A tagállamok általában véve bővítették az exporthitelprogramokkal kapcsolatos eszköztárukat az elmúlt években. Az európai exporthitel-ügynökségek által kínált exporthitel-támogatások közül a legáltalánosabb forma továbbra is a „tiszta fedezet” (ahol a szóban forgó exportügyletet kereskedelmi bank finanszírozza, az exporthitel-ügynökség ehhez garancia- vagy biztosítási jellegű fedezetet nyújt). A jelentéstételi időszakban az 1233/2011/EU rendelet szerint exporthitelt nyújtó mind a 21 tagállam kínál ilyen típusú támogatást. 15 tagállam az 1233/2011/EU rendeletben és a hivatalosan támogatott exporthitelekről szóló OECD-megállapodásban felsorolt más támogatási formákat is nyújt, mint például a közvetlen hitel vagy finanszírozás (amelyben a finanszírozást kereskedelmi bankok helyett közvetlenül az exporthitel-ügynökség nyújtja), a refinanszírozás vagy a kamattámogatási programok. Több éves tevékenységi jelentés kifejezetten említi a projektfinanszírozást vagy a kötött segélyt.

Az előzőekben említettek szerint az európai exporthitel-ügynökségek számos, az 1233/2011/EU rendelet szerinti jelentéstétel alkalmazási körén kívüli területen is tevékenykednek. Ez utóbbi alapvetően a (hivatalosan támogatott exporthitelekről szóló OECD-megállapodás meghatározása szerinti) közép- és hosszú távú exporthitel-tevékenységeket fedi le. Sok európai exporthitel-ügynökség azonban rövidtávú exporthiteleket, akkreditív garanciákat, gyártási kockázati garanciákat és befektetéssel kombinált biztosítást is kínál termékei között. Megjegyzendő, hogy több tagállam ágazatspecifikus exporthiteltermékeket is kifejlesztett (például) a légi járművek gyártása és a hajóépítés terén. Hasznos ezt szem előtt tartani az exporthitel-ügynökségek tágabb gazdasági szerepének értékelésekor.

Általában véve nagyobb mértékű megfelelés volt tapasztalható az elmúlt években, mivel a hivatalosan támogatott exporthitelekről szóló OECD-megállapodás kérdések széles körére kiterjedt. Ennek ellenére észben kell tartani a következő eltéréseket, mivel megnehezítik az átfogó képet nyújtó, teljes értékű összehasonlítást. Egyrészt a tagállamok – az előző bekezdésben említett általános exporthiteltípusokon belül – exporthitelprogramok széles körét alakították ki. Ezenkívül, míg több exporthitel-ügynökség is kínálhatja ugyanazt a konkrét terméket, a vonatkozó feltételek eltérhetnek. Másrészt egy exporthitelprogram hatása nyilvánvalóan a nemzetgazdaság jellemzőitől és a pénzügyi magánszektor kapacitásaitól is függ.

A 3. a) és b) pontban már említett információkon kívül a 21 benyújtott éves tevékenységi jelentésből az is megállapítható, hogy a tagállamok exporthitel-politikái jellemzően a környezethez, a megvesztegetés elleni intézkedésekhez, illetve az alacsony jövedelmű országokat érintő fenntartható hitelezési gyakorlatokhoz kapcsolódnak. A három vonatkozó OECD-ajánlás nagy, de nem kizárólagos szerepet játszik. Még a nem OECD-tag tagállamok is alkalmazzák ezeket az eszközöket, vagy alapvetően törekednek azok alkalmazására. Nyilvánvaló azonban, hogy a fenntartható hitelezői gyakorlatra vonatkozó OECD-iránymutatásokat és elveket nem alkalmazhatják azok az exporthitelezők, amelyek nem nyújtanak hiteleket alacsony jövedelmű országoknak.

Sok tagállam azt állítja, hogy mindenekelőtt a „közös megközelítést” az OECD által meghatározott alkalmazási körön túl is alkalmazzák. A szóban forgó exporthitel-ügynökségek több esetben maguk fejlesztették ki a megfelelő eszközöket. Erre példa a vállalati társadalmi felelősségvállalásra vonatkozó politika, amely jellemzően nemcsak belső erőfeszítéseket, hanem az exporthitel-ügynökség ügyfeleivel folytatott szoros párbeszédet is magában foglal.

