Egy lépéssel továbbmenve választhatnák közvetlenül a polgárok is az Európai Bizottság elnökét, ahogy amellett egyesek állást foglaltak. Ez azonban a Szerződések módosítását tenné szükségessé.

Az elnökjelölti rendszeren alapuló választási folyamat – miután annak eredményét az Európai Tanács 2014. június 27-én, az Európai Parlament pedig 2014. július 15-én megerősítette – olyan fontos tényező volt, amely lehetővé tette a Jean-Claude Juncker vezette Bizottság számára, hogy politikusabbá váljon és nagyobb hangsúlyt fektethessen politikai döntéseire. Mindez köszönhető volt az Európai Tanács által 2014 júniusában meghatározott, kulcsprioritásokra vonatkozó stratégiai menetrendnek is, amely beépült abba a tíz pontból álló politikai iránymutatásba, amely alapján az Európai Parlament Juncker elnököt megválasztotta, és amely értelemszerűen tükrözte az Unión belül folytatott kampányának programját. Ez segített rámutatni arra, hogy az uniós intézmények és a tagállamok képesek együttműködni és megfelelően reagálni a polgárokat érintő azon kérdésekre, amelyek valóban európai fellépést igényelnek. Az egész folyamat célja az volt, hogy hozzájáruljon „Brüsszel” és a tagállamok között érzékelt megosztottság csökkentéséhez.

Az elnökjelöltek rendszere nem jelent közvetlen elnökválasztást. Nem automatikusan a legnagyobb szavazati arányt megszerző párt jelöltjét választják az Európai Bizottság elnökének; az elnöki tisztséget az töltheti be, aki a Szerződéssel összhangban először az Európai Tanácsban, majd az Európai Parlamentben többségi támogatást képes szerezni. Emlékeztetni kell arra, hogy a Szerződéseknek megfelelően az Európai Parlament és az Európai Tanács közös felelősséggel tartozik az Európai Bizottság elnökének megválasztásához vezető folyamat zavartalan lebonyolításáért. A tagállamok megállapodtak abban, hogy az Európai Tanács határozatát megelőzően az Európai Parlament és az Európai Tanács képviselői lefolytatják a szükséges konzultációkat.

Az Európai Bizottság továbbra is úgy véli, hogy nincs most itt az ideje az intézményi reformok absztrakt megvitatásának. A meglévő Szerződések alapján azonban számos gyakorlati lépést lehet tenni annak érdekében, hogy az Unió hatékonyabban valósítsa meg kulcsfontosságú prioritásait. Elvégre közös intézményeink és kölcsönösen elfogadott döntéshozatali eljárásaink révén vagyunk képesek ígéreteinket és polgáraink elvárásait teljesíteni.

Több mint egy évvel később azt láthatjuk, hogy a pozsonyi módszer bevált. Az EU valódi előrehaladást ért el olyan területeken, mint a határigazgatás, a védelem, a befektetés, a digitális gazdaság, az oktatás és a kultúra, valamint belső piacunk szociális vonatkozása. Ezt az új módszert megerősítette a 2017. októberi vezetői ütemterv is, amely világosan meghatározza, hogy mit szándékozik az Európai Unió elérni az európai parlamenti választásokig hátralévő 16 hónapban.

Egy transznacionális választókerület megerősíthetné a választások európai dimenzióját annak lehetővé tételével, hogy a jelöltek Európa-szerte több választópolgárt érjenek el. Ez összhangban lehet az elnökjelölti rendszeren alapuló választási folyamattal, mivel minden bizonnyal európai közeget teremtene a nyilvános vita számára, és az európai politikai pártok szerepe is láthatóbbá válna.

