[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 30.1.2008

COM(2008) 42 végleges

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

Javaslat a szociális védelemről és a társadalmi integrációról szóló 2008. évi együttes jelentésre {SEC(2008)91}

A MONDANIVALÓ LÉNYEGI ELEMEI

- A szociális és gazdaságpolitikának kölcsönösen támogatnia kell egymást. Az elmúlt években a szociális védelmi reformok és az aktív integrációs politikák hozzájárultak a gyorsabb növekedéshez és a nagyobb foglalkoztatáshoz. Továbbra is sokat kell tenni azonban annak biztosításáért, hogy a jobb gazdasági körülmények a társadalom perifériáján élők számára is előnyökkel járjanak. Európa fenntartható fejlődése szempontjából alapvető fontosságú a szegénység és a társadalmi kirekesztődés megelőzése és leküzdése a szociális védelem további korszerűsítése által – a helyes adópolitikák keretében – szem előtt tartva a megfelelőséget szociális, illetve a fenntarthatóságot gazdasági szempontból. Tágabb értelemben az integrált politikák esetében – a nemek egyenlőségére vonatkozót is beleértve – figyelembe kell venni azt a célkitűzést, hogy a társadalom legrászorulóbb csoportjait teljesen integrálják. Az erőfeszítések folytatására lesz szükség a lisszaboni stratégia következő ciklusa során és azt követően is.

- A foglalkoztatási ráták emelkedtek az idősebb munkavállalók valamennyi kategóriája esetében. Az aktív integrációs intézkedések, a nyugdíj- és munkaerő-piaci reformok sikeresen ösztönöztek munkára, ám még több embernek kellene dolgoznia. Ezenkívül hosszabb ideig kellene gazdaságilag aktívnak maradniuk. A termelékenység növelésére irányuló erőfeszítések mellett ez hozzá fog járulni ahhoz, hogy szilárdabb alapot teremtsünk a szociális védelmi rendszerek, valamint a nyugdíjak megfelelősége és fenntarthatósága számára. A nyugdíjreformok előmozdíthatják az aktív időskort a foglalkoztatottság növelésével, a korengedményes nyugdíjrendszerek csökkentésével, a nyugdíj rugalmasságának fokozásával és a hosszabb ideig való dolgozás ösztönzőivel, amennyiben a munkaerőpiacok nyitottak maradnak az idősebb munkavállalók számára.

- Mivel a nyugdíjreformok már folyamatban vannak, azokat a jövőbeli megfelelőségre gyakorolt hatásuk, szegénységi kockázatuk és fenntarthatóságuk szempontjából rendszeresen nyomon kell követni. A különböző nyugdíjrendszerekhez kapcsolódó kockázatokról szóló tájékoztatást fokozni kell, hogy az érintettek jól informáltan választhassanak.

- A szegénység által veszélyeztetett 78 millió európai közül 19 millióan gyermekek. Az esélyegyenlőség és az iskolák sikeres elvégzésének biztosítása minden gyermek számára elengedhetetlen ahhoz, hogy megszakítsuk a szegénység és a kirekesztődés következő nemzedékre való átörökítésének láncát. Meg kell erősíteni az integrációs és a megkülönböztetésellenes politikákat, nem utolsósorban a bevándorlók és leszármazottaik, továbbá az etnikai kisebbségek esetében.

- A gyermekszegénység abból fakad, hogy a család felnőtt tagjainak nincs munkája, nincs elegendő jövedelemtámogatása, vagy a szülők nem keresnek eleget ahhoz, hogy megelőzzék, vagy orvosolják a szegénységet. Ezért a kiegyensúlyozott, átfogó aktív integrációs stratégiák végrehajtása közvetett, ám igen fontos összetevője a gyermekek és fiatalok jólétének előmozdításában. Megfelelő egyensúlyt kell találni a családoknak nyújtott támogatás, illetve a célzottan a gyerekeknek szóló segítség között. A legjobb eredmények akkor érhetők el, ha egy tágabb értelemben vett általános megközelítés keretében a leghátrányosabb helyzetű gyermekeket célozzák meg.

- A szociális politikák nagy hatással vannak az egészségre, amely pedig az életlehetőségek fontos meghatározója. Cselekedni kell az egészségügyi eredmények terén folyamatosan fennálló és jelentős mértékű egyenlőtlenségek csökkentése érdekében. A beavatkozásoknak olyan megközelítést kell alkalmazniuk, amely az egészséget valamennyi politikába integrálja; a szociális védelem biztosíthatja az egészségügyi ellátáshoz és megelőzéshez való méltányos hozzáférést, az igényeknek megfelelően, akár a legnehezebben elérhető ellátás esetében is.