Az előző jelentéstételhez hasonlóan ezúttal is sok tagállam hangsúlyozza az emberi jogok különleges jelentőségét. Gyakorlatilag valamennyi jelentésből továbbra is az tűnik ki, hogy a tagállamok támogatják, hogy az új közös megközelítésen belül emberi jogi dimenziót is kialakítsanak. Egyes esetekben ez a téma közvetlenül kapcsolódik a munkavállalói jogok kérdésköréhez. Egyes tagok más nemzetközi normákat is meghivatkoznak, így az üzleti vállalkozások emberi jogi felelősségére vonatkozó ENSZ-irányelveket és a Nemzetközi Pénzügyi Társaság teljesítményszabványait.

Az exporthitel-ügynökségekre vonatkozó tagállami szakpolitikák általánosságban véve közelítenek egymáshoz. Erre példaként említhetők a megvesztegetés elleni intézkedések. Sok tagállam most már nemcsak aláírt megvesztegetés elleni nyilatkozatot követel meg az érintett felektől, hanem aktívan arra is ösztönzi a bankokat és az exportőröket, hogy saját megvesztegetés elleni intézkedéseket hozzanak létre. Ezenkívül egyes tagállamok a közös megközelítésnek való megfelelés mellett saját megvesztegetés elleni és korrupcióellenes eszközöket is kidolgoztak, így például etikai szabályzatot vagy intézkedéseket a visszaélések bejelentésére. A pénzmosás elleni küzdelemre vonatkozó intézkedések is egyre inkább prioritásként jelennek meg.

Hasonlóan a közelítést bizonyítja a Világbank és a Nemzetközi Valutaalap követelményeinek szigorú betartása az alacsony jövedelmű országokat érintő fenntartható hitelezői gyakorlat kapcsán, amiről sok tagállam beszámolt.

A tagállamok ezenkívül gondoskodnak annak biztosításáról, hogy az exporthitel-ügynökségek a lehető legátláthatóbb módon működjenek, a kereskedelmi ügyletekhez adott esetben szükséges titoktartás tiszteletben tartása mellett. Egyes tagállamok kiemelt figyelmet fordítottak erre a kérdésre a 2015-re vonatkozó éves tevékenységi jelentésükben. A tagállamok fokozottabb figyelmének örvendő további területek közé tartozik az érdekelt felekkel és a civil társadalommal folytatott párbeszéd, a fenntartható fejlődéshez való hozzájárulás, valamint a multinacionális vállalkozásokra vonatkozó OECD-iránymutatásoknak való megfelelés előmozdítása.

Egyértelmű tehát, hogy a közös megközelítésről szóló OECD-ajánlást a tagállamok teljeskörűen exporthitel-politikáik részévé tették. Emellett – miként a fenti megfontolások széles köre bizonyítja – a közös megközelítés egyre inkább minimumszabállyá vált. Sok területen a tagállamok saját kiegészítő intézkedésekeit alkalmazzák annak biztosítására, hogy exporthitel-támogatást csak olyan ügyletek kaphassanak, amelyek megfelelnek a környezeti szempontoktól a társadalmi megfontolásokra kiterjedő normák szigorú rendszerének.

d) Az exporthitel-ügynökségek uniós célkitűzéseknek és kötelezettségeknek való megfelelése:

Az átláthatóság uniós szintű növelése érdekében a tagállamok éves tevékenységi jelentést nyújtanak be a Bizottságnak, amelyben a nemzeti jogszabályi keretükkel összhangban jelentést tesznek exporthitel-tevékenységeikhez kapcsolódó egyes pénzügyi és működési információkról, és részletezik a környezeti kockázatok kezelésének módját is.

Az I. melléklet 3. pontja szerint: „[a] Bizottság ezen információ alapján éves felülvizsgálatot végez az Európai Parlament számára, beleértve az exporthitel-ügynökségek uniós célkitűzéseknek és kötelezettségeknek való megfeleléséről szóló értékelést.”

Az Európai Unióról szóló szerződés (EUSZ) a 3. cikkben sorolja fel az Unió általános célkitűzéseit, a 21. cikkben pedig az Unió külső tevékenységének elveit és célkitűzéseit.

Az EU közös kereskedelempolitikája kapcsán az Európai Unió működéséről szóló szerződés 206. cikke, illetve 207. cikkének (1) bekezdése hivatkozik az Unió külső tevékenységének elveire és célkitűzéseire.