A nemzeti pártok és az európai pártok közötti kapcsolatokat láthatóbbá kell tenni, és e kapcsolatoknak ösztönözniük kell a nyitottabb európai politikai színteret. Az Unió helyzetéről szóló 2017. évi beszéddel együtt előterjesztett, az európai politikai pártokra és alapítványokra vonatkozó célzott reformjavaslatában az Európai Bizottság azt javasolta, hogy az uniós költségvetésből finanszírozást igénylő európai politikai pártok biztosítsák e kapcsolatok átláthatóságának egy kötelező szintjét (nevezetesen azt, hogy logójukat és programjukat közzé kell tenni a nemzeti és regionális tagpártok honlapján). A tagállamok és maguk a politikai pártok önkéntes alapon további lépéseket is tehetnek, például feltüntethetik az európai politikai pártok emblémáját a kampányban és a választási anyagokon. A nemzeti és regionális politikai pártoknak világosan és határozottan állást kell foglalniuk az európai vita során felmerülő legfontosabb kérdésekkel kapcsolatban. A nemzeti és regionális – köztük az európai pártokhoz nem kötődő – politikai pártoknak egyértelművé kell tenniük az Európai Parlament (meglévő vagy lehetséges új) politikai csoportjaiban való részvételi szándékukat, valamint azt, hogy kit jelölnének az Európai Bizottság elnökének.

Több lehetőséget biztosítana a szavazóknak a jelöltek és az általuk képviselt politikai programok megismerésére, ha az elnökjelölteket a legutóbbi alkalomnál korábban, ideális esetben már 2018 vége előtt kiválasztanák és a kampány korábban kezdődne meg. Ez több időt biztosítana a jelöltek számára, ideértve azokat is, akik államfőként, miniszterelnökkén, miniszterként vagy az Európai Bizottság tagjaként vezető hivatalt töltenek be, hogy ellátogassanak a tagállamokba és megismerhessék Európa véleményét és a polgárok aggályait. 2014-ben az európai politikai pártok a folyamat során viszonylag későn választották ki elnökjelöltjeiket, így mindössze néhány hét maradt arra, hogy a jelöltek Európa-szerte kampányt folytassanak és felépítsék arculatukat.

Az Európai Unióról szóló szerződés 17. cikkének (5) bekezdése előírja, hogy 2014. november 1-jétől a Bizottság a tagállamok számának kétharmadával megegyező számú tagból áll (a 27 tagállamú Unió esetében ez 18 biztost jelent), kivéve, ha e szám megváltoztatásáról határozat születik.

2009-ben, a Lisszaboni Szerződés ratifikálásáról szóló második írországi népszavazás előtt az Európai Tanács megállapodott abban, hogy határozatot fogad el arról, hogy az Európai Bizottság tagjainak száma a tagállamok számának felel meg.

Az Európai Tanácsnak most felül kell vizsgálnia a 2013. május 22-i határozatát . A vezetőknek dönteniük kell arról, hogy fennmaradjon-e a tagállamonkénti egy tagból álló Európai Bizottság vagy legyen kisebb a biztosok száma. Egy kisebb Európai Bizottság esetében a Szerződés kimondja, hogy annak tagjait a tagállamok közötti szigorú, egyenjogúságon alapuló rotációs rendszer alapján választják ki, amely lehetővé teszi a tagállamok teljes demográfiai és földrajzi spektrumának megjelenítését.

Egyes vezetők nemrégiben azzal érveltek, hogy egy kisebb végrehajtó szerv elvben hatékonyabban működne, könnyebb lenne az igazgatása, valamint tagjai között kiegyensúlyozottabb lehetne a tárcaelosztás. Ebben az esetben az Európai Bizottságnak különös figyelmet kell fordítania arra, hogy a tagállamok összességével való kapcsolatában biztosítsa a teljes átláthatóságot.

Egy kisebb végrehajtó szerv azonban azt jelentené, hogy egyes tagállamok nem lennének képviseltetve az intézmény politikai szintjén. A tagállamonként egy tagból álló Európai Bizottság azzal az előnnyel jár, hogy az intézmény valamennyi tagállamban közvetlen kommunikációs csatornát képes fenntartani a polgárokkal és a nemzeti hatóságokkal. A Juncker-Bizottság tagjai például – nemzeti nyelven kommunikálva – lényeges közvetítői szerepet töltenek be saját országukban, és többek között több mint 657 látogatást tettek annak érdekében, hogy tájékoztassák a nemzeti parlamentek képviselőit és velük eszmecserét folytassanak.