- A tartós ápolás iránti kereslet egyre nő. A tagállamok elkötelezettek a minőségi szolgáltatásokhoz való hozzáférés növelése mellett. Megfelelő egyensúlyt kell teremteni a köz- és a privát szféra felelőssége, illetve a formális és informális gondozás között. Az otthoni vagy a helyi közösségben nyújtott szolgáltatás jobb, mint az intézményes ápolás, azonban számos tagállam számára az ilyen minőségű szolgáltatások nyújtása kihívást jelent. Ugyanez mondható el a gondozás koordinálásának javításáról és a nem hivatalos gondozóknak nyújtott támogatás biztosításáról.

A nyitott koordinációs módszer első ciklusa megmutatta, hogy a 2006-ban kitűzött közös szociális célok segítették a tagállamokat politikáik kialakításában. A hosszú távú célok máig is érvényesek, folyamatos megvalósításuk pedig kulcsfontosságú a lisszaboni stratégia sekere szempontjából.

- A kulcsfontosságú témákra való összpontosítás 2007-ben újítást jelentett a nyitott koordinációs módszerben. Megnövelte a megértést, előmozdította a kölcsönös tanulást, valamint ösztönözte a jobb nyomonkövetést és a koncentráltabb jelentéstételt. A tagállamok és a Bizottság finomított munkamódszereket hajt végre azért, hogy az európai és nemzeti stratégiákat megerősítve lehessen megvalósítani, tekintettel a nyitott koordinációs módszer 2008–2011 közötti szakaszára és az azt követő időszakra.

1. BEVEZETÉS

A lisszaboni stratégia keretében végrehajtott reformok nyomán a növekedés lendületet kapott és munkahelyek jöttek létre, míg a munkanélküliség csökkent szerte Európában. Ez szemmel láthatóan jó hatással van a társadalmi kohézióra, pl. csökkent a hosszú távú munkanélküliség. A nemek közötti egyenlőtlenségek, bár szintén csökkentek, továbbra is jelentősek. Az idősebb munkavállalók foglalkoztatottsági aránya mára az EU-ban csaknem 44% (34,8% a nők, 52,6% a férfiak esetében); 9 ország elérte a 2010-re kitűzött 50%-os célt. A szociális védelmi reformok és a társadalmi integrációs politikák kezdenek kifizetődni. közvetlenül segítik a társadalmi kohéziót, ugyanakkor a munkaerő-kínálat növelésével és a költségvetési helyzet fenntarthatóbbá tételével is támogatják a növekedést. A szociális védelem finanszírozása olyan változáson megy át, amelynek során a finanszírozás alapja a munka adóztatásáról más adófajtákra helyeződik. A szociális ráfordítások minőségének optimalizálása elengedhetetlen a szociális védelem és a rendezett államháztartás megfelelő szintjének fenntartásához.

Az „egészséges” növekedés és munkahelyteremtés azonban önmagában nem javítja a társadalom perifériáján élők helyzetét. A munkavállalás lehetősége a kirekesztődés elkerülésének legjobb módja, ám még ez sem mindig garantálja azt. Az uniós polgárok mintegy 8%-át veszélyezteti a szegénység annak ellenére, hogy van munkájuk. A munkanélküli háztartások még a dinamikus munkaerőpiacok esetében sem tudnak arra bekerülni, így abban az ördögi körben találván magukat, hogy rosszul – vagy egyáltalán nem – fizetik meg őket. Az összlakosság tekintetében az uniós polgárok mintegy 16%-a, azaz közel 80 millió fő él a jövedelmi szegénység küszöbén, és közülük is leginkább a nők a veszélyeztetettek. A legtöbb tagállamban gyermekek és fiatalok is vannak a még nagyobb veszélynek kitett csoportok között.

