Javaslat Tanácsi rendelet a személyek határátlépésére irányadó szabályok Közösségi Kódexének létrehozásáról /* COM/2004/0391 végleges - CNS 2004/0127 */





Brüsszel, 26.5.2004 COM(2004) 391 végleges 2004/0127 (CNS) Javaslat TANÁCSI RENDELET a személyek határátlépésére irányadó szabályok Közösségi Kódexének létrehozásáról . (előterjesztő: a Bizottság) TARTALOMJEGYZÉK MAGYARÁZÓ FELJEGYZÉS 4 1. Bevezető 4 2. A javaslat célkitűzései és tartalma: a közös kézikönyv átdolgozásától a személyek határátlépésére irányadó szabályok közösségi kódexének létrehozásáig 8 3. A jogalap kiválasztása 10 4. Szubszidiaritás és arányosság 11 5. A szerződésekhez mellékelt különböző jegyzőkönyvek következményei 11 Egyesült Királyság és Írország 11 Dánia 12 Norvégia és Izland 12 6. A schengeni vívmányokon alapuló jogi eszközök végrehajtására vonatkozó, két szakaszból álló eljárás következményei az új tagállamok szempontjából 13 7. A cikkekre vonatkozó megjegyzések 14 MELLÉKLET A Közös Kézikönyv át nem vett rendelkezései 38 TANÁCSI RENDELET a személyek határátlépésére irányadó szabályok Közösségi Kódexének létrehozásáról 40 I. fejezet A külső határok átlépése és a beutazási feltételek 47 II. fejezet Külső határokon történő ellenőrzés és a beléptetés megtagadása 49 III. fejezet A határellenőrzés eszközei és a tagállamok közötti együttműködés 53 IV. fejezet A határellenőrzésekre vonatkozó különleges részletes szabályok és egyedi eljárások 55 III. cím belső határok 56 I. fejezet Az ellenőrzések megszüntetése a belső határokon 56 II. fejezet Védzáradék 56 IV. cím záró rendelkezések 59 I. MELLÉKLET Engedélyezett határátkelőhelyek 62 II. MELLÉKLET A beutazás céljának igazolására szolgáló okmányok 187 III. MELLÉKLET A határátkeléshez szükséges, a nemzeti hatóságok által évente megállapított referenciaösszegek 189 IV. MELLÉKLET Engedélyezett határátkelőhelyeken történő ellenőrzések 199 V. MELLÉKLET Az ellenőrzések könnyítése a szárazföldi határokon 200 VI. MELLÉKLET A határátkelőhelyeken a sávokat jelölő jelzőtáblák mintája 201 VII. MELLÉKLET Bélyegzőlenyomatok elhelyezése 205 VIII. MELLÉKLET 206 A. rész A beléptetés megtagadására vonatkozó eljárások 206 B. rész A beléptetés megtagadásához használt formanyomtatvány 208 IX. MELLÉKLET A határellenőrzésért felelős nemzeti szolgálatok felsorolása 210 X. MELLÉKLET A különböző határtípusokra és a tagállamok külső határainak átlépéséhez használt különböző közlekedési eszközökre vonatkozó különleges részletes szabályok 212 XI. MELLÉKLET A személyek egyes kategóriáira vonatkozó különleges szabályok 219 XII. MELLÉKLET A Külügyminisztériumok által kiállított igazolványminták 222 XIII. MELLÉKLET Megfelelési táblázat 223 MAGYARÁZÓ FELJEGYZÉS bevezető Az Európai Unió tagállamai külső határainak integrált igazgatásáról szóló 2002. május 7-i bizottsági közlemény (a továbbiakban: a külső határokról szóló közlemény)[1] a külső határok integrált igazgatására vonatkozó közös politika öt alapvető összetevőjét határozta meg: a) közös jogszabályok; b) közös operatív koordináció és együttműködési mechanizmus; c) közös integrált kockázatelemzés; d) az európai dimenziónak megfelelően képzett személyi állomány és együttműködtethető berendezések; e) a tagállamok közötti teherelosztás az Európai Határőr-alakulat összeállításában. A közös jogszabályok tekintetében a Közös Kézikönyv átdolgozását a külső határokon történő ellenőrzés vonatkozásában[2] rövid távon[3] végre hajtandó intézkedésként határozták meg, különösen abból a célból, hogy "tisztázzák rendelkezéseinek jogállását, és hogy a rendelkezések az egyéb meglévő jogi eszközök mellett jogforrássá váljanak", valamint hogy "a Legjobb Gyakorlatok Schengeni Jegyzéke[4] alapján bevezessenek bizonyos legjobb gyakorlatokat a Közös Kézikönyvbe". Ez részévé vált az Európai Unió tagállamai külső határainak igazgatására vonatkozó tervnek, amelyet az IB Tanács 2002. június 13-án jóváhagyott, és amelyet az Európai Tanács június 21-22-i sevillai ülése megerősített. A Tanács 2003. június 19-20-i thesszaloniki ülése sürgette a Bizottságot, hogy "a lehető leghamarabb nyújtson be javaslatokat a Közös Kézikönyv átdolgozására, beleértve a harmadik országok állampolgárai úti okmányainak lebélyegzését"[5]. Ezért ez egy fontos kezdeményezés, amely az integrált határigazgatásra vonatkozó politika jogszabályi oldala konszolidációjának és fejlesztésének része, a külső határokon megvalósuló operatív együttműködés irányításával foglalkozó jövőbeni európai ügynökség pedig a politika operatív oldala fejlesztésének meghatározó eleme[6]. Az ügynökség szerepe nyilvánvalóan alapvető fontosságú az e rendelet II. címében meghatározott közös szabályok végrehajtása szempontjából. Az ügynökség szerepére a tagállamok közötti, "a határellenőrzések hatékony végrehajtására irányuló" operatív együttműködésről szóló 14. cikkben található részletes utalás (lásd az e cikkre vonatkozó megjegyzéseket). A jogszabályi oldalon a Közös Kézikönyv, amelyet a schengeni kormányközi együttműködés részeként hoztak létre és az Amszterdami Szerződés hatálybalépését követően illesztettek be az Európai Unió intézményi és jogi keretébe[7], jelenleg az Európai Unió tagállamainak külső határain történő ellenőrzéseket szabályozó alapvető eszköz, még akkor is, ha egyes alapelvek magában a Schengeni Egyezményben is szerepelnek[8], számos külön rendelkezése pedig egyéb önálló határozatokban található meg.[9] Bár a schengeni vívmányok,[10] és különösen azok a schengeni rendelkezések, amelyek jogi alapja az EK-Szerződésben található,[11] jelenleg a valamennyi tagállamra[12] vonatkozó közösségi vívmányok részét képezik[13], bizonyos szempontból különböznek a szokásos közösségi jogtól: - abban az értelemben nem tartoznak a szabályos közösségi joghoz, hogy formailag nem egyeznek meg a jellegzetes jogi eszközökkel, például rendeletekkel és irányelvekkel. Ez egyes schengeni rendelkezések jogi értékével kapcsolatos kettősséghez vezethet (lásd alább a Közös Kézikönyv jellegére vonatkozó szempontokat); - ezek pusztán kormányközi keretek között, ilyenformán a közösségi intézmények[14], és különösen az Európai Parlament, részvétele nélkül elfogadott határozatok és intézkedések. Végül is az Unió keretébe beillesztett schengeni vívmányok szabályos közösségi jogi eszközzé történő átalakításának kérdése már "A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségnek" az Európai Unióban történő létrehozása 2000. március 24-től kezdődő folyamatának áttekintésére irányuló első eredményértékeléskor felmerült.[15] Ekkor azt a következtetést vonták le, hogy "a prioritás, amely miatt szükség van a schengeni rendelkezések amszterdami eszközzé való átalakítására, inkább a fejleményektől függ, mint magától az átalakítás feltétlen követelményétől" (COM(2000)167, 1.3. pont). A Közös Kézikönyv átalakítására vonatkozó döntés politikai okait a fentiekben fejtettük ki. Szakmai és jogi szempontból a Közös Kézikönyv némileg hibrid, egyrészt jogokat és kötelezettségeket létrehozó közösségi jogforrás, másrészt gyakorlati kézikönyv határőrök számára, amely tartalmazza az összes, számukra lényeges, egyéb jogforrásokból is átvett információt. A Közös Kézikönyv kettős jellege a jogi értékével kapcsolatos ellentmondásokhoz vezethet, főleg azért, mert több szakasza és melléklete pusztán megismétli más jogi eszközök, például a Schengeni Egyezmény vagy a Közös Konzuli Utasítás, tartalmát[16]. A Közös Kézikönyv átalakításának szükségességével kapcsolatos legelső tárgyalások az Amszterdami Szerződés hatálybalépése után néhány hónappal kezdődtek, a finn elnökség arra vonatkozó kezdeményezését követően (1999. október), hogy küldjenek a tagállamoknak egy kérdőívet a Kézikönyv tárgyával és a bizalmas kezelésre vonatkozó követelményeivel kapcsolatban. A vita ezt követően folytatódott a következő elnökségek[17] alatt, amelynek során kiderült, hogy a tagállamok többsége szeretné módosítani, egyértelművé tenni vagy fejleszteni a Kézikönyv egyes részeit vagy rendelkezéseit[18]. E tárgyalások eredményeként önálló határozatokat fogadtak el, amelyek megszüntetik vagy frissítik a Kézikönyv egyes rendelkezéseit, illetve megszüntetik bizonyos részeinek titkosítását, de a külső határokra vonatkozó rendelkezések átfogó és koherens felülvizsgálatára nem került sor. Az említett feladat összetettségére, valamint arra a tényre tekintettel, hogy a vita során számos további kérdés merült fel, a Bizottság ajánlatosnak tartotta, hogy először egy munkadokumentumot nyújtson be a témával kapcsolatban (SEC(2003)736, 2003.6.20.) annak érdekében, hogy alaposan megvizsgálja a külső határokra vonatkozó acquis-t, a meglévő hiányosságokat és a Közös Kézikönyv jelenlegi szerkezetével kapcsolatos problémákat. E vizsgálat alapján a munkadokumentum különböző lehetőségeket ajánlott a jövőre, és különösen a következőkre vonatkozóan: - megmaradjon-e a Kézikönyv jelenlegi szerkezete, vagy egyrészt a jogi eszköz, másrészt a határőröknek szóló gyakorlati kézikönyv egyértelmű elkülönítésével tisztázzák jogállását; - az eljárás a jelenlegi Kézikönyv felesleges rendelkezésektől való egyszerű megtisztítására szorítkozzon, vagy a felismert hiányosságok pótlása érdekében egyes részeinek kibővítésére irányuljon, és - amennyiben szükséges - egyéb jogi eszközök vonatkozó rendelkezéseit is átvegye; - a külső határokra vonatkozó valamennyi olyan alapelvet és szabályt magában foglaló alap-jogiaktus szükségessége, amelyek a Szerződés 202. cikke értelmében a Bizottságra ruháznák az alap-jogiaktus végrehajtásával kapcsolatos intézkedések elfogadására vonatkozó hatáskört. A Bizottság megragadta a lehetőséget annak a további kérdésnek a vizsgálatára is, hogy érdemes lenne-e kiterjeszteni a Külső Határok Kódexének alkalmazási körét a belső határokra is, ami által létrejönne a személyek határátlépésére irányadó szabályok teljes közösségi kódexe, amely két részből áll - a külső határokról és a belső határokról szóló részből. Az említett alapvető kérdéseket tartalmazó kérdőívet az elnökség 2003 júliusában elküldte a tagállamoknak; a delegációk nagy része támogatta a Bizottságnak azt a javaslatát, hogy a jogi eszköz és a gyakorlati kézikönyv különüljön el, és hogy az eljárás lépjen túl a Kézikönyv felesleges rendelkezésektől való egyszerű megtisztításán. A tagállamok többsége nem adott végleges véleményt a másik két kérdés vonatkozásában, de abban egyetértett, hogy további tárgyalásra lesz szükség, amint határozott javaslatok születnek. A Közös Kézikönyvvel kapcsolatos alapos tárgyalással egyidőben javaslatokat nyújtottak be arra a két konkrét területre vonatkozóan, amelyekkel kapcsolatban a Tanács gyors intézkedésre kérte a Bizottságot, azaz a kishatárforgalomra és az úti okmányok lebélyegzésére vonatkozóan.