[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 1.4.2009

COM(2009) 156 végleges

A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK

a 2000/60/EK irányelv (víz-keretirányelv) 18. cikkének (3) bekezdésével összhangban a vizek állapotának megfigyelésére irányuló programokról {SEC(2009)415}

A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK

a 2000/60/EK irányelv (víz-keretirányelv) 18. cikkének (3) bekezdésével összhangban a vizek állapotának megfigyelésére irányuló programokról

BEVEZETÉS

Az EU 2000-ben elfogadott víz-keretirányelve[1] egy korszerű, mindenre kiterjedő, nagyra törő európai vízpolitika alapjait fektette le, és a kitűzött célok elérése érdekében egyértelműen meghatározta a végrehajtás menetrendjét. Az egyes feladatok tekintetében többek között az alábbi köztes határidőket állapította meg:

1. 2003. december: a víz-keretirányelv nemzeti jogba való átültetése (24. cikk), a vízgyűjtő kerületek meghatározása és közigazgatási megállapodások létrehozása (3. cikk)

2. 2004. december: a vízgyűjtő kerületek terhelésének meghatározása, a velük kapcsolatos környezeti hatásvizsgálat és a vízhasználat gazdasági elemzése (5. cikk)

3. 2006. december: programok kidolgozása a vizek állapotának megfigyeléséhez (8. cikk)

4. 2008. december: a vízgyűjtő-gazdálkodási tervek tervezetének nyilvánosságra hozatala konzultációs céllal (14. cikk)

5. 2009. december: vízgyűjtő-gazdálkodási tervek elfogadása (13. cikk)

6. 2012. december: intézkedési program elindítása legkésőbb ekkor (11. cikk)

7. 2015. december: a felszíni és a felszín alatti vizek megfelelő állapotának elérése (4. cikk) és a vízgyűjtő-gazdálkodási terv első felülvizsgálata

A Bizottság „A fenntartható vízgazdálkodás irányában az Európai Unióban - A 2000/60/EK víz-keretirányelv végrehajtásának első szakasza” című, az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak szóló közleménye és az azt kísérő szolgálati munkadokumentum[2] 2007. márciusában áttekintést nyújtott az irányelv célkitűzéseiről, és összegezte a fent megadott első két lépés végrehajtásának eredményeit.

Ez a jelentés és az azt kísérő bizottsági szolgálati munkadokumentum[3] összhangban áll a víz-keretirányelv 18. cikkének (3) bekezdésével, amely a Bizottság számára jelentés közzétételét írja elő a víz-keretirányelv végrehajtásának állásáról a vizek állapotának megfigyeléséről szóló 8. cikk tekintetében. Ez a jelentés a tagállamok által a víz-keretirányelv 15. cikkének (2) bekezdésével összhangban – 2007. március 22-i határidővel – benyújtott adatokon alapul.

A VÍZ-KERETIRÁNYELV MEGFIGYELÉSSEL KAPCSOLATOS ELőÍRÁSAI

A víz-keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdésében meghatározott környezetvédelmi célkitűzésekkel összhangban a tagállamok megakadályozzák az összes felszíni és felszín alatti víztest állapotának romlását és 2015-re elérik, hogy az említett víztestek általában véve jó állapotban legyenek. Ezenkívül fokozatosan csökkenteni kell az elsőbbségi anyagok által történő szennyezéseket és a veszélyes anyagok kibocsátásait meg kell szüntetni vagy ki kell iktatni, valamint a felszín alatti vizekben a szennyezőanyag-koncentráció bármilyen jelentős emelkedését megfelelő intézkedésekkel vissza kell fordítani.