A 2007-es együttes jelentés megvizsgálta az első nemzeti stratégiai jelentéseket, amelyek integrált módon foglalkoztak a társadalmi integráció, a nyugdíjak és az egészség és tartós ápolás politikáival[1]. A jelentések megmutatták, hogy a valamennyi célkitűzés együttes figyelembe vétele és a stratégiaibb jellegű és célzottabb megközelítés hogyan növeli a szakpolitika hatékonyságát és a közcélú kiadások minőségét. 2007-ben nem készültek nemzeti jelentések, ezáltal meghatározott témákra lehetett összpontosítani, amelyek az európai stratégia hosszú távú dimenzióját hangsúlyozták. A 2. szakasz foglalja össze a válogatott témák területén levont tanulságokat, a 3. szakasz pedig a jövőre koncentrál. 2007. egyúttal a strukturális alapok új programozási időszakának kezdetét is jelentette. A legtöbb tagállam jelentős erőfeszítéseket tett annak érdekében, hogy a strukturális alapokkal ne csak a „növekedési és foglalkoztatási" prioritásokat célozza meg, hanem a közös szociális célkitűzéseket is. Az Európai Szociális Alap esetében a 2007–2013 közötti időszakra rendelkezésre álló költségvetésből csaknem 10 milliárd eurót, azaz a teljes összeg 12,4%-át közvetlenül a társadalmi integráció prioritására költik. E közvetlen támogatáson kívül egyéb ESZA-tevékenységek is támogatják a hátrányos helyzetűeket. Az Európai Regionális Fejlesztési Alap (ERFA) ugyancsak jelentős mértékű, 17 milliárd eurós beruházást eszközölt a társadalmi infrastruktúrába (oktatás, egészségügy, gyermekgondozás, szociális lakhatás). A tagállamok hatékonyan használják fel a strukturális alapokat a nemzeti, regionális és helyi szintű finanszírozás és tevékenységek kiegészítésére.

A különböző témák részletesebb értékelése és a strukturális alapok a közös szociális célkitűzésekre[2] való felhasználásának elemzése a mellékelt dokumentumban olvasható.

2. KÖLCSÖNHATÁS A NYITOTT KOORDINÁCIÓS MÓDSZER ÉS A NÖVEKEDÉSI ÉS FOGLALKOZTATÁSI STRATÉGIA KÖZÖTT

2007. márciusában az Európai Tanács hangsúlyozta, hogy az EU közös szociális célkitűzéseit jobban meg kell jeleníteni a lisszaboni menetrendben. A Tanács informális ülésén ismét hangsúlyozták annak fontosságát, hogy a szociális prioritások a tágabb értelemben vett európai stratégiai reformkeretbe való integrációját és láthatóságát fokozni kell. A miniszterek kiemelték, hogy az EU a foglalkoztatás és a szociális kérdések terén elért előrehaladásának egyik legfontosabb eszköze a politikák koordinálása, mely a politikák minőségének javítása, illetve a közös célok felé történő haladás szempontjából egyaránt fontos. A szociális védelmi bizottság erre válaszul munkacsoportot bízott meg a közös szociális célkitűzések és a nagyobb gazdasági növekedés és a több és jobb munkahely megteremtése közötti pozitív kölcsönhatások példáinak felsorolásával.

A munkacsoport jelentése kiemelte, hogy a gazdasági, foglalkoztatási és szociális politikák mennyire kölcsönösen összekapcsolódnak és támogatják egymást. A jól megtervezett szociális védelmi rendszerek és társadalmi integrációs politikák olyan produktív tényezők, amelyek jelentős mértékben hozzájárulnak valamennyi tagállam gazdasági eredményeihez. A folyamatban lévő nyugdíj- és egészségügyi reform az állami pénzügyek helyzetének fenntarthatóságára és a munkaerő-piaci magatartásra egyaránt pozitívan hat. Az egészségügy terén tett eredményes fellépések javítják az életminőséget és a termelékenységet. Az átfogó aktív a munkaerőpiactól legtávolabb állók integrálására irányuló politikák erősítik a humántőkét és a munkaerő-kínálatot, ugyanakkor erősítik a társadalmi koháziót. A gyermekek és fiatalok jólétének növelése segíti az eljövendő nemzedékeket abban, hogy kiaknázzák teljes potenciáljukat, miáltal nagyobb mértékben lesznek képesek hozzájárulni a társadalomhoz és a gazdasághoz.