Ha tagállamonként egy biztos marad fenn, az elszámoltathatóság, az egység és a hatékonyság biztosítása érdekében újra szükség lesz szervezeti kiigazításokra. Az Jean-Claude Juncker vezette Bizottság a különböző politikai területeken tevékenykedő, több területtel foglalkozó projektcsapatokért felelős több alelnök – köztük az első alelnök és a főképviselő/alelnök – köré szervezte a munkáját. Az egyes alelnököket fokozott vezetői szereppel és egy-egy biztosi csoport irányításának és koordinálásának felelősségével bízták meg. Ezt a kétszintű struktúrát, amely bizonyította hasznosságát, a jövőben tovább lehetne erősíteni.

4. Kettős tisztséget betöltő elnök

Az Unió szerkezete hatékonyabbá tételének egyik lehetősége az lenne, ha az Európai Tanács elnökének és az Európai Bizottság elnökének hivatalát egyazon személy töltené be.

E változás segíthet felszámolni azt az állandó és káros téves elgondolást, amely szerint az Európai Bizottság és a tagállamok között túl gyakran érzékelhető a megosztottság. A határozatokat nemzeti szinten túl gyakran mutatják be olyan „diktátumokként”, amelyeket a valóságtól eltávolodott „Brüsszel” szab ki a tagállamokra, holott valójában a tagállamok és az Európai Parlament közvetlenül megválasztott képviselői közösen határoztak a teendőkről.

Az Európai Bizottság a tagállamok által a közös európai érdek elérése érdekében létrehozott intézmény, csakúgy, mint az Európai Tanács is. A két intézmény közös elnöksége megtestesítené az Unió legitimitásának és elszámoltathatóságának kettős természetét, és mindkét intézményt megerősítené.

Ez az Unió külső képviseletét is egyszerűsítené és áttekinthetőbbé tenné a harmadik országok számára. A világ más vezetőinek – többek között az EU-val fenntartott kapcsolataik vonatkozásában – így egyetlen partnere lenne, különös tekintettel a csúcstalálkozókra és az olyan nemzetközi fórumokra, mint például az G7- vagy az G20-csoport.

Az ilyen jellegű kettős kinevezés nem jelentené a két intézmény egyesítését. Az Európai Bizottság elnöke saját jogán már most is tagja az Európai Tanácsnak, és ez mindig teljes mértékben összeegyeztethető volt függetlenségével. A két elnök egyike sem szavaz az Európai Tanácsban; feladatuk a tanácsadás, a szolgálataik által végzett munkából származó hozzájárulások megosztása, a kapcsolódási pontok kialakításának elősegítése és a tagállamok közötti közös nevezőre jutás lehetőségének feltárása. A kettős kinevezés csak tovább növelné a két független intézmény között meglévő szoros és hatékony koordinációt.

A kettős tisztség betöltésére a jelenlegi Szerződések értelmében is lehetőség van,, amelyek implicit módon lehetővé teszik az Európai Tanács elnökének egy másik európai szerepkör betöltésére való kinevezését. Az Európai Tanács elnökének hivatali ideje rövidebb, mint az Európai Bizottság elnökének megbízatása, de mivel pontosan a hivatali idő feléről van szó, és lehetőség van az újbóli kinevezésre, erre vonatkozóan pragmatikus megoldást lehet előirányozni.

E tekintetben inspirációként szolgálhat a közös kül- és biztonságpolitika főképviselőjének és az Európai Bizottság alelnökének meglévő szerepe. Ezt a szerepkört, amelyet a Tanács főtitkárának/a közös kül- és biztonságpolitika főképviselőjének az amszterdami szerződés által létrehozott korábbi tisztségének, valamint az akkori külkapcsolatokért felelős biztos tisztségének folyamatos fejlődése eredményezett, a Lisszaboni Szerződés kodifikálta. A feladatkör példát szolgáltat arra vonatkozóan, miként képes ugyanazon személy mindkét uniós intézményben sikeresen gyakorolni felelősségét anélkül, hogy veszélyeztetné az intézmények saját szerepének függetlenségét vagy az egyik intézményt a másiknál nagyobb hatalommal ruházná fel.

5. A polgárokkal folytatott párbeszéd a nagyszebeni csúcstalálkozó előtt

Az európai parlamenti választásokat megelőző kritikus időszakban, amikor az Uniónak bizonyítania kell, hogy képes teljesíteni a polgárok elvárásait, a tagállamok örömmel fogadják az európai polgárok növekvő szerepvállalását az Európa jövőjéről szóló vitában, és egyre nagyobb hangsúlyt helyeznek annak fontosságára. Az uniós vitát túl gyakran ássák alá mítoszok, valótlanságok és lényegtelen kérdések. A politikusok uniós, nemzeti, regionális és helyi szinten egyaránt felelősek az Európáról és annak jövőjéről zajló őszinte vita előmozdításáért. A polgárok szívesebben vennének részt az európai parlamenti választásokon, ha jobban tisztában lennének azzal, hogy az uniós politikák milyen hatást gyakorolnak mindennapi életükre.

A vezetők 2018 és 2019 folyamán rendszeresen találkoznak, hogy megvitassák az Unió reformjának és fejlődésének következő kulcsfontosságú állomásához, a 2019. május 9-i nagyszebeni csúcstalálkozóhoz vezető lépéseket. Annál pozitívabb lesz az eredmény, minél szilárdabban beleágyazódik a vitába a tagállamok polgárainak és civil társadalmainak tájékoztatása, bevonása és a velük folytatott eszmecsere.

A Macron elnök által javasolt, Európa jövőjéről a polgárokkal folytatott konzultációk számos más tagállam vezetőinek kifejezett támogatását, és a legtöbb uniós intézmény és tagállam szimpátiáját is elnyerte, és más formában többek között Írországban, Bulgáriában és Svédországban is sor került nemzeti párbeszédekre. Más tagállami vezetők is jelezték, hogy készen állnak saját nemzeti gyakorlataikkal összhangban széleskörű nyilvános vitákat kezdeményezni Európa jövőjéről. E folyamat megfelelő struktúrája tagállamonként eltérő lesz, az adott tagállam saját hagyományainak és belső demokratikus berendezkedésének megfelelően: sor kerülhet rá egyénileg, a részt vevő tagállamokban közösen vagy az európai intézmények által támogatott keretek között.

Az Európai Bizottság tapasztalatokat szerzett az Európai Bizottság tagjaival, az Európai Parlament képviselőivel, a nemzeti kormányokkal, a helyi és regionális önkormányzatokkal és a civil társadalom képviselőivel folytatott saját civil párbeszédeinek megszervezése terén, amelyek keretében 2015 januárja óta – az európai fővárosokban és azok kívül – több mint 160 helyszínen mintegy 478 interaktív nyilvános vitára került sor. Ezt a folyamatot az Európai Bizottság a tagállamokkal, a helyi és regionális önkormányzatokkal, valamint az Európai Parlamenttel és más európai intézményekkel együttműködésben mostantól 2019 májusáig további mintegy 500 civil párbeszéd megszervezésével vagy a megszervezéshez nyújtott támogatással erősíti.

Az Európai Bizottság megosztja majd e tapasztalatokat a saját rendezvényeiket előkészítő tagállamokkal, és kész arra, hogy támogatást nyújtson, például azzal, hogy a folyamatot összekapcsolja az Európa jövőjéről szóló, a Bizottság által indítandó online konzultációval, amely 2019. május 9-ig nyitva állhat.