Összhangban a víz-keretirányelv 8. cikkének (1) bekezdésével a tagállamok gondoskodnak a felszíni és felszín alatti vizek állapotának megítéléséhez programok kidolgozásáról azért, hogy a vizek állapota minden egyes vízgyűjtő kerületben összehangolt és átfogó módon áttekinthető legyen. Ezek az előírások magukban foglalják a védett területeknek a felszíni és felszín alatti vizek állapota tekintetében történő megfigyelését. A víz-keretirányelv 8. cikkének (2) bekezdése alapján a megfigyelési programoknak 2006. december 22-től alkalmazhatóknak kellett lenniük. A megfigyelés eredményei döntő szerepet fognak játszani annak megállapításában, hogy a víztestek jó állapotban vannak-e, illetve annak meghatározásában, hogy milyen intézkedéseket tartalmazzanak a vízgyűjtő-gazdálkodási tervek ahhoz, hogy 2015-re a víztestek általában véve jó állapotban legyenek. A pontos és megbízható megfigyelési adatok közlése ezért az intézkedési programhoz kötődő beruházások szakszerű tervezésének alapfeltétele.

Ez a jelentés és az azt kísérő bizottsági szolgálati munkadokumentum ismerteti a tagállamoktól a víz-keretirányelv megfigyelési programjaival kapcsolatban kapott információk alapján végzett elemezések eredményeit.

A MEGFELELÉS ELLENőRZÉSÉNEK MÓDSZERTANA

A Bizottság számos megfelelőségi mutató alkalmazásával végezte el a kapott adatok elemzését. A módszertani stratégiát és az elemzés részletes eredményeit az ezt a jelentést kísérő bizottsági szolgálati munkadokumentum ismerteti.

A TAGÁLLAMI MEGFIGYELÉSI PROGRAMOKKAL KAPCSOLATOS TÉNYEK ÉS SZÁMADATOK

A tagállamok megfigyelési jelentései szerint mintegy 57 ezer felszíni vizeket és mintegy 51 ezer felszín alatti vizeket érintő megfigyelőállomás létesült a víz-keretirányelv szerinti megfigyelések céljából. Ami a felszíni vizeket illeti, a megfigyelőállomások döntő többségét vízfolyásokon létesítették, a többit – egyenlő arányban – tavakon és parti tengervizeken.

A felszíni vizek esetében több mint 26 ezer megfigyelőállomáson feltáró megfigyeléseket, több mint 41 ezer állomáson pedig operatív megfigyeléseket végeznek a vizek ökológiai és/vagy kémiai állapotára vonatkozóan. A felszín alatti vizeket illetően kb. 31 ezer megfigyelőállomás létesült a kémiai állapot feltáró megfigyelésére, kb. 20 ezer a operatív megfigyelésekre, valamint csaknem 30 ezer a felszín alatti víz szintjének megfigyelésére.

A 27-tagú EU-n belül az Egyesült Királyságban található a legtöbb megfigyelőállomás (12 807), ezt követi Olaszország (8311), Németország (6688) és Dánia (6085). Az állomások számát 1000 km2-re vetítve jól látható, hogy az Egyesült Királyság és Írország kiugróan nagy megfigyelőállomás-sűrűséggel rendelkezik (52, illetve 44 állomás), míg az északi országok – pl. Finnország (kevesebb mint 1 állomás) vagy Svédország (5 állomás) – esetében ez az érték igen alacsony. A számadatok igen eltérőek az egyes tagállamok esetében. Ennek oka részben a természeti adottságok, a népsűrűség, a vízhasználat vagy a vízgyűjtő kerületekre nehezedő terhelés terén mutatkozó különbségekben keresendő, de függenek ezek az adatok a megfigyelési programokat előkészítő koncepcióktól, pl. a megfigyelési pontok kiválasztásától is. A Bizottság által végzett technikai vizsgálat fényt derített a megfigyelési programok előkészítésének néhány hiányosságára, melyeket az alábbiakban röviden ismertetünk.

KÖVETKEZTETÉSEK

Jelentéstétel

Valamennyi tagállam jelentést tett arról, hogy a víz-keretirányelv 8. cikkével és V. mellékletével összhangban megfigyelési programokat indított, kivéve Görögországot, amely nem küldte el jelentését, és Máltát, amely jelentésében nem tett említést felszíni vizekre vonatkozó megfigyelési programokról. Hiányosságok mutatkoztak továbbá az egyes vízgyűjtő kerületek és vizek kategorizálásában.