2.1. A gyermekszegénység csökkentésére irányuló erőfeszítések

A gyermekek körében tapasztalt szegénység az EU-ban a maga 19%-os arányával magasabb, mint a lakosság körében általában. Ez az arány a leginkább érintett országokban akár a 30%-ot is eléri. Az összes gyermek mintegy 10%-a él olyan háztartásban, ahol mindenki munkanélküli, és 60%-ukat fenyegeti a szegénység veszélye. A munkaerőpiac minden fejlődése ellenére e mutatók 2000 óta nem változtak. Az olyan gyermekeknek, akiknek mindkét szülője dolgozik, csak 7%-a él a szegénységtől veszélyeztetve, ám ez az arány eléri a 25%-ot abban az esetben, ahol csak az egyik szülőnek van munkája. Az alacsony munkaintenzitáson kívüli tényezők közé tartozik a csonka család, vagy a nagycsalád. A társadalmi transzferek átlagosan 44%-kal csökkentik a szegénység kockázatát a gyermekeknél. A gyermekszegénység e tényezők komplex kölcsönhatásából fakad. A legjobb eredményeket azok az országok érik el, amelyek az ügyet valamennyi aspektusból egyszerre kezelik, és megfelelő egyensúlyt teremtenek a családok, illetve a gyermekek célzott támogatása között. Ez együtt jár azon stratégiák ötvözésével, melyek a szülők munkához való hozzáférésének és a munka megtartására irányuló képességének növelésére irányulnak, mégpedig a szolgáltatásokhoz való hozzáféréssel és a csapdahelyzet kockázatát minimálisra csökkentő jövedelemtámogatással A sikerhez ezen intézkedéseket kiegyensúlyozott szakpolitikai csomagban kell ötvözni, a korai beavatkozásra összpontosítva, amelyet megfelelő források és egyértelmű célkitűzések támogatnak.

A gyermekek általában azért szegények, mert szegény háztartásokban élnek. A gyermekek anyagi helyzetének javítása együtt jár a család jövedelmének közvetlen támogatással történő növelésével – akár anyagi támogatásról legyen szó, akár az alapvető szociális szolgáltatások biztosításáról –, illetve olyan intézkedésekkel, amelyek megkönnyítik mindkét szülő munkaerő-piaci integrációját. A munka és a magánélet összeegyeztetése fontos szerepet játszhat, például azáltal, hogy fokozza a gyermekgondozás minőségét és mennyiségét. Minden olyan fellépést azonban, amely a szülők munkaerő-piaci integrációját segíti, olyan intézkedéseknek kell kísérnie, amelyek biztosítják, hogy a munkakapacitást vagy -lehetőséget nélkülözők elegendő támogatást kapnak a maguk és családjuk számára a méltó élethez. Az, hogy gyermekek még akkor is a szegénység veszélyének árnyékában élnek, mikor a szülőknek van munkája, hangsúlyozza a jobb minőségű munkák és a munka megtartását ösztönző környezet, illetve a karrierlehetőségek iránti igényt. E tekintetben biztató a tagállamok által javaslataikban az aktív integrációra helyezett hangsúly: az ESZA felhasználását javasolják a hátrányos helyzetben lévők részvételének útjában álló akadályok felszámolására.

A legjobb teljesítményt felmutató tagállamok az általános és a célzott ellátások megfelelő kombinációját biztosítják. Az általános intézkedések globálisan kedvező környezetet teremtenek a családok számára és nem vezetnek csapdahelyzethez, illetve megbélyegzéshez. A célzott ellátásoknak viszont, amelyek úgy vannak kialakítva, hogy ne gátolják a munkavállalást, a legrászorulóbbakhoz kell eljutniuk. Az oktatás kulcsszerepet játszhat a társadalmi-gazdasági hátrány kompenzálásában és abban, hogy utat nyisson a gyermekek sikeres fejlődése előtt. A tagállamok felismerik annak szükségességét, hogy valamennyi gyermeknek egyenlő esélyeket biztosítsanak a gyermekgondozásra és az iskola-előkészítőre tekintettel, miközben egyre több megelőző intézkedést tesznek a korai iskolaelhagyás ellen.

Még több intézkedésre van azonban szükség a többszörösen hátrányos helyzetű gyermekek és fiatalok – mint például a gyakran különösen perifériára szorult roma gyermekek – társadalmi kirekesztődése veszélyének elkerülésére. Az ilyen hátrányos helyzetű csoportokat megcélzó, és a szülők aktív együttműködését elváró oktatási programokat egyre nagyobb mértékben kell támogatni.

Az intézeti környezetben felnőtt fiatalok széles körű társadalmi kirekesztettsége továbbra is komoly probléma. Sok tagállamban tetten érhető a gyámságba helyezés iránti tendencia, melynek célja, hogy inkább családba, mint intézetbe helyezzék a gyermekeket. Ez a szakpolitika fejlesztésének és a kölcsönös tanulásnak csak egy területe a sok közül (a befogadó családok értékelése és képzése, az elhelyezések számának várható növekedése miatti toborzás stb.)

