal való összeegyeztethetőségének értékelésekor nem e cikkek képezik az egyedüli viszonyítási pontot. A Szerződés e cikkeit akkor kell alkalmazni, ha egy adott termék nem vagy csak részben tartozik az uniós harmonizációs jogszabályok hatálya alá. Ez lenne a helyzet, ha egy adott termék műszaki specifikációja vagy értékesítési feltételei az Európai Unió által elfogadott irányelv vagy rendelet útján történő harmonizáció tárgyát képeznék. Ebből következően a fő szabály az, hogy ha valamely területet uniós szinten kimerítő jelleggel szabályoztak, minden e területre vonatkozó nemzeti intézkedést ezen harmonizációs intézkedés rendelkezései, nem pedig az elsődleges jog alapján kell megítélni. (6) A belső piac akadályainak felszámolására irányuló másodlagos jogszabály helytelen átültetése esetén azonban a helytelen átültetés következtében sérelmet szenvedő magánszemélyek hivatkozhatnak a Szerződés áruk szabad mozgásáról szóló rendelkezéseire a tagállamuk közösségi jog megsértéséért fennálló felelősségének megállapítása érdekében. (7)

Ennélfogva ahol a másodlagos joganyag a mérvadó, a kapcsolódó nemzeti intézkedéseket a harmonizáló rendelkezésekre figyelemmel kell megvizsgálni. (8) Ez azért van így, mert a harmonizációs jogszabályok úgy tekinthetők, hogy azok az áruk szabad mozgásának elvét az egyes termékek esetében betartandó jogok és kötelezettségek megállapításával támasztják alá.

Ez látható a C-292/12. sz. Ragn-Sells ügyben hozott ítéletben is, amely a település területén keletkezett hulladék gyűjtésével és szállításával kapcsolatos szolgáltatásokra vonatkozó koncesszió odaítélésére irányuló eljárás során az önkormányzat által kidolgozott, az ajánlattételhez szükséges bizonyos dokumentációra vonatkozott. A Bíróság kimondta, hogy mivel a hulladékszállításról szóló 1013/2006 európai parlamenti és tanácsi rendeletnek (9) az a célja, hogy olyan összehangolt eljárások rendszerét alakítsa ki, amelyek lehetővé teszik a hulladékszállítás környezetvédelmi célú korlátozását, nem kell vizsgálni, hogy a hulladékszállításra vonatkozó nemzeti intézkedés összeegyeztethető-e az EUMSZ 34–36. cikkével. (10) A Szerződésben foglalt, az áruk szabad mozgására vonatkozó rendelkezések ugyanakkor még az uniós jogalkotó harmonizált szabályrendszer megalkotására irányuló több évtizedes célzott tevékenysége után sem váltak feleslegessé; alkalmazási körük még mindig figyelemre méltó. Nem ritka, hogy egyes területek harmonizálása még egyáltalán nem vagy csak részlegesen történt meg. Ahol harmonizációs jogszabályok nem lelhetők fel, vagy azok nem kimerítő jellegűek, az EUMSZ 34–36. cikke működésbe lép. E tekintetben a Szerződés rendelkezései olyan biztonsági hálóként működnek, amely garantálja, hogy ellenőrizni lehessen a belső piac valamennyi kereskedelmi akadályának az uniós joggal való összeegyeztethetőségét.

3.1.2. Az „áru” jelentése

Az EUMSZ 34. és 35. cikke mindenfajta áru és termék behozatalára és kivitelére vonatkozik. Bármilyen áru a Szerződés cikkeinek hatálya alá tartozhat, amennyiben gazdasági értéke van: „a Szerződés értelmében áru alatt pénzben kifejezhető értékkel rendelkező termékeket kell érteni, amelyek – mint ilyen termékek – alkalmasak arra, hogy kereskedelmi ügyletek tárgyát képezzék”. (11)

A Bíróság az ítélkezési gyakorlatában tisztázta egyes konkrét termékek helyes megjelölését. A művészeti alkotásokat például árunak kell tekinteni. (12) A forgalomból kivont érmék ugyanígy az áru fogalmába tartoznak, akárcsak a bankjegyek és a bemutatóra szóló csekkek (13), nem tartoznak ide viszont a természetbeni adományok. (14) A hulladék árunak minősül – függetlenül attól, hogy újrafeldolgozható vagy újrahasznosítható-e (15). A villamos energia (16) és a földgáz (17) szintén árunak minősül, csakúgy, mint az emberi vér, a plazma és az abból származó gyógyszerek. (18)

Fontos ugyanakkor, hogy a Szerződésben rögzített szabadságok szerint jogi szempontból különbséget tegyünk az áruk és szolgáltatások között. (19) Például, bár a hal egyértelműen áru, a halászati jogok és a horgászengedélyek nem tartoznak feltétlenül az áruk szabad mozgása elvének hatálya alá, hanem a Szerződés szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezéseinek értelmében „szolgáltatásnyújtásnak” minősülnek. (20) Ha egy állami intézkedés a szolgáltatásnyújtás szabadságát és az áruk szabad mozgását egyaránt érinti, a Bíróság az intézkedést mindkét szabadsággal összefüggésben vizsgálhatja. Például az infrastruktúra-használati díjjal és a Németországban nyilvántartásba vett járművek tekintetében a gépjárműadó-mentességgel kapcsolatos, C-591/17. sz. Ausztria kontra Németország ügyben a Bíróság a kérdést az EUMSZ 34. cikke alapján és az EUMSZ 56. cikke szerinti szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján egyaránt vizsgálta. A kérdés mérlegelése során figyelembe vette továbbá az EUMSZ 18. cikke szerinti megkülönböztetésmentesség elvét és az EUMSZ 92. cikkét is, amely tilt mindenfajta megkülönböztetést a fuvarozás területén. (21)

3.1.3. Címzettek

Az EUMSZ 34–36. cikke a tagállami intézkedésekkel foglalkozik. Ezeket a rendelkezéseket tágan értelmezték, azaz úgy, hogy azok nemcsak a nemzeti hatóságokra, hanem egy adott ország összes többi hatóságára – a helyi és a regionális hatóságokat is beleértve – (22), valamint a tagállam törvényhozó, bírói és közigazgatási szerveire is kötelező érvényűek. (23) Ez magától értetődően magában foglalja mindazon szervek intézkedéseit, amelyeket közjogi rendelkezések alapján „közjogi szervként” hoztak létre. Ezenfelül az EUMSZ 34–36. cikke a nem állami szereplők vagy a magánjog alapján létrehozott más szervek által meghozott intézkedésekre is alkalmazható, amennyiben e szervek az állami szuverenitáshoz tartozó bizonyos feladatokat látnak el, vagy tevékenységük egyébként az államhoz köthető. Ehhez hasonlóan a nemzeti jogszabályokban szabályozói és fegyelmi jogkörökkel felruházott szakmai szervezetek adott szakmára vonatkozóan hozott rendelkezései is az EUMSZ 34. cikkének hatálya alá tartozhatnak. (24)

Ugyanez igaz a jogszabály alapján létrehozott magánjogi szervezetek azon tevékenységeire, amelyeket főként a kormány vagy egy adott ágazat vállalkozásainak kötelező hozzájárulása finanszíroz, és/vagy amely szervezet tagjait a hatóságok jelölik ki, illetve amelyeket a hatóságok felügyelnek; ebből következően e tevékenységek az államnak tulajdoníthatók. (25) A Fra.bo ügyben hozott ítéletben a Bíróság megállapította, hogy az EUMSZ 34. cikke horizontálisan alkalmazandó egy magánjogi tanúsító szervezetre. A nemzeti hatóságok az e szervezet által tanúsított termékeket a nemzeti jognak megfelelőnek tekintik. E de facto megszerzett hatáskörnél fogva a tanúsító szervezet szabályozni tudta a termékek – jelen esetben rézszerelvények – német piacra való belépését. (26) A Bíróság elismerte, hogy valamely állami tisztviselő nyilvános kijelentései is – bár nem rendelkeznek jogszabályi erővel – a tagállamnak tulajdoníthatók, és az áruk szabad mozgásának akadályai lehetnek. Különösen akkor kerülhet erre sor, ha a kijelentés címzettjei az adott körülmények között észszerűen feltételezhetik, hogy a tisztviselő az álláspontot hivatalának felhatalmazásával képviseli. (27)

Bár a „tagállam” kifejezést tágan értelmezik, az rendszerint nem alkalmazandó „tisztán” magánintézkedésekre, azaz magánszemélyek vagy vállalatok intézkedéseire, mivel azok nem tulajdoníthatók az államnak. A 265/95. sz. Bizottság kontra Franciaország ügyben ugyanakkor a Bíróság úgy ítélte meg, hogy Franciaország nem tett meg minden szükséges és arányos intézkedést annak érdekében, hogy megelőzze a magánszemélyek károkozó cselekményeit, ebben az ügyben francia mezőgazdasági termelők importált mezőgazdasági termékeket rongáltak meg, ami az EUMSZ – 4. cikk (3) bekezdésével együtt értelmezett – 34. cikke megsértésének minősül. (28) Noha a korlátozás magánszemélyek cselekményeiből kifolyólag következett be, a tagállamról megállapították, hogy megsértette az uniós jogot azzal, hogy nem tette meg a kellő intézkedéseket a szóban forgó áruk szabad mozgásának megvédésére.

Végül pedig az EUMSZ 34. cikkét az uniós intézmények által hozott intézkedésekre is alkalmazták. Ezek bírósági felülvizsgálata tekintetében azonban széles körű mérlegelési jogot kell engedni az uniós jogalkotónak. Ennek következtében az uniós intézmény által hozott intézkedés jogszerűsége csak akkor kérdőjelezhető meg, ha az intézkedés az illetékes intézmény által elérni kívánt célkitűzés megvalósítására nyilvánvalóan alkalmatlan. (29)

3.1.4. Aktív és passzív intézkedések

Az EUMSZ – sokszor védekezési jogként jellemzett – 34. cikkének a határokon átnyúló kereskedelmet akadályozó intézkedésekre való alkalmazása az állam részéről szükségképpen valamiféle aktivitást feltételez. Ennek megfelelően az EUMSZ 34. cikkének hatálya alá tartozó intézkedéseket elsődlegesen a tagállami jogalkotás kötelező erejű rendelkezései alkotják. Ugyanakkor nem kötelező erejű intézkedések is az EUMSZ 34. cikkébe ütköző jogsértésnek minősülhetnek. (30) Ez a helyzet az olyan közigazgatási gyakorlat esetében, amely az áruk szabad mozgásának akadálya lehet, ha bizonyos fokú állandóságot és általánosságot mutat. (31)

Példák a Bíróság által azonos hatású intézkedéseknek minősített közigazgatási gyakorlatra: a postai felülbélyegző berendezésekre vonatkozó típusjóváhagyás megadásának szisztematikus megtagadása, mely intézkedés jellegénél fogva protekcionista és diszkriminatív volt (32); a más tagállamokban étrend-kiegészítőként vagy diétás készítményként jogszerűen előállított vagy forgalomba hozott gyógynövényalapú termékek funkcionális gyógyszerként való szisztematikus besorolása és forgalombahozatali engedély hiányában a piacról való kivonása (33); a más tagállamokban jogszerűen előállított vagy forgalomba hozott – háromszor annyi vitamint tartalmazó – vitaminkészítmények gyógyszerként való automatikus besorolása (34); és annak előírása, hogy a más tagállamokban jogszerűen előállított vagy forgalomba hozott dúsított élelmiszerek csak akkor hozhatók forgalomba Dániában, ha bebizonyosodik, hogy az ilyen tápanyagokkal való dúsítás megfelel a dán lakosság igényeinek. (35)

Figyelemmel a tagállamoknak az EUMSZ 4. cikkének (3) bekezdése értelmében fennálló kötelezettségeire, mely bekezdés szerint valamennyi megfelelő intézkedést meg kell hozniuk a Szerződés szerinti kötelezettségeik teljesítése és az uniós jog hatékony érvényesülése érdekében, a Bíróság megállapította, hogy az EUMSZ 34. cikke nemcsak az állam jogsértésnek minősülő cselekvését tiltja, hanem az állam inaktivitása is ilyennek minősülhet. Ez akkor merülhet fel, ha egy tagállam tartózkodik attól, hogy elfogadja az áruk szabad mozgása előtti akadályok kezeléséhez szükséges intézkedéseket, és a konkrét akadály származhat akár magánszemélyek cselekményeiből is. A C-265/95. sz. ügyben például megállapították Franciaország felelősségét a belföldi mezőgazdasági termelők cselekményeiért, akik a mezőgazdasági termékek szomszédos tagállamokból való behozatalát korlátozandó feltartóztatták az ilyen árukat szállító tehergépkocsikat, illetve megsemmisítették rakományukat. A nemzeti hatóságok ilyen cselekmények elleni fellépésének hiányát az EUMSZ 34. cikke megsértésének értékelték, mivel a tagállamok kötelesek felségterületükön biztosítani az áruk szabad mozgását a szükséges és megfelelő intézkedésekkel annak érdekében, hogy meg lehessen előzni a magánszemélyek cselekményeiből eredő korlátozásokat. (36)

Ezen túlmenően az EUMSZ 34. cikke eredménykötelezettséget is keletkeztethet. Ezt a kötelezettséget szegi meg a tagállam, ha inaktivitása vagy nem kellő aktivitása folytán nem teljesíti a célkitűzéseket. A C-309/02. sz. ügyben például a Bíróság előzetes döntésében megállapította, hogy a német szabályok ellentétesek az EUMSZ 34. cikkével, mivel nem biztosítják, hogy magánfelek ténylegesen részt vehessenek az italok egyszer használatos csomagolására vonatkozó, kötelező német visszaváltórendszerben. (37)

3.2. Területi hatály

Az EUMSZ 34–36. cikkében foglalt rendelkezések betartásának kötelezettsége az EU valamennyi tagállamára vonatkozik. Ezenfelül a Szerződés rendelkezései olyan európai területekre is vonatkozhatnak, amelyek külkapcsolataiért valamely tagállam felel, valamint a valamely tagállamtól függő vagy ahhoz más formában kapcsolódó tengerentúli területekre is. (38)

Az útmutató mellékletében található azon területek részletes felsorolása, amelyekre az EUMSZ 34. cikkét alkalmazni kell.