[19] E javaslatok tartalma természetesen bekerült e rendeletbe, és amint e rendeletjavaslat elfogadásra kerül, a határkérdésekre vonatkozó önálló kezdeményezések helyébe lép. a javaslat célkitűzései és tartalma: a közös kézikönyv átdolgozásától a személyek határátlépésére irányadó szabályok közösségi kódexének létrehozásáig E javaslat célkitűzése - a külső határokra vonatkozó bizottsági közlemény által eredetileg kitűzöttek, valamint a külső határok igazgatására vonatkozó tervben (lásd a fenti 1. pontot) meghatározottak szerint - a Közös Kézikönyv átdolgozása volt, azaz az elavult és felesleges rendelkezések megszüntetése, és, szükség szerint, egyes pontok kialakítása vagy tisztázása a felmerült problémák elemzése, a schengeni értékelő missziók eredményei, a Legjobb Gyakorlatok Schengeni Jegyzékének ajánlásai, illetve az egyes ügyekkel kapcsolatban a Tanács érintett szerveinél végzett munka alapján. A témáról folytatott tárgyalások során azonban egyértelművé vált, hogy általánosabb jellegű tárgyalásra van szükség a személyek határellenőrzésére vonatkozó teljes acquis - beleértve a Schengeni Egyezmény vonatkozó rendelkezéseit és a Végrehajtó Bizottság egyéb határozatait - tekintetében az e területre irányadó konszolidált és koherens szöveg kialakítása érdekében. Ezenkívül, az 1. pontban kifejtettek szerint, a Bizottság úgy határozott, hogy ez egy jó lehetőség a téma általánosabb vizsgálatára, valamint arra, hogy a belső határokat is, és különösen a szabad mozgás térségében a belső határokon történő ellenőrzések ideiglenes újrabevezetésére vonatkozó rendelkezéseket is figyelembe vegyék, ha a körülmények indokolják. Ezért az egyértelmű, hogy ez a rendeletjavaslat messze túlmegy a Közös Kézikönyv puszta átdolgozásán, mivel arra törekszik, hogy hiteles közösségi kódexet hozzon létre a személyek határátlépésére irányadó szabályokra vonatkozóan, egy, a külső határokról szóló rész (II. cím) és egy, a belső határokról szóló rész (III. cím) révén. A két rész kétségtelenül kiegészíti egymást, nem csupán azért, mert a külső határokat a belső határokhoz viszonyítva határozzák meg (a javasolt rendelet 2. cikke), hanem azért is, mert a külső határokon elvégzendő ellenőrzések (a rendelet II. címe) megegyeznek azokkal, amelyeket elvben tiltanak a belső határokon a rendelet III. címe értelmében (bár kivételes körülmények között ideiglenesen újrabevezethetők; lásd a rendelet 20-24 cikkét). A belső határok esetében a Schengeni Egyezmény 2. cikkének tartalmát, valamint a Schengeni Végrehajtó Bizottság SCH/Com-ex(95)20, rev. 2 határozatát - a közösségi jogi keretnek való megfeleléshez szükséges bizonyos módosításokkal - lényegében átveszi a javaslat. Ezenkívül egy új elemmel egészül ki a meglévő acquis, azaz a belső határokon történő ellenőrzések közös és egyidejű újrabevezetésének lehetőségével, amely rendkívül súlyos, határokon átnyúló veszély, és különösen határokon átnyúló terrorfenyegetés esetén alkalmazható. A külső határok esetében különbséget tesznek a rendelet II. címében - amely nagyjából megismétli a Schengeni Egyezmény 3-8. cikkét és a Közös Kézikönyv egyes részeit - meghatározott, az ellenőrzésekre irányadó alapelvek és az ellenőrzések végrehajtására vonatkozó gyakorlati rendelkezések - beleértve a különböző határtípusokra (szárazföldi, légi és tengeri) jellemző ellenőrzési rendelkezéseket - között. Ezek a rendelkezések e rendelet I-XIII. mellékletében találhatók, és a jövőben bizottsági eljárással módosíthatók az EK-Szerződés 202. cikkének és az 1999/468/EK tanácsi határozatnak megfelelően. E gyakorlati rendelkezéseknek az alaprendelethez való mellékelésének az az oka, hogy ezeknek a szabályoknak a legnagyobb része már létező, mert a Közös Kézikönyv részét képezi, vagy felöleli az egyéb meglévő schengeni határozatokat. Ez lehetővé teszi, hogy az összes meglévő, a külső és belső határokra vonatkozó acquis-t egyetlen okmányba illesszék be, amely révén létrejön a személyek határátlépésére irányadó szabályok hiteles közösségi kódexe. Ugyanakkor a Bizottság úgy véli, hogy ezek a gyakorlati intézkedések tulajdonképpen a rendelet II. címében meghatározott elveket megvalósító intézkedések, és mint ilyeneket a jövőben bizottsági eljárás szerint kell módosítani (lásd a rendelet 30. cikkét).[20] Bár ezeknek a rendelkezéseknek a tartalma nagyrészt megismétli a Közös Kézikönyv jelenlegi szövegét, ahol szükséges, változtatások bevezetésére került sor, például: a) a felesleges (például a Schengeni Egyezmény egyes cikkei vagy a Közös Konzuli Utasítás egyes részei) vagy szükségtelen intézkedések (például a beutazási engedély következményeiről szóló jelenlegi I. rész 1.1. pontja, mivel a schengeni térségen belüli, három hónapnál nem hosszabb időtartamra szóló tartózkodás jogát már szabályozzák az acquis egyéb rendelkezései) megszüntetése;[21] b) egyes részek fejlesztése a Tanács illetékes szerveinél folytatott legutóbbi tárgyalások (például a szárazföldi határátkelőhelyeken kialakított infrastruktúra/külön sávok és a magánrepülőgépek ellenőrzésének átszervezéséről), a Bizottság vagy valamely tagállam konkrét témákra[22] (például kishatárforgalomra, az úti okmányok lebélyegzésére vagy a belépés megtagadására) vonatkozó javaslatai, valamint A Legjobb Gyakorlatok Schengeni Jegyzékének ajánlásai figyelembevételével. A tengeri határokon végzett ellenőrzésekről szóló szakasz esetében szükségesnek bizonyult, hogy a tagállamok szakértőinek bevonásával részletesebb vizsgálatot folytassanak. Az új javaslatok így figyelembe veszik az említett szakértőkkel 2003. december 4-én Brüsszelben folytatott tárgyalást is; c) egyes pontok tisztázása vagy frissítése, például a tengerészekre vonatkozó bekezdések (a jelenlegi Kézikönyv II. részének 6.5. pontja). A megfelelési táblázat, amely tartalmazza a rendeletjavaslat azon rendelkezéseit, amelyek a Schengeni Egyezmény, a Közös Kézikönyv és az egyéb schengeni határozatok rendelkezéseinek helyébe lépnek, a XIII. mellékletben található. Az a táblázat is szerepel a mellékletben, amely felsorolja a kihagyott rendelkezéseket, valamint a kihagyás okát. A kormányközi keretről a közösségi keretre való áttérés miatt szükségessé vált valamennyi változtatás nyilvánvalóan belekerült az új szövegbe (pl. a "Szerződő Felek" kifejezés helyébe a "tagállamok" kifejezés lép stb.). Ha az e javaslattal kapcsolatos tárgyalások már kellően előrehaladnak, a Bizottság elkezd gondolkodni a határőröknek szóló gyakorlati kézikönyv formájáról és tartalmáról. Ekkor fontos lesz, hogy figyelembe vegyék az e kérdéssel kapcsolatos tárgyalásokat.[23] a jogalap kiválasztása A rendelet javasolt jogalapja az EK-Szerződés 62. cikke (1) bekezdése és (2) bekezdése a) pontja, mert ezek magukban foglalják mindazokat az "intézkedéseket, amelyek célja, hogy a 14. cikknek megfelelően mind az uniós állampolgárokra, mind harmadik országok állampolgáraira vonatkozóan biztosítsák, hogy a személyeket a belső határok átlépésekor ne ellenőrizzék" (a 62. cikk (1) bekezdése), mind "a tagállamok külső határainak átlépésére vonatkozó intézkedéseket", és különösen "az ilyen határoknál a személyek ellenőrzése során a tagállamok által követendő szabályokat és eljárásokat" (a 62. cikk (2) bekezdésének a) pontja).[24] Mivel a javaslat az EK-Szerződés IV. címén (Vízumok, menekültügy, bevándorlás és a személyek szabad mozgására vonatkozó egyéb politikák) alapul, az Amszterdami Szerződéshez mellékelt, az Egyesült Királyság, Írország és Dánia álláspontjáról szóló jegyzőkönyveknek megfelelően kell benyújtani és elfogadni. A schengeni vívmányoknak az Európai Unió keretébe történő beillesztéséről szóló jegyzőkönyv (Schengeni Jegyzőkönyv) 6. cikkének értelmében Norvégia és Izland is részt vesz a schengeni vívmányok végrehajtásában és továbbfejlesztésében. A különböző jegyzőkönyvek következményeit az alábbi 5. cikk vizsgálja. szubszidiaritás és arányosság Az EK-Szerződés 62. cikke (1) bekezdése és (2) bekezdése a) pontjának értelmében a Közösség hatáskörrel rendelkezik, hogy intézkedéseket fogadjon el azzal a céllal, hogy a személyeket a tagállamok belső határainak átlépésekor ne ellenőrizzék, valamint a külső határok átlépésére vonatkozóan. Az ilyen intézkedéseket az Amszterdami Szerződés hatálybalépését követő öt éven belül kell elfogadni. A tagállamok külső határainak átlépésére és a személyek belső határokon történő ellenőrzésének megszüntetésére vonatkozó jelenlegi közösségi rendelkezések az Európai Unió keretébe beillesztett schengeni vívmányok részét képezik. A meglévő acquis-t azonban egyértelművé kell tenni, tovább kell fejleszteni és ki kell egészíteni. A belső és külső határokra vonatkozó acquis-t nyilvánvalóan csak az EK-Szerződésen alapuló közösségi intézkedések elfogadása révén lehet továbbfejleszteni. Az EK-Szerződés 5. cikke kimondja, hogy "a Közösség intézkedései nem léphetik túl az e Szerződés célkitűzéseinek eléréséhez szükséges mértéket". Az e közösségi intézkedéshez kiválasztott formának lehetővé kell tennie, hogy a javaslat elérje a célkitűzését, és hogy a lehető leghatékonyabban hajtsák végre. Figyelembe véve, hogy a javasolt kezdeményezés - a személyek határátlépésére irányadó szabályok Közösségi Kódexének létrehozása - a schengeni vívmányok továbbfejlesztését jelenti, a jogi eszköznek rendeletnek kell lennie annak biztosítása érdekében, hogy a schengeni vívmányokat alkalmazó valamennyi tagállamban egyformán alkalmazzák. a szerződésekhez mellékelt különböző jegyzőkönyvek következményei A tagállamok belső és külső határainak átlépésével kapcsolatos intézkedésekre vonatkozó javaslatok jogi alapja az EK-Szerződés IV. címében található, azzal az eredménnyel, hogy az Egyesült Királyság, Írország és Dánia álláspontjáról szóló jegyzőkönyvekben, valamint a Schengeni Jegyzőkönyvben előírt változó geometria rendszer érvényes. E javaslat a schengeni vívmányokon alapul. Ezért figyelembe kell venni a különböző jegyzőkönyvekkel kapcsolatos, alábbi következményeket: Egyesült Királyság és Írország A schengeni vívmányoknak az Európai Unió keretébe történő beillesztéséről szóló jegyzőkönyv 4. és 5. cikke szerint "Írország, Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága, amelyekre nézve a schengeni vívmányok nem kötelezőek, bármikor kérhetik, hogy a schengeni vívmányok rendelkezései egy részének vagy egészének alkalmazásában részt vegyenek". E javaslat a schengeni vívmányok azon rendelkezésein alapul, amelyek végrehajtásában az Egyesült Királyság és Írország nem vesz részt Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királyságának a schengeni vívmányok egyes rendelkezései alkalmazásában való részvételére vonatkozó kéréséről szóló, 2000. május 29-i 2000/365/EK tanácsi határozatnak és Írországnak a schengeni vívmányok egyes rendelkezései alkalmazásában való részvételére vonatkozó kéréséről szóló, 2002. február 28-i 2002/192/EK tanácsi határozatnak megfelelően. Az Egyesült Királyság és Írország így nem vesz részt a javaslat elfogadásában és a javaslat, valamint annak alkalmazása számukra nem kötelező. Ezenkívül a belső határok tekintetében (a rendelet III. címe) figyelembe kell venni az Európai Közösséget létrehozó szerződés 14. cikke egyes vonatkozásainak az Egyesült Királyságra és Írországra történő alkalmazásáról szóló jegyzőkönyvet, amelynek értelmében az Egyesült Királyság és Írország jogosult, hogy a határaikon - beleértve azoknak a területeknek a határait, amelyek külkapcsolataiért az Egyesült Királyság felelős - ellenőrzéseket vezessenek be vagy végezzenek el. Ugyanez a jegyzőkönyv lehetővé teszi a többi tagállam számára, hogy az Egyesült Királyságból (vagy azokról a területekről, amelyek külkapcsolataiért felelős), valamint Írországból a területükre belépő személyeket ellenőrizzék. Dánia Az Amszterdami Szerződéshez mellékelt, Dánia álláspontjáról szóló jegyzőkönyv szerint Dánia nem vesz részt az EK-Szerződés IV. címe szerinti intézkedéseknek a Tanács által történő elfogadásában, kivéve "az azon harmadik országokat meghatározó intézkedéseket, amelyek állampolgárainak a tagállamok külső határainak átlépésekor vízummal kell rendelkezniük, illetve az egységes vízumformátumra vonatkozó intézkedéseket" (az EK-Szerződés korábbi 100c. cikke). Ez a javaslat a schengeni vívmányokon alapul, és a jegyzőkönyv 5. cikke szerint "a Tanácsnak az Európai Közösséget létrehozó szerződés IV. címének rendelkezései szerint a schengeni vívmányok kiegészítésére irányuló javaslatról vagy kezdeményezésről hozott határozatát követő hat hónapon belül Dánia dönt arról, hogy saját nemzeti jogában végrehajtja-e ezt a határozatot". Norvégia és Izland A Schengeni Jegyzőkönyv 6. cikkének megfelelően a Tanács, Norvégia és Izland 1999. május 18-án megállapodást kötött arról, hogy ezek az országok részt vesznek a schengeni vívmányok végrehajtásában, alkalmazásában és fejlesztésében.[25] E megállapodás 1. cikke kimondja, hogy Norvégia és Izland részt vesz az Európai Közösség és az Európai Unió tevékenységeiben az e megállapodás A. mellékletében (a schengeni vívmányok rendelkezései) és B. mellékletében (az Európai Közösség jogi eszközeiben foglalt rendelkezések, amelyek felváltották a Schengenben aláírt Egyezmény vonatkozó rendelkezéseit, illetve az az alapján elfogadott rendelkezéseket) említett rendelkezések által szabályozott területeken, valamint azok továbbfejlesztésében. A megállapodás 2. cikke előírja, hogy az Európai Uniónak a schengeni vívmányokat módosító vagy kiegészítő intézkedéseit Norvégia és Izland is végrehajtja és alkalmazza. E javaslat a megállapodás A. melléklete szerinti schengeni vívmányokat egészíti ki és azt veszi alapul. Ezért a megállapodás 4. cikke szerint a vegyes bizottságban Norvégiának és Izlandnak lehetőséget kell biztosítani, hogy "kifejtsék egy bizonyos jogi aktus vagy intézkedés tekintetében észlelt problémákat", és hogy "kifejtsék véleményüket az általuk aggályosnak tartott rendelkezések fejlődéséről vagy azok végrehajtásáról". a schengeni vívmányokon alapuló jogi eszközök végrehajtására vonatkozó, két szakaszból álló eljárás következményei az új tagállamok szempontjából A csatlakozási okmány 3. cikke (1) bekezdése kimondja, hogy a schengeni vívmányok rendelkezései és a schengeni vívmányokon alapuló vagy azokhoz másképp kapcsolódó jogi aktusok - amelyeket az okmány I. melléklete sorol fel - a csatlakozás napjától kötelezőek és alkalmazandóak az új tagállamokban.