Ez volt az első alkalom, hogy a tagállamok elektronikus úton, nevezetesen az európai vízügyi információs rendszeren (Water Information System for Europe – WISE)[4] keresztül továbbították jelentésüket. A jelentések elektronikus úton (WISE) való benyújtása sikeresnek bizonyult; eddig összesen 24 tagállam választotta a jelentéstételnek ezt a módját. A WISE hatékonyabb és ésszerűbb jelentéstételt tesz lehetővé. Előnyei máris megmutatkoztak abban, hogy a megfigyelőállomásoktól elegendő volt csupán egyszer bekérni az adatokat.

Ugyanakkor szükség van bizonyos korrekciókra is a benyújtott jelentések világosabbá és átfogóbbá tételéhez. Világos és átfogó jelentéstétel nélkül a Bizottság nem végezheti el a programok végrehajtásának megfelelő elemzését. Jó példát szolgáltatnak a világos jelentésre az Ausztria, Csehország, Magyarország és Hollandia által benyújtott adatok.

Megfigyelés

A megfigyelés szintje az Európai Unióban általában véve megfelelő. A víz-keretirányelv hatálya alá tartozó felszíni és felszín alatti vizekre vonatkozóan több mint 107 ezer megfigyelőállomás adatai szerepelnek a jelentésekben. Ami a felszíni vizeket illeti, a megfigyelőállomások döntő többsége vízfolyásokon található (75%), a többi tavakon (13%), parti tengervizeken (10%) és átmeneti vizeken (2%).

Általában véve úgy tűnik, hogy a tagállamok figyelembe vették a víz-keretirányelv V. mellékletének rendelkezéseit és a felszíni és felszín alatti vizek megfigyelésére vonatkozó meglévő útmutató dokumentumok előírásait, ugyanakkor egyes tagállamok esetében helye van korrekciónak a feltáró, az operatív és a vizsgálati megfigyelések jobb megértése és alkalmazása érdekében.

A helyes gyakorlatra Ausztria, Csehország és Magyarország jelentései hozhatók fel példaként: ezekben világosan tükröződik a víz-keretirányelv szerinti megfigyelési programok kidolgozásának koncepciója. Írország és az Egyesült Királyság jelentéseiből ugyancsak kiderül, hogy komoly erőfeszítéseket tettek a megbízható megfigyelési eredmények közlése érdekében. Végül elismerést érdemelnek azoknak az országoknak az erőfeszítései is, amelyek 2007-ben csatlakoztak az EU-hoz. Annak ellenére, hogy Bulgáriában és Romániában még korántsem zárult le az ökológiai állapot értékelési módszereinek kidolgozása, a megfigyelési programokat ezekben az országokban a víz-keretirányelv elgondolásaival összhangban alakították ki, valamint kellőképpen átfogó megfigyelést végeztek (különösen Romániában).

A víz-keretirányelv egyik legfontosabb jellemzője, hogy olyan keretet biztosít, amelyben a vízi környezetet érintő valamennyi terhelés és hatás figyelembe vehető, és – mint minimálisan végrehajtandó alapintézkedéseket – összefogja a főbb meglévő, vízzel kapcsolatos uniós jogszabályokat. A víz-keretirányelv előírja a védett területek speciális megfigyelését, különösen olyan víztestekre vonatkozóan, amelyeket ivóvíz kivételére használnak, valamint a vizes élőhelyek vagy vízi állatfajok védelmére kijelölt területek esetében. E speciális előírásokat azonban számos esetben nem vették egyértelműen figyelembe a víz-keretirányelv szerinti megfigyelési programok kidolgozása során. Az Írországban elfogadott programok egy olyan stratégia pozitív példájaként említhetők, amely az említett előírásoknak speciális megfigyelési alhálózatok kiépítése révén tesz eleget. A többi irányelv megfigyelésre vonatkozó előírásainak figyelembe vétele a víz-keretirányelv szerinti megfigyelési programokban nyilvánvalóan kedvezően fog kihatni a hatékonyabb megfigyelésre szánt erőforrások tervezésére és elosztására.

Annak ellenére, hogy számos vízgyűjtő kerületben nemzetközi koordinációs rendszer működik, csak néhány tagállam – Németország, Írország, Hollandia, Románia és az Egyesült Királyság – tért ki a jelentésében arra, hogy használta is ezeket a megfigyelési programok kialakítása során. A nemzetközi vízgyűjtő kerületekben végrehajtandó intézkedési programok célzott és szakszerű tervezése érdekében szükséges, hogy a tagállamok koordinálják megfigyelési programjaikat az adott vízgyűjtő kerületben, biztosítva ezzel a meglévő terhelések és hatások integrált értékelését.

A megfigyelések elsődleges célja a vizek állapotának felmérése, különös tekintettel a felszíni vizek ökológiai állapotának értékelésére. Amint az már az interkalibrációs eljárás esetében[5] tapasztalható volt, az ökológiai állapot meghatározására irányuló biológiai értékelés módszereinek kidolgozása terén rengeteg hiányosság van még. A megfigyelési programokról szóló információk elemzése azt mutatja, hogy számos olyan vízgyűjtő kerület van, ahol egyelőre nem alkalmazzák a biológiai minőségi elemekre vonatkozó, szükséges értékelési módszereket. Különösen igaz ez azokra az országokra, amelyek 2004-ben és 2007-ben csatlakoztak az EU-hoz. Nagyon fontos tehát, hogy a tagállamok lezárják nemzeti módszereik kidolgozásának folyamatát, és folytassák az interkalibrációs munkát annak érdekében, hogy 2011-ig befejezhessék az eljárást, amint abban a víz-keretirányelvvel foglalkozó bizottság megállapodott (Interkalibrációs munkaprogram 2008–2011). Több olyan kutatási program is folyamatban van, amelytől értékes információkat remélnek az interkalibrációs eljárás befejezésére nézve. A legjelentősebbek egyike a WISER[6].

Kevés információ áll rendelkezésre a teljes megfigyelési programra, különösen pedig az ökológiai állapot értékelési módszereire vonatkozó megbízhatósági és pontossági szintekről. Ezért nehezen ítélhető meg, hogy elérik-e a megfigyelési programok a megbízhatóság és pontosság kellő szintjét ahhoz, hogy összehangolt és átfogó áttekintést nyerjünk a víztestek állapotáról valamennyi vízgyűjtő kerületben, a döntéshozók pedig megfelelő tájékoztatáshoz jussanak az intézkedési programmal kapcsolatban. A 2009 végéig elfogadandó vízgyűjtő-gazdálkodási tervek teljes képet fognak nyújtani a vízgyűjtő kerületekről a rájuk nehezedő terhelést, az őket érő környezeti hatásokat, valamint az állapotukra vonatkozó értékelést és intézkedéseket érintően, lehetőséget biztosítva ezzel a Bizottságnak arra, hogy átfogó értékelést készíthessen a megfigyelési programok eredményeiről.

[1] A módosított 2000/60/EK irányelv, HL L 327., 2000.12.22.

[2] COM(1007)128 végleges és kísérő dokumentumai, SEC(2007) 362.

[3] SEC(2009) 415.

[4] Lásd: http://water.europa.eu.

[5] Lásd: A Bizottság 2008/915/EK határozata (2008. október 30.) az interkalibrációs eljárás eredményeképpen a tagállamok megfigyelőrendszerei osztályozási értékeinek a 2000/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv értelmében történő megállapításáról; elérhető a http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:L:2008:332:0020:0044:EN:PDF címen.

[6] http://www.wiser.eu.