A bizalmi vagyonkezelési konstrukciókat azonban más tagállamokban is elismerhetik. Például annak ellenére, hogy Litvánia nem jelentett be olyan bizalmi vagyonkezelési konstrukciót vagy hasonló, társulás jellegű jogi megállapodást, amelyet nemzeti joga elismerne, a szakirodalom rámutat arra, hogy a litván polgári törvénykönyv (Negyedik Könyv (Anyagi jog), I. rész (Dolgok), VI. fejezet (Bizalmi vagyonkezelési jog)) a nemzeti jog keretében bevezeti a bizalmi vagyonkezelés fogalmát. A 4.106. cikk különösen átfogó jogokat biztosít a vagyonkezelő részére a vagyon felett, ami lényegében megegyezik a tulajdonos jogaival. E társulás jellegű jogi megállapodás értelmében mind a tulajdonos, mind a vagyonkezelő dologi jogokkal rendelkezik a vagyon felett, ami e társulás jellegű jogi megállapodást nagyon hasonlóvá teszi az angolszász szokásjog szerinti bizalmi vagyonkezelési konstrukcióhoz.

Három tagállam és az Egyesült Királyság arról számolt be, hogy a bizalmi vagyonkezelési konstrukciókat saját jogrendszerük szabályozza, amely részben vagy egészben az angolszász szokásjogon alapul. Vagy Írországhoz és az Egyesült Királysághoz hasonlóan konkrétan azonosították a kifejezett bizalmi vagyonkezelést, vagy Ciprushoz és Máltához hasonlóan általánosságban utaltak a bizalmi vagyonkezelési konstrukciókra. Ciprus a bizalmi vagyonkezelési konstrukciók egy alkategóriájáról, mégpedig a nemzetközi bizalmi vagyonkezelési konstrukciókról is értesítést küldött.

A szakirodalom szerint a Treuhand – annak polgári jogi eredetéből fakadó strukturális különbségek ellenére is – a bizalmi vagyonkezelési konstrukciókhoz hasonló jellemzőkkel rendelkezik. A Treuhand letéti jogviszonyként való általános alkalmazása is ismert. A fentieknek megfelelően azonban úgy tűnik, hogy nem ez az egyetlen olyan funkció, amelyet a Treuhand betölthet, mivel például magánvagyon-kezelési mechanizmusként is szolgálhat. A fenti információk – amellett, hogy Ausztria és Németország egyaránt bevezette a Treuhand holdingtársaság vagyonának tényleges tulajdonosaival kapcsolatos információk közzétételére vonatkozó kötelezettséget – arra engednek következtetni, hogy a Treuhandot a bizalmi vagyonkezelési konstrukciókhoz hasonló, társulás jellegű jogi megállapodásnak kell tekinteni.

Rugalmasságának köszönhetően azonban a Treuhand struktúrája úgy is kialakítható, hogy a bizalmi vagyonkezelési konstrukcióhoz hasonló funkciót töltsön be. Ez lehet helyzet például abban az esetben, ha a Treuhandot vállalati részvények átruházására és kezelésére használják. Az OECD megerősítette a Treuhand e típusának a pénzmosás és a terrorizmusfinanszírozás elleni küzdelemmel kapcsolatos jelentőségét, és megjegyezte, hogy arra a tényleges tulajdonosok tekintetében átláthatósági kötelezettségeknek kell vonatkozniuk.

A Treuhand a FATF előírásaiban és a pénzmosási irányelvben egyaránt kifejezetten a bizalmi vagyonkezelési konstrukciókhoz hasonlóként azonosított, társulás jellegű jogi megállapodások közé tartozik. A Treuhand a német és az osztrák jogrendszerre jellemző, a szerződő felek autonómiájának általános elvén alapuló, jogi személyiség nélküli, társulás jellegű jogi megállapodás. E rendszer értelmében valamely személy (Treugeber) valamilyen vagyont vagy tulajdonosi jogokat ruház át egy másik személyre (Treuhänder), aki a két fél közötti szerződésnek megfelelően jogosult e vagyon kezelésére. Az ilyen szerződéses jogviszony különböző funkciókat tölthet be. Ez a leggyakrabban – ahogy azt az OECD is elismeri – a letéti szerződés célját szolgálja. Ez arra enged következtetni, hogy a Treuhand e típusai nem tekinthetők a bizalmi vagyonkezelési konstrukciókhoz hasonlónak.