[26] A mellékletben nem említett rendelkezések és jogi aktusok, bár a csatlakozás napjától kötelezőek az új tagállamokra nézve, csak az említett cikknek megfelelően meghozott ilyen értelmű tanácsi határozat alapján alkalmazandók valamely új tagállamban (a csatlakozási okmány 3. cikke (2) bekezdése). Ez a két szakaszból álló végrehajtási eljárás, amely által a schengeni vívmányok egyes rendelkezései az Unióhoz történő csatlakozás napjától kötelezőek és alkalmazandóak, míg mások, főleg a belső határokon történő ellenőrzések megszüntetéséhez közvetlenül kapcsolódóak, ugyan a csatlakozás napjától kötelezőek, de csak a fent említett tanácsi határozatot követően alkalmazandóak az új tagállamokban. A külső határokra vonatkozó schengeni rendelkezéseket (a Schengeni Egyezmény 3-8. cikke, valamint végrehajtási határozataik, különösen a Közös Kézikönyv) felsorolja a melléklet, így az új tagállamok tekintetében a csatlakozás napjától kötelezőek és alkalmazandóak.[27] Ezzel ellentétben a belső határokon történő személyellenőrzésre vonatkozó schengeni rendelkezéseket nem sorolja fel a melléklet, így az új tagállamok tekintetében nem alkalmazandók a csatlakozás napjától. Ennek eredményeképpen e javaslat, amely a személyek határátlépésére irányadó szabályok Közösségi Kódexének létrehozása céljából felváltja és kiegészíti a Közös Kézikönyvet és a Schengeni Egyezmény egyes rendelkezéseit, az elfogadását követően csak a külső határokra vonatkozó rendelkezések tekintetében kötelező és alkalmazandó az új tagállamok vonatkozásában (a II. cím és a vonatkozó mellékletek, valamint az I. és IV. cím, amennyiben a II. cím rendelkezéseire vonatkoznak). A belső határok átlépésére vonatkozó rendelkezések (a III. cím, valamint az I. és IV. cím, amennyiben a III. cím rendelkezéseire vonatkoznak) csak a csatlakozási okmány 3. cikke (2) bekezdésében említett tanácsi határozat alapján alkalmazandók az új tagállamokban. a cikkekre vonatkozó megjegyzések I. cím - általános rendelkezések 1. cikk E cikk meghatározza a rendelet célját, ami a személyek határátlépésére irányadó szabályok megállapítása, beleértve mind a külső határokon történő ellenőrzésekre vonatkozó szabályokat (II. cím és mellékletek), mind a belső határokon történő személyellenőrzés megszüntetésére, valamint bizonyos körülmények között történő újrabevezetésére vonatkozó szabályokat (III. cím). 2. cikk Ez e cikkben szereplő meghatározások nagy részét a Schengeni Egyezmény 1. cikkéből vették át, bár bizonyos esetekben szükségesnek tűnt néhány meglévő rendelkezés egyértelműsítése vagy kifejtése, illetve új rendelkezések hozzáadása. A meghatározásokat a közösségi keret és terminológia figyelembevétele céljából is változtatni kellett (pl. "tagállamok" "Szerződő Felek" helyett). A meghatározásokban és általában a javaslat egészében a "tagállamokra" való hivatkozásokat nyilvánvalóan elsősorban - a schengeni vívmányoknak az Egyesült Királyság és Írország általi alkalmazásával kapcsolatos - Schengeni Jegyzőkönyv (lásd a fenti 5. pontot), valamint másodsorban csatlakozási szerződés 3. cikkének figyelembevételével kell értelmezni, amely előírja, hogy az új tagállamok két szakaszban alkalmazzák a schengeni vívmányokat (lásd a fenti 6. pontot). Ezenkívül Norvégiának és Izlandnak a schengeni vívmányokkal kapcsolatos különleges helyzetét is tekintetbe kell venni a fenti 5. pontban kifejtettek szerint. A magyarázó memorandum a "schengeni államok" kifejezést pusztán gyakorlati okokból használja azokra a tagállamokra, akik teljes egészében alkalmazzák a schengeni vívmányokat a szerződésekkel és a hozzájuk mellékelt különböző jegyzőkönyvekkel összhangban. A "belső határok" és "külső határok" meghatározása alapvetően a Schengeni Egyezmény 1. cikkéből származik, amely belső határként határozza meg a schengeni államok szárazföldi határait, belső légijáratok célját szolgáló repülőtereit és olyan tengeri kikötőit, amelyek rendszeres kompösszeköttetés céljára szolgálnak. Ez a "tavi kikötők" fogalmával egészült ki, hogy azokat az eseteket is magában foglalja, amikor egy tavat egy vagy több tagállam, illetve egy vagy több, tagsággal nem rendelkező tagállam határol (pl. a Boden-tó, amelyet Németország, Ausztria és Svájc határol).[28] A "belső légijárat" meghatározása is az Egyezmény 1. cikkéből származik, és kizárólag a schengeni államok területén közlekedő légijáratokat foglalja magában. A fogalommeghatározások a "rendszeres kompjárat" meghatározással egészülnek ki, mivel az része a belső határok meghatározásának. A meghatározás a Kézikönyvnek a tengeri forgalom ellenőrzésével (a II. rész 3.4.1.5. pontja) foglalkozó részében szereplő meghatározásból származik, amelyet kiigazítottak a meglévő közösségi joggal való összehangolás érdekében.[29] A "harmadik ország állampolgára" fogalmát alapértelmezéssel határozzák meg, kizárva az EK-Szerződés 17. cikke (1) bekezdése szerinti európai uniós polgárokat. Ezért magában foglalja a menekülteket és a hontalanokat is. A "harmadik ország beléptetési tilalmat elrendelő figyelmeztető jelzés hatálya alatt álló állampolgára" meghatározás a Schengeni Egyezmény 1. cikkéből származik, és olyan harmadik országbeli állampolgárra vonatkozik, akire nézve a Schengeni Egyezmény 96. cikkének megfelelően figyelmeztető jelzést vittek be a Schengeni Információs Rendszerbe a beléptetés megtagadása céljából. A "szabad mozgás közösségi joga alapján kedvezményezett személyek" fogalma egy újonnan bevezetett meghatározás az Egyezményhez képest és a következőket foglalja magában: - a Szerződés 17. cikke (1) bekezdése szerinti uniós polgárok, valamint harmadik országbeli állampolgárok, akik a szabad mozgás jogát gyakorló valamely uniós polgár családtagjai, az uniós polgároknak és családtagjaiknak a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról szóló, 2004. április 29-i 2004/38/EK irányelv szerint, amely részletezi az említett kategóriákba tartozók jogait (lásd a 3. cikkre vonatkozó magyarázatot); - harmadik országbeli állampolgárok és családtagjaik, állampolgárságuktól függetlenül, akik egyrészt a Közösség és tagállamai, másrészt az említett országok közötti megállapodások értelmében az uniós polgárokéval megegyező jogokkal rendelkeznek a szabad mozgás tekintetében. Magában foglalja az Európai Gazdasági Térség és a Svájci Államszövetség közötti megállapodásban részes országokat. A "határátkelőhely" meghatározása a Schengeni Egyezmény 1. cikkéből származik, amely az illetékes hatóságok által a külső határok átlépésére megnyitott határátkelőhelyet jelenti. A "határellenőrzés" fogalma a Schengeni Egyezmény 1. cikkéből származik, amely a határon lefolytatott ellenőrzést jelenti, amelyet kizárólag az adott határ átlépésének szándéka vált ki. A határellenőrzés általános fogalma - a jelentés és alkalmazási kör tisztázása céljából - a következőkre terjed ki: - engedélyezett határátkelőhelyeken végzett ellenőrzések, és - határőrizet az engedélyezett határátkelőhelyeken kívül. A "határőr" meghatározás célja a tagállamok nemzeti jogszabályainak megfelelően a határellenőrzési feladatokért felelős nemzeti hatóságokra való hivatkozás egyszerűsítése. A "kishatárforgalom" egy újonnan bevezetett meghatározás a Schengeni Egyezményhez képest, és a kishatárforgalom rendszerének a tagállamok külső szárazföldi határain való létrehozásáról szóló rendeletre vonatkozó, jelenleg tárgyalás alatt álló bizottsági javaslat 3. cikkére utal (COM(2003)502 végleges, 2003/0193(CNS)). A "fuvarozó" meghatározás teljes egészében a Schengeni Egyezmény 1. cikke (2) bekezdéséből származik, és olyan természetes vagy jogi személyre vonatkozik, aki vagy amely hivatásszerűen foglalkozik utasok szállításával légi, tengeri vagy szárazföldi úton. A "tartózkodási engedély" meghatározása a harmadik országok állampolgárai tartózkodási engedélye egységes formátumának megállapításáról szóló 1030/2002/EK rendelet 1. cikke (2) bekezdéséből származik.[30] Másfelől ezt a meghatározást a Schengeni Egyezmény 1. cikkéből vették át minden olyan félreértés elkerülése érdekében, hogy a meghatározás olyan rendelkezést tartalmaz, hogy a "tartózkodási engedély" meghatározása nem terjed ki vízumokra. Az 1030/2002/EK rendelet 1. cikke (2) bekezdése a) pontjának iii. alpontját, amely a Schengeni Egyezmény 21. cikkének rendelkezéseit nem alkalmazó tagállamok (különösen az Egyesült Királyság, bár alkalmazza az 1030/2002/EK rendeletet) által kiadott egyes tartózkodási engedélyeket kizárja, nem vették át, mivel e rendelet alkalmazásában nem releváns. E három utolsó meghatározás a Közös Kézikönyv II. részének jelenlegi 3.4.1. pontjának helyébe lép. 3. cikk E cikk meghatározza a javaslat alkalmazási körét, amely valamely tagállam határát átlépő valamennyi személyre vonatkozik, anélkül azonban, hogy érintené az egyes külön kategóriáknak a közösségi jog egyéb eszközei szerinti jogait. A Schengeni Egyezmény 134. cikke (1999. május 1-jétől megszűnt) már előírta, hogy "Ezen egyezmény rendelkezései csak annyiban alkalmazhatók, amennyiben összeegyeztethetők a közösségi joggal". A közösségi jog által biztosított jogokat élvező személyek tekintetében ez azt jelenti, hogy e rendelet nem érinti sem az uniós polgároknak és családtagjaiknak a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról szóló, 2004. április 29-i 2004/38/EK irányelv rendelkezéseit, sem a harmadik országokkal a szabad mozgással kapcsolatban kötött megállapodásokat (lásd a 2. cikkre vonatkozó magyarázatot). Az említett irányelv 5. cikke előírja, hogy az uniós polgároknak jogában áll, hogy tagállamuk területét elhagyva érvényes személyazonosító igazolvánnyal vagy útlevéllel másik tagállamba utazzanak (azon családtagok, akik egyik tagállamnak sem állampolgárai, ugyanolyan joggal rendelkeznek, mint az az uniós polgár, akit kísérnek, vagy akihez csatlakoznak, jóllehet velük szemben követelmény lehet, hogy vízummal rendelkezzenek, amelyet díjmentesen kell kiadni. Következésképpen a szabad mozgás közösségi joga alapján kedvezményezett uniós polgárokat és egyéb személyeket csak akkor kell a 6. cikkben előírt alapos ellenőrzésnek alávetni, ha bizonyítható, hogy az adott tagállam közrendjére, közbiztonságára és közegészségügyére valódi, fennálló és kellően komoly veszélyt jelentenek. Ez a beléptetés megtagadására is vonatkozik (e rendelet 11. cikke): a közösségi jog alapján kedvezményezettek belépése csak a társadalom alapvető érdekeit érintő valódi, fennálló és kellően komoly veszély esetén tagadható meg az említett irányelv 27. cikkének megfelelően. Az irányelv szabályozza a szabad mozgás közösségi joga alapján kedvezményezett személyeknek biztosított eljárási jogokat, amennyiben a beléptetést megtagadják. A menekültek és a nemzetközi védelmet kérelmezők tekintetében a hivatkozási alapot mindenekelőtt az 1967. január 31-i New York-i jegyzőkönyvvel módosított, a menekültek jogállásáról szóló 1951. július 28-i genfi egyezmény által biztosított jogok adják, valamint a nemzetközi védelemmel kapcsolatban már elfogadott vagy elfogadás alatt álló közösségi jogi eszközök. A 2003/109/EK irányelv szerinti, hosszú távú tartózkodásra jogosult személyekre való hivatkozás célja az említett irányelv által biztosított jogok védelme, mivel az egyéb tagállamokban való tartózkodás tekintetében a hosszú távú tartózkodásra jogosult személyekre kedvezőbb feltételek vonatkoznak, mint az egyéb harmadik országbeli állampolgárokra. II. cím - Külső határok 4. cikk Az (1) és (2) bekezdés a Schengeni Egyezmény 3. cikke (1) bekezdésének és a Közös Kézikönyv 1.3., 1.3.1., 1.3.2. és 1.3.3. pontjának (I. rész) helyébe lép. E rendelkezések azt az általános elvet alakítják ki, hogy a határokat csak engedélyezett határátkelőhelyeknél és meghatározott nyitvatartási időben lehet átlépni, bár vannak kivételek ezen elv alól, például a kishatárforgalom, sétahajózás vagy part menti halászat és a partra szálló tengerészek esetében. Ez a rész egy meglévő gyakorlattal is kiegészül, amelynek pontos meghatározására is sor került, azaz azzal, hogy a kishatárforgalom rendszerében bizonyos határátkelőhelyeket fenntarthatnak a határ mentén lakók számára. Ez összhangban van a kishatárforgalom rendszerének létrehozására vonatkozó bizottsági javaslatokkal (COM(2003)502 végleges). Az engedélyezett határátkelőhelyek felsorolása az e rendelet I. mellékletében található meg (jelenleg a Kézikönyv 1. mellékletében). A (3) bekezdés a Schengeni Egyezménynek a külső határok jogellenes átlépésére vonatkozó büntetésekkel kapcsolatos 3. cikke (2) bekezdésének változata, amelyet azért módosítottak, hogy még inkább megfeleljen a közösségi gyakorlatnak a fenti elv sérelme nélkül. A bekezdés a nemzetközi védelemmel kapcsolatos kötelezettségekre való hivatkozással egészült ki. Elsősorban a menekültek jogállásáról szóló genfi egyezmény 31. cikkére történik hivatkozás; e cikk tiltja büntetőjogi szankciók kivetését illegális belépés vagy jelenlét miatt azon menekültek esetében, akik közvetlenül olyan területről érkeznek, ahol életük vagy szabadságuk az 1. cikk értelmében veszélyeztetett, és akik engedély nélkül lépnek be vagy vannak jelen valamely tagállam területén, feltéve, hogy haladéktalanul jelentkeznek a hatóságoknál, és bizonyítják, hogy megfelelő indokuk van az illegális belépésre vagy tartózkodásra. 5. cikk Az (1) bekezdés átveszi a Schengeni Egyezmény 5. cikke (1) bekezdésében előírt egységes beutazási feltételeket. Az a tagállam, amelyik határánál a harmadik országbeli állampolgár megjelenik, nem csupán a saját érdekében, de a többi schengeni állam érdekében is felelős a beutazással kapcsolatos ellenőrzések elvégzéséért, mivel a schengeni államok között megszűnt a határellenőrzés. Például ez az oka annak, hogy a közrendet és a belső biztonságot fenyegető veszély értékelésének valamennyi schengeni állam érdekét figyelembe kell vennie, kiindulásként a SIS, de a vonatkozó információk illetékes hatóságok közötti cseréje által is. A Schengeni Egyezményben előírt feltételeken túlmenően megjelenik egy új feltétel, a közegészségügy veszélyeztetésének megakadályozása. Egyes meghatározott körülmények között ezt már elfogadható indoknak tekintik az uniós polgárok belépésének megtagadásához (a 64/221/EGK irányelv). Ezt átveszi az uniós polgároknak és családtagjaiknak a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról szóló, 2004. április 29-i 2004/38/EK új irányelv, amely meghatározza, hogyan kell alkalmazni ezt a kritériumot. A közegészségügy e rendeletbe történő beillesztése összhangba hozza a jogszabályok két részét, és megszünteti az uniós polgárok és a harmadik országbeli állampolgárok közötti különböző elbánást. A határátlépéshez felhasználható okmányokat a Végrehajtó Bizottság 1999.4.28-i SCH/Com-ex (98)56 és SCH/Com-ex (99)14 határozata állapítja meg,[31] amelyek többet között létrehozzák A külső határok átlépésére jogosító és vízummal ellátható úti okmányok táblázatát, amelyet a Tanács Főtitkársága rendszeresen frissít. A (2) bekezdés a II. mellékletre utal az (1) bekezdésben meghatározott feltételek teljesítésének igazolására szolgáló okmányok és információk tekintetében. Egyértelműen fogalmazva, a tagállamok területén való rövid idejű tartózkodás esetén a beutazás céljának igazolására szolgáló okmány nem kérhető olyan harmadik országbeli állampolgároktól, akik az adott tagállam által kiadott, érvényes tartózkodási engedéllyel rendelkeznek. A jelenlegi kategóriák (üzleti út, turisztikai célú utazás stb.) kiegészülnek egy újabb ponttal, amely a kishatárforgalmat igénybe vehető személyek által bemutatandó igazoló okmányokra vonatkozik. Ez kapcsolódik a kishatárforgalom rendszerének létrehozásáról szóló rendeletekre vonatkozó két bizottsági javaslathoz (COM(2003) 502 végleges), amelyek a beutazási feltételek között megemlítik "azoknak az okmányoknak a meglétét, amelyek igazolják, hogy az adott személyek a határ mentén laknak, valamint a határ gyakori átlépésének alapos okát, ... például családi kötelékek, szociális, kulturális vagy gazdasági motívumok". Ezért, legalább iránymutatás céljából, pontosan meg kell határozni, milyen típusú okmány kérhető a határ menti lakosoktól a kishatárforgalomban. Egy újabb pont került be a vízumköteles, harmadik országbeli állampolgárokra vonatkozó utasbiztosítási kötelezettségről. Ez kisebb kiigazításokkal magában foglalja a mostanában az utasbiztosításról szóló tanácsi határozattal (a 2003. december 22-i 2004/17/EK határozat) a Közös Kézikönyvbe beillesztett bekezdést. A (3) bekezdés az anyagi fedezet megállapítására vonatkozó kritériumokkal foglalkozik; a III. mellékletre hivatkozik a határátkeléshez szükséges, a nemzeti hatóságok által évente meghatározott referenciaösszegek tekintetében (jelenleg a Kézikönyv 10. melléklete). A (4) bekezdésben szereplő elv nincs kifejezett módon benne a Schengeni Egyezmény 5. cikkében, de a 21. cikkből következik (amely előírja, hogy valamely schengeni államban kiadott tartózkodási okmánnyal rendelkező személy három hónapig szabadon utazhat a többi schengeni államba). Ezt a Kézikönyv II. részének jelenlegi 6.2. pontja is említi. Az (5) bekezdés átveszi Schengeni Egyezmény 5. cikke (3) bekezdését, amely arra vonatkozik, hogy átutazás céljából engedélyt kapnak a beutazásra azok a külföldi személyek, akik rendelkeznek a tagállamok egyike által kiadott tartózkodási engedéllyel vagy engedéllyel, illetve visszautazásra jogosító vízummal - még akkor is, ha nem teljesítik az összes beutazási feltételt -, kivéve ha nevük szerepel annak a tagállamnak a nemzeti figyelmeztető jelzésekről vezetett listáján, amelynek külső határát átlépni kívánják. A (7) bekezdés meghatározza, hogy a (4) és (5) bekezdésben említett tartózkodási engedélyek és engedélyek a tagállamok által (2004. augusztus 12-én vagy azt követően) a tartózkodási engedélyek egységes formátumát létrehozó 1030/2002/EK rendeletben megállapított egységes formátumnak megfelelően kiadott valamennyi tartózkodási engedélyt, valamint a Közös Konzuli Utasítás 4. mellékletében említett valamennyi egyéb tartózkodási engedélyt és engedélyt, illetve visszatérésre jogosító vízumot magában foglalják. 6. cikk E cikk, amely nagyjából átveszi a Schengeni Egyezmény 6. cikke (1) és (2) bekezdését, valamint a Közös Kézikönyv II. részének 1.2. pontját, meghatározza a határellenőrzések elvégzésének egységes elveit. A (2) bekezdés előírja, hogy a külső határokat átlépő valamennyi személyt, az uniós polgárokat is beleértve, ellenőrzésnek kell alávetni, hogy személyazonosságukat az úti okmányok átadása vagy felmutatása alapján megállapítsák személyazonosságukat. Azt is meghatározza, hogy az ellenőrzéseket minden egyes tagállamnak a jogszabályainak megfelelően kell elvégeznie; az ellenőrzések a határt átlépő személyek járművére és a birtokukban lévő tárgyakra is kiterjednek. E rendelet alkalmazásában a külső határt átlépő személy járművére és a birtokában lévő tárgyakra vonatkozó ellenőrzések célja azonban kizárólag az 5. cikkben megállapított feltételek teljesítésének igazolása, különösen az illegális bevándorlás (például annak ellenőrzése, hogy nem rejtegetnek illegális bevándorlókat a járműben), valamint a tagállamok belső biztonságát és közrendjét esetleg fenyegető veszélyek (például annak ellenőrzése, hogy az adott személy birtokában nincs fegyver vagy egyéb veszélyes tárgy) megelőzése. Ez azonban nem zárja ki, hogy a vonatkozó közösségi vagy nemzeti jogszabályok alapján egyéb típusú ellenőrzéseket végezzenek (például vám-, állat-egészségügyi és növény-egészségügyi ellenőrzések). Harmadik országok állampolgárait be- és kiutazáskor alapos ellenőrzésnek kell alávetni ((3) bekezdés) úti céljuk megvizsgálása, valamint annak biztosítása érdekében, hogy nem veszélyeztetik a tagállamok közrendjét, belső biztonságát és közegészségügyét. A korábban megállapítottak szerint (a 3. cikkre vonatkozó magyarázat), a szabad mozgás közösségi joga alapján kedvezményezett személyeket csak akkor kell alapos ellenőrzésnek alávetni, ha bizonyítható, hogy az adott tagállam közrendjére, közbiztonságára és közegészségügyére valódi, fennálló és kellően komoly veszélyt jelentenek. A (4) bekezdés a 4. mellékletre hivatkozik a személyellenőrzés gyakorlati részletei tekintetében. 7. cikk E cikk a Schengeni Egyezmény jelenlegi 6. cikke (2) bekezdése e) pontjának módosított változata. Az új változat, különösen mivel korlátozza az ellenőrzésektől "előre nem látható és kivételes körülmények" miatt való tartózkodás lehetőségét, a tagállamok illetékes hatóságainak a harmadik országok állampolgárai úti okmányainak következetes lebélyegzésére vonatkozó kötelezettségéről szóló bizottsági rendelet helyébe lép (COM(2003)664, 2003. november 6.). Ezenkívül az a lehetőség, hogy harmadik országok állampolgárai az ellenőrzések könnyítése esetén is lebélyegeztethetik úti okmányaikat, szintén az említett javaslatot váltja fel. A (3) bekezdés meghatározza, hogy az ellenőrzések könnyítésére vonatkozó részletes szabályokat és a súlypontok megállapításának kritériumait az V. melléklet tartalmazza. A jelenlegi jogszabályok szerint a belépő forgalom ellenőrzése elsőbbséget élvez a kilépő forgalom ellenőrzésével szemben. 8. cikk Ez az új cikk horizontális rendelkezéseket vezet be külön sávok határátkelőhelyeken történő kialakítására és a jelzőtáblákon feltüntetendő minimumjelzésekre vonatkozóan. A szabad mozgás közösségi joga alapján kedvezményezett személyek és harmadik országbeli állampolgárok számára kialakított folyosók megkülönböztetése érdekében külön ellenőrző sávok biztosítását jelenleg - az SCH/Com-ex (94)17 rev. 4 határozattal - csak a nemzetközi repülőtereken követelik meg.[32] Az említett határozat egységes minimumjelzéseket ír elő az EU-s és nem EU-s állampolgárok megkülönböztetésére. A tengeri határok, pontosabban a komphajókon végzett személyellenőrzések tekintetében a Kézikönyv II. részének jelenlegi 3.4.4.5. pontja előírja, hogy "amennyiben lehetséges, el kell végezni a szükséges építési munkálatokat" az EU/EGT és harmadik országok állampolgáraival kapcsolatos ellenőrzések elkülönítése érdekében. A jelenlegi szabályok nem tesznek említést külön sávok szárazföldi határokon való kialakításáról. Ez az új cikk tehát a meglévő rendelkezéseken alapul, de figyelembe veszi a határokkal foglalkozó munkacsoportban 2003 során megkezdett tárgyalásokat is, és különösen a határátkelőhelyeken található jelzőtáblákon alkalmazandó minimumjelzések meghatározásáról szóló tanácsi határozatra vonatkozó javaslatot[33], valamint a külön sávok külső határátkelőhelyeken történő bevezetésére vonatkozó tanácsi következtetéseket.[34] A nemzetközi repülőtereken továbbra is fennáll a külön sávok kialakításának kötelezettsége. A tagállamok tengeri és szárazföldi határátkelőhelyein azonban nem kötelező kialakítani külön sávokat. A sávok szárazföldi határokon való elrendezésére vonatkozó egyedi rendelkezések a X. mellékletben találhatók (lásd az alábbi magyarázatot). A jelzőtáblákon alkalmazandó minimumjelzések tekintetében a fenti határozatjavaslat tartalma beillesztésre került, mivel a Svájccal kötött, a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás 2002. június 1-jei hatálybalépését követően a svájci állampolgárokat és családtagjaikat be kellett vonni a szabad mozgás közösségi joga alapján kedvezményezett személyek körébe. A szabad mozgás közösségi joga alapján kedvezményezett személyek használhatják a többi sávot is, amelyeket már nem "az EU-N/EGT-N KÍVÜLIEK", hanem "MINDEN ÚTLEVÉL" felirattal jelölnek. E jelzőtáblák mintája a VI. mellékletben található. A tagállamoknak 2009. május 31-ig minden jelzőtáblát át kell alakítaniuk a határátkelőhelyeken; amennyiben azonban az említett dátum előtt cserélik le a meglévő jelzőtáblákat vagy újakat állítanak fel, az itt előírt minimumjelzéseket be kell tartaniuk. Ez szintén a fent említett javaslatból származik. E cikk alkalmazása továbbra sem kötelező azon tagállamok közötti határokon, amelyek a schengeni vívmányok két szakaszból álló alkalmazása miatt meg nem szüntették meg az ellenőrzéseket a közös határaikon. Ennek az a célja, hogy a tagállamoknak ne kelljen túlzott beruházásokat végrehajtaniuk a határokon, amelyek jellegüknél fogva csak átmenetileg szolgálnak külső határként. 9. cikk Az úti okmányok lebélyegzését jelenleg a Közös Kézikönyv II. részének 2.1. pontja szabályozza. A lebélyegzésre vonatkozó fent említett javaslatnak megfelelően a cikk előírja az úti okmányok beutazáskor történő "következetes" lebélyegzésének kötelezettségét ((1) bekezdés). A (2) bekezdés meghatározza a harmadik állampolgárok úti okmányai lebélyegzésének alapelve alóli kivételeket: amellett, hogy átveszi a Kézikönyv II. részének 2.1.1., 2.1.5. és 2.1.6. pontjában található kivételeket, meghatározza, hogy a fent említett, a kishatárforgalomra és a lebélyegzésre vonatkozó javaslatokkal való összhang érdekében a bélyegzéstől el lehet tekinteni a kishatárforgalomban közlekedő személyek esetében is. A kiléptető bélyegzőlenyomatok tekintetében a (3) bekezdés előírja, hogy többszöri beutazásra jogosító, korlátozott idejű tartózkodásra szóló vízumot tartalmazó okmányokba következetesen kiléptető bélyegzőlenyomatot kell elhelyezni. A (4) bekezdés pedig a VII. mellékletre hivatkozik a lebélyegzés gyakorlati szabályai tekintetében. Az okmányok lebélyegzésére vonatkozó eljárások és a bélyegzőlenyomatok formája és jellemzői nem változtak; olyan rendelkezésekkel egészült ki azonban, amelyek tükrözik a 2003. június 5-6-i Bel- és Igazságügyi Tanácsnak az egységes be- és kiléptető bélyegzőlenyomatok különleges biztonsági jellemzőire vonatkozó következtetéseit (9390/03 FRONT 60 COMIX 308 tanácsi dokumentum). E rendelkezések többek között előírják, hogy a biztonsági kódokat rendszeresen cserélni kell, ugyanaz a biztonsági kód legfeljebb egy hónapig érvényes. A bélyegzőlenyomatokon alkalmazott biztonsági kódokra, valamint az elvesztett és ellopott bélyegzőkre vonatkozó információk cseréjének rendszere is létrejön; az információkat többek között a határátkelőhelyeken használt be- és kiléptető bélyegzőlenyomatok biztonsági kódjaira vonatkozó információk cseréjéért felelős nemzeti kapcsolattartó pontokon keresztül kell kicserélni (a 7221/03 FRONT 23 COMIX 147 (CSAK EU) tanácsi dokumentum sorolja fel). 10. cikk E cikk, amely a határátkelőhelyek közötti felügyeletekre vonatkozik, a Schengeni Egyezmény 6. cikke (3) bekezdését és a Közös Kézikönyv II. részének 2.2. pontját veszi át. A határőrizetre irányadó részletes szabályokat az e rendelet 30. cikkében előírt bizottsági eljárással kell elfogadni. 11. cikk Az (1) bekezdés a Schengeni Egyezmény 5. cikke (2) bekezdését veszi át, amely arra vonatkozik, hogy a beléptetést meg kell tagadni, ha harmadik ország állampolgára nem felel meg az e rendelet 6. cikkében megállapított beutazási feltételeknek, beleértve azt a helyzetet, hogy a tagállamok kivételes esetekben humanitárius okokból, nemzeti érdekből vagy nemzetközi kötelezettségek következtében engedélyezhetik a belépést. A (2) bekezdés azokra az esetekre vonatkozik, amikor a vízummal nem rendelkező személy számára - tehát aki nem teljesíti a beutazási feltételeket -, aki megfelel a 415/2003/EK rendelet 1. cikkében megállapított feltételeknek, vízum adható ki a határon. Ez azokra a személyekre vonatkozik, akiknek előre nem látható okok miatt előzetesen nem volt lehetősége vízumot igényelni, de a beutazás egyéb feltételeit teljesítik, és akiknek a származási országba való visszautazása vagy átutazása biztosított. A 415/2003/EK rendelet hatálybalépését követően a Kézikönyv II. részének 5. és 5.1. pontját magára a rendeletre való hivatkozás váltotta fel. A (3) bekezdés átveszi a Közös Kézikönyv II. részének 1.4.1. és 1.4.2. pontját. Hivatkozik a VIII. melléklet B. részében található formanyomtatványra is, amely azzal kapcsolatos, hogy a harmadik ország állampolgára tudomásul veszi a beléptetés megtagadására vonatkozó döntést. Ugyanez a melléklet (A. rész) meghatározza a beléptetés megtagadására irányadó részletes szabályokat. A (4) bekezdés meghatározza a határőrök annak biztosítására vonatkozó kötelezettségét, hogy az a harmadik országbeli állampolgár, akinek a beléptetését megtagadták, nem lép be az adott tagállam területére. 12. cikk E cikk átveszi a Schengeni Egyezmény 6. cikke (4) és (5) bekezdését, amely kötelezi a tagállamokat, hogy "megfelelő létszámú és képzettségű személyi állományt biztosítsanak", és azzal egészíti ki, hogy az "eszközöknek" is megfelelőknek kell lenniük, hogy a külső határokon magas szintű ellenőrzéseket végezhessenek. 13. cikk A 13. cikk (1) bekezdése a Közös Kézikönyv II. részének 1.1.1. és 1.1.2. pontjának helyébe lép; előírja, hogy e rendelet alkalmazásában az ellenőrzéseket a nemzeti jognak megfelelően a határőrségi feladatok ellátásáért felelős tagállami szolgálatok végezzék, határrendészeti hatáskörrel és büntetőeljárás indítására vonatkozó hatáskörrel felruházott határőrök. A (3) bekezdés meghatározza, hogy az egyes tagállamok nemzeti joga szerint a határőrségi feladatok ellátásáért felelős nemzeti szolgálatok felsorolását inkább a rendelet IX. melléklete tartalmazza, mint maga a rendelet, ahogy a Közös Kézikönyvben szerepel. A (4) bekezdés új rendelkezés, amely előírja a tagállamok számára, hogy - amennyiben a nemzeti jog szerint különböző szolgálatok felelősek a határőrségi feladatok elvégzéséért - biztosítsák az ilyen szolgálatok közötti koordinációt és együttműködést, amely szükséges a hatékony határellenőrzéshez. 14. cikk E cikk a Schengeni Egyezmény 7. cikkét és a Közös Kézikönyv II. részének 4., 4.1. és 4.2. pontját váltja fel, amely a tagállamok közötti, a határellenőrzések hatékony végrehajtására irányuló együttműködésre vonatkozik. Ahelyett, hogy átvenne meglévő rendelkezéseket, a cikk a külső határokon megvalósuló operatív együttműködés irányításával foglalkozó jövőbeni európai ügynökséget említi, amely a tagállamok közötti operatív együttműködéssel járó feladatokat intézi, beleértve az információcserét; az utasítások és a határőrök képzése közös összetevőjének harmonizációját; a tagállamok közös tevékenységeinek összehangolását; a közös kockázatelemzést; valamint a közös technikai felszerelés irányítását. 15. cikk Ez egy új cikk, amelynek létrejöttét a jelenlegi gyakorlat és a 2003. november 27-28-i IB Tanácsnak[35] arra vonatkozó következtetései ösztönözték, hogy az Unió bővítésének előkészítése során a szárazföldi határokon rugalmas ellenőrzési intézkedéseket vezessenek be. Figyelembe véve Schengen végrehajtására vonatkozó, két szakaszból eljárást (lásd a 6. pontot), az új tagállamok a csatlakozást követően nem alkalmazzák azonnal teljes mértékben a schengeni vívmányokat, valamint a jelenlegi és az új tagállamok közötti, illetve az új tagállamok egymás közötti közös határain a személyellenőrzés továbbra is fennmarad mindaddig, amíg az új tagállamok teljes mértékben nem alkalmazzák a schengeni vívmányokat. Az említett határokon - amelyek "ideiglenes külső határoknak" tekinthetők - alkalmazandó szabályok megegyeznek a schengeni külső határokon alkalmazandókkal. Ezért az (1) bekezdés előírja, hogy azok a tagállamok, amelyek nem alkalmazzák a 18. cikket és emiatt még nem szüntették meg az ellenőrzéseket a közös szárazföldi határokon, e cikk alkalmazásának napjáig közösen ellenőrizhetik a közös határokat, amennyiben betartják az e rendeletben a külső határok ellenőrzésére vonatkozóan megállapított alapelveket és kritériumokat. A tagállamok kétoldalú megállapodásokat köthetnek egymással a közös ellenőrzések szabályozása érdekében, de ez esetben tájékoztatniuk kell a Bizottságot. 4. fejezet - A határellenőrzésekre vonatkozó különleges részletes szabályok és egyedi eljárások 16. cikk E cikk a X. mellékletre utal a különböző határtípusokra (szárazföldi, légi és tengeri) és a tagállamok külső határainak átlépésére használt különböző közlekedési eszközökre vonatkozó különleges részletes szabályok tekintetében. A jelenlegi rendelkezések fontosabb változásainak részletes magyarázata: Szárazföldi határok Az 1.1. pont a közúti határellenőrzésekkel foglalkozik és magában foglalja a Közös Kézikönyv II. részének 3.1. pontját. Ez a külön ellenőrző sávok létesítésének lehetőségére vonatkozó rendelkezésekkel egészül ki, amelyek figyelembe veszik a 2003. május 8-i tanácsi következtetéseket (lásd a vonatkozó horizontális rendelkezésekre vonatkozó megjegyzéseket is). A szárazföldi határátkelőhelyeken nem kötelező külön ellenőrző sávokat létesíteni; ezt választhatják a tagállamok, ha szükségesnek tartják, és ha a körülmények - különösen a helyi közlekedési feltételek - lehetővé teszik. A tagállamok illetékes hatóságai továbbá "különleges körülmények" esetén, és amennyiben "a közlekedési és infrastrukturális feltételek szükségessé teszik" bármikor megszüntethetik a külön sávokat" (szintén a fent említett tanácsi következtetésekből származik). Amennyiben valamely tagállam mégis úgy dönt, hogy a szárazföldi határátkelőhelyeken külön sávokat alkalmaz, a jelzőtáblákon használni kell a 8. cikkben meghatározott minimumjelzéseket. A tagállamok biztosíthatnak külön sávokat a kishatárforgalomban közlekedők számára is. Ez összhangban van a fent említett, a kishatárforgalomról szóló rendeletekre vonatkozó javaslatokkal. Az 1.2. pont a vasúti forgalommal foglalkozik és magában foglalja a Kézikönyv II. részének 3.2. pontját. Ez a rész nem módosult lényegesen, csak formai és fogalmazásbeli változások történtek az egyértelműség kedvéért. Légi határok A X. melléklet 2. pontja magában foglalja a Kézikönyv II. részének 3.3., 3.3.1-3.3.7. pontját (kivéve az elavult vagy felesleges rendelkezéseket, például a Schengeni Egyezmény 4. cikkének vagy a példáknak a megismétlése), az SCH/Com-ex (94)17 rev. 4 határozat egyes részeit, valamint a határokkal foglalkozó munkacsoport által 2003. június 5-én elfogadott, a nemzetközi polgári repülés ellenőrzése hatékonyságának növelésére vonatkozó iránymutatásokat (a magánrepülőgépek utasai).[36] E szakasz 2.1. pontja meghatározza az utasok nemzetközi repülőtereken történő ellenőrzésére vonatkozó eljárásokat. Annak érdekében, hogy meg lehessen különböztetni a belső légi járatok utasait, akiket nem kell ellenőrzés alá vetni, a többi járat utasaitól, akiket kell ellenőrizni, intézkedéseket kell tenni az utasok fizikai elkülönítésére. E célból a tagállamok illetékes hatóságainak a repülőtér üzemeltetőjével együttműködve megfelelő infrastruktúrát kell kialakítaniuk. Ezt a gyakorlatban például az ellenőrzési területek felosztásával vagy az utasforgalom külön terminálokban történő kezelésével oldható meg. Azonkívül a személy- és a kézipoggyász-ellenőrzés helyének meghatározására kerül sor, különösen a transzferjáratok esetében. Az is előírás, hogy a személyellenőrzést rendszerint a légi járművön kívül végezzék el, e célból a tagállamoknak a repülőtéri hatóságokkal és a légifuvarozókkal egyetértésben és együttműködve meg kell tennie a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy az utasforgalmat az ellenőrzésre fenntartott létesítményekhez irányítsák. A légi személyzet ellenőrzésére vonatkozó különleges szabályokat a XI. melléklet állapítja meg. Végül, amennyiben a nemzetközi légiforgalomban részt vevő légi jármű (vagy külföldi légi jármű) vis maior esete vagy súlyos vészhelyzet miatt, illetve hatósági utasításra a határforgalom számára meg nem nyitott repülőtéren kénytelen leszállni, csak akkor folytathatja útját, ha a határellenőrzésért felelős hatóságok engedélyét megkapja. A személyellenőrzés vonatkozó szabályaitól semmilyen körülmények között nem lehet eltérni. A 2.2. pont a nemzetközi repülőtéri státussal nem rendelkező repülőtereken (kisrepülőterek) történő ellenőrzésekre vonatkozó egyedi eljárásokat állapítja meg. Figyelembe véve, hogy az ilyen típusú repülőtereken korlátozottabb a forgalom, mint a nemzetközi repülőtereken, általában nem kell megtenni a szükséges intézkedéseket az utasok fizikai szétválasztására vagy annak biztosítására, hogy a határőrök állandóan jelen legyenek. Ez nem érinti a polgári repülés biztonsága terén közös szabályok létrehozásáról szóló 2320/2002/EK rendeletet, és különösen a tagállamok azon kötelezettségét, hogy ellenőrizzék/megszűrjék az utasokat annak megakadályozása érdekében, hogy tiltott árucikkeket vigyenek be a biztonsági területre, ahová csak ellenőrzés után lehet bejutni, vagy a légi jármű fedélzetére. Azt is garantálni kell, hogy - amennyiben szükséges - megfelelő időben megfelelő ellenőrző személyzetet lehessen biztosítani. E célból a kisrepülőtér igazgatójának megfelelő értesítést kell adnia az illetékes hatóságoknak a nemzetközi forgalomban részt vevő légi jármű indulásáról és érkezéséről. A 2.3. pont összefogja a Kézikönyv magánrepülőgépekről (beleértve a vitorlázó repülőgépeket, szuperkönnyű repülőgépeket stb.) szóló 3.3.5. és 3.3.7. pontját, kellően figyelembe véve a fent említett, a határokkal foglalkozó munkacsoport által elfogadott, a nemzetközi polgári repülés ellenőrzése hatékonyságának növelésére vonatkozó iránymutatásokat. A jelenlegi rendelkezésekkel összehasonlítva e fejezet bevezeti a kapitány arra vonatkozó kötelezettségét, hogy a felszállás előtt átad a rendeltetési és érkezési tagállam határellenőrzésért felelős hatóságainak egy általános nyilatkozatot, amely magában foglalja a repülési tervet (a nemzetközi polgári repülésről szóló egyezmény 2. mellékletével összhangban) és az utasok személyazonosságára vonatkozó információkat. Ezenkívül, amennyiben egy harmadik államból érkező és valamely tagállamba tartó járat megszakítja útját egy másik tagállam területén, a fogadó tagállam illetékes hatóságainak minden esetben ellenőrzést kell végeznie, és a fent említett általános nyilatkozatot beléptető bélyegzőlenyomattal kell ellátnia, hogy a rendeltetési tagállam értesüljön a beutazási ellenőrzés elvégzéséről. Amennyiben kétség merül fel egy magánrepülőgép indulási vagy célállomását illetően - és így azzal kapcsolatban, hogy belső légi járatról van-e szó -, minden esetben el kell végezni az érintett személyek ellenőrzését. Ez mind a nemzetközi repülőterekre, mind a kisrepülőterekre vonatkozik. Végül az is előírás, hogy a vitorlázó repülőgépekre, szuperkönnyű repülőgépekre, helikopterekre és hasonlókra irányadó szabályokat a nemzeti jog, valamint megfelelő esetben kétoldalú megállapodás állapítja meg. Tengeri határok Ezt a szakaszt, közelebbről a tengeri forgalom ellenőrzésével foglalkozó fejezetet (3.1. fejezet), a Kézikönyv jelenlegi rendelkezéseinek alkalmazása, és különösen a schengeni értékelések, során felmerült nehézségek figyelembevételével alaposan megvizsgálták. A tanácsadó Civipol Conseils által elkészített, az Európai Unió tengeri határain történő ellenőrzésekre vonatkozó megvalósíthatósági tanulmányban - amelynek eredményeiről a tanácsadó cég 2003 júniusában számolt be - kiemelt kérdéseket is tekintetbe vették. E szakasz rendelkezései továbbá magukban foglalják a Tanács által 2003. november 27-én elfogadott, a tagállamok tengeri határainál történő illegális bevándorlás elleni küzdelemre vonatkozó intézkedések tervének tartalmát[37], és tükrözik a nemzeti szakértők 2003. december 4-i nem hivatalos ülésén a szöveg e részével kapcsolatban tartott tárgyalások eredményeit. A 3.1. pont tartalmazza a Közös Kézikönyv II. részének jelenlegi teljes 3.4. pontját, amely a tengeri forgalom ellenőrzésével foglalkozik. Nem tűnt szükségesnek néhány, a jelenlegi 3.4.1. pontban megadott meghatározás megismétlése (például "tengeri hajóforgalom", "utas", "személyzet"). A többi meghatározás - "rendszeres kompjárat", "körutazást végző hajó", "sétahajó" és "part menti halászat" - a 2. cikkbe kerül be. A X. melléklet új 3.2. pontja összefogja a Kézikönyv 3.4.4. pontjában meghatározott egyes hajózás hajózási típusokra vonatkozó egyedi eljárásokat. Figyelembe véve a belső és külső tengeri határok meghatározását (lásd e rendelet 2. cikkét), a kikötőket általános szabályként külső határnak tekintik; ezért minden hajót minden egyes alkalommal ellenőrizni kell, amikor befut a kikötőbe vagy onnan elindul, mivel lehetetlen kideríteni, mi történik a kikötőn kívül, akár a felségvizeken, akár a nemzetközi vizeken (személyek felszállása/leszállása, áru berakása/kirakása). Egyes hajózási típusok jellegére tekintettel azonban elengedhető a következetes ellenőrzés. A Közös Kézikönyv 3.4.4.1. pontja nem került bele ebbe a részbe, mivel azáltal, hogy két schengeni kikötő közötti kompjáratokkal foglalkozik, a belső és nem a külső határok átlépését foglalja magában. A 3.2.1-3.2.3. pont a körutazást végző hajók mozgásával foglalkozik. Ezek a pontok a jelenlegi a 3.4.4.2. pontnak felelnek meg, amelyet a tengeri határokon történő illegális bevándorlás elleni küzdelemre vonatkozó intézkedések terve és a schengeni jegyzékben szereplő, a körutazást végző hajókra vonatkozó ajánlások által meghatározott irányvonalak beillesztése érdekében egészítettek ki. A körutazást végző hajók utasainak ellenőrzésére rendszerint csak a schengeni területen található első és utolsó kikötőben kerül sor, de az ellenőrzéseket az illegális bevándorlással kapcsolatos kockázatértékelésnek megfelelően más kikötőkben is el lehet végezni a körutazás során. Az azon személyekkel szembeni elbánást is előírják, akik esetében meg kell tagadni a beléptetést. A 3.2.4-3.2.7. pont a sétahajózással kapcsolatos 3.4.4.3. pontnak felel meg. Ezek a pontok új rendelkezéseket is tartalmaznak, amelyek a fent említett intézkedéstervben és a schengeni jegyzékben meghatározott ajánlásokon alapulnak. A sétahajóknak engedélyezett beutazási kikötőben kell kikötniük; az ellenőrzésekért felelős hatóságokat értesíteni kell, ha különleges körülmények vagy vis maior esete miatt eltérnek ettől a szabálytól. A hajó valamennyi műszaki jellemzőjét és a fedélzeten tartózkodó személyek nevét tartalmazó dokumentumot át kell adni a hatóságoknak. Az illegális bevándorlás kockázatának felmérésére is figyelemmel azon személyek esetében el lehet tekinteni ettől, akik nappali sétahajó-kirándulásokat szerveznek, és akiket a hatóságok ismernek. A 3.2.8. és a 3.2.9. pont a part menti halászattal foglalkozik (jelenleg a Közös Kézikönyv 3.4.4.4. pontja), és az előző pontokhoz hasonlóan módosul. A part menti halászattal foglalkozó azon hajókat, amelyek minden nap vagy majdnem minden nap visszatérnek a kikötőbe, nem ellenőrzik, az illegális bevándorlás kockázatának felmérésére is figyelemmel. A hajó kapitányának értesítenie kell a hatóságokat a személyzeti lista változásáról és utasok esetleges jelenlétéről. A 3.2.10.pont majdnem szó szerint átveszi a Közös Kézikönyv 3.4.4.5. pontját, amely az ellenőrzés alá tartozó kompjáratokra vonatkozik. A 3.3. pont, amely a belvízi hajózással kapcsolatos és a Kézikönyv II. része 3.5. pontjának felel meg, nem módosult. A gyakorlatban a tengeri határokon történő ellenőrzésekre vonatkozó szabályok értelemszerűen alkalmazandók a hajózás e típusára. 17. cikk E cikk biztosítja annak lehetőségét, hogy a személyek egyes kategóriáinak ellenőrzésére egyedi eljárásokat hozzanak létre, beleértve a légiszemélyzetet, a tengerészeket, a diplomata-, hivatali vagy szolgálati útlevéllel rendelkezőket, a nemzetközi szervezetek tagjait, a határ menti ingázókat és a kiskorúakat. Ezeket az egyedi eljárásokat a XI. melléklet fejti ki. E melléklet átveszi a Kézikönyv II. része 6. pontjának bizonyos rendelkezéseit, a 6.1. pont (EU-s polgárok és családtagjaik), a 6.2.pont (harmadik ország állampolgárai, akik egy másik tagállam által kiadott tartózkodási engedéllyel rendelkeznek), a 6.3. pont (menekültek és hontalan személyek), a 6.9. pont (csoportos utazás) és a 6.10. pont (menedékjog iránti kérelem előterjesztése a határon) kivételével. A 6.1. pont nem került beillesztésre, mivel - a korábbi magyarázat szerint - az uniós polgárokra és általában a szabad mozgás közösségi joga alapján kedvezményezett személyekre alkalmazandó, a beutazásra és tartózkodásra vonatkozó szabályokat már megállapították a közösségi jog vonatkozó rendelkezései. Ezért nem szükséges itt megismételni az egyéb közösségi jogi eszközökben már szereplő rendelkezéseket; mindenesetre a rendelet 3. cikke egyértelműen meghatározza, hogy e rendelet rendelkezései nem érintik a szabad mozgás közösségi joga alapján kedvezményezett személyek jogait. A 6.2. pont már benne foglaltatik a rendelet 6. cikke (4) bekezdésében. A 6.3. pont nem került be, mivel, először is, a harmadik országok állampolgárai - beleértve a menekülteket és a hontalan személyeket - úti okmányainak elismerését még nem harmonizálták, így az elismerés egyes tagállamok feladata, amelyek jelenleg ahhoz tartják magukat, hogy értesítik a Tanács Főtitkárságát az e téren hozott döntésekről[38] (ez a rész semmiképpen sem korszerű). Másodszor, a személyek említett kategóriáira vonatkozó vízumkényszert már megállapította az 539/2001/EK rendelet 3. cikke, ezért ide nem szükséges külön rendelkezéseket beilleszteni. Harmadszor, a Kézikönyv II. része 6.3.2. pontjának második bekezdése ("Hontalan személyek úti okmányával rendelkezők beutazáskor vízumkötelezettek, kivéve, ha rendelkeznek a [schengeni államok] valamelyike által kiállított tartózkodási engedéllyel") ellentétes is az 539/2001/EK rendelettel, mivel az utóbbi mentességet biztosít a vízumkényszer alól azok esetében, akik a vízumkényszer alól felmentett azon harmadik ország által kiállított, hontalan személyek úti okmányával rendelkeznek, amelynek a területén jogszerűen tartózkodnak (lásd az említett rendelet 3. cikke második francia bekezdését). A 6.9. pont, amely a csoportos utazáson részt vevők ellenőrzésére vonatkozó könnyítés lehetőségével foglalkozik (főleg a zarándokokat vagy osztálykiránduláson részt vevőket szállító autóbuszok esetében), nem került be, mivel ellentétben áll az ellenőrzés általános rendszerével és különösen az úti okmányoknak a schengeni területre való belépéskor történő lebélyegzésére vonatkozó kötelezettséggel. Végül a 6.10. pont, amely pusztán azt írja elő, hogy amennyiben egy külföldi a határon terjeszt elő menedékjog iránti kérelmet, az érintett tagállam nemzeti jogát kell alkalmazni annak megállapításáig, ki az illetékes a menedékjog iránti kérelem kezelésére, szükségtelen, így nem is került be. Ezenkívül a rendelet 3. cikke már utal a tagállamok kötelezettségére a menedékjog és a nemzetközi védelem tekintetében. Ezzel szemben a következő részek bekerültek: a Kézikönyv 6.4. pontja a pilótákról és a légiszemélyzetről (e melléklet 1. pontja); a jelenlegi 6.5. pont a tengerészekről (2. pont); a jelenlegi 6.6. és 6.11. pont a diplomata-, hivatali vagy szolgálati útlevéllel rendelkezőkről és a nemzetközi szervezetek tagjairól (3. pont); a jelenlegi 6.7. pont a határ menti ingázókról (4. pont); valamint a 6.8. pont a kiskorúakról (5. pont). Pilóták Az 1. pont, amely a pilótákról és a légiszemélyzetről szól, nem változott lényegesen a Kézikönyv 6.4. pontjához viszonyítva, amely - az 1944. december 7-i, a polgári repülésről szóló egyezmény 9. melléklete, és különösen annak 3.74. és 3.75. pontja alapján - megállapítja a repülési engedéllyel vagy szakszolgálati engedéllyel rendelkezőkre vonatkozó különleges szabályokat. Mindemellett sor került e rész átfogalmazására, hogy nagyon pontosan meghatározza az e kategóriába tartozó személyek jogait, és különösen azt a jogát, hogy feladataik ellátása során és a repülési engedély vagy szakszolgálati engedély alapján - tehát útlevél és vízum nélkül - beléphessenek a repülőtér közelében lévő város területére, valamint az adott tagállam területén lévő bármely repülőtérre utazzanak. Tengerészek A tengerészekről szóló 2. pont viszont jelentősen módosult a Kézikönyv jelenlegi 6.5. pontjához viszonyítva annak érdekében, hogy tisztázza a rendelkezések jelentését és alkalmazási körét, valamint a nemzetközi fejleményekkel (különösen a 2003. június 19-én aláírt új Genfi Egyezmény, 185. sz.) összhangban frissítse azokat. Az új szöveg meghatározza, hogy a tengerész igazolvánnyal rendelkező tengerészek - a hajós útlevél említését törölték, mivel az sem nem személyazonossági okmány, sem nem úti okmány -, amelyet az 1965. évi Londoni Egyezménynek (FAL) és a Genfi Egyezménynek (185. sz.) megfelelően adtak ki, a kikötővárosban vagy a környező településeken parton eltöltendő szabadságra mehetnek anélkül, hogy a határátkelőhelyen áthaladnának. Ennek az a feltétele, hogy szerepelnek a hajójuk korábban már ellenőrzött személyzeti listáján. Ezt kiegészíti az a kötelezettség, hogy a tengerészeket vizuálisan (szemtől szemben) kell ellenőrizni a mielőtt partra szállnak, amennyiben a migrációs és biztonsági kockázat szükségessé teszi. Másrészről azt eltörölték, hogy vízummal kell rendelkezniük, mivel ezt már szabályozza az 539/2001/EK rendelet 4. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja (a Kézikönyv különböző nyelvi változatai ráadásul eltérnek egymástól e pont tekintetében: egyes változatok előírják, hogy a tengerészek minden esetben rendelkezzenek vízummal, más változatok szerint "amennyiben szükséges"). A rendelet 5. cikkében megállapított beutazási feltételek teljesítésének kötelezettsége továbbra is fennáll azon tengerészek vonatkozásában, akik a kikötő közelében lévő településeken kívül szeretnének tartózkodni. Meghatározott esetekben azonban el lehet térni ettől az elvtől és különösen attól a kötelezettségtől, hogy a tengerészeknek vízummal és elegendő anyagi fedezettel kelljen rendelkezniük. A vízummal nem rendelkező tengerészek számára kiadható a vízum a határon a 415/2003/EK rendelet szerint, amely azon túlmenően, hogy meghatározza azokat az eseteket és feltételeket, amelyek mellett a vízumok kiadhatók a határon (általában), különleges rendelkezéseket tartalmaz az ilyen típusú vízum kiadására vonatkozóan a tranzitban lévő tengerészek számára. A határőröknek minden esetben ellenőrizniük kell, hogy az érintett tengerészek teljesítik az 5. cikkben megállapított egyéb beutazási feltételeket, azaz érvényes úti okmánnyal rendelkeznek, nem állnak a SIS-be a beléptetés megtagadása céljából bevitt figyelmeztető jelzés hatálya alatt, valamint nem jelentenek veszélyt a tagállamok közrendjére, belső biztonságára és közegészségügyére. A határőröknek - amennyiben szükséges és alkalmazható - bizonyos további tételeket is ellenőrizniük kell, például az érintett hajótulajdonos vagy képviselője írásos nyilatkozatát, az illetékes diplomáciai és konzuli hatóságok írásos nyilatkozatát, egyedi kivizsgálás alapján a rendőrség vagy adott esetben más illetékes hatóság által beszerzett bizonyítékokat. Diplomata-, hivatali vagy szolgálati útlevéllel rendelkezők és nemzetközi szervezetek tagjai A 3. cikk magában foglalja mind a diplomata-, hivatali vagy szolgálati útlevéllel rendelkezőkre vonatkozó meglévő pontot, mind a bizonyos nemzetközi szervezetek által kiadott okmányokkal rendelkezőkre vonatkozó szabályokat meghatározó pontot, mivel e két kategóriára hasonló szabályok vonatkoznak (a létező különbségek megmaradnak). A nemzetközi szervezetek által kiadott okmányok e fejezet alkalmazásában a következők: az Egyesült Nemzetek (és szakosított szervezetei), az Európai Közösség és az Euratom által kiadott laissez-passer; az Európa Tanács főtitkára által kiadott határátlépési igazolvány; és a NATO főhadiszállás által kiadott okmányok (katonai igazolvány a mellékelt menetparanccsal, utazási okmány vagy egyéni, vagy csoportos szolgálati parancs). Tekintettel a kiváltságaikra és mentességeikre, az e kategóriákba tartozó személyek a határellenőrzéskor kedvező elbánásban, soronkívüliségben részesülnek; általános szabályként mentesülnek a beutazás anyagi feltételei meglétének igazolásától. A státusuk azonban nem mentesíti őket automatikusan a vízumkényszer alól: a diplomata-, hivatali vagy szolgálati útlevéllel rendelkezők mentesítése a vízumkényszer alól a tagállamok joga marad az 539/2001/EK rendelet 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerint. Az is előírás, hogy a diplomata-, hivatali vagy szolgálati útlevéllel rendelkezők esetében semmilyen körülmények között nem lehet megtagadni a beléptetést az adott tagállam területére anélkül, hogy a határőr először értesítené az illetékes nemzeti hatóságokat, még abban az esetben sem, ha az érintett személyre vonatkozóan figyelmeztető jelzést vittek be a SIS-be. A 17. cikk (2) bekezdése hivatkozik a külügyminisztérium által a diplomáciai vagy konzuli képviseletekhez akkreditált személyek és családtagjaik számára kiadott igazolványokra, amelyek mintája a XII. mellékletben található (jelenleg a Kézikönyv 13. melléklete). Ezek az igazolványok, amelyek egyenértékűek a tartózkodási engedéllyel, - érvényes úti okmánnyal együtt - feljogosítják a birtokosukat arra, hogy vízum nélkül lépjék át a tagállamok határait. A határőrök az ellenőrzés elvégzésekor természetesen kérhetik, hogy az érintett személy igazolja diplomáciai státusát vagy legalább a kiváltságokra és mentességekre való jogosultságát; kétség esetén további ellenőrzéseket is lehet végezni az illetékes külügyminisztériummal. Határ menti ingázók A 4. pont a jelenlegi szöveget, amely a határ menti ingázók helyszíni ellenőrzésének lehetőségét említi csupán, azzal az elvvel egészíti ki, hogy a határ menti ingázóknak automatikusan jogosultnak kell lenniük a kishatárforgalom keretében bevezetett gyakorlati egyszerűsítésekre, különösen arra, hogy meghatározott átkelőhelyeken vagy elkülönített sávokon keresztül lépjék át a határt, valamint úti okmányaik lebélyegeztetése nélkül. Az a tény is erre ösztönöz, hogy a határ menti ingázókra nem terjedhetnek ki a kishatárforgalomra vonatkozó javaslatok, amelyek csak a rövid távú tartózkodással kapcsolatosak. Kiskorúak A kiskorúakról szóló 5. pont (jelenleg a 6.8. pont) mindenekelőtt azt határozza meg, hogy e kategóriát a felnőttekével azonos be- és kiutazási ellenőrzéseknek kell alávetni. A meglévő rendelkezések az olasz elnökség által 2003. október 2-án benyújtott kezdeményezés alapján (13124/03 FRONT 133 COMIX 588 tanácsi dokumentum) megerősítették. Abban az esetben, ha a kiskorúakat felnőttek kísérik, a határőröknek többletellenőrzést kell végezniük (ha szükséges, külön beszélgetés a kiskorúval), amennyiben alapos a gyanúja annak, hogy a kiskorút jogellenesen távolították el a szülői gondoskodást jogszerűen gyakorló személy felügyelete alól. A határőröknek külön figyelmet kell fordítaniuk a kísérő nélkül utazó kiskorúakra a kiutazáskor végzett ellenőrzés során, különösen azért, hogy biztosítsák - az úti okmányok és az utazás célját és részleteit igazoló okmányok alapos ellenőrzésével -, hogy a kiskorúak nem hagyják el az adott területet a szülői gondoskodást gyakorló személy(ek) engedélye nélkül. III. cím - Belső határok 18. cikk A 18. cikk (1) bekezdése megerősíti azt az alapelvet, hogy a schengeni vívmányokkal (az Egyezmény 2. cikke (1) bekezdése)) és az EK-Szerződés 14. cikkében meghatározott célkitűzéssel összhangban a személyek ellenőrzését - állampolgárságuktól függetlenül - a belső határokon megszüntetik. Ebből következik, hogy a belső határok átlépése nem lehet ok az ellenőrzésre vagy formaságok elvégzésére, valamint hogy általános szabályként bárki bármely ponton szabadon átlépheti a belső határokat. A belső határokat átlépő személyekkel kapcsolatos rutin- és szúrópróbaszerű ellenőrzések összeegyeztethetetlenek a határok nélküli térség eszméjével, és így tilosak (e rendelet 20-24. cikkének sérelme nélkül). A schengeni vívmányokat alkalmazó két tagállam közötti belső határ átlépését ugyanúgy kell kezelni, mint a tagállam régiói, tartományai vagy egyéb közigazgatási részei közötti mozgást. 19. cikk A 19. cikk átveszi és erősíti a Schengeni Egyezmény 2. cikke (3) bekezdését. Az a) pont meghatározza, hogy a személyellenőrzés a rendőrségi hatáskör teljesítése során az érintett terület egészén engedélyezett. Ebből következik, hogy az ezen alapuló, a határ menti területeken végzett ellenőrzések összeegyeztethetők a belső határok ellenőrzés nélküli átlépésének jogával, feltéve, hogy ugyanolyan gyakorisággal és intenzitással végzik, mint általában az érintett területen. A tagállamok tehát nem állapíthatnak meg kizárólag a határ menti területekre alkalmazandó rendelkezéseket, amelyek például határzónákat határoznak meg a személyazonosság szúrópróbaszerű vagy vizuális ellenőrzéséhez, amelyet az országban máshol nem folytatnak. A határátkelőhelyeken vagy a közeli területeken még a korlátozott ellenőrzések is elfogadhatatlanok. Az ellenőrzések célja a meghatározó tényező. A b) pont engedélyezi, hogy az illetékes hatóságok, a kikötői vagy repülőtéri hivatalos személyek vagy fuvarozók a kikötőkben vagy a repülőtereken a beszálláskor vagy azt megelőzően elvégezzék a személyek biztonsági ellenőrzését. Az ilyen ellenőrzések célja annak biztosítása, hogy az utasok nem tartanak maguknál fegyvert, veszélyes árucikkeket vagy anyagokat. Az utas személyazonosságának igazolására is szolgálhatnak, ha névre szóló jeggyel rendelkezik. Az ellenőrzések akkor is hasznosak lehetnek, ha a közrendet vagy az utasok biztonságát ismert rendbontók felszállása veszélyezteti. A c) és d) pont meghatározza, hogy a rendelet nem érinti az okmányok birtoklására vonatkozó kötelezettséget, amennyiben ezt valamely tagállam nemzeti jogszabályai előírják, sem a harmadik országok állampolgárainak bejelentkezési kötelezettségét az adott tagállam területén a közösségi jognak megfelelő nemzeti jogszabályok szerint (különösen a Schengeni Egyezménynek a beutazáskor történő bejelentkezésre vonatkozó 22. cikke). 20. cikk A belső határokon történő személyellenőrzések megszüntetése nem veszélyeztetheti a határmentes területek biztonságát. A biztonság magas szintjének megőrzése érdekében kísérő intézkedések bevezetésére került sor. Előfordulhatnak azonban olyan kivételesen veszélyes helyzetek, amelyekben az említett eszközök alkalmazása nem megfelelő megoldás, és amelyekben szükséges lehet, hogy a belső határokon újrabevezetésre kerüljön a személyellenőrzés. E cikk, a Schengeni Egyezmény 2. cikke (2) bekezdése alapján, meghatározza azokat a feltételeket, amelyek mellett a tagállamok újrabevezethetik az ellenőrzéseket és a követendő eljárásokat. A Schengeni Egyezményben jelenleg előírtak szerint valamely tagállam a közrend, közegészségügy vagy belső biztonság komoly fenyegetése esetén újrabevezetheti az ellenőrzéseket a belső határainál. A közegészségügy azért került be, mert az 5. cikkben is szerepel a beutazási feltételek között (lásd az arra a cikkre vonatkozó magyarázatot). E javaslat előírja, hogy a közrend, közegészségügy vagy belső biztonság fenyegetésének valóban komolynak kell lennie. Egyértelművé teszi, hogy a védzáradék kizárólag kivételes intézkedés. Mivel ez egy kivételes intézkedés, a belső határokon történő ellenőrzések újrabevezetése csak korlátozott időre, legfeljebb 30 napra szólhat. Ezt az időszakot az arányosság elvét tükröző (1) bekezdés tovább korlátozza annak előírásával, hogy az ellenőrzések hatálya és időtartama nem haladhatja meg a komoly fenyegetés elhárításához feltétlenül szükséges mértéket. A tapasztalat azt mutatja, hogy Schengen érvénybelépése óta az ellenőrzések újrabevezetésének időszaka általában nem tett ki 30 napot, tehát úgy tűnik, hogy a gyakorlat igazolja a korlátozást. Az azonban természetesen lehetséges, hogy a komoly fenyegetés 30 napnál tovább tart. Ebben az esetben az ellenőrzések további és megújítható 30 napos időszakra fenntarthatók (2) bekezdés). A hosszabbításra vonatkozó eljárást a 23. cikk határozza meg. 21. cikk A Schengeni Egyezményben előírt, a belső határokon történő ellenőrzések újrabevezetésére vonatkozó eljárást ki kell igazítani, hogy az Unió intézményi felépítésével teljesen összeegyeztethető legyen, mivel a schengeni vívmányoknak az Unió keretébe történő beillesztésekor a schengeni vívmányok intézményi elemeit nem igazították hozzá teljes mértékben az Unió intézményi felépítéséhez. A schengeni vívmányoknak az első és harmadik pillére történő kiterjesztésekor,[39] a Tanács az EK-Szerződés 62. cikke (1) bekezdésében a belső határok átlépésére vonatkozóan első pillér jogalapot határozott meg. Ebből következik, hogy a Bizottságnak, mint a Szerződések őrének, közvetlenül részt kell vennie a belső határokon történő ellenőrzések ideiglenes újrabevezetése folyamatában. A kérelmező tagállamnak meg kell határoznia a tervezett döntés okait, részletesen kifejtve azokat az eseményeket, amelyek komoly fenyegetést jelentenek a közrendre, a belső biztonságra vagy közegészségügyre és, amennyiben szükséges, azokat az intézkedéseket, amelyeket szeretne, hogy a többi tagállam az ellenőrzések újrabevezetésére vonatkozó döntését követően bevezessen, így a többi tagállam azonnal felkészülhessen az intézkedésre. A Schengeni Végrehajtó Bizottság 1995. december 20-i határozata (SCH/Com-ex (95) 20, rev.2) már előírta az ilyen információ közlését. A Bizottsággal és a többi tagállammal a Tanácsban konzultálnak ezen információval kapcsolatban, hogy összehangolt cselekvést alakítsanak ki, és hogy, ha szükséges, a tagállamok közötti kölcsönös együttműködéshez szükséges intézkedéseket hozzanak létre (például annak megtiltása, hogy az ismételt jogsértők elhagyják az adott területet vagy rendőrségi együttműködés fokozása). Arra is lehetőség van, hogy mérlegeljék, milyen további intézkedéseket lehet tenni és korlátozzák azoknak a határoknak a számát, ahol ellenőrzéseket végeznek. A konzultációt fel lehet használni annak felülvizsgálatához, hogy az intézkedés arányban áll-e a belső határokon történő ellenőrzések újrabevezetését előidéző eseménnyel, valamint az azzal járó kockázatok felülvizsgálatához. Rendőrségi és összekötő tisztviselőket lehet kiküldeni a közrendet komolyan fenyegető események során vagy után, valamint információt lehet cserélni az ellenőrzések megfelelő teljesítése érdekében. Figyelembe kell venni az Európai Tanács üléseinek és a hasonló eseményeknek a biztonságáról szóló tanácsi állásfoglalást (13915/03 ENFOPOL 92 COMIX 642, 2003.11.4. tanácsi dokumentum), amely kihangsúlyozza a hírszerző szolgálatok bevonásának szükségességét, hogy az intézkedések azokra az egyénekre irányuljanak, akik esetében alapos ok van annak feltételezésére, hogy a közrend és az esemény biztonságának megzavarása, illetve az eseménnyel kapcsolatos támadás céljából szándékoznak az adott tagállam területére belépni. Annak a lehetőségét is meg kell ragadni, hogy a tapasztalatok alapján megvizsgálják, mi működik megfelelően, és mit kell tökéletesíteni. A fent említett konzultáció figyelembevételével és a rendelkezésre bocsátott információ alapján a Bizottság véleményt ad ki, különösen az arányosságnak a belső határokon történő ellenőrzések újrabevezetését előidéző eseményhez viszonyított felülvizsgálata, valamint az azzal járó kockázatok felülvizsgálata érdekében. A konzultáció kötelező, és azt legalább 15 nappal a határellenőrzések újrabevezetése előtt tartják meg, a sürgős eseteket kivéve, amikor a közrend, közegészségügy vagy belső biztonság azonnali intézkedést tesz szükségessé (lásd a 22. cikket). 22. cikk Ez a cikk a rendkívüli eljárást szabályozza, amikor a 21. cikkben megadott szokásos eljárás nem megfelelő, valamint előírás a Bizottság és a tagállamok egyszerű értesítése a belső határokon történő ellenőrzések újrabevezetéséről, a rendkívüli eljárást igazoló okokra vonatkozó információk szolgáltatására is figyelemmel. 23. cikk A belső határokon történő ellenőrzések kivételes újrabevezetésének meghosszabbításához - amennyiben a komoly fenyegetés 30 napnál tovább tart - konzultálni kell a Bizottsággal és a többi tagállammal. A Bizottság véleményt nyilvánít a hosszabbításra vonatkozóan. 24. cikk Ez a cikk előírja a védzáradék közös alkalmazását a közrend, a belső biztonság vagy a közegészségügy különösen komoly fenyegetése esetén, amely több tagállamot érint, például határokon átnyúló terrorfenyegetés esetén. A "határokon átnyúló terrorfenyegetés" meghatározásról a 36. cikkben, bizottság, 2001. november 23. (14181/1/01 tanácsi okmány, 2001. november 30., ENFOPOL 134 REV 1) a következőképpen állapodtak meg: a) több tagállamban több terrortámadás közvetlen veszélye, illetve egyidejű vagy összehangolt végrehajtása; b) kivételesen veszélyes terrortámadás, ha komoly ok van annak feltételezésére, hogy az elkövetők vagy bűntársaik más tagállamokba utazhatnak; c) kivételesen veszélyes terrortámadás közvetlen veszélye egy vagy több tagállamban, ha komoly ok van annak feltételezésére, hogy az elkövetők vagy bűntársaik más tagállamokból érkezhetnek. Ezt az intézkedést az a tény indokolja, hogy a veszély határokon átnyúló, vagy egy vagy több tagállam kér támogatást erőfeszítéseihez kivételes biztonsági kockázat kezelésében. Ilyen helyzetben a Tanács úgy határozhat, hogy valamennyi tagállam haladéktalanul vezesse be újra az ellenőrzéseket valamennyi belső határon vagy valamennyi vagy néhány tagállam meghatározott határain, például a belső légi forgalomban. A Tanács határoz az említett rendkívüli intézkedések megszüntetéséről, amint a különösen komoly fenyegetés megszűnt. Az Európai Parlamentet haladéktalanul tájékoztatni kell a rendkívüli intézkedésekről. E cikk nem érinti a tagállamok által rendkívüli helyzetben a belső határokon történő ellenőrzések újrabevezetése céljából a 22. cikk szerint hozott közvetlen és kísérő határozatot. 25. cikk Ez a cikk előírja, hogy amennyiben újrabevezetik az ellenőrzéseket a belső határokon, e rendelet II. címének vonatkozó rendelkezései alkalmazandók. 26. cikk A schengeni vívmányokban jelenleg meghatározottak szerint az érintett tagállamnak jelentést kell készítenie a belső határokon történő ellenőrzések újrabevezetésére vonatkozó határozatának alkalmazásáról. Figyelembe véve az Unió intézményi keretét, a jelentésnek el kell jutnia a Bizottsághoz és a Parlamenthez. 27. cikk E cikk előírja a nyilvánosság megfelelő módon történő tájékoztatását az ellenőrzések újrabevezetéséről, kivéve, ha az információt biztonsági és a közrendet érintő okok miatt bizalmasan kell kezelni. 28. cikk E cikk engedélyezi, hogy az ellenőrzések újrabevezetésével és hosszabbításával kapcsolatban nyújtott információkat bizalmasan kezeljék, hogy elkerüljék azon tagállam biztonságának veszélyeztetését, amely komoly fenyegetéssel néz szembe a közrend, a belső biztonság vagy a közegészségügy terén. IV. cím - Záró rendelkezések 29. cikk E cikk előírja, hogy e rendelet I-XII. melléklete a 30. cikkben említett bizottsági eljárásnak megfelelően módosítandó. A bizottsági eljárás alkalmazására vonatkozó javaslat oka, hogy a mellékletek az e rendelet II. címében megállapított, a belső határokon történő ellenőrzésekre vonatkozó általános szabályokat végrehajtó intézkedéseket tartalmaznak. 30. cikk Ez a szokásos cikk a bizottsági eljárásokról, amelyeket az 1999/468/EK határozatnak megfelelően a rendelet végrehajtására vonatkozó intézkedések elfogadásához követni kell. A szabályozási eljárást írja elő, mivel a határozat 2. cikke szerinti általános hatályú intézkedéseket tartalmazza; a határozat 5. és 7. cikke alkalmazandó. Az 1999/468/EK határozat 5. cikke (6) bekezdése szerinti határidő, amelyen belül a Tanács minősített többséggel határoz a Bizottságnak az elfogadandó intézkedésekre vonatkozó javaslatáról - amennyiben azok nincsenek összhangban a bizottság véleményével - két hónap. 31. cikk Ez a cikk a rendelet területi hatályát határozza meg. A Schengeni Egyezmény 138. cikkében előírtak szerint, amely meghatározza az Egyezmény rendelkezéseinek hatályát, az (1) bekezdés előírja, hogy a rendelet nem alkalmazható a Francia Köztársaság és a Holland Királyság Európán kívüli területeire. A (2) bekezdés előírja, hogy e rendelet rendelkezései nem érinthetik hátrányosan a Ceuta és Melilla városára vonatkozó különleges szabályokat, a Spanyol Királyság Schengeni Egyezményhez történő csatlakozásáról szóló megállapodás záróokmányában meghatározottak szerint. 32. cikk A jogi átláthatóság és egyértelműség érdekében a tagállamoknak be kell jelenteniük a 17. cikk c) és d) pontja szerint elrendelt nemzeti rendelkezéseiket. A nyilvánosság biztosítása érdekében e rendelkezéseket közzé teszik az Európai Unió Hivatalos Lapjában (C sorozat). 33. cikk Ez a cikk előírja a III. cím (Belső határok) alkalmazására vonatkozó jelentést, amelyet a hatálybalépéstől számított három éven belül kell elkészíteni. Ebben a jelentésben a Bizottságnak különös figyelmet kell fordítania a belső határokon történő ellenőrzések újrabevezetéséből származó nehézségekre, és amennyiben szükséges javaslatokat kell beterjesztenie az ilyen nehézségek megoldására. 34. cikk Az (1) és (2) bekezdés meghatározza, hogy e rendelet mely rendelkezéseket helyezte hatályon kívül és helyettesítette: - az Egyezmény 2-8. cikke a belső határok (2. cikk) és a külső határok (3-8. cikk) átlépéséről; - a Közös Kézikönyv és annak mellékletei; - a Schengeni Végrehajtó Bizottság egyes határozatai: az SCH/Com-ex (94)17, rev.4 határozat a schengeni rendszer repülőtereken és kisrepülőtereken való bevezetéséről és alkalmazásáról; valamint az SCH/Com-ex(95)20, rev.2 határozat a Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló Egyezmény 2. cikke (2) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásról; - Közös Konzuli Utasítás 7. melléklete, amely a nemzeti hatóságok által a határátlépés céljára évente meghatározott referenciaösszegekről szól, és amely már belekerült e rendelet III. mellékletébe; - a 790/2001/EK rendelet a határellenőrzés és a határőrizet végrehajtására vonatkozó egyes részletes rendelkezések és gyakorlati eljárások végrehajtási hatásköreinek a Tanács részére történő fenntartásáról, mivel az e rendelet mellékleteinek módosítására a 30. cikkben előírt eljárás az említett rendelet 1. és 2. cikkében előírt eljárások helyébe lép. A (2) bekezdés továbbá említi a XIII. mellékletben szereplő megfelelési táblázatot, amely meghatározza e rendelet azon rendelkezéseit, amelyek az Egyezmény, a Közös Kézikönyv rendelkezései helyébe lépnek, valamint az egyéb schengeni határozatokat, amelyeket felváltanak, így az előző rendelkezésekre történő minden hivatkozás megfelelően értelmezhető az új rendelet alapján. 35. cikk Ez a hatálybalépésre és a közvetlen alkalmazásra vonatkozó szokásos záradék. A rendelet alkalmazását a hatálybalépést követő hat hónapig elhalasztják, figyelembe véve a feladat nagyságát és annak szükségességét, hogy a határőrök megfelelő eligazítást kapjanak, valamint esetleg elkészüljön a gyakorlati útmutató. MELLÉKLETA Közös Kézikönyv át nem vett rendelkezései +++++ TABLE +++++ 2004/0127 (CNS) Javaslat TANÁCSI RENDELET a személyek határátlépésére irányadó szabályok Közösségi Kódexének létrehozásáról AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA, tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre, és különösen annak 62. cikke (1) bekezdésére és (2) bekezdése a) pontjára, tekintettel a Bizottság javaslatára,[40] tekintettel az Európai Parlament véleményére,[41] mivel: A Szerződés 62. cikke (1) bekezdése értelmében azoknak az intézkedéseknek a megfogalmazása, amelyek célja annak biztosítása, hogy a személyeket a belső határok átlépésekor ne ellenőrizzék, az Unió azon célkitűzésének részét képezi, hogy olyan, belső határok nélküli térséget hozzon létre, amelyben biztosított a személyek szabad mozgása a Szerződés 14. cikkében meghatározottak szerint. A Szerződés 61. cikkének megfelelően egy olyan térség létrehozását, amelyben a személyek szabadon mozoghatnak, egyéb intézkedéseknek kell kísérnie. A Szerződés 62. cikke (2) bekezdésében előírtak szerint a külső határok átlépésére vonatkozó közös politika ilyen intézkedés. A belső határok személyek által történő átlépésére és a külső határokon történő ellenőrzésre vonatkozó közös intézkedések elfogadásának tükröznie kell az Európai Unió keretébe beillesztett schengeni vívmányokat, és különösen az 1985. június 14-i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény[42] és a Közös Kézikönyv[43] vonatkozó rendelkezéseit. A külső határokon történő ellenőrzések tekintetében a közös jogszabályok létrehozása, főleg az acquis konszolidációja és fejlődése révén, a külső határok igazgatására vonatkozó közös politika egyik alapvető összetevője, "Az Európai Unió tagállamai külső határainak integrált irányítása felé" című, 2002. május 7-i bizottsági közleményben[44] meghatározottak szerint. Ez a célkitűzés belekerült "Az Európai Unió tagállamai külső határainak igazgatására vonatkozó tervbe", amelyet a Tanács 2002 június 13-án jóváhagyott, és amelyet az Európai Tanács 2002. június 21-22-i sevillai, illetve 2003. június 19-20-i thesszaloniki ülése támogatott. A személyek határátlépésére vonatkozó közös szabályok meghatározása nem kérdőjelezi meg és nem érinti az uniós polgárok és családtagjaik, valamint harmadