Az uniós adóztatási keret emellett kulcsszerepet tölt be a tőkepiaci unió fejlődésének támogatásában is, különösen a határokon átnyúló beruházások előtt álló akadályok felszámolásával és a hitelfinanszírozás a vállalati adózás terén fennálló adóelőnyének kezelésével.

Erre reagálva a kormányok egyre szövevényesebb, adókikerülés és az adókijátszás elleni intézkedéseket kezdtek elfogadni. Ezzel pedig – bár a konkrét problémákat sikeresen kezelték – tovább növelték a rendszer összetettségét. A nemzetközi társaságiadó-keret reformjáról szóló megbeszélések – a számos adóbotrány, az állami támogatásokról szóló szabályok szigorú érvényre juttatása és a pénzügyi válság után a közkiadások finanszírozásának szükségessé válása következtében – felgyorsultak a 2010-es évek elején, és végül az OECD és a G20-csoport által irányított Adóalap-erózió és a nyereségátcsoportosítás elleni (Base Erosion and Profit Shifting, BEPS) projekt létrehozásához vezettek. Ez az eljárás 2015-ben hozta meg az első eredményeket, melyeket az Unióban többek között az adókikerülés elleni irányelveken keresztül valósítottak meg. A nemzetközi megbeszélések most jó úton haladnak az elavult nemzetközi társaságiadó-rendszernek az adóztatási jogok újraelosztását és a minimális tényleges adómérték bevezetését célzó intézkedésekkel való reformját biztosító globális megoldás elfogadása felé. E megbeszélések tartalma – függetlenül attól, hogy a konkrét globális megállapodás létrejön-e – hatással lesz az uniós társasági adóprogramterv jövőbeli alakulására.

Az adóbevételek hatékony beszedésének biztosítása létfontosságú a minőségi közszolgáltatások finanszírozásához, valamint előfeltétele az adóterhek adózók közötti méltányos megosztásának. Hozzájárul továbbá a cégek számára egyenlő versenyfeltételeket biztosító színtér létrehozásához, ezáltal javítva az EU versenyképességét. Az Unióban minden évben több milliárd EUR veszik el adócsalás, adókijátszás és adókikerülés következtében. Az egyes tagállamok adórendelkezései szintén bevételkiesést okozhatnak más uniós tagállamoknak – például abban az esetben, ha lehetővé teszik a jogdíjak- és kamatok alacsony adót kivető vagy adómentes joghatóságokban való, az EU-ban történő adófizetés nélküli megfizetését.

1. háttérmagyarázat: Az uniós adószerkezet a 2050-ig tartó időszakban Az adórendszereket korszerűsíteni kell, hogy jobban tükrözzék a folyamatban lévő és jövőbeli gazdasági és társadalmi fejlődést. A tagállamok költségvetései jelentős mértékben támaszkodnak a munkabérek adóterheire, többek között az EU-27 teljes adóbevételének több mint 50 %-át fedező társadalombiztosítási járulékokra. A héa a teljes adóbevétel több mint 15 %-át teszi ki, míg az egyéb adóalapok – mint például a környezetvédelmi adók (~6 %), a vagyonadók (~5 %) vagy a társasági adók (~7 %) viszonylag kis mértékű hozzájárulást jelentenek . Bár az Unión belül adóbevételek összetétele összességében véve viszonylag kiegyensúlyozott maradt az elmúlt két évtizedben , az olyan megatrendek, mint például az éghajlatváltozás és a munkaerőpiac digitális átalakulása nagy valószínűséggel befolyásolni fogják a jövőbeli adószerkezeteket az uniós tagállamokban. A népesség elöregedésének és a nem szabványos munkavégzés terjedésének következtében megtörténhet, hogy a munkabérek adóterhei a jövőben már nem fognak ugyanolyan mértékű bevételeket hozni, mint a jelenben. Ennek következtében az idősödésről szóló zöld könyvre és az idősödésről szóló 2021. évi jelentésre támaszkodva át kell gondolnunk a munkajövedelmekre kivetett adókat és a többi adóalapra vonatkozó következményeket, figyelembe véve a fenntartható bevételek és a generációk közötti méltányosság szükségét, valamint hozzá kell járulnunk a szociális védelmi rendszerek fenntarthatóságához. Az Unióban a munkát terhelő, más fejlett gazdaságokhoz viszonyítva is hagyományosan magas adókat a válság utáni versenyképesség, foglalkoztatás és munkahelyteremtés támogatása érdekében tovább kell csökkenteni . A fogyasztásiadó-mértékek ugyanakkor már most is történelmi csúcson állnak, mivel a pénzügyi válságot követő években a héakulcsok megemelkedtek. A kedvezményes héamértékek és a mentességek nem hatékony használatának korlátozását prioritásként kell kezelni, ezek ugyanis gyakran nem teljesítik a feltételezett szakpolitikai céljukat. A bizonyos magatartási formákat terhelő adók, mint például a környezetvédelmi és egészségügyi adók a jövőben is az uniós adópolitikák egyre fontosabb részét fogják képezni. A megfelelően kidolgozott környezetvédelmi adók a megfelelő árjelzések küldésével és a „szennyező fizet” elv végrehajtásával támogatják a zöld gazdaságra való átállást, emellett pedig olyan bevételt jelentenek, amely részben ellensúlyozhatja a munkabérek adóterheinek szükséges csökkentését. Ehhez hasonlóan az egészségügyi adók – például a dohánytermékekre vagy az alkoholra kivetett adók – javíthatják a közegészséget, és életeket menthetnek, miközben a közegészségügyi rendszerekre nehezedő nyomást is csökkentik. Végezetül: az időtálló adószerkezethez szükség van a magánszemélyek és a vállalatok tőkejövedelmének méltányos és hatékony adóztatására. Elengedhetetlen lesz ugyanakkor az adózás egyszerűsítése, valamint az adminisztráció bonyolultságát csökkentő egyéb intézkedések bevezetése is. Ezen túlmenően az ingatlanokra kivetett rendszeres adók segítségével is viszonylag hatékonyan növelhetők az adóbevételek. Az ingatlanok értékeléséhez kapcsolódó elosztási és adminisztratív kihívások kezelésére azonban megfelelő figyelmet kell fordítani. Ezen megfontolások alapján a Bizottság átfogóbb kezdeményezést indít, mely a 2022-es „Az uniós adószerkezet a 2050-ig tartó időszakban” témájú adóügyi szimpóziummal fog zárulni. Ez a kezdeményezés szem előtt tartja a fentiekben kifejtett elveket, valamint az adószerkezet esetleges módosításainak disztribúciós hatását, többek között az alacsony jövedelmű háztartásokra gyakorolt hatásokat.