Azon EFTA-országok esetében, amelyek az EGT-megállapodásnak is szerződő felei, valamint Törökország esetében nem az EUMSZ, hanem külön megállapodások rendelkezései vonatkoznak az országok és a tagállamok közötti árukereskedelemre. Ennélfogva az EGT-megállapodás 8. cikkének (3) bekezdésében említett, Izlandról, Liechtensteinből és Norvégiából származó termékek az EGT-megállapodás 11. cikke értelmében szabadon mozognak az EU-ban. A Törökországból származó ipari termékek az EK-Törökország Társulási Tanács vámunió utolsó szakaszáról szóló 1/95. határozatának 5–7. cikke értelmében élveznek szabad mozgást az EU területén. (39)

3.3. Határokon átnyúló kereskedelem

Az EUMSZ 34. cikkének hatálya a tagállamok közötti kereskedelem terén előforduló akadályokra korlátozódik. Ezért a határokon átnyúló elem elengedhetetlen ahhoz, hogy valamely ügyet e rendelkezés alapján lehessen értékelni. A kizárólag belföldi termékeket érintő, tisztán nemzeti intézkedések nem tartoznak az EUMSZ 34–36. cikkének hatálya alá. Ahhoz, hogy egy intézkedés megfeleljen a határokon átnyúló jelleg követelményének, elegendő, ha alkalmas arra, hogy közvetve vagy potenciálisan akadályozza az EU-n belüli kereskedelmet. (40)

Elvileg a Szerződés rendelkezéseiben előírt határokon átnyúló elem nem gátolja a tagállamokat abban, hogy belföldi termékeiket az importtermékeknél kedvezőtlenebb elbánásban részesítsék („fordított megkülönböztetés”), bár nem valószínű, hogy ez a gyakorlatban előfordul. Noha az EUMSZ 34. cikkét alkalmazni kell, ha a belföldi termék újrabehozatalra kerül, vagy elhagyja a tagállamot, de újból behozzák (41), nem alkalmazandó azokban az esetekben, amelyekben az újrabehozatal kizárólagos célja a belföldi szabályok megkerülése. (42)

A határokon átnyúló jelleg követelménye akkor is teljesülhet, ha a termék pusztán áthalad a szóban forgó tagállamon. E tekintetben az EUMSZ 36. cikke egyértelműen úgy hivatkozik a „tranzitárukra” vonatkozó korlátozásokra, hogy azok az EUMSZ 34. és 35. cikkének hatálya alá tartoznak.

Az áruk szabad mozgásának elve a tagállamokból származó, továbbá a harmadik országokból érkező és a tagállamokban szabad forgalomban lévő termékekre alkalmazandó. Az EUMSZ 29. cikke úgy rendelkezik, hogy a harmadik országokból érkező termékek akkor tekinthetők egy tagállamban szabad forgalomban lévőnek, ha azokkal kapcsolatban eleget tettek a behozatal alaki követelményeinek, és kivetették a megfelelő vámokat. A C-30/01. sz. Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben hozott ítéletében a Bíróság megerősítette, hogy az EUMSZ 29. cikkének (2) bekezdése értelmében az Unión belüli kereskedelem céljából meghozott intézkedések a tagállamokból, valamint a harmadik országokból származó termékekre ugyanúgy vonatkoznak. (43)

Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti intézkedések nem kerülnek ki az EUMSZ 34–35. cikkében lévő tilalom hatálya alól pusztán amiatt, hogy az általuk támasztott akadály enyhe, és a termékeket más módon is lehet forgalmazni. (44) Ha egy intézkedés viszonylag csekély gazdasági jelentőségű, az ország területének földrajzilag csak igen korlátozott területén alkalmazandó (45), vagy csak korlátozott számú import-/exportterméket vagy gazdasági szereplőt érint, akkor is tiltott, azonos hatású intézkedésnek minősülhet.

Azok az állami intézkedések azonban, amelyek túl bizonytalanok és közvetettek ahhoz, hogy korlátozó hatást fejtsenek ki a tagállamok közötti kereskedelemre, megkülönböztethetők a fentiektől. (46) A C-297/05. sz. ügyben hozott ítéletében például a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az az igazgatási jellegű holland alaki követelmény, amelynek keretében a Hollandiába behozott járműveket azok nyilvántartásba vétele előtt azonosítani kell, „nem bír visszatartó erővel az ebbe a tagállamba történő járműbehozatallal szemben, és nem csökkenti az eziránti érdeklődést” (47). Ebből következően ez az intézkedés az EUMSZ 34. cikkének hatályán kívül esett.

3.4. Az EUMSZ 34. cikke szerinti korlátozások típusai

3.4.1. Mennyiségi korlátozások

A mennyiségi korlátozásokat olyan intézkedésként határozhatjuk meg, amelyek az áruk behozatalának vagy tranzitjának teljes vagy részleges korlátozásával érnek fel. (48) Az ilyen intézkedések közé tartozik például a teljes behozatali tilalom vagy a kvótarendszer. (49) Más szóval bizonyos behozatali vagy kiviteli mennyiségek elérésekor mennyiségi korlátozás lép életbe. Az EUMSZ 34. cikkének hatálya alá azonban csak a nem tarifális kvóták tartoznak, mivel a tarifális kvótákra az EUMSZ 30. cikke vonatkozik, amely tiltja a behozatali vagy kiviteli vámokat és az azokkal azonos hatású díjakat.

A mennyiségi korlátozás alapulhat jogszabályi rendelkezésen, vagy lehet pusztán közigazgatási gyakorlat is. Ily módon még egy burkolt vagy rejtett kvótarendszer is az EUMSZ 34. cikkébe ütközik.

3.4.2. Azonos hatású intézkedések

Az „azonos hatású intézkedés” kifejezés sokkal tágabb jelentésű a mennyiségi korlátozásnál. Noha nem egyszerű éles határvonalat húzni a mennyiségi korlátozások és az azonos hatású intézkedések között, ennek nincs nagy gyakorlati jelentősége, mivel a szabályok általánosságban ugyanúgy vonatkoznak a mennyiségi korlátozásokra, mint az azonos hatású intézkedésekre.

A Dassonville ügyben hozott ítéletében a Bíróság megfogalmazta az azonos hatású intézkedések jelentésének és hatókörének értelmezését (50):

„A tagállamok minden olyan kereskedelemre vonatkozó szabálya, amely közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet, mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedésnek tekintendő.”

Ezt a fogalommeghatározást a későbbi ítélkezési gyakorlat kisebb változtatásokkal megerősítette. A „kereskedelemre vonatkozó szabály” kifejezés manapság már nem nagyon használatos, mivel a Dassonville-formula valójában nem korlátozódik a kereskedelemre vonatkozó szabályokra, hanem kiterjed például a műszaki szabályozásra, sőt a nem kötelező erejű jogi aktusokra is.

A Dassonville-ügyben a Bíróság hangsúlyozta, hogy a nemzeti intézkedés EUMSZ 34. cikkébe ütközésének megállapításakor a legfontosabb tényező az intézkedés hatása (…közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan akadályozhatja…) (51). Ennek következtében nincs szükség diszkriminatív elem meglétére ahhoz, hogy valamely nemzeti intézkedésnek az EUMSZ 34. cikkébe történő ütközése megállapítható legyen.

A Bíróság Cassis de Dijon (52) ügyben hozott precedensértékű határozata megerősítette ezt megközelítést. A Bíróság annak elismerésével, hogy a tagállami nemzeti szabályok közötti eltérések gátolhatják az árukereskedelmet, megerősítette, hogy a belföldi és importált termékekre egyformán vonatkozó nemzeti rendelkezések is az EUMSZ 34. cikkébe ütközhetnek. Ebben az esetben a tagállamok nemcsak az EUMSZ 36. cikkére hivatkozhattak, hanem a feltétlenül érvényesítendő követelményekre is, amelyek fogalmát első alkalommal a szóban forgó ítélet rögzítette.

Összegezve, az EUMSZ 34. cikke alkalmazandó azokra a nemzeti rendelkezésekre, amelyek megkülönböztetést alkalmaznak az importárukkal szemben (ún. megkülönböztető módon alkalmazandó intézkedések) és azokra a nemzeti rendelkezésekre is, amelyek látszólag jogilag egyformán alkalmazandók a belföldi és az importárukra, de a valóságban további terhet rónak az importárukra (ún. megkülönböztetés nélkül alkalmazandó intézkedések). (53) Ez a teher abból ered, hogy az importáruknak két szabályrendszernek kell megfelelniük: a gyártó tagállam által meghatározott szabályoknak és az importáló tagállamban megállapított szabályoknak.

Ezt követően minden más, a piacra jutás akadályozására képes intézkedést is a mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedések körébe soroltak. (54) E tekintetben a Bíróság a következőket mondta ki a Bizottság kontra Spanyolország (55) ügyben hozott ítéletében: „az ítélkezési gyakorlatból egyértelműen látszik, hogy egy intézkedés akkor is az EUMSZ 34. cikke értelmében vett mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedés fogalmába tartozik, ha annak ellenére, hogy nem célja és nem is következménye a más tagállamokból származó termékek kedvezőtlenebb kezelése, akadályozza a más tagállamokból származó termékek valamely tagállam piacára való bejutását”.

Az ún. piacra jutásra gyakorolt hatás vizsgálatának az a feltételezés az alapja, hogy a piacra jutás feltételei az importtermékek esetében valahogyan nehezebbek. A Bíróság sokszor annak értékelésére helyezi a hangsúlyt, hogy az adott intézkedés jelentősen befolyásolhatja-e a fogyasztók magatartását azzal, hogy valamely importtermék megvásárlását kevésbé vonzóvá teszi. (56)

Ennélfogva az azonos hatású intézkedések fogalmának meghatározása tág, és folyamatosan változik. Például a Bíróság a C-591/17. sz. Ausztria kontra Németország ügyben hozott ítéletében megállapította, hogy az infrastruktúra-használati díj és a Németországban nyilvántartásba vett járművekre vonatkozó gépjárműadó-mentesség alkalmas volt arra, hogy korlátozza a más tagállamokból származó áruk német piacra való bejutását, és ezzel megvalósult az áruk szabad mozgásának korlátozása. A Bíróság rámutatott, hogy jóllehet az infrastruktúra-használati díjat nem konkrétan a fuvarozott áruk alapján szedik be, hatással lehet a Németországtól eltérő tagállamban nyilvántartásba vett, 3,5 t össztömeget meg nem haladó személygépkocsikkal szállított árukra. (57)

Az azonos hatású intézkedés fogalmának dinamikus jellegére egy másik példa a C-573/12. sz. Ålands Vindkraft ügyben hozott ítélet, amelyet a Bíróság egy, a zöld villamos energiára vonatkozó nemzeti támogatási program tárgyában hozott. A program keretében csak svéd megújulóenergia-termelők kaptak tanúsítványt, akkor is, ha az általuk szolgáltatott vagy felhasznált villamos energia importált villamos energiát is tartalmazhatott. A Bíróság megállapította, hogy egy ilyen rendszer legalább közvetve és potenciálisan akadályozhatja a más tagállamokban előállított (zöld) villamos energia behozatalát. A Bíróság hangsúlyozta, hogy ha valamely tagállam nem hozza meg a szükséges intézkedéseket a létrejött áruk szabad mozgását gátló akadályok elhárítása érdekében, ez ugyanúgy akadályozza az Unión belüli kereskedelmet, mint a tevőleges magatartás. Ennélfogva a Bíróság megállapította, hogy a szóban forgó szabályozás a behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek minősül. (58)

3.4.2.1. A használatra vonatkozó korlátozások

A Bíróság a korlátozások egyik kategóriáját, a használatra vonatkozó korlátozásokat nemrégiben alakította ki az ítélkezési gyakorlatában. Ezek a korlátozások olyan nemzeti szabályként jellemezhetők, amelyek ugyan megengedik a termék árusítását, de bizonyos fokig korlátozzák annak használatát. A használatra vonatkozó korlátozások közé tartozhatnak az adott használat céljára, módjára, körülményeire, idejére, mértékére vagy típusaira vonatkozó korlátozások. Ezek az intézkedések bizonyos körülmények mellett a mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedéseknek minősülhetnek.