A határozott politikai elkötelezettséggel párosuló nemzeti kvantitatív célok hozzájárulhatnak a végrehajtás terén elért előrehaladáshoz. A megfelelő nyomonkövetés kulcsfontosságú, és e célra mechanizmusokat alakítanak, illetve alakítottak ki. Alapvető fontosságú ugyanakkor felismerni, hogy a legsérülékenyebb gyermekek (pl. az intézeti vagy utcagyerekek) helyzetét lehetetlen a hagyományos megfigyelési eszközökkel nyomon követni; ehhez speciális eszközök szükségesek. A statisztikai programbizottság (SPB) a jobb elemzésre és nyomon követésre vonatkozó ajánláscsomagot terjesztett elő, a szolgálatközi csoport (ISG) munkacsoportja által a gyermekszegénységről és a gyermekjólétről előkészített munka alapján.

Végül még kihasználatlan szinergiák vannak a szegénységellenes stratégiák, a gyermekjogi politikák és a megkülönböztetés elleni küzdelemre tett erőfeszítések között. Elismert tény, hogy a gyermekszegénységet tágabb kontextusban kell vizsgálni, a pénzügyi szegénységen túlmenően, figyelembe véve például a fizikai nélkülözést, a társadalmi részvétel hiányát, a veszélyeztetettséget, ideértve a viselkedéses jellegű kockázati tényezőket.

2.2. Az aktív életkor meghosszabbítása

Az elmúlt évtizedben kiterjedt strukturális munkaerő-piaci és nyugdíjreformokra került sor a legtöbb országban, amelyek néhány tagállamban még most is folyamatban vannak. Életciklus alapú megközelítésre építenek megerősítve a kapcsolatot a nyugdíjjárulékok és ellátások közötti kapcsolatot, illetve az aktív időskori stratégiákra a korengedményes nyugdíjrendszerekhez való hozzáférés korlátozásával, a munkában eltöltött idő meghosszabbítása ösztönzőinek erősítésével és az idősebb munkavállalók foglalkoztathatóságának javításával. Ezeket a rugalmas biztonságra irányuló intézkedéseknek kell kiegészíteni a teljes életciklus ideje alatt, a munka minőségének és mennyiségének javítása érdekében különösen a kevésbé stabil pályafutással, alacsony fizetéssel és nem megfelelő nyugdíjjal rendelkezők számára. A korengedményes nyugdíjellátásban részesülők aránya az 55-64 év közötti korosztály mintegy 20%-át teszi ki. Ennek csökkentése nagy mértékben hozzájárulhat a munkával eltöltött idő meghosszabbításához.

Az 55-64 év közöttiek foglalkoztatási rátájának legújabb alakulása minden munkavállalói kategóriának kedvez, ideértve az alacsonyan képzetteket, . A korengedményes nyugdíjrendszerek folyamatban lévő reformjainak is e csoportra kell koncentrálniuk.

A legtöbb tagállam olyan reformok mellett kötelezte el magát, amelyek csökkentik a korengedményes nyugdíjba vonulás ellátásait, a munkanélküli és korengedményes nyugdíjellátás megtervezésére, illetve a rokkantsági nyugdíjakhoz és a rehabilitációhoz való hozzáférésre koncentrálva. Egyes tagállamok felülvizsgálják az adózást és a magánnyugdíjak rendszerét is.

E reformok legfőbb céljai a következők: a jogosultság feltételeinek korlátozása megfelelő keretet teremtve egyúttal az idősebb munkavállalók folyamatos munkaerő-piaci részvétele számára, lehetővé téve a kivételeket különösen igénybevevő vagy kockázatos foglalkozások esetében; a munkában eltöltött idő meghosszabbítására irányuló ösztönzők növelése a munkavállalók és az idősebb munkavállalók megtartására irányuló ösztönzők a munkáltatók számára; a munkalehetőségek növelése a fogyatékkal élő és alacsonyan képzett személyek számára a munkakörülmények javításával. az informális képzés elismerésével és a kompetenciák fejlesztése lehetőségének biztosításával, beleértve az IKT-kompentenciákat, az átképzést és az egész életen át tartó képzést, gyakran az ESZA finanszírozására támaszkodva.