Az ebben a szakaszban bemutatott elveket az uniós költségvetést finanszírozó saját források rendszerére is alkalmazni kell. Az Európai Tanács megbízásával és az új többéves pénzügyi keretet kísérő intézményközi megállapodásban vállalt kötelezettségekkel összhangban a Bizottság az Európai Helyreállítási Eszköz visszafizetéseihez hozzájáruló új saját forrásokra vonatkozó javaslatokat is elő fog terjeszteni. A 2021. júliusi, az importáruk karbonintenzitását ellensúlyozó mechanizmusra, a digitális adóra és az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének felülvizsgálatára irányuló javaslatokat magában foglaló első javaslatcsomag után a Bizottság új, kiegészítő saját forrásokat fog javasolni, melyek magukban foglalhatják a globális pénzügyi tranzakciós adót és egy, a vállalati szektorhoz kapcsolódó saját forrást.

Az importáruk karbonintenzitását ellensúlyozó mechanizmusra irányuló javaslat a jövőbeli „Irány az 55 %!” intézkedéscsomag részét fogja képezni. A javaslat a kibocsátásáthelyezés kockázatának csökkentését célozza annak biztosításával, hogy a behozatalok ára pontosabban tükrözze azok karbontartalmát, amennyiben a harmadik országok nem rendelkeznek hasonlóan ambiciózus éghajlat-politikákkal. A harmadik országbeli gyártók és uniós importőrök az alacsony szén-dioxid-kibocsátású technológiák bevezetésére való ösztönzésével pedig a klímacélok eléréséhez is hozzájárul. Az importáruk karbonintenzitását ellensúlyozó mechanizmus teljes mértékben összeegyeztethető lesz a WTO-kötelezettségekkel, valamint más nemzetközi kötelezettségekkel.

A digitális vállalkozások általában más cégeknél kevesebb adót fizetnek, az általuk megfizetett adók pedig nem mindig azon országok előnyét szolgálják, amelyben a vállalkozások tevékenységeiket folytatják. A digitális adó biztosítani fogja a digitális szektor méltányos hozzájárulását az Unió és a társadalom egészének fellendüléséhez szükséges finanszírozáshoz. Az adót úgy kell kidolgozni, hogy a nemzetközi társaságiadó-reformról szóló jövőbeli globális megállapodástól független, és a WTO-kötelezettségekkel, valamint az egyéb nemzetközi kötelezettségekkel összeegyeztethető legyen. Ez az adó összhangban fog állni a legfontosabb szakpolitikai célkitűzéssel – a digitális átállás támogatásával és felgyorsításával. Bevezetését követően az adó párhuzamosan kerül alkalmazásra a legnagyobb multinacionális vállalatok adóalapja egy részének megosztásáról szóló OECD-megállapodás végrehajtásával, miután ez utóbbit megerősítik és átültetik az uniós jogrendbe.

1.3. Mit jelent ez az uniós társasági adózás szempontjából?

A társasági adózásnak biztosítania kell a közterhek vállalkozások közötti, valamint az adóköteles bevételek a különböző joghatóságok közötti méltányos megosztását. A megfelelési költségek csökkentése érdekében az egész rendszernek egyszerűnek kell lennie, és az egységes piac megerősítése érdekében támogatnia kell a beruházásokat és a növekedést. Az egységes piac korlátainak eltávolításában más területeken elért előrehaladás ellenére az Unióban működő vállalkozásoknak még mindig akár 27 különböző nemzeti adórendszerrel kell megbirkózniuk. Ezek a szövevényes nemzeti adózási szabályok szükségtelen megfelelési költségeket rónak a vállalkozásokra, ez pedig akadályozza a határokon átnyúló befektetéseket az egységes piacon. Ez a növekedni, bővülni és határokon átnyúló kereskedelmet folytatni kívánó nagyobb cégek, kkv-k, induló innovatív vállalkozások és más vállalkozások esetében is igaz, az ilyen tevékenységekkel kapcsolatos költségek ugyanis arányosan nagyobbak . Ezen túlmenően ez a helyzet olyan bonyolult rendszert és jogi kiskapukat teremt, melyek lehetőséget adnak az agresszív adótervezésre, ezáltal pedig gátolják az egyenlő versenyfeltételek kialakulását, továbbá ártanak a beruházásoknak és a növekedésnek, valamint az EU más nemzetközi partnerekhez viszonyított versenyképességének. A társasági adózás terén meghozott szakpolitikai döntések azt is befolyásolják, hogy az adózási rendszer milyen mértékben támogatja a beruházásokat. Végezetül pedig: az adórendszernek minimalizálnia kell az üzleti döntések nem kívánt torzításait – például a tőkefinanszírozás helyett a hitelfinanszírozás választását illetően –, ezáltal támogatva a (többek között a Covid19-válság következtében) veszélyes mértékben eladósodott vállalkozások fenntartható és hosszú távú vállalati finanszírozását és újratőkésítését.

A szubszidiaritás elvének megfelelően a társasági adózással kapcsolatos uniós intézkedésnek egyértelmű határokon átnyúló összefüggésben kell szemlélnie a kihívásokat. Ez magában foglalja az egységes piac megfelelő működése és a határokon átnyúló beruházások előtt álló, a nemzeti adórendszerek közötti különbségek által létrehozott akadályok felszámolását is.

Az uniós szinten elért haladást az azt támogató nemzeti intézkedéseknek kell kiegészíteniük azokon a területeken, amelyeken a tagállamok vannak a legmegfelelőbb helyzetben a gazdaságuk és a társadalmuk szükségleteinek megítéléséhez. Ideértendő a társasági adó mértékének a nemzetközileg elfogadandó minimum szint feletti meghatározása (lásd a 2. szakaszt) – amely nemzeti hatáskör marad az Unióban –, valamint az adóigazgatást fejlesztő és az adózási fegyelmet javító belföldi intézkedések bevezetése. Adott esetben ezek lehetnek célzottabb intézkedések, például tágabb szakpolitikai célokat támogató, megfelelően kidolgozott és hatékony adózási ösztönzők is. Ezeken a területeken az Unió a menetrend alakulását befolyásoló és információmegosztó szerepet tölthet be, valamint pénzügyi támogatást is biztosíthat a nemzeti reformokhoz és beruházásokhoz. Az EU helyreállítási programjának középpontjában álló Helyreállítási és Rezilienciaépítési Eszköz (RRF), valamint a technikai támogatási eszköz (TSI) biztosíthatja az adóhatóságok korszerűsítéséhez és digitális átállásához elengedhetetlen finanszírozást, miközben fontos adópolitikai reformokat is támogat.

Az elmúlt évek során az EU fontos előremutató lépéseket tett többek között az adókikerülés elleni irányelvek (ATAD), valamint a közigazgatási együttműködésről szóló irányelv (DAC) elfogadásával és végrehajtásának megkezdésével. A társasági adózással kapcsolatos magatartási kódexszel foglalkozó csoport keretében a tagállamok a továbbiakban is felülvizsgálják egymás adórendszereit annak biztosítása érdekében, hogy azok megfeleljenek a tisztességes adóverseny elveinek. Ezen túlmenően az Európai Parlament is rendkívül aktív szerepet vállalt általában véve az adózás terén és különösen a társasági adózás területén. Ezenfelül 2020 júliusában a Bizottság elfogadott egy igencsak ambiciózus cselekvési tervet , mellyel méltányosabbá, egyszerűbbé és a modern technológiákhoz jobban igazodóvá kívánja tenni az adózást, valamint egy, „Az EU-ban és azon kívül megvalósítandó jó adóügyi kormányzásról” szóló közleményt , melynek célja tovább erősíteni az átláthatóság és a méltányos adóztatás az Unió általi előmozdítását mind európai, mind globális szinten.

Ez a közlemény további, rövid és hosszú távú intézkedéseket határoz meg a társasági adózás területén. A Bizottság gyorsan fog cselekedni az adóztatási jogok újraelosztásának és a minimális tényleges adómérték megvalósításának érdekében (lásd a 2. szakaszt). Ezenfelül a következő két év során lépéseket fog tenni a legégetőbb kihívások kezelése érdekében (lásd a 3. szakaszt). Mi több, a közlemény felvázol egy, az elkövetkező évtizedek kihívásainak megfelelő, holisztikus uniós társaságiadó-keretre vonatkozó tervet is (lásd a 4. szakaszt).

2. A nemzetközi társasági adózási keret reformja

2.1. Folyamatban lévő globális megbeszélések

A G20-csoport megbízása alapján az OECD inkluzív keret egy, a nemzetközi társaságiadó-keret reformját biztosító, globális egyetértésen alapuló megoldáson dolgozik. A megbeszélések két átfogó munkafolyamatra összpontosítanak: az 1. pillérre (az adóztatási jogok részleges újraelosztása) és a 2. pillérre (a multinacionális vállalatok nyereségének minimális tényleges adómértéke). A két pillér célja a különféle, a gazdaság növekvő globalizációjával és digitalizációjával kapcsolatos problémák kezelése.

Az EU következetesen támogatja a nemzetközi szintű, nagyszabású reformokat, és a globális megbeszélések most már az Egyesült Államok új kormányának pozitív elkötelezettségére is támaszkodhatnak. A korábbi „minimum mentesítési szabályra” vonatkozó javaslat visszavonása, valamint az 1. pillérre vonatkozó, konkrét és konstruktív javaslatok előterjesztése fontos lépés, és ígéretes lehetőséget teremt a multinacionális vállalatok adóalapja egy részének megosztásáról szóló globális megállapodás irányába történő valódi előrelépésre. Az Egyesült Államok kormányának a belföldi társaságiadó-reformra vonatkozó szándékairól szóló közelmúltbeli bejelentései nagyratörő célkitűzésnek és a – negatív versenynek véget vető – 2. pillérről szóló megállapodás felé tett fontos lépésnek tekinthetők. A G20-ak pénzügyminiszterei nemrég újra megerősítették a globális, egyetértésen alapuló megoldás 2021 közepéig való elérése iránti elkötelezettségüket .

Az 1. pillér célja a társasági nyereségre vonatkozó nemzetközi adószabályok módosítása annak érdekében, hogy azok tükrözzék az üzleti modellek változó természetét, beleértve azt is, hogy a cégek ma már fizikai jelenlét nélkül is képesek tevékenységeket végezni. A pillér fel fogja jogosítani a piaci joghatóságokat a bizonyos külföldi illetőségű vállalkozások által termelt nyereség egy részének megadóztatására azzal, hogy előírja az ilyen globális nyereségek egy részének egy kölcsönösen elfogadott képlet használatával való újraelosztását azon joghatóságok között, amelyekben a csoport ügyfelekkel vagy felhasználókkal rendelkezik. Az 1. pillérrel kapcsolatos megbeszélések kezdetben főként a digitális szektorban tevékenységet folytató cégekre összpontosítottak, a javasolt megoldás azonban most leegyszerűsíthető a hatálya alá tartozó multinacionális vállalatok számának csökkentésével és ugyanakkor a hatály olyan módon történő kibővítésével, hogy az kiterjedjen a legnagyobb és legnyereségesebb multinacionális cégekre, üzleti szektortól függetlenül.

A 2. pillér gátat szab a túlzott adóversenynek annak előírásával, hogy a multinacionális vállalatoknak minden évben meg kell fizetniük egy bizonyos minimális adómértéket a nyereségük után. A gazdaságok globalizációja és az immateriális eszközök a globális értékláncokban való egyre intenzívebb használata lehetővé tette bizonyos multinacionális cégek számára, hogy nyereségeiket átcsoportosítsák az alacsony adómértéket alkalmazó joghatóságokba. A 2. pillér azonban lehetővé teszi a joghatóságok számára, hogy kiegészítsék egy minimális tényleges szintre a nagy multinacionális vállalatok által fizetett adómértéket, miközben meghagyja a lehetőséget az egyes országoknak a saját adórendszerük jellemzőinek meghatározására. Ez az üzleti nyereségre kivetett minimális tényleges adómérték korlátozni fogja az adókerülés lehetőségeit.