(1)

A bevezető bekezdésben említett intézkedéseknek figyelembe kell venniük azt, hogy a tagállamoknak jogukban áll, hogy meghatározzák a szociális biztonsági rendszereik alapelveit, továbbá a szociálpolitikájuk és a foglalkoztatáspolitikájuk meghatározása és végrehajtása tekintetében széles mérlegelési mozgásteret élveznek, beleértve a szociális ellátásokra való jogosultság feltételeinek a meghatározását is. a) Jóllehet a munkavállalóknak az EUMSZ 45. cikke szerinti szabad mozgása azt vonja maga után, hogy a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka- és foglalkoztatási feltételek tekintetében meg kell szüntetni az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetést, ezt a jogot közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okok alapján korlátozni lehet. Ezen túlmenően abban az esetben, ha a közérdeken alapuló kényszerítő körülmények azt szükségessé teszik, a munkavállalók szabad mozgása korlátozható az elérni kívánt jogos célhoz mérten arányos intézkedések révén. E tekintetben közérdeken alapuló kényszerítő indoknak minősül többek között a munkaerő-felvétel előmozdítása, a munkanélküliség csökkentése, a kiszolgáltatott helyzetű munkavállalók védelme, valamint a szociális biztonsági rendszerek fenntarthatóságára komoly veszélyt jelentő kockázatok elhárítása, amelyeket az Európai Unió Bíróságának joggyakorlata is elismert, eseti alapú elemzései útján. Az érintett személyek állampolgárságától független és az elérni kívánt jogos célhoz mérten arányos, objektív megfontolások alapján bizonyos ellátásokat feltételekhez lehet kötni annak biztosítása érdekében, hogy az érintett személy és a fogadó tagállam munkaerőpiaca között valós és tényleges kötődés álljon fenn. b) Az uniós polgárok az EUMSZ 21. cikke szerinti szabad mozgáshoz való jogukat a Szerződésekben és a végrehajtásukra hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokkal és feltételekkel gyakorolhatják. A keresőtevékenységet nem folytató személyeknek az uniós jog értelmében abban az esetben van joguk a fogadó tagállam területén tartózkodni, ha elegendő forrással rendelkeznek önmaguk és családtagjaik számára ahhoz, hogy ne jelentsenek indokolatlan terhet a fogadó tagállam szociális biztonsági rendszerére, és a azok a személyek, akik a fogadó tagállamban teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek. A tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy megtagadják szociális ellátások nyújtását olyan személyek esetében, akik kizárólag azzal a céllal gyakorolják a szabad mozgáshoz való jogukat, hogy szociális ellátásban részesüljenek valamely másik tagállamban, noha a tartózkodási jog gyakorlásához nem rendelkeznek elegendő forrással. A tagállamok elutasíthatják a szociális ellátás iránti kérelmeket abban az esetben, ha a másik tagállamból származó uniós polgárok nem rendelkeznek tartózkodási joggal vagy a területükön való tartózkodási joguk kizárólag az álláskeresésükön alapul. Ezek közé tartoznak a másik tagállamból származó uniós polgárok által olyan ellátások iránt benyújtott kérelmek, amely ellátások fő célja a minimális létfenntartási költségek biztosítása, még abban az esetben is, ha az ilyen ellátásoknak az is a célja, hogy megkönnyítse a fogadó tagállam munkaerőpiacára való belépést. c) A szabad mozgás jogát élvező személyeknek tiszteletben kell tartaniuk a fogadó tagállam jogszabályait. Az uniós jogszabályok értelmében a tagállamok felléphetnek a joggal való visszaélés vagy csalás megelőzése érdekében, így például akkor, ha egy személy hamis okmányokat mutat be, továbbá az olyan esetekben is, amikor harmadik országbeli állampolgárral érdekházasságot köt vagy tart fenn abból a célból, hogy a szabad mozgás jogát kihasználva jogszerűvé tegye a tagállamban való jogellenes tartózkodását vagy hogy fellépjen az olyan esetekkel szemben, amikor a szabad mozgás jogát kihasználva, a harmadik országbeli állampolgárokra alkalmazandó nemzeti bevándorlási szabályokat megkerüli. A fogadó tagállamok hozhatnak olyan korlátozó intézkedéseket is, amelyek az ország olyan személyektől való védelméhez szükségesek, akiknek a egyéni magatartása közrendi vagy közbiztonsági szempontból valószínűsíthetően valódi és súlyos veszélyt jelent. Annak mérlegelése során, hogy az adott személy magatartása közvetlen veszélyt jelent-e a közrendre vagy a közbiztonságra nézve, a tagállamok figyelembe vehetik az érintett személy előéletét, és a veszélynek nem kell minden esetben olyan veszélynek lennie, amely azonnal bekövetkezhet. A tagállamok megelőző jelleggel akkor is felléphetnek, ha az adott személy vonatkozásában korábban nem született büntetőjogi felelősséget megállapító ítélet, feltéve, hogy a fellépés specifikusan a szóban forgó személyt érinti. A tagállamok közötti további információcserét és adminisztratív együttműködést a Bizottság bevonásával tovább kell fejleszteni annak érdekében, hogy még hatékonyabban lehessen küzdeni a joggal való ilyen jellegű visszaélések és az ilyen csalások ellen.