Három olyan ügy van, amelyet ennek kapcsán megemlíthetünk. Az első a Bizottság kontra Portugália (59) ügy, amelynek tárgya egy portugál törvény volt, amely tiltotta a színes fóliarétegek gépjármű-szélvédőre történő ragasztását. A Bizottság szerint a potenciális vásárlók – akár kereskedők, akár magánszemélyek –, mivel tudják, hogy nem ragaszthatnak ilyen fóliaréteget a gépjárművek üvegezésére, meg sem veszik azt. (60) Úgy tűnik, hogy a Bíróság elfogadta ezt az érvet, és megállapította, hogy „… az esetleges érintetteknek – akár kereskedők, akár magánszemélyek –, mivel tudják, hogy nem ragaszthatnak ilyen fóliaréteget a gépjárművek szélvédőjére és az utasülések melletti üvegezésére, gyakorlatilag nincs is érdekükben e terméket megvásárolni”. (61) Így a Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy Portugália megszegte az EUMSZ 34. cikkéből fakadó kötelezettségeit.

A második ügy a Bizottság kontra Olaszország (62) ügy, amelyben az volt a kérdés, hogy Olaszország a motorkerékpárok általi pótkocsivontatást tiltó szabályozás fenntartásával elmulasztotta-e az EUMSZ 34. cikke szerinti kötelezettségeinek teljesítését. A kifejezetten motorkerékpárok általi vontatásra tervezett utánfutók esetében a Bíróság megállapította, hogy azok más célú használata igen korlátozott, és hogy a fogyasztók – tudva, hogy motorkerékpárjukat nem használhatják a kifejezetten azokhoz tervezett utánfutóval – gyakorlatilag nem voltak érdekeltek az ilyen utánfutók megvásárlásában. (63) A szóban forgó tilalom ennek eredményeként az EUMSZ 34. cikkébe ütközött.

Végezetül a Mickelsson és Roos (64) ügy – amely egy előzetes döntéshozatal iránti kérelemre vonatkozott – azt a kérdést vetette fel, hogy az EUMSZ 34. és 36. cikke eleve kizárja-e a motoros vízi sporteszközök használatáról szóló svéd szabályozást. A svéd szabályozás szerint tilos és pénzbírsággal büntetendő az említett járműveknek a nem hajózhatónak minősített vízi utakon, valamint azokon a vizeken történő használata, amelyeken a megyei önkormányzat azt nem engedélyezte. A Bíróság megállapította, hogy amennyiben a szóban forgó szabályok azzal a hatással járnak, hogy akadályozzák a motoros vízi sporteszközök használóit e termékek rendeltetésszerű és megfelelő használatában, vagy jelentősen korlátozzák azok használatát, azzal hátráltatják e termékeknek az érintett nemzeti piacra való jutását. Mivel a motoros vízi sporteszközök tényleges használatának lehetősége nagyon korlátozott volt Svédországban, a nemzeti szabályok a mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedéseknek minősültek. (65) A Bíróság megállapította ugyanakkor, hogy a környezet védelmének célja igazolhatja a nemzeti szabályozást, amennyiben bizonyos további követelmények teljesülnek. (66) A Sandström ügyben hozott ítéletében a Bíróság részletesebben is meghatározta azokat a feltételeket, amelyek teljesülése esetén a motoros vízi sporteszközök kijelölt vízi utakon kívüli használatának tilalma megengedett lehet. (67)

Amint a fentiekből is kitűnik, a piacra jutásra gyakorolt hatás vizsgálata a használatra vonatkozó korlátozások értékelésére is irányadó. Az intézkedés piaci hatásainak értékelésén túl a Bíróság azokat a hatásokat is megvizsgálja, amelyeket az intézkedés a fogyasztók magatartására gyakorolhat. Összegzésként elmondható, hogy azok az intézkedések, amelyek teljeskörűen tiltják egy konkrét termék használatát, megakadályozzák a termék rendeltetésszerű és megfelelő használatát, vagy jelentősen korlátozzák annak használatát, az EUMSZ 34. cikkének hatálya alá tartozhatnak.

3.4.2.2. Az értékesítési módra vonatkozó megkülönböztető jellegű szabályok

A Bíróság a Dassonville-ügyben hozott ítélet után csaknem húsz évvel szükségesnek találta, hogy felülvizsgálja az EUMSZ 34. cikke szerinti „azonos hatású intézkedések” hatályával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát. Ennek folyományaképpen a veszteséges viszonteladást tiltó francia szabályozással foglalkozó Keck és Mithouard ügyben hozott precedensértékű ítéletében megalkotta az értékesítési módra vonatkozó szabály fogalmát. (68) A Bíróság kimondta, hogy „az értékesítés egyes módjait korlátozó vagy megtiltó nemzeti jogszabályok más tagállamokból származó termékekre történő alkalmazása nem alkalmas az Unión belüli kereskedelemnek a Dassonville ügyben hozott ítélet értelmében vett közvetlen vagy közvetett, tényleges vagy potenciális akadályozására, amennyiben:

1. a szóban forgó rendelkezések minden olyan érintett gazdasági szereplőre vonatkoznak, aki az adott állam területén tevékenykedik; és

2. a nemzeti termékek és a más tagállamokból származó termékek forgalmazását mind jogilag, mind ténylegesen ugyanúgy érintik.” (69)

Az árukra vonatkozó követelményeket megállapító szabályokat továbbra is a Cassis de Dijon ügyben hozott ítélet szerint kezelik, és ebből következően eleve az EUMSZ 34. cikkének hatálya alá tartozónak tekintik. Ezzel szemben az értékesítési módra vonatkozó szabályok csak akkor tartoznak az EUMSZ 34. cikkének hatálya alá, ha a jogsértésre hivatkozó fél bizonyítani tudja, hogy azok a termék származási helye alapján jogi vagy tényleges hátrányos megkülönböztetést alkalmaznak.

A C-591/17. sz. Osztrák Köztársaság ügyben hozott ítéletében a Bíróság az értékesítési módra vonatkozó szabályokat olyan nemzeti szabályokként határozta meg, amelyek „azokra a módokra [vonatkoznak], amelyek szerint [a termékek] értékesíthetők” (70). Ennek megfelelően az értékesítési módra vonatkozó szabályok közé tartoznak a forgalmazás feltételeihez és módszereihez kapcsolódó intézkedések (lásd a 4.6. szakaszt) (71), az áruk értékesítésének idejére vonatkozó intézkedések (72), az áruk értékesítésének helyéhez kapcsolódó intézkedések vagy az arra vonatkozó korlátozások, hogy ki értékesítheti az árukat (73), illetve egyes esetekben a termékek árazásához kapcsolódó intézkedések (lásd a 4.4. szakaszt) (74). Azt, hogy mely típusú intézkedések vonatkoznak a termék jellemzőire, viszonylag könnyebb megérteni, mint azt, hogy mely intézkedések minősülnek értékesítési módra vonatkozó szabálynak. A termék jellemzőire vonatkozó intézkedések lehetnek például a termék formájára, méretére, tömegére, összetételére, megjelenésére vagy megnevezésére vonatkozó intézkedések (lásd a 4.7. szakaszt).

Példa a fentiekre: a Bíróság az Alfa Vita (75) ügyben hozott ítéletében megállapította, hogy az EUMSZ 34. cikkébe ütközik, és nem tekinthető az értékesítési módra vonatkozó szabálynak az a nemzeti szabályozás, amely az elősütött („bake-off”) pékáruk értékesítését ugyanolyan követelményekhez köti, mint a hagyományos kenyér és pékáruk teljes gyártási és forgalmazási folyamatát. A Bíróság az alapján jutott erre a következtetésre, hogy ha az elősütött termékek eladójától azt követelik meg, hogy megfeleljen a hagyományos pékségekre irányadó valamennyi előírásnak, akkor nem veszik figyelembe a szóban forgó termékek sajátosságait, és pluszköltségeket eredményeznek, megnehezítve ezáltal az említett áruk forgalmazását. (76)

Azonban a termékhez vagy annak csomagolásához nem kapcsolódó egyes eljárások vagy kötelezettségek is értékesítési módra vonatkozó szabálynak minősülhetnek, ahogyan az a Sapod Audic és Eco-Emballages (77) ügyből is kiderül. Az ügy tárgyát képező nemzeti intézkedés azt írta elő, hogy minden gyártónak vagy importőrnek hozzá kell járulnia csomagolási hulladéka ártalmatlanításához, illetve azt meg kell szerveznie. A Bíróság rámutatott, hogy az intézkedés csak „az ártalmatlanításra jóváhagyott vállalkozás által összegyűjtött csomagolás azonosítására vonatkozó általános kötelezettséget” (78) írta elő. Ennélfogva a Bíróság megállapította, hogy a „rendelkezésben előírt kötelezettség nem magára a termékre vagy annak csomagolására vonatkozik, és ezért önmagában nem képez olyan követelményeket, amelyeknek az áruknak meg kell felelniük, mint a címkézésre vagy csomagolásra vonatkozó követelmények” (79). Ennek eredményeként a rendelkezés értékesítési módra vonatkozó szabálynak tekinthető.

Összefoglalva, az értékesítési módra vonatkozó szabályok olyan intézkedések, amelyek nem az áru jellemzőihez, hanem a forgalmazásához kapcsolódnak (80), és amelyek nem tartoznak az EUMSZ 34. cikkének hatálya alá, ha megfelelnek a Keck ügyben hozott ítéletben megállapított, fentebb kifejtett mindkét – kumulatív – feltételnek.

3.5. A kölcsönös elismerés elve

Az áruk szabad mozgása előtt akkor merülhetnek fel akadályok, amikor a nemzeti hatóságok a más tagállamokban jogszerűen forgalmazott árukra vonatkozó követelményeket állapítanak meg. A „valamely másik tagállamban jogszerűen forgalmazott” áru olyan vagy olyan típusú áru, amely megfelel az adott tagállamban alkalmazandó vonatkozó szabályoknak, vagy az adott tagállamban nem vonatkoznak rá ilyen szabályok, és az adott tagállamban végfelhasználók számára elérhető. Ha a nemzeti szabályok nem másodlagos uniós jogszabály végrehajtására szolgálnak, technikai akadályt képeznek, amelyre az EUMSZ 34. és 36. cikke vonatkozik akkor is, ha az adott szabályok valamennyi termékre megkülönböztetés nélkül alkalmazandók.

A kölcsönös elismerés elvét a Bíróság ítélkezési gyakorlata állapította meg. A „Cassis de Dijon”-ügyben hozott ítéletében (81) a Bíróság megállapította, hogy harmonizáció hiányában azok a nemzeti szabályok, amelyek másik tagállamból érkező, ott jogszerűen gyártott és forgalmazott árukra vonatkozóan követelményeket írnak elő (pl. azok megnevezése, formája, mérete, tömege, összetétele, megjelenése, címkézése és csomagolása tekintetében), akadályozzák az áruk szabad mozgását, és az EUMSZ 34. cikke által tiltott azonos hatású intézkedésnek minősülnek.

A kölcsönös elismerés elve szerint ha egy vállalkozás valamely tagállamban jogszerűen, e tagállam alkalmazandó nemzeti műszaki szabályainak megfelelően értékesít valamely terméket, más tagállamokban is képesnek kell lennie annak értékesítésére anélkül, hogy hozzá kellene igazítania a terméket az importáló tagállam nemzeti szabályaihoz.

Ennélfogva a rendeltetési tagállamok elméletben nem korlátozhatják vagy tilthatják meg azon termékek forgalomba hozatalát, amelyekre nem vonatkozik uniós harmonizáció, és amelyeket más tagállamban jogszerűen forgalmaznak, abban az esetben sem, ha azokat a belföldi termékekre vonatkozó műszaki és minőségi szabályoktól eltérő szabályok szerint gyártották. Ugyanez igaz akkor is, ha a származási tagállamban nincsenek az adott termékre alkalmazandó műszaki szabályok.

Az alapelv azonban nem abszolút jellegű: közérdekű célok alapján indokolt lehet a korlátozások alkalmazása.

Ennélfogva a kölcsönös elismerést nem szabad úgy tekinteni, mint amely alacsonyabb szintű egészségügyi, környezetvédelmi vagy biztonsági előírásokat von maga után, vagy korlátozza a nemzeti hatóságok piacfelügyeleti képességét, hanem inkább olyan elvként kell értelmezni, amely megfelelő egyensúlyt teremt az áruk szabad mozgása és a közérdekű célok között. A tagállamoknak csak akkor kell betartaniuk az elvet, ha a saját alkalmazandó nemzeti műszaki szabályuk hatálya alá tartozó jogos közérdek megfelelő védelemben részesül.

Az áruk szabad mozgása elv alóli kivételeket szűken kell értelmezni. (82) Az akadályok kizárólag akkor indokoltak, ha a nemzeti intézkedések feltétlenül érvényesítendő követelmények teljesítéséhez vagy az EUMSZ 36. cikkében felsorolt érdekek valamelyikének kiszolgálásához szükségesek, továbbá ha arányosak az elérni kívánt jogos céllal. Mindezt jól összegzi a Bíróság egyes fémjelek elismerésének megtagadásával kapcsolatos, nemrégiben hozott ítélete:

„Így az áruk szabad mozgásának olyan akadályai, amelyek abból erednek, hogy valamely tagállam – a nemzeti jogszabályok harmonizációjának hiányában – a más tagállamból származó, ott jogszerűen előállított és forgalmazott árukra az ez utóbbiakra vonatkozó feltételekkel kapcsolatos szabályokat alkalmaz, még akkor is, ha ezek a szabályok megkülönböztetés nélkül minden termékre vonatkoznak, az EUMSZ 34. cikkben tiltott azonos hatású intézkedéseknek minősülnek, mivel ezen alkalmazást nem igazolhatja olyan közérdekű cél, amely előbbre való az áruk szabad mozgásának követelményénél.” (83)

Ugyanebben az ügyben hozott ítéletében a Bíróság azt is megjegyezte, hogy a kölcsönös elismerés elve nem alkalmazható a szabad forgalomban lévő, harmadik államokból származó áruk Unión belüli kereskedelmére, ha ezen árukat nem forgalmazták jogszerűen valamely tagállam területén, mielőtt kivitték volna valamely másik tagállamba, mint ahol szabad forgalomban vannak. (84)

Összegezve a fentieket, a nem harmonizált területen alkalmazandó kölcsönös elismerés elve alól létezhetnek kivételek:

(1) az általános szabály az, hogy a másik tagállamban jogszerűen forgalmazott termékeket megilleti a szabad mozgáshoz való jog; és

(2) az általános szabály nem alkalmazandó, ha a rendeltetési tagállam bizonyítani tudja, hogy alapvető fontosságú az érintett termék vonatkozásában saját műszaki szabályainak előírása, az EUMSZ 36. cikkében leírt indokok vagy a Bíróság ítélkezési gyakorlatában kialakított, feltétlenül érvényesítendő követelmények alapján, az arányosság elvének betartása mellett.

2020. április 19-től egy új rendelet, a valamely másik tagállamban jogszerűen forgalmazott áruk kölcsönös elismeréséről szóló (EU) 2019/515 európai parlamenti és tanácsi rendelet (85) alkalmazandó. Ez a rendelet az egyes nemzeti műszaki szabályoknak a valamely másik tagállamban jogszerűen forgalmazott termékekre történő alkalmazására vonatkozó eljárások megállapításáról szóló 764/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet helyébe lép (86).

4. INTÉZKEDÉSTÍPUSOK

Az EUMSZ 34. cikke szerinti azonos hatású intézkedések számos különböző formát és alakot öltenek. Néha teljesen nyilvánvaló intézkedésekről van szó, amelyek kimondottan a behozatalra irányulnak, vagy preferenciális elbánást biztosítanak a belföldi termékeknek, néha pedig általános politikai döntések nem várt mellékhatásairól. Az elmúlt évtizedekben bizonyos intézkedéstípusok ismétlődően előfordultak az ítélkezési gyakorlatban és az EUMSZ 34–36. cikkének kötelezettségszegési eljárásokban való gyakorlati alkalmazása során. Ezek közül néhányat az alábbiakban ismertetünk.

4.1. A behozatal tényéhez kapcsolódó nemzeti rendelkezések (behozatali engedélyek, vizsgálatok és ellenőrzések)

A közvetlenül a termékek más tagállamokból történő behozatalához kapcsolódó nemzeti intézkedések megnehezíthetik a behozatalt, ezért azokat rendszeresen az EUMSZ 34. cikkébe ütköző, a mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedésnek minősítik. A behozatali engedélynek még az áruk behozatala előtti beszerzésére irányuló kötelezettség egyértelmű példa erre. Mivel az ilyen jellegű hivatalos eljárások késedelmet okozhatnak, az említett kötelezettség az EUMSZ 34. cikkébe ütközhet még akkor is, ha az engedélyek megadása automatikus, és ha az érintett tagállam nem szándékozik fenntartani az engedély visszatartásának jogát. (87)

A vizsgálatok és ellenőrzések – úgymint az állategészségügyi, egészségügyi, növényegészségügyi és egyéb ellenőrzések, ideértve a behozatal (és kivitel) vámellenőrzését is – a 34., illetve a 35. cikk értelmében azonos hatású intézkedéseknek minősülnek. (88) Ezek a vizsgálatok a behozatalt vagy kivitelt valószínűleg nehezebbé vagy költségesebbé teszik a vizsgálati eljárással járó késedelemből és a kereskedő által esetlegesen emiatt viselendő szállítási többletköltségből fakadóan.

A belső piac 1993. január 1-jei létrehozása az árutovábbítás tekintetében lényegében megszüntette az ismétlődő határellenőrzést. Azóta a tagállamok nem végezhetnek a határaikon ellenőrzést, kivéve, ha arra a saját területükön hasonló mértékben megvalósított általános ellenőrzési rendszer, illetve szúrópróbaszerű ellenőrzések keretében kerül sor. Ha azonban ezek az ellenőrzések – függetlenül attól, hogy hol végzik azokat – a behozott termékek rendszeres ellenőrzésének minősülnek, továbbra is azonos hatású intézkedésnek tekintendők. (89) Ezek az intézkedések csak kivételesen, szigorú feltételek teljesülése esetén indokolhatók. (90)

4.2. A behozatal helye szerinti tagállamban képviselő kinevezésére vagy raktározási létesítmények biztosítására vonatkozó kötelezettségek

A Bíróság megállapította, hogy közvetlenül az áruk belső piacon belüli szabad mozgásáról szóló cikkekbe ütközik az importőr azon kötelezettsége, miszerint telephellyel kell rendelkeznie az áruk rendeltetési helye szerinti tagállamban. A Bíróság megállapította, hogy ez a kötelezettség megnehezíti – vagy akár el is lehetetleníti – egyes vállalkozások, különösen a kis- és középvállalkozások számára az adott tagállam piacára történő bejutást, mivel arra kényszeríti a más tagállamokban letelepedett vállalkozásokat, hogy viseljék annak költségeit, hogy a behozatal helye szerinti tagállamban képviselőt tartsanak fenn. (91) A behozatal helye szerinti tagállamban képviselő vagy ügynök kinevezésére, illetve másodlagos telephely, iroda vagy raktározási létesítmény létrehozására vonatkozó kötelezettség általában szintén az EUMSZ 34. cikkébe ütközik.

Néhány tagállam megpróbálta a szóban forgó követelményeket azzal az érvvel indokolni, hogy azok közérdekű nemzeti rendelkezések – egyes esetekben a büntetőjogi felelősséget is ideértve – megfelelő érvényesítéséhez szükségesek. A Bíróság elutasította ezt az érvelést. Megállapította, hogy noha minden tagállam jogosult a felségterületén a megfelelő intézkedések megtételére a közrend védelmének biztosítása érdekében, az ilyen intézkedések csak bizonyos feltételek teljesülése esetén indokoltak. Bizonyítani kell, hogy az adott intézkedésekre közérdeken alapuló jogos indokok miatt van szükség, és hogy a védelem nem valósítható meg az áruk szabad mozgására nézve enyhébb korlátozást jelentő eszközökkel. (92) A Bíróság megállapította, hogy „még ha a büntetőjogi szankcióknak van is elrettentő hatásuk a szankcionált magatartás tekintetében, ez a hatás nem garantált és semmiképpen sem erősítheti … pusztán egy olyan személy belföldi jelenléte, aki elláthatja a gyártó jogszerű képviseletét” (93). Tehát a képviselő adott ország területén történő kinevezésére vonatkozó követelmény a közérdekkel kapcsolatos célkitűzések szempontjából nem nyújt elegendő további biztosítékot ahhoz, hogy indokolttá váljon az EUMSZ 34. cikkében szereplő tilalom alóli mentesség.

Az importált áruk készletezésére vagy raktározására vonatkozó nemzeti előírások is az EUMSZ 34. cikkébe ütközhetnek, ha ezek az intézkedések az importált termékeket a hazai termékekhez viszonyítva hátrányosan megkülönböztető módon érintik. Idetartozik minden olyan szabály, amely kizárólag az importált termékekre nézve tiltja, korlátozza vagy írja elő a készletezést. A Bíróság az importált boralapú szeszes italok legalább hathónapos tárolását bizonyos minőségi megjelölésre való jogosultság elnyerése érdekében előíró nemzeti intézkedést a mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek minősítette. (94)

Az áruk kereskedelmének hasonló akadályát jelentheti minden olyan nemzeti szabály, amely teljesen vagy részben a belföldi termékekre korlátozza a raktárlétesítmények használatát, vagy olyan feltételekhez köti a behozott termékek készletezését, amelyek eltérnek a belföldi termékekre előírt feltételektől, és azoknál nehezebben teljesíthetők. Ezért a belföldön előállított termékek készletezését ösztönző nemzeti intézkedés az EUMSZ 34. cikke értelmében az áruk szabad mozgásának akadályát képezheti.

4.3. Egyes termékekre vagy anyagokra vonatkozó nemzeti tilalmak

Egy adott termék vagy anyag forgalmazásának megtiltása jelenti a legkorlátozóbb intézkedést, amelyet a tagállamok az áruk szabad mozgása szempontjából meghozhatnak. A nemzeti tilalmak célkeresztjében a legtöbb esetben élelmiszerek – például vitaminok és más táplálékkiegészítők (95) –, valamint vegyi anyagok (96) állnak.

A tagállamok által e megszorító intézkedések védelmére leggyakrabban felhozott indokok: az emberek, az állatok és a növények egészségének és életének az EUMSZ 36. cikke szerinti védelme, valamint a Bíróság ítélkezési gyakorlatában kialakított, feltétlenül érvényesítendő követelmények, úgymint a környezet védelme. Ezeket az indokokat gyakran kombinálják. A valamely termékre vagy anyagra nemzeti tilalmat előíró tagállamnak bizonyítania kell, hogy az intézkedés szükséges, és adott esetben azt is, hogy a szóban forgó termék forgalmazása súlyos kockázatot jelent például a közegészségre, valamint bizonyítania kell, hogy a szabályok megfelelnek az arányosság elvének. (97) Ennek keretében az összes vonatkozó bizonyítékot – úgymint a műszaki, tudományos, statisztikai vagy táplálkozási adatokat – be kell mutatni. (98) A Humanplasma ügyben a korlátozás célja ugyan a vér és a vérkomponensek minőségének és biztonságának, ezáltal pedig a közegészség védelmének biztosítása volt, az intézkedés mégis a szükséges mértéket meghaladónak minősült. (99)

Emellett a tagállamot terheli annak bizonyítása is, hogy a kitűzött cél nem érhető el más olyan eszközzel, amely kevésbé korlátozó hatású az EU-n belüli kereskedelemre. (100) Például a Bíróság egy francia tilalommal kapcsolatban – amely megtiltotta, hogy az italokhoz egy bizonyos határt meghaladóan koffeint adjanak hozzá – megállapította, hogy „a fogyasztókat a dúsított termék jellegéről, összetevőiről és jellemzőiről tájékoztató megfelelő címkézés lehetővé teszi a termékhez hozzáadott tápanyag túlzott fogyasztását kockáztató fogyasztó számára annak eldöntését, hogy a terméket fogyassza-e vagy sem”. (101) Ezért a Bíróság megállapította, hogy a koffein bizonyos mértéket meghaladó hozzáadására vonatkozó tilalom nem a lehetőségekhez mérten legkevésbé korlátozó jellegű intézkedés volt, ezért nem volt szükséges a fogyasztóvédelmi cél eléréséhez.

A dán vitaminok ügye (102) azzal a dán közigazgatási gyakorlattal foglalkozott, amely megtiltotta az élelmiszerek vitaminokkal és ásványi anyagokkal történő dúsítását, amennyiben nem volt bizonyítható, hogy a dán népességnek az adott dúsításra szüksége van. A Bíróság eredetileg egyetértett azzal, hogy – az arányosság elve alkalmazhatóságának szem előtt tartásával – Dániára tartozik annak eldöntése, hogy az emberi egészség és élet védelmének milyen szintjét kívánja elérni. A Bíróság ugyanakkor megjegyezte, hogy minden egyes esetben Dánia hatóságait terheli a bizonyítási teher „annak bizonyítása tekintetében, hogy a táplálkozási szokásokra és a nemzetközi tudományos eredményekre figyelemmel saját szabályai szükségesek az […] említett érdek hatékony védelméhez”, és hogy „a szóban forgó termékek forgalmazása valós kockázatot jelent a közegészségre”. (103) A Bíróság végül megállapította, hogy az intézkedés „a közegészséget fenyegető valós kockázat” alapján nem volt indokolt, mivel ehhez eseti alapon részletes értékelést kellett volna készíteni az ásványi anyagok és vitaminok élelmiszerekhez való hozzáadásának hatásairól. (104)

Általánosságban a Bíróság megszorító megközelítést alkalmazott az ilyen jellegű intézkedésekkel kapcsolatban. A Bíróság számára azonban nehezebbnek bizonyult az ilyen tilalmak elutasítása olyan területeken, ahol hiányzik a tudományos bizonyosság az adott terméknek vagy anyagnak például a közegészségre vagy a környezetre gyakorolt hatásáról. (105) Ezekben az esetekben az úgynevezett elővigyázatossági elv is fontos szerepet játszik az ügy Bíróság általi átfogó értékelésében. (106)

A közegészség védelmével kapcsolatos esetekben olyan helyzet is előállhat, hogy a tagállamok nem tiltják meg nyíltan a másik tagállamban engedélyezett termék vagy anyag hozzáadását, hanem pusztán a hozzáadás előzetes engedélyeztetését írják elő. Ezekben az esetekben a tagállamok csak akkor teljesítik az uniós jog alapján fennálló kötelezettségeiket, ha a szóban forgó eljárások rendelkezésre állnak, és észszerű határidőn belül lebonyolíthatók, és ha a termék betiltása a nemzeti bíróságok előtt megtámadható. Erről az eljárásról olyan általánosan alkalmazandó intézkedésben kell kifejezetten rendelkezni, amely kötelező a tagállam nemzeti hatóságaira nézve. Ezen „egyszerűsített eljárás” jellemzőit a Bíróság a C-344/90. sz. ügyben (107) állapította meg.

4.4. Árpolitika

Bár a Szerződés nem tartalmaz kifejezett rendelkezéseket az árszabályozásra vonatkozó nemzeti előírásokról, a Bíróság több ízben is alkalmazta az EUMSZ 34. cikkét a nemzeti árszabályozási előírásokra.

E rendelkezések körébe számos intézkedés beletartozik: a minimum- és maximumárak előírása, az árak befagyasztása, a legalacsonyabb és a legmagasabb árrés előírása és a viszonteladói ár meghatározása.

Minimumárak: A rögzített minimumár – annak ellenére, hogy megkülönböztetés nélkül vonatkozik a belföldi és az importált termékekre – korlátozhatja a behozatalt azáltal, hogy megakadályozza az importáruk alacsonyabb önköltségi árának a viszonteladói árakban való kifejezését. Ez gátolja az importőröket versenyelőnyük kihasználásában, így az EUMSZ 34. cikkébe ütköző azonos hatású intézkedésnek minősül, mivel a fogyasztó nem élvezheti ennek az árnak előnyeit. (108) A minimumárak azonban uniós szinten is szabályozhatók, például a dohányra minimumárat meghatározó nemzeti jogszabályokkal, amelyeket a dohánygyártmányokra alkalmazott jövedéki adó szerkezetéről és adókulcsáról szóló, 2011. június 21-i 2011/64/EU tanácsi irányelvre (109) figyelemmel kell vizsgálni.

A dohánytermékek belgiumi árazásáról szóló C-221/15. sz. Colruyt ügyben a Bíróság megállapította, hogy nem ellentétes az EUMSZ 34. cikkével a dohánytermékeknek a gyártó vagy importőr által megadott és a terméken feltüntetett árnál alacsonyabb egységáron történő értékesítését a kiskereskedők számára megtiltó nemzeti szabályozás, amennyiben az előbbiek szabadon határozzák meg az árat. (110) Ebben az ügyben a Bíróság megállapította, hogy a dohánytermékek minimumárának meghatározása az értékesítési módra vonatkozó olyan szabálynak minősül, amely a tagállam területén működő összes érintett kereskedőre vonatkozik, és amely nem akadályozza jobban a dohánytermékek belga piacára más tagállamból történő belépést, mint a hazai dohánytermékekhez való hozzáférést.

A Scotch Whisky Association ügyben a Bíróság azt vizsgálta, hogy a skót kormány megsértette-e az EUMSZ 34. cikkét azzal, hogy alkoholegységenkénti minimumárakat írt elő. Az intézkedések a nagyon alacsony árú alkohol piacról való kiszorítására irányultak, és azokat közegészségügyi indokokkal igyekeztek alátámasztani. A Bíróság szerint azonos hatású intézkedésnek minősült, hogy a nemzeti szabályozás megakadályozta, „hogy az importált termékek alacsonyabb önköltségi ára tükröződjön a fogyasztóval szemben alkalmazott árban”. (111)

Maximumárak: A Keck ügy előtt a Bíróság megállapította, hogy bár a belföldi és importált termékekre megkülönböztetés nélkül vonatkozó maximumár önmagában nem képez a mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedést, ez a hatás megvalósulhat akkor, ha az árat olyan szinten rögzítik, amely az importált termékek eladását lehetetlenné vagy a hazai megfelelőjük eladásánál nehezebbé teszi. Emiatt az importált áruk elveszíthetik a versenyelőnyüket, illetve túl alacsonyan meghatározott maximumár esetén előfordulhat, hogy az nem veszi figyelembe az importőr által viselt szállítási költségeket. (112)

Árbefagyasztás: Ehhez hasonlóan a Bíróság korábbi, Keck ítélet (lásd a 3.4.2.2. alpontot) előtti ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti és importált termékekre egyaránt vonatkozó árbefagyasztás önmagában nem valósít meg mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedést. Azonban ténylegesen előidézhet ilyen hatást, ha az árakat olyan szinten rögzítik, amelyen az importált termékek forgalmazása lehetetlen vagy nehezebb, mint a belföldi termékeké. (113) Ez a helyzet akkor, ha az importőrök csak veszteséggel tudják forgalmazni az importált árukat.

Minimális és maximális árrések: Ezek az önköltségi ár százaléka helyett meghatározott összegben rögzített árrések. Az Európai Unió Bíróságának a Keck ítélet előtti ítélkezési gyakorlata szerint ezek nem feltétlenül minősülnek az EUMSZ 34. cikke értelmében vett azonos hatású intézkedésnek. Ugyanez vonatkozna a rögzített kiskereskedelmi árrésekre, azaz a kiskereskedelmi ár gyártó által szabadon meghatározott hányadára is, legalábbis, ha azok a kiskereskedő méltányos díjazását jelentik. A belföldi és importált termékekre egyaránt vonatkozó, egyetlen összegben rögzített, de a behozatal költségének figyelembevétele nélkül meghatározott legmagasabb árrés azonban az EUMSZ 34. cikkébe ütközik. (114)

A jelek szerint a Bíróság a Keck ítélet óta gyakran értékeli úgy, hogy a nemzeti árszabályozási rendelkezések az „értékesítési módra vonatkozó szabályok” (115) fogalomkörébe tartoznak. Ebben a tekintetben bizonyos feltételek teljesülése esetén ezek az intézkedések az EUMSZ 34. cikkének hatályán kívül eshetnek. A Bíróság a Belgapom ügyben megerősítette, hogy az „árszabályozás”„értékesítési módra vonatkozó szabálynak” minősülhet. Ebben az ügyben megállapítást nyert, hogy nem tartozik az EUMSZ 34. cikkének hatálya alá az a belga jogszabály, amely megtiltotta a veszteséges áron és az alacsony árréssel történő értékesítést. (116)

A közelmúltbeli LIBRO ügyben viszont a Bíróság eleinte a Keck ügyben meghatározott értékesítési módra vonatkozó szabálynak minősítette azt az árrögzítési szabályt, amely megtiltotta, hogy a német nyelvű könyvek importőrei a kiadó által rögzített/ajánlott árnál alacsonyabb árat szabjanak. Végül azonban megállapította, hogy a szabály valójában azonos hatású intézkedésnek minősül, mivel olyan különálló rendelkezést hozott létre, amely kedvezőtlenebb bánásmódot alkalmaz a más tagállamokból származó termékekkel szemben. (117)

A Deutsche Parkinson Vereinigung ügyben a Bíróság az emberi felhasználásra szánt, rendelvényre kapható gyógyszerek gyógyszertári értékesítésére vonatkozó árrögzítési rendszer vizsgálata során a piacra jutással kapcsolatos megközelítést alkalmazta, anélkül, hogy ítéletében közvetlenül utalt volna a Keck ügyre. Az árrögzítés Németországban, illetve a többi tagállamban létrehozott gyógyszertárakra gyakorolt hatásának összehasonlítását követően végül megállapította, hogy a rendszer a behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek minősül. (118) A Bíróság megállapította, hogy a csomagküldő gyógyszertárak a szolgáltatások tekintetében csak korlátozott mértékben képesek versenyezni a hagyományos gyógyszertárakkal, ezért elsősorban az árak tekintetében versenyeznek, melynek következtében jobban ki vannak téve az árrögzítés hatásainak. Értékelése során a Bíróság hivatkozott a gyógyszerek gyógyszertáron kívüli, így az interneten keresztüli értékesítését is tiltó német jogszabályról szóló DocMorris ügyre, amelyben a Keck ítéletet is felhasználta az indokolásában. (119)

A fent ismertetettek szerint a Scotch Whisky Association ügyben a Bíróság – a Keck ügyre való kifejezett hivatkozás nélkül – megállapította, hogy a minimumár meghatározása a piacra jutásra gyakorolt hatás vizsgálata alapján azonos hatású intézkedésnek minősül. A Bíróság érvelése szerint „pusztán azáltal, hogy megakadályozza, hogy az importált termékek alacsonyabb önköltségi ára tükröződjön a fogyasztóval szemben alkalmazott árban, az alapügyben szóban forgó szabályozás akadályozhatja a [...] piacra való [bejutást]”. (120)

4.5. Engedélyezési eljárások

Azok a tagállami rendszerek, amelyek előzetes engedélyezéshez kötik az áruk forgalomba hozatalát, korlátozzák az importáló tagállam piacára való bejutást, ezért az EUMSZ 34. cikke értelmében mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek tekintendők. (121) A Bíróság számos olyan feltételt meghatározott, amelyek fennállása esetén a szóban forgó előzetes engedély indokolható lehet (122):

— az engedélynek objektív, megkülönböztetésmentes, az érintett vállalkozások által előzetesen ismert kritériumokon kell alapulnia, olyan módon, amely körülhatárolja a nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörét, hogy azt ne lehessen önkényesen gyakorolni;

— az engedély nem vezethet a más eljárásokkal összefüggésben – akár ugyanabban, akár másik tagállamban – már elvégzett ellenőrzések megismétléséhez;

— az előzetes engedélyezési eljárás csak akkor szükséges, ha a későbbi ellenőrzéseket túl késeinek tekintik ahhoz, hogy azok valóban eredményesek legyenek, illetve hogy lehetővé tegyék a kitűzött cél elérését;

— az eljárás – a hossza vagy a vele járó aránytalan költségek miatt – nem rettentheti el az érintett gazdasági szereplőket üzleti tervük megvalósításától;

— az eljárás nem írhat elő olyan szakmai elemzéseket, amelyeket egy másik tagállamban már elvégeztek, az eredményeik pedig rendelkezésre állnak. (123)

4.5.1. Típusjóváhagyás

A típusjóváhagyási követelmények előre meghatározzák azokat a szabályozási, műszaki és biztonsági feltételeket, amelyeket a termékeknek teljesíteniük kell. Ennek megfelelően a típusjóváhagyás nem korlátozódik egy adott iparágra, mivel az említett követelmények olyan különféle termékekre vonatkoznak, mint a tengerészeti felszerelések, mobiltelefonok, személyautók vagy orvosi felszerelések.

A típusjóváhagyásra rendszerint azelőtt sort kell keríteni, hogy a termék forgalomba hozatható lenne. A típusjóváhagyási követelményeknek való megfelelést gyakran a terméken elhelyezett jelzés mutatja. A CE-jelölés például az ilyen követelményeknek való megfelelést a gyártó nyilatkozata vagy külső tanúsítás révén erősíti meg.

Míg a közös, Unió-szerte érvényes típusjóváhagyási követelmények rendszerint elősegítik a termékek belső piaci forgalomba hozatalát, a nem harmonizált területen előírt nemzeti típusjóváhagyás az áruk kereskedelmének akadályát képezheti. Ráadásul a termékekre vonatkozó eltérő nemzeti előírások a gyártók számára megnehezítik ugyanazon termék eltérő tagállamokban történő forgalmazását, és igen valószínű, hogy magasabb megfelelési költségekhez vezetnek. A termékek forgalomba hozatala előtt nemzeti típusjóváhagyást előíró kötelezettségek ezért azonos hatású intézkedésnek tekintendők. (124)

A tagállamok egészségügyi vagy biztonsági megfontolásból jogosultak lehetnek előírni, hogy egy másik tagállamban már jóváhagyást nyert terméket új vizsgálati és jóváhagyási eljárásnak vessenek alá. Ilyen esetben viszont az importáló tagállamnak figyelembe kell vennie az exportáló tagállam(ok)ban elvégzett, egyenértékű garanciákat biztosító vizsgálatokat és ellenőrzéseket. (125)

A Bizottság kontra Portugália (126) ügyben a felügyeleti szerv egy vállalkozástól megtagadta az importált polietilén csövek beszereléséhez szükséges engedélyt, azzal az indokkal, hogy ezeket a csöveket a nemzeti vizsgálóintézet nem hagyta jóvá. A vállalkozás el nem ismert tanúsítványait egy olasz vizsgálóintézet állította ki. A Bíróság megállapította, hogy a hatóságoknak – ez esetben a portugál hatóságoknak – figyelembe kell venniük a más tagállam tanúsító szervezetei által kiállított tanúsítványokat, különösen, ha ezeknek a szervezeteknek a tagállam erre a célra felhatalmazást adott. Amennyiben a portugál hatóságok nem rendelkeztek elegendő információval a szóban forgó tanúsítványok ellenőrzésére, a szükséges anyagokat beszerezhették volna az exportáló tagállam hatóságaitól. Proaktív hozzáállásra van szükség azon hatóság részéről, amelyhez a termék jóváhagyása vagy elismerése iránti kérelmet benyújtották.

4.5.2. A gépkocsik nyilvántartásba vétele

Az uniós jogszabályok szerint a gépjárművek nyilvántartásba vételének folyamata általában három különálló szakaszból áll. Először is a gépjármű műszaki jellemzőit kell jóváhagyni, a legtöbb esetben EK-típusjóváhagyással. Egyes gépjárműtípusokra azonban még mindig vonatkoznak nemzeti jóváhagyási eljárások. Másodszor a használt gépjárművek műszaki vizsgálatát kell elvégezni annak ellenőrzése céljából, hogy az adott gépjármű a nyilvántartásba vétel időpontjában ténylegesen jó műszaki állapotban van-e. Végezetül a gépjármű nyilvántartásba vétele következik, amely engedélyezi a gépjármű közúti forgalomba helyezését, továbbá azonosítja és rendszámmal látja el az érintett a gépjárművet.

A Bíróság a jobb oldalon található kormányberendezéssel, ezen belül jobb oldali kormánykerékkel rendelkező gépjárművek nyilvántartásba vételének megtagadásával is foglalkozott. A C-61/12. és a C-639/11. sz. ügyben megállapította, hogy az erre irányuló szabályozás a behozatal mennyiségi korlátozásával azonos hatású intézkedésnek minősül, mivel azzal a hatással jár, hogy akadályozza a másik tagállamban jogszerűen gyártott és nyilvántartásba vett, jobb oldalon található kormányberendezéssel rendelkező járművek piacra jutását. A Bíróság kimondta, hogy a közúti közlekedésbiztonság célkitűzésének eléréséhez nincs szükség ilyen követelményre. (127)

4.6. A reklámozásra vonatkozó korlátozások

A reklám alapvető szerepet tölt be a piacra jutásban, különösen a más tagállamban jogszerűen forgalmazott termékek esetében. A főtanácsnokok (128) és a Bíróság (129) is elismerte, hogy a reklám fontos szerepet tölt be az egyik tagállamból származó termékek egy másik tagállam piacára történő betörésének lehetővé tételében. A reklámok célja és hatása egyebek mellett a fogyasztók meggyőzése arról, hogy váltsanak másik márkára, vagy próbáljanak ki új termékeket.

A Keck ítélet előtt (lásd a 3.4.2.2. pontot) a Bíróság számos ügyben megállapította, hogy a reklámozási korlátozásokat előíró nemzeti intézkedések az EUMSZ 34. cikkének hatálya alá tartoznak. Ilyen eset volt az Oosthoek ügy, amelynek tárgya az értékesítésösztönző hatású ingyenes ajándékok felkínálásának és osztogatásának tilalma volt. A Bíróság megállapította, hogy „[a] reklám bizonyos formáit és az eladásösztönzés bizonyos módszereit tiltó vagy korlátozó szabályozás – akkor is, ha a behozatalt közvetlenül nem szabályozza –, annak mennyiségét korlátozhatja, mivel a behozott termékek piaci értékesítési lehetőségeit befolyásolja”. (130) A Keck ítélet óta azonban a Bíróság bizonyos tekintetben mintha más megközelítést alkalmazna (a reklámkorlátozásokat értékesítési módra vonatkozó szabályként kezeli). Ettől függetlenül a feltehetően az értékesítési módra vonatkozó szabályok körébe tartozó, reklámozáshoz kapcsolódó intézkedéseket termékekkel kapcsolatos szabályoknak kell tekinteni, amennyiben úgy tűnik, hogy befolyásolják az árukkal szemben támasztott feltételeket. (131)

Ennélfogva a Bíróság jelenleg azt az általános megközelítést követi, hogy a reklámozás és a promóció korlátozásait értékesítési módra vonatkozó szabálynak kell tekinteni, és hátrányos megkülönböztetés hiányában azok nem tartoznak az EUMSZ 34. cikkének hatálya alá. (132) Ha azonban a szóban forgó intézkedés megkülönböztetőnek minősül, akkor az EUMSZ 34. cikkének hatálya alá esik. A másik tagállamból származó áruk értékesítését a hazai termékek értékesítéséhez képest megnehezítő nemzeti reklámkorlátozások ezért a mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek minősülhetnek. A Bíróság megállapította például, hogy „a termék jellemzőire vonatkozó reklámozás feltétlen tilalma” (133) jobban akadályozhatja a más tagállamokból származó termékek piacra jutását, mint a fogyasztók által jobban ismert belföldi termékekét. (134)

A fentiek alapján úgy tűnik, hogy a Bíróság összekapcsolja a korlátozás terjedelmét a hátrányos megkülönböztetéssel. Más megfogalmazásban: ha a korlátozás teljes, azt feltételezi, hogy az nagyobb hatással van az importált termékekre (135), ha pedig részleges, akkor abból indul ki, hogy azonos módon érintheti a belföldi és az importált árukat. (136) Hangsúlyozni kell azonban, hogy a Bíróság a Dior (137) és a Gourmet (138) ügyben megjegyezte, hogy egyes reklámozási tilalmak nem feltétlenül fejtenek ki erősebb hatást az importra, mint a nemzeti árukra.

A Bíróság azt is hangsúlyozta, hogy az internetes reklámozásra vonatkozó korlátozások nem ugyanúgy érintik a hazai áruk – ebben az esetben hazai gyógyszerek – értékesítését, mint a más tagállamokból származó gyógyszerekét (a C-322/01. sz. Deutscher Apothekerverband ügy). Ezért az internetes reklámozásra vonatkozó korlátozások az EUMSZ 34. cikke szerint akadálynak minősülhetnek.

4.7. Az áruk megjelenésére (tömegére, összetételére, megjelenésére, címkézésére, formájára, méretére, csomagolására) vonatkozó követelményeket tartalmazó műszaki szabályok

Az importált termékek által alak, méret, tömegösszetétel, megjelenés, azonosítás vagy kiszerelés tekintetében teljesítendő követelmények arra kényszeríthetik a gyártókat és az importőröket, hogy a szóban forgó termékeket hozzáigazítsák a forgalmazás helye szerinti tagállam hatályos szabályaihoz, például az importált termékek címkézésének megváltoztatásával. (139) A 27/80. ügy Fietje (140) ügyben hozott ítéletében a Bíróság kimondta, hogy az EUMSZ 34. cikke által tiltott mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek tekintendő, ha a tagállam az egyes alkoholtartalmú italok nemzeti jogban előírtaktól eltérő megnevezéssel történő értékesítését tiltó rendelkezést a más tagállamokból behozott italokra is kiterjeszti, és ezáltal szükségessé teszi annak a címkének a megváltoztatását, amellyel a behozott italt az exportáló tagállamban jogszerűen forgalmazzák.

Mivel az áru megjelenésével kapcsolatos követelmények közvetlenül magához a termékhez kapcsolódnak, nem minősülnek az értékesítési módra vonatkozó szabálynak. Ehelyett az EUMSZ 34. cikke értelmében vett azonos hatású intézkedésnek minősülnek. (141)

Például a következő intézkedéseket tekintették az EUMSZ 34. cikkébe ütközőnek:

— a nem harmonizált építési termékek CE-jelöléssel való ellátására vonatkozó szigorú követelmény (142);

— a margarin kocka formában történő árusításának követelménye, a vajtól való megkülönböztethetőség érdekében (143);

— egy tagállam részéről azon nemesfémekből készült cikkek forgalmazásának megtiltása, amelyeken nem szerepel a szükséges (hivatalos nemzeti) fémjel (144);

— csomagküldő kereskedelem és internetes értékesítés útján értékesített olyan videók és DVD-k forgalmazásának megtiltása, amelyeken nem szerepel a magas szintű regionális hatóság vagy a nemzeti önszabályozó testület besorolási határozatának megfelelő, korhatárra vonatkozó címke. (145)

4.8. Eredetmegjelölés, minőségjelzések és a hazai termékek vásárlására való ösztönzés

Azok a nemzeti szabályok, amelyek előírják, hogy a terméken vagy annak címkéjén eredetmegjelölésnek kell szerepelnie, az EUMSZ 34. cikkébe ütköző azonos hatású intézkedésnek minősülnek.

A Bíróság határozatában megállapította, hogy a kötelező eredetmegjelölésre vonatkozó nemzeti szabályok arra ösztönözhetik a fogyasztókat, hogy a többi tagállamból származó egyenértékű termékek rovására hazai termékeket vásároljanak. (146) A Bíróság szerint ezek a szabályok egy adott tagállamban megnehezíthetik a többi tágallamban előállított hasonló termékek forgalmazását, és lelassíthatják az Európai Unióban a gazdasági összefonódást azáltal, hogy akadályozzák a tagállamok közötti munkamegosztás eredményeként létrejött áruk értékesítését. (147) A Bíróság azt is megjegyezte, hogy a gazdasági szereplő érdekében állhat az, hogy termékei származási helyeként anélkül jelölje meg saját magát, hogy erre kötelezve lenne. Ebben az esetben a fogyasztók megvédhetők azoktól a hamis vagy megtévesztő eredetmegjelölésektől, amelyek a szóban forgó magatartást tiltó meglévő szabályok alapján létrejöhetnének. (148)

A Bíróság azt is megállapította, hogy a termékek eredetéhez kapcsolódó, a nemzeti jogban rögzített minőségbiztosítási rendszerek hasonló hatással járhatnak. Még ha egy adott minőségbiztosítási rendszer önkéntes alapú is, ettől függetlenül továbbra is azonos hatású intézkedésnek minősül, ha az eredetmegjelölés használata ténylegesen vagy valószínűsíthetően elősegíti az érintett termék forgalmazását olyan termékekkel szemben, amelyek nem élvezik az eredetmegjelölés használatának előnyeit. (149)

A Bíróság megállapította, hogy a tagállamok jogosultak minőségbiztosítási rendszereket meghatározni a területükön forgalmazott mezőgazdasági termékekre vonatkozóan, és a minőségmegjelölések használatát e rendszerek betartásától tehetik függővé. Az említett rendszerek és megjelölések azonban nem köthetők ahhoz a követelményhez, hogy a szóban forgó termékek előállításának folyamata az adott országban menjen végbe, hanem kizárólag azoknak az alapvető objektív jellemzőknek a meglététől függhetnek, amelyek a jogszabályban előírt minőséget kölcsönzik a termékeknek. (150) Az adott rendszernek tehát az Unión belüli összes termelő és bármely más, a követelményeknek megfelelő termékekkel rendelkező uniós gazdasági szereplő számára hozzáférhetőnek kell lennie. Kerülendő minden olyan követelmény, amely akadályozza a rendszer hozzáférhetőségét a más tagállamokból származó termékek esetében, mivel az a behozott termékek hátrányára elősegítheti a hazai eredetű termékek forgalmazását. (151)

A Bíróság elfogadja a nemzeti jogban rögzített minőségbiztosítási rendszereket, ha lehetővé teszik a többi tagállamból származó termékek behozatalát az azokon szereplő megjelölésekkel, akkor is, ha ezek a megjelölések hasonlóak vagy azonosak a nemzeti szabályozásban rögzített megjelölésekkel. (152)

A tagállami hatóságok által szervezett, a minőség és/vagy a származás megjelölésére vonatkozó promóciós kampányok szintén azonos hatású intézkedésnek minősülhetnek az EUMSZ 34. cikke értelmében. A hazai termékek vásárlására való ösztönzés leghíresebb példája az ún. Buy Irish („Vásárolj ír terméket!”) ügy (153) volt, amelynek tárgya a hazai termékek vásárlását ösztönző, nagyszabású kampány volt. A Bíróság azt is megállapította, hogy a hatóságok által az adott országban vagy régióban gyártott termékek forgalmazásának elősegítése érdekében létrehozott rendszer szintén ilyen termékek vásárlására ösztönözheti a fogyasztókat, kizárva az importált termékeket. (154)

4.9. A távértékesítésre vonatkozó korlátozások (internetes értékesítés, csomagküldő kereskedelem stb.)

Az információs és kommunikációs technológiák fejlődésével a belső piaci árukereskedelem egyre nagyobb mértékben zajlik az interneten. Így egyre több ügy kerül a Bíróság elé az áruk egyik tagállamból a másikba szállításával járó internetes ügyletekkel kapcsolatban.

A DocMorris (155) ügyben a Bíróság elé utalt kérdések az emberi felhasználásra szánt gyógyszereknek a DocMorris letelepedésének helye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban történő internetes értékesítésére vonatkozó nemzeti eljárásban merültek fel. Az akkoriban hatályos német jogszabály megtiltotta a gyógyszerek csomagküldő kereskedelem felhasználásával történő értékesítését, és azokat csak gyógyszertárakban lehetett árulni.

A nemzeti bíróság által előterjesztett első kérdés az volt, hogy sérti-e az EUMSZ 34. cikkét, ha nem lehetséges egy másik tagállamban jóváhagyott gyógyszertárakon keresztül, csomagküldő kereskedelem útján, egyedi internetes megrendelés alapján olyan engedélyezett gyógyszereket behozni, amelyek értékesítése az érintett tagállamban a gyógyszertárakra korlátozott.

A Bíróság kezdetben ezt a nemzeti korlátozást az értékesítési módra vonatkozó szabályként kezelte, amely a 34. cikkbe ütközhet, ha hátrányos megkülönböztetést eredményez. A Bíróság először – a De Agostini ügyben kialakult irányvonalak mentén (a reklámok fontossága a szóban forgó termékek értékesítésében) (156) – az internet termékértékesítésben betöltött szerepét hangsúlyozta. Ezután kifejtette, hogy egy ilyen teljes tilalom nagyobb akadályt képez a Németországon kívüli gyógyszertárakkal szemben, mint az országban lévőkkel szemben. Ezért az intézkedés az EUMSZ 34. cikkébe ütközik.

A Bíróság pontosabban azt állapította meg, hogy a nem Németországban letelepedett gyógyszertáraknak az internet jóval jelentősebb lehetőséget nyújt a német piacra való „közvetlen bejutásra”. (157) A Bíróság kifejtette, hogy a Németországon kívül letelepedett gyógyszertárakra nagyobb hatást gyakorló tilalmak jobban gátolhatnák a más tagállamokból származó termékek piacra jutását, mint a hazai termékekét.

A kontaktlencsék értékesítését kizárólag gyógyászati segédeszközöket forgalmazó szaküzletben engedélyező nemzeti szabályozásról szóló Ker-Optika (158) ügyben a Bíróság megerősítette, hogy a nemzeti intézkedés az internetes értékesítés korlátozásával a 2000/31/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvbe (159) és az EUMSZ 34–36. cikkébe ütközött, mivel megtiltotta a kontaktlencsék vásárlóknak történő utólagos kiszállítását.

A közelmúltbeli Visnapuu ítélet az alkoholról szóló finn törvényhez kapcsolódott, amelynek értelmében a más tagállamban letelepedett eladóknak kiskereskedelmi engedéllyel kell rendelkezniük ahhoz, hogy alkoholtartalmú italokat importáljanak a Finnországban lakó fogyasztók számára történő kiskereskedelmi értékesítés céljából. A Bíróság megállapította, hogy az alkoholtartalmú italok behozatalának kiskereskedelmi engedélyhez kötése megakadályozza, hogy a más tagállamban letelepedett eladók szabadon importáljanak alkoholtartalmú italokat Finnországba, ezért az EUMSZ 34. cikke értelmében a behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek minősül. Ugyanakkor azt is megállapította, hogy az ilyen jellegű szabályozás nem ellentétes az EUMSZ 34. és 36 cikkével, amennyiben alkalmas az egészség és a közrend védelmével kapcsolatos célkitűzés elérésének biztosítására. (160)

4.10. Betétdíj-kötelezettségek

A betétdíj- és visszaváltási rendszerek – különösen az italágazatban – már jó néhány évtizede vitákat váltanak ki a környezetvédelmi jogszabályok és a belső piaci szabályok fényében. A több tagállamban tevékenykedő gazdasági szereplők számára az ilyen rendszerek gyakorta megnehezítik, hogy termékeiket azonos csomagolásban különböző tagállamokban értékesítsék. Ehelyett a gyártóknak és importőröknek hozzá kell igazítaniuk a csomagolást az egyes tagállamok igényeihez, ami rendszerint többletköltségeket eredményez. Az ilyen rendszerek hatása, azaz a piacok megosztottsága gyakran ellentétes a valódi belső piacra vonatkozó elképzeléssel. Ezért ebben az értelemben a nemzeti követelmények az EUMSZ 34. cikke szerint kereskedelmi akadálynak tekinthetők. Ettől függetlenül a betétdíjrendszerek a környezetvédelemmel kapcsolatos okokból indokoltak lehetnek.

A Bíróság a nem újrafelhasználható italcsomagolásokra vonatkozó, kötelező betétdíjas német rendszerről a 2000-es évek elején hozott két ítéletben megerősítette, hogy az uniós jog jelenlegi állása szerint a tagállamok választhatnak a betétdíjas és visszavételi rendszer, az átfogó csomagolásbegyűjtő rendszer vagy a két rendszer kombinációja közül. (161)

Jelenleg a betétdíjrendszerek részben a harmonizációs szabályozás, vagyis a csomagolásról és a csomagolási hulladékról szóló, 1994. december 20-i 94/62/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (162) hatálya alá tartoznak. 2020-ban azonban nem létezik az Unió egész területére kiterjedő betétdíjrendszer. Amennyiben a nemzeti rendelkezés nem tartozik az említett irányelvek hatálya alá, akkor értékelni kell az EUMSZ 34-36. cikkével való összeegyeztethetőségét.

4.11. Visszatérítés és párhuzamos import

Visszatérítés: Az uniós jog nem érinti a tagállamoknak a szociális biztonsági rendszerük kialakítására vonatkozó hatáskörét. (163) Uniós szintű harmonizáció hiányában az egyes tagállamok jogszabályai határozzák meg a szociális biztonsági juttatások nyújtásának körülményeit. Ezek a jogszabályok azonban befolyásolhatják a forgalmazási lehetőségeket és ezért a behozatal terjedelmét is. Ebből következik, hogy a gyógyszerár-visszatérítésre vonatkozó nemzeti döntések kedvezőtlen hatást fejthetnek ki a gyógyszerek behozatalára.

Ezen túlmenően a Duphar ítéletből az következik, hogy a nemzeti egészségügyi rendszer keretén belül az orvostechnikai eszközök árának visszatérítésére vonatkozó nemzeti jogszabályi rendelkezések bizonyos feltételek teljesülése esetén összeegyeztethetők lehetnek az EUMSZ 34. cikkével. A visszatérítésben részesülő termékek és a kizárt termékek meghatározásakor nem lehet hátrányos megkülönböztetést alkalmazni a termék származása szerint, valamint objektív és ellenőrizhető feltételek alapján kell eljárni. Ezenkívül lehetőséget kell teremteni a visszatérítésben részesülő termékek listájának módosítására, ha azt a meghatározott szempontok teljesítése igényli. A Bíróság által említett „objektív és ellenőrizhető feltételek” érinthetik az olcsóbb és azonos terápiás hatású más termékek piaci jelenlétét; azt, hogy a szóban forgó cikkek orvosi rendelvény nélkül, szabadon forgalmazhatók; illetve azt, hogy a termékeket a közegészség védelmével indokolt gyógyszerterápiás okok miatt zárják ki a visszatérítésből.

A nemzeti visszatérítési rendszerek létrehozásának eljárási szabályait az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek árának megállapítását, valamint a nemzeti egészségbiztosítási rendszerekbe történő felvételüket szabályozó intézkedések átláthatóságáról szóló 89/105/EGK tanácsi irányelv (164) határozta meg.

A Bíróság a Decker (165) ügyben megállapította, hogy az áruk EUMSZ 34. cikke értelmében vett szabad mozgását korlátozzák azok a nemzeti szabályok, amelyek alapján más tagállamban beszerzett gyógyszerek esetén a gyógyszerár visszatérítése az illetékes tagállami hatóság előzetes engedélyétől függ. A szóban forgó szabályok arra ösztönzik a biztosítottakat, hogy ezeket a termékeket saját tagállamukban, és ne egy másik tagállamban vegyék meg, ezért alkalmasak arra, hogy gátolják a termékek más tagállamokba történő behozatalát.

Párhuzamos import: A termékek párhuzamos kereskedelme a belső piaci kereskedelem jogszerű formája. A kereskedelem olyan értelemben „párhuzamos”, hogy a gyártó vagy az eredeti forgalmazó forgalmazási hálózatán keresztül forgalomba hozott termékekkel azonos megnevezésű, viszont más gyártási tételből származó termékekkel, és e hálózatokon kívül (gyakorta azok mellett) folyik. A párhuzamos kereskedelem a gyógyszerek (166) vagy a növényvédő szerek (167) árkülönbségeinek következménye, például amikor a tagállamok meghatározzák, vagy más eszközökkel szabályozzák a piacukon értékesített termékek árát. A párhuzamos kereskedelem elviekben egészséges versenyt és fogyasztóiár-csökkenést eredményez, és a belső piac fejlődésének közvetlen folyománya, amely garantálja az áruk szabad mozgását, és megakadályozza a nemzeti piacok egymástól való elszigetelődését. (168)

Bár uniós jogszabály szabályozza a gyógyszerek biztonságát és kezdeti forgalomba hozatalát, az e termékek párhuzamos kereskedelmének jogszerűségét övező elvek a Bíróságnak a Szerződésben foglalt, az áruk szabad mozgására vonatkozó rendelkezések alapján kialakult ítélkezési gyakorlatából fejlődtek ki. (169)

A párhuzamos importőrök nem kötelezhetők arra, hogy ugyanazoknak a követelményeknek tegyenek eleget, mint amelyek a forgalombahozatali engedélyt első alkalommal kérelmező gazdasági szereplőkre vonatkoznak, feltéve, hogy nem kerül veszélybe az emberi egészség. (170) Amennyiben a közegészség védelme céljaihoz szükséges adatok a rendeltetési tagállam hatóságainak már rendelkezésére állnak a termék abban a tagállamban történő első forgalomba hozatala következtében, a párhuzamosan importált termékekre (a forgalombahozatali engedélyezéshez viszonyítva) arányosan „egyszerűsített” eljárásban kell engedélyt adni, feltéve, hogy:

— az importált termék a származási tagállamban forgalombahozatali engedélyt kapott, e forgalombahozatali engedély lejáratától függetlenül, különösen akkor, ha az adott engedély a közegészség védelmétől eltérő okból jár le, vagyis kizárólag az engedélyes akaratából (171); és

— az importált termék lényegében hasonló egy olyan termékhez, amelyre a rendeltetési tagállamban már forgalombahozatali engedélyt adtak, tehát a két terméknek nem feltétlenül kell minden tekintetben megegyeznie, de azokat legalább azonos képlet szerint, ugyanannak a hatóanyagnak a felhasználásával kell gyártani, és terápiás hatásaiknak is meg kell egyezniük. (172) Következésképpen a forgalombahozatali engedély kiállításának a közegészség védelmére való hivatkozással történő megtagadása nem lehet indokolt, ha kizárólag azon alapul, hogy a két gyógyszer nem azonos eredetű. (173)

Ezenkívül a nemzeti hatóságok nem tagadhatják meg a párhuzamos importálási engedély megadását kizárólag a párhuzamos importálás tárgyát képező gyógyszerrel kapcsolatos dokumentáció hiányával összefüggő okok miatt, amennyiben jogi és közigazgatási úton lehetőségük van beszerezni ezt a dokumentációt. (174) Állatgyógyászati készítmények esetében azoktól sem tagadhatják meg a párhuzamos importálási engedélyt, akik saját gazdaságukban való felhasználásra kívánnak importálni. (175)

A párhuzamos kereskedelmet mindemellett meg kell különböztetni az újrabehozataltól. Például a gyógyszerek esetében ez azokat az ügyleteket jelenti, amelyek során gyógyszereket hoznak be egy olyan tagállamba, amelyben azok engedélyezettek, azt követően, hogy azokat korábban egy másik tagállamban található gyógyszertár az importáló tagállam valamely nagykereskedőjétől szerezte be. E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy a tagállamban gyártott, onnan kivitt, majd ugyanebbe a tagállamba behozott termék ugyanúgy importált terméknek minősül, mint a más tagállamokban gyártott termék. (176) A Bíróság ugyanakkor rámutatott, hogy e megállapítások nem érvényesek, ha bebizonyosodik, hogy az érintett termékek kivitelére kizárólag a vizsgált jogszabályhoz hasonló jogszabályok megkerülése érdekében történő újrabehozatal céljából került sor. (177)

4.12. A nemzeti nyelv használatára vonatkozó kötelezettség

A nem harmonizált területekre vonatkozó nyelvi követelmények is gátolhatják az Unión belüli kereskedelmet, amennyiben többletterhet rónak a más tagállamokból származó termékekre. Következésképpen az EUMSZ 34. cikke alapján tiltottak lehetnek, ha a más tagállamokból érkező termékeket át kell címkézni, és ez csomagolási többletköltségekkel jár (178). Bizonyos esetekben viszont szükséges lehet a nemzeti nyelv használata ahhoz, hogy a fogyasztók könnyen megérthessék a szóban forgó termékkel kapcsolatos információkat. (179)

A Bíróság a Yannick Geffroy-ügyben hozott ítéletében (180) úgy rendelkezett, hogy az EUMSZ 34. cikkét „úgy kell értelmezni, hogy az kizárja azt, hogy valamely nemzeti szabály [...] az élelmiszerek címkézésére előírja egy adott nyelv használatát, a vevő által könnyen megértett más nyelv használatának vagy a vevők más módon történő tájékoztatásának lehetővé tétele nélkül”.

A fogyasztók által könnyen megértett nyelv meghatározását illetően a Bíróság a Piageme (181) ügyben hozott ítéletében kijelentette, hogy különböző tényezőket lehet figyelembe venni, úgymint a „szavak közötti lehetséges hasonlóság a különböző nyelvekben, a népességen belül a több nyelvet beszélők elterjedtsége vagy az olyan különleges körülmények fennállása, mint a széles körű reklámkampány vagy a termék széles körben történő terjesztése, feltéve, hogy megállapítható az, hogy a fogyasztó megfelelő tájékoztatást kapott”.

Az arányosság általános elvéből következik, hogy a tagállamok elfogadhatnak olyan nemzeti intézkedéseket, amelyek előírják, hogy a hazai vagy importált termékkel kapcsolatos bizonyos adatokat olyan nyelven kell megadni, amelyet a fogyasztó könnyen megért. Azonban a szóban forgó nemzeti intézkedés nem zárhatja ki a fogyasztók tájékoztatására szolgáló más eszközök – így minták, szimbólumok és piktogramok – használatának lehetőségét. (182) Végezetül az intézkedésnek az érintett tagállam által kötelezővé tett azon információkra kell korlátozódnia, amelyek esetében a fordításon kívül nincs más alkalmas mód a fogyasztók megfelelő tájékoztatására.

4.13. A személyes használatra szolgáló áruk behozatalának korlátozásai

Az EUMSZ 34. cikke nemcsak a vállalkozásokat ruházza fel az áruk kereskedelmi célból történő behozatalának jogával, hanem a magánszemélyeket is feljogosítja személyes használatra szolgáló áruk behozatalára, amint azt a Schumacher (183) ügy is mutatja. A személyes használatra szolgáló áruk behozatalára vonatkozó korlátozások a legtöbb esetben az emberi egészséget veszélyeztető kockázatokkal összefüggésbe hozható termékeket, például alkoholt, dohányt és gyógyszereket érintenek. A Schumacher ügyben egy magánszemély saját személyes használatra rendelt orvosi készítményt Franciaországból. A magánszemély lakóhelye szerinti német vámhatóságok azonban megtagadták a szóban forgó termék vámkezelését.

A nemzeti bíróság azt a kérdést tette fel, hogy az EUMSZ 34 és 36. cikkébe ütközik-e az a jogszabály, amely megtiltja a magánszemélyek számára az importáló tagállamban engedélyezett és ott vény nélkül kapható, a másik tagállam gyógyszertárában megvásárolt, személyes használatra szolgáló gyógyszerkészítmény behozatalát. A Bíróság megállapította, hogy az ilyen jellegű jogszabály az EUMSZ 34. cikkébe ütközik, ami a közegészség védelme okán nem indokolható. Kifejtette, hogy a gyógyszerkészítmények más tagállam gyógyszertárában történő megvásárlása a belföldi gyógyszertárakkal azonos módon garantálja a biztonságot.

Azonban ahogy az az Escalier Bonnarel (184) ügyből is látszik, a kereskedelmi célú importra előírt bizonyos kötelezettségek azokra a magánszemélyekre is vonatkozhatnak, akik a saját ingatlanuk területén történő használat céljából importálnak árukat. Ebben az ügyben büntetőeljárás indult két magánszemély ellen, akiket azzal vádoltak, hogy forgalombahozatali engedéllyel nem rendelkező, mezőgazdasági használatra szánt növényvédő szereket tartottak a birtokukban és kívántak felhasználni. A vádlottak arra hivatkoztak, hogy a nemzeti engedélyezési követelmények nem vonatkozhatnak azokra a mezőgazdasági termelőkre, akik saját céljaikra importálnak termékeket. A Bíróság megállapította, hogy a tagállamok kötelesek vizsgálati eljárásnak alávetni a területükre behozott növényvédő szereket. Ez történhet „egyszerűsített” eljárás formájában is, amelynek célja annak ellenőrzése, hogy a termékkel kapcsolatban szükség van-e forgalombahozatali engedélyre, vagy úgy kell-e tekinteni, hogy azt az importáló tagállamban már engedélyezték. (185) A Bíróság kiemelte, hogy a fenti elvek a behozatal céljától függetlenül érvényesek.

5. MEZŐGAZDASÁGI TERMÉKEK

Érdemes megjegyezni, hogy a mezőgazdasági termékekre kiemelt figyelem irányul a belső piaccal kapcsolatos bírósági döntésekben. Ebben a szakaszban az ezeket a termékeket érintő néhány konkrét kérdéssel foglalkozunk. Kiindulópontunk az EUMSZ 38. cikkének (2) bekezdésében található, amely rögzíti, hogy ha az EUMSZ 39–44. cikke másként nem rendelkezik, a belső piac létrehozására megállapított szabályokat a mezőgazdasági termékekre is alkalmazni kell (e termékek meghatározását ugyanezen cikk (1) bekezdése, felsorolását pedig az EUMSZ I. melléklete tartalmazza).

A bíróság közelmúltbeli ítéleteinek tárgyát képező egyik kérdés azzal kapcsolatos, hogy a tagállamok milyen mértékben szabályozhatják a piac közös szervezése alá tartozó területeket. A Bíróság megállapította, hogy az EUMSZ 4. cikke (2) bekezdésének d) pontja szerint az Európai Unió és a tagállamok között megosztott hatáskörbe tartozó közös agrárpolitika keretében a tagállamok jogalkotói hatáskörrel rendelkeznek, amely lehetővé teszi, hogy hatáskörüket olyan mértékben gyakorolják, amilyen mértékben az Európai Unió nem gyakorolja a hatáskörét. (186)

Ezenkívül az állandó ítélkezési gyakorlat szerint amennyiben egy adott ágazatban létezik a piacok közös szervezésére vonatkozó szabályozás, a tagállamoknak tartózkodniuk kell az olyan intézkedések meghozatalától, amelyek aláásnák azt, vagy kivételeket eredményeznének. A közös piacszervezés megfelelő működését akadályozó szabályok szintén összeegyeztethetetlenek ezzel a közös szervezéssel, még abban az esetben is, ha az a szóban forgó ügyet nem szabályozza kimerítően. (187)

Ami az alkoholegységenkénti minimálárnak a bor kiskereskedelmi értékesítéséhez történő meghatározását illeti, árképzési mechanizmus hiányában az eladási árak tisztességes verseny melletti szabad alakulása a mezőgazdasági termékpiacok közös szervezésének létrehozásáról szóló 1308/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (188) egyik eleme, és az áruk hatékony versenyfeltételek melletti szabad mozgása elvének kifejeződését jelenti. (189)

Mindazonáltal a közös piacszervezés létrehozása nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy olyan nemzeti szabályokat alkalmazzanak, amelyek e közös piacszervezéstől eltérő általános érdekű célkitűzéseket követnek, még akkor sem, ha e szabályok hatással lehetnek a belső piac működésére az érintett ágazatban. (190)

A Scotch Whisky ügyben hozott ítéletében a Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a mezőgazdasági termékpiacok közös szervezésének létrehozásáról szóló 1308/2013/EU rendeletet úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az a nemzeti intézkedés, amely alkoholegységenkénti minimálárat ír elő a bor kiskereskedelmi értékesítésére, feltéve, hogy az adott intézkedés ténylegesen alkalmas az emberi egészség és élet védelmére vonatkozó célkitűzés megvalósítására, és hogy az a közös agrárpolitika, valamint a közös piacszervezés megfelelő működésére vonatkozó célkitűzés figyelembevételével nem haladja meg az emberi egészség és élet védelmére vonatkozó, említett célkitűzés eléréséhez szükséges mértéket.

A C-2/18. sz. ügyben a Bíróság arra az álláspontra helyezkedett, hogy az Európai Unió az 1308/2013/EU rendelet és különösen annak 148. cikke elfogadásával nem gyakorolta kimerítően a hatáskörét a szerződő felek között nyers tej szállítása tárgyában létrejött szerződéses jogviszony terén. Ezért a rendelet ne