Másrészt, ahogy azt a FATF is elismerte, számos egyéb, társulás jellegű jogi megállapodás is alkalmazható a tényleges tulajdonos és a vagyon közötti kapcsolat elrejtése céljából, struktúrájukat és funkciójukat illetően mégsem tekinthetők a bizalmi vagyonkezelési konstrukciókhoz hasonlónak. Ilyen megállapodások például a következők:

Azok a tagállamok, amelyek bejelentették, hogy saját joguk bizalmi vagyonkezelési konstrukciókat vagy hasonló, társulás jellegű jogi megállapodásokat szabályoz, általában olyan jogszabályokat fogadtak el, amelyek arra kötelezik e társulás jellegű jogi megállapodásokat, hogy megfelelő információkat szerezzenek és tartsanak nyilván a tényleges tulajdonosokról. Néhány tagállamban még nem lépett hatályba ilyen jogszabály. E kötelezettségek általában a vagyonkezelőt terhelik, és egyes esetekben az irányelv 31. cikkével összhangban meghatározzák, hogy az információknak a bizalmi vagyonkezelési konstrukcióban részt vevő személyek kilétére is ki kell terjedniük. A fent említett tagállamok többsége ugyanazokat a kötelezettségeket alkalmazza a bizalmi vagyonkezelési konstrukciókhoz hasonló egyéb, társulás jellegű jogi megállapodásokra is. Egyes esetekben e jogi megállapodásokat pontosan meghatározzák (pl. fiducies).

Ami azokat a tagállamokat illeti, amelyek azt közölték, hogy nem rendelkeznek olyan bizalmi vagyonkezelési konstrukciókkal vagy hasonló, társulás jellegű jogi megállapodásokkal, amelyeket saját jogrendszerük szabályoz, többségük olyan jogszabályokat fogadott el, amelyek előírják a külföldi bizalmi vagyonkezelési konstrukciók és a hasonló, társulás jellegű jogi megállapodások számára, hogy megfelelő információkat szerezzenek és szolgáltassanak a tényleges tulajdonosokról. Általában véve a terjedelmes és kétértelmű értesítések arra engednek következtetni, hogy nehézségekbe ütközött a vonatkozó, társulás jellegű jogi megállapodások különböző típusainak kezelése. Egyes esetekben a külföldi bizalmi vagyonkezelési konstrukciókra rótt kötelezettségekkel kapcsolatos információk nem egyértelműek, pontatlanok (pl. helyette jogi személyekre való hivatkozás) vagy hiányoznak.

Ami a tényleges tulajdonosokra vonatkozó megfelelő információk megszerzésének és nyilvántartásának elmulasztása esetén alkalmazandó, bejelentett szankciókat és egyéb visszatartó erejű intézkedéseket illeti, a tagállamok által megosztott információk töredezett képet mutatnak. Általában véve azok a tagállamok, amelyek előírják a bizalmi vagyonkezelési konstrukciók és a hasonló, társulás jellegű jogi megállapodások számára, hogy bekérjék a tényleges tulajdonosra vonatkozó információkat, közigazgatási pénzbírságokat vetnek ki (pl. átalányösszegek, napi pénzbírságok). Az összegek jelentős eltéréseket mutatnak (a néhány ezer eurótól akár egy- vagy több millió euróig is terjedhetnek), és különböző paraméterek alapján határozhatók meg vagy növekedhetnek. A tagállamok kisebbik része büntetőjogi szankciókról is beszámolt, ideértve a szabadságvesztést is, habár zavarosnak tűnik, hogy a rendelkezésre bocsátott információk valójában általában a vállalkozásokra vonatkozó nyilvántartásba vételi követelményekre vonatkoznak-e ahelyett, hogy a tényleges tulajdonosokra vonatkozó információk benyújtására vonatkoznának. Hasonló megfontolások vonatkoznak az olyan intézkedésekre is, mint a működési tilalom vagy a cégjegyzékből való törlés. Néhány esetben az átláthatósági és a nyilvántartásba vételi kötelezettségekre vonatkozó nemzeti szabályok be nem tartása az ilyen megállapodások érvénytelenítéséhez vezet.

Az olyan szabályokat bevezető tagállamok, amelyek arra kötelezik a bizalmi vagyonkezelési konstrukciókat és a hasonló, társulás jellegű jogi megállapodásokat, hogy tényleges tulajdonosokra vonatkozó információkat szerezzenek és tartsanak nyilván, egyben arra is kötelezik őket, hogy ezeket az információkat közöljék a kötelezett szolgáltatókkal. Úgy tűnik azonban, hogy az ezzel kapcsolatos tagállami megközelítések nem egységesek. Több tagállam számolt be olyan nemzeti jogszabályokról, amelyek a pénzmosási irányelv 31. cikkének rendelkezéseit tükrözik. Bizonyos esetekben a tagállamok csak azt jelezték, hogy azok a bizalmi vagyonkezelési konstrukciók kötelesek tényleges tulajdonosokra vonatkozó információkat beszerezni és nyilvántartani, amelyek az adott tagállamban üzleti tevékenységet kezdenek, de nem utalt a vagyonkezelő illetőségével kapcsolatos szempontokra, ami ily módon továbbra sem egyértelmű. Végezetül más esetekben a tagállamok olyan általános vagy pontatlan információkat szolgáltattak, amelyek nem foglalkoznak a bizalmi vagyonkezelési konstrukciók vagy hasonló, társulás jellegű jogi megállapodások konkrét helyzetével.

A tagállamok többsége nem szolgáltatott elegendő információt ahhoz, hogy egyértelmű képet lehessen alkotni a más tagállamban letelepedett bizalmi vagyonkezelési konstrukciókra vonatkozó, arra irányuló kötelezettségekről, hogy a más tagállamok területén folytatott üzleti tevékenységek folytatása esetében nyilvántartásba vételt tanúsító okiratot kell benyújtani. Az ezzel kapcsolatban benyújtott információk sok esetben túl általánosak voltak (pl. a nemzeti központi tényleges tulajdonosi nyilvántartások 2021 márciusáig esedékes összekapcsolására hivatkoztak), nem voltak egyértelműek, hiányoztak vagy arra utaltak, hogy a vonatkozó jogszabályok még nem léptek hatályba.

V.Következtetések

A pénzmosás és a terrorizmusfinanszírozás elleni küzdelemmel foglalkozó nemzetközi közösségen belül nem készült meggyőző elemzés arról, hogy mi minősül a bizalmi vagyonkezelési konstrukcióhoz hasonló, társulás jellegű jogi megállapodásnak. Ez a jelentés az első uniós szintű kísérlet arra, hogy a tagállamoktól kapott információk és a tudományos világ által készített elemzések alapján elemezzék azokat a társulás jellegű jogi megállapodásokat, amelyek a tagállami jog vagy szokásjog alapján az angolszász szokásjog szerinti bizalmi vagyonkezelési konstrukcióhoz hasonlónak minősülhetnek.

Az elemzésből kiderül, hogy a pénzmosási irányelv 31. cikkében foglalt feltételekkel összhangban a társulás jellegű jogi megállapodások széles köre mutat hasonlóságokat az angolszász szokásjog szerinti bizalmi vagyonkezelési konstrukcióval. A Treuhandhoz vagy a Fiduciéhoz hasonló, társulás jellegű jogi megállapodások funkciójuknál fogva, míg más társulás jellegű jogi megállapodások – mint a gyámság, a gondnokság és a hagyatéki gondnokság – struktúrájuknál fogva tekinthetők a bizalmi vagyonkezelési konstrukciókhoz hasonlónak.

A pénzmosási irányelv 31. cikkének (10) bekezdése szerinti tagállami értesítések nem tartalmazták az összes fent említett megállapodást, ami arra utal, hogy nincs egységes megközelítés azzal kapcsolatban, hogy milyen jellemzők határozzák meg az angolszász szokásjog szerinti bizalmi vagyonkezelési konstrukcióval való hasonlóságot. Ezek az értesítések tehát csak az első kísérletet jelenthetik annak meghatározására, hogy a tagállami jog milyen hasonló, társulás jellegű jogi megállapodásokat szabályoz.

Ugyanakkor a bizalmi vagyonkezelési konstrukciókhoz hasonló, társulás jellegű jogi megállapodások azonosításával kapcsolatos egységes megközelítés hiánya miatt biztosított a jogbiztonság és az egyenlő versenyfeltételek, továbbá olyan joghézagok alakulhatnak ki, amelyek lehetővé teszik, hogy a kevésbé ismert megállapodásokat pénzmosási mechanizmusokhoz használják, ahogy az a jogi entitások esetében is történt. E probléma kezelése érdekében a Bizottság mérlegelni fogja annak lehetőségét, hogy a tagállami jog által szabályozott vonatkozó, társulás jellegű jogi megállapodások azonosításához szükséges közös, objektív és következetes kritériumok meghatározása érdekében létrehozzanak egy tudományos és gyakorlati szakemberekből, pénzügyi információs egységekből és illetékes hatóságokból álló informális munkacsoportot. E gyakorlat technikai dokumentum kiadásához vezethet.