Egyes tagállamokban azonban a korengedményes nyugdíjellátás száma továbbra is növekszik. Tehát rendszeresebb reformokra van szükség az utolsó munka és a kötelező nyugdíj között eltelt idő jelentős csökkentésének érdekében. A legtöbb intézkedés erősíti a nyugdíjra fordított állami kiadások jövőbeli várt csökkenését és ezáltal növeli a jövőbeli megfelelőséget érintő aggodalmakat. A megfelelő válasz annak biztosítása, hogy több ember dolgozzon és hosszabb ideig, amihez aktív erőfeszítésekre van szükség az idősebb munkavállalók munkaerő-piaci megkülönböztetésének csökkentéséhez. Kiemeli a magánnyugdíjak kiegészítő szerepének fontosságát is.

2.3. A magánforrásból finanszírozott nyugdíjellátás biztosítása

A magánforrásból finanszírozott nyugdíjrendszerek egyre fontosabbá válnak. Ez általánosságban váltást jelent a kedvezményezettek, kormányok, szponzoráló vállalkozások és nyugdíjalapok kockázatközösségében, amelyet megfelelően kell kialakítani, megfelelő szabályozással kísérve.

A jövőbeli nyugdíjak megfelelőségének teljes hatását nem könnyű felmérni, mivel az függ a finanszírozott rendszerekre fordított hozzájárulások mértékétől és tényleges lefedettségétől is. Bár a teljesebb és termelékenyebb foglalkoztatás növeli a magánnyugdíjakhoz kevésbé hozzáférő munkavállalók lefedettségét, specifikus szakpolitikai intézkedésekre van szükség ahhoz, hogy a jelenleg 50-60%-os átlagos lefedettséget növeljék – biztosítandó, hogy a teljes munkavállaló közösség elegendő magánnyugdíj-jogosultságot halmoz fel – ez számos tagállam célkitűzése. A jövőbeli nyugdíjellátások a felhalmozott tőke reálhozamától is függeni fognak, illetve a tényleges költségektől és díjaktól, ami nagymértékben hatással lehet az alacsonyabb nyugdíjakra.

Azokban a tagállamokban, ahol inkább a magánnyugdíj-pénztárakra támaszkodnak, az átállási mechanizmusok még kialakulóban vannak. Ezenfelül olyan összetevők, mint az államilag finanszírozott rendszerekhez való csatlakozás kötelező korhatára, a hozzájárulást nem fizető időszakok kezelése, az indexálás szabályai, a garanciák és a nyugdíjkorhatárok komoly hatással lehetnek a jövőbeli nyugdíjellátásokra.

A finanszírozott rendszereknek ugyanakkor alkalmazkodniuk kell a várható élettartam növekedéséhez. A finanszírozott nyugdíjrendszerekre történő támaszkodás fokozódásával a kormány szerepét egyértelműen meg kell határozni. Ide tartozik a kifizetési feltételek meghatározása, a megfelelő felügyelet, az információk nyilvánosságra hozatala és a pénzügyi ismeretek.

2.4. Az egészségügyi eredmények egyenlőtlenségeinek csökkentése

Az egészségügy terén tapasztalt általános javulás ellenére továbbra is jelentős különbségek állnak fenn az egészségügyi eredmények terén nemcsak a tagállamok között, hanem az egyes országokon belül a lakosság különböző rétegei között is, a társadalmi-gazdasági helyzet, a lakhely, az etnikai hovatartozás és a nem függvényében. Általánosságban az alacsonyabb iskolázottságú, rosszabb anyagi vagy foglalkoztatási helyzetben lévők rövidebb ideig élnek, és gyakrabban szenvednek betegségben, mint a jobb körülmények között élők, és a két csoport közötti szakadék nem csökken. A jövedelmek egyenlőtlensége, a szegénység, a munkanélküliség, a stressz, a rossz munka- és lakhatási körülmények mind-mind fontos meghatározói az egészségügyi egyenlőtlenségeknek, épp annyira, mint az egyéne viselkedés, illetve a költségek viselése iránti szándék és lehetőség.

Míg az egészségügyi ellátórendszerek EU-szerte jelentős mértékben hozzájárultak az egészség terén történő fejlődéshez, az egészségügyi ellátáshoz való hozzáférés továbbra sem egyenlő mértékű a különböző társadalmi csoportok számára. Igen nagy kihívást jelent, hogy mindenki azonos mértékben férjen hozzá a jó minőségű, a legújabb technológiai vívmányokat alkalmazó ellátáshoz, miközben a fenntarthatóság is biztosított. Ettől fogva a tagállamok végrehajtják az ezen egyenlőtlenségek csökkentésére irányuló szakpolitikákat, többek között a következők révén: a kockázati tényezők kezelése az egészségfejlesztés segítségével; egyes betegségek gyakoriságának és előfordulásának csökkentése; és a hatékony megelőző tevékenységek biztosítása különböző helyszíneken (otthon, az iskolában, a munkahelyen). Ugyancsak fontos lépések a népességi lefedettség növelése, az ellátás pénzügyi akadályainak kezelése, az egészségfejlesztő és megelőző tevékenységek előnyben részesítése a gyógyítással szemben és a szolgáltatások igénybevételét akadályozó kulturális korlátok kezelése. A strukturális alapokat – elsősorban a konvergencia régiókban – a reformok és a kapacitásépítés támogatására fogják felhasználni, a hozzáférés javítása és a humán-erőforrások fejlesztése érdekében.

Az általános politikákat és az alacsonyabb társadalmi-gazdasági rétegekre szabott politikákat azonban ötvözni kell. Elméletileg valamennyi tagállam egyetemes vagy majdnem egyetemes ellátáshoz való jogokat alakított ki, és a szolgáltatásokat hozzáigazította azokhoz, akiknek leginkább nehézségekbe ütközik a hagyományos szolgáltatásokhoz való hozzáférés fizikai vagy szellemi fogyatékosság, illetve nyelvi vagy kulturális különbségek miatt. Néhány tagállam megkezdte az egészségügyi egyenlőtlenségek szisztematikus és átfogó kezelését, a társadalmi különbségek csökkentésével, az abból fakadó egészségügyi különbségek megelőzésével vagy az abból eredő rossz egészségi állapot kezelésével. Ez a gyakorlatban is biztosítaná az azonos szükségletekhez való egyenlő hozzáférést. Végül az egészségügyi ágazat körén kívül eső politikák ugyancsak központi szerepet töltenek be a népesség egészsége és az egészségügyi ellátás meglévő különbségeinek csökkentése szempontjából.

2.5. Tartós ápolás

A demográfiai elöregedés és a társadalmi-gazdasági változás a tartós ápolási szolgáltatások iránt a jövőben megnövekvő kereslet fő kiváltói. A növekvő kereslet hátterében a várható élettartam kitolódása, valamint a rokkantság és az önellátás hiányának gyakoribbá válása állnak. A tagállamok felismerték, hogy a tartós ápolásra úgy kell tekinteni, mint új társadalmi kockázatra, amelyet a szociális védelemnek le kell fednie, és elkötelezték magukat, hogy ahhoz majdnem egyetemes hozzáférést biztosítanak. Míg a szolgáltatásnyújtásbeli bizonyos különbségek elkerülhetetlenek, az egyének képessége arra, hogy magán finanszírozási forrásokat fizessenek meg, nem akadályozhatja a jó minőségű szolgáltatásokhoz való hozzáférést. A felismert szükségszerűség ellenére a jelenlegi helyzet nem feltétlenül alakítható átfogó és egyetemes keretté a tartós ápolási szolgáltatás számára. A tagállamok az állami és magán finanszírozási források fenntartható kombinációját kívánják biztosítani. Az intézkedések között szerepelnek a finanszírozási mechanizmusok változása, ám a tartós ápolás biztonságos finanszírozását még számos országban el kell érni.

A nemzeti jelentések azt mutatták, hogy a gondozásra szoruló személyekre szabott, otthoni vagy közösségi szolgáltatásnyújtást előnyben részesítik az intézményes ellátással szemben. A nem hivatalos gondozók támogatása és az új technológiák kiaknázása segíti az embereket abban, hogy a lehető legtovább otthon maradhassanak. A strukturális alapokat az intézményesítés csökkentésére és a közösségi alapú szolgáltatások erősítésére fogják felhasználni. Az egészségügyi és a szociális szolgáltatások erősebb koordinációja kulcsfontosságú az ellátás megfelelő folyamatosságának biztosítása érdekében, amely által jó minőséget és a források hatékony kihasználását lehet elérni a tartós ápolási szolgáltatások nyújtása terén intézményi vagy közösségi környezetben. A jó minőség biztosítása érdekében az intézkedések között szerepelnie kell egységes standardoknak és minőségakkreditációs mechanizmusoknak, jogilag kötelező érvényű értékelési mechanizmusokkal együtt.

Ugyanilyen fontos a tartós ápolás munkaerejének kérdése, amely elsősorban nőkből áll. Különösen a munkaerőhiánnyal küzdő országokban kihívás a megfelelő felvétel, képzés és átképzés biztosítása, amelyet az ESZA, illetve a hivatalos és nem hivatalos gondozás összehangolása segíthet. A munkakörülmények javítása és a nem hivatalos gondozók hivatalos elismerése a szociális biztonsági rendszerekben jó módszer arra, hogy a nem hivatalos ellátásban jó minőséget biztosítsanak.

3. A NYITOTT KOORDINÁCIÓS MÓDSZER JÖVőBELI ALAKULÁSA

2007-ben válogatott témákra összpontosítottak, ami lehetővé tette az érintett témák és a szakpolitikai válaszok alaposabb elemzését. Kiemelendő, hogy a gyermekszegénység középpontba helyezése fokozta a társadalmi integrációt és a gyermekek és fiatalok jólétét meghatározó különböző tényezők tudatosítását. Ezen az úton továbbhaladva és a következő tematikus években hasonló előrehaladás biztosításával meg fog erősödni a nyitott koordinációs módszernek a közös szociális célkitűzésekre gyakorolt hatása.

A nyitott koordinációs módszer fontos szerepet tölt be a szociálpolitika prioritásainak közös megértése előmozdításában. A kölcsönös tanulásra és tapasztalatcserére lehetőséget adó keret hatékonyabb politikai stratégiákat tett lehetővé. Az eddig elért előrehaladás bizonyítja a közös szociális célkitűzések létjogosultságát. Átfogó keretet biztosítanak az integrált fellépés számára, a hosszú távú kihívások elemzése pedig arra figyelmeztet, hogy sürgősen fokozni kell az erőfeszítéseket.

A statisztikai programbizottság 2007-es napirendjén előkelő helyen szerepelt az együttműködés további fejlesztése módszereinek megtalálása. A gondolkodást a kölcsönös tanulási potenciál erősítésére fókuszálták. Számos, a 2008–2011-es ciklus során végrehajtandó fejlesztésről megállapodtak:

- Kontextus- és folyamatorientáltabb megközelítésre történő átállás, a sikertelen politikák figyelembevételével és a politikák az akadályok függvényében hibás fejlődésével.

- Valamennyi, a nyílt koordinációs módszer végrehajtására rendelkezésre álló eszköz (elsősorban a PROGRESS) jobban integrált és stratégiai felhasználása.

- A fokozott monitoring fő eredményeinek szisztematikusabb beemelése a politikai döntéshozatalba.

- Az elemzési keret erősítése, ideértve a társadalmi hatásvizsgálatot.

- További kormányzási előrehaladás az érdekelt felek – ideértve a helyi hatóságokat –folyamatos bevonásának biztosításával, a nyílt koordinációs módszer teljes politikai ciklusán keresztül.

- A kölcsönösen pozitív kölcsönhatás erősítése a szociális témájú nyitott koordinációs módszer és a lisszaboni stratégia más vonatkozó uniós folyamatai között.

- Az eredmények hatékonyabb terjesztése.

Az aktív integrációra irányuló kezdeményezésével[3] a Bizottság felkérte a tagállamokat és a más érdekelt feleket, hogy vegyék fontolóra a nyílt koordinációs módszer kapacitásának további megerősítését célzó javaslatot, amely azt szolgálná, hogy támogassa a tagállamok a közös szociális célkitűzésekre irányuló erőfeszítéseit. A szubszidiaritást és a különböző tagállamok különböző helyzetét figyelembe kell venni. A cél azonban az, hogy az egyhangúlag kulcsfontosságúnak tekintett kihívások közös megértésre alapozzanak a végrehajtási útmutató konszenzusos kidolgozása során. A nyitott koordinációs módszert tehát hatékonyabbá kell tenni a legjobb gyakorlatok elterjesztése és az előrehaladás monitorozása terén.

[1] 2007-ben a következő tagállamok aktualizálták stratégiáikat: AT, FR, NL, RO, FI, SE, SI és UK.

[2] Számos más uniós pénzeszköz, pl. az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alap is hozzájárul a társadalmi integrációhoz.

[3] „A szociális védelem korszerűsítése a nagyobb társadalmi igazságosság és gazdasági kohézió érdekében: a munkaerőpiacról leginkább kiszorultak aktív integrációjának elősegítéséről” szóló, 2007. október 17-én elindított konzultáció, COM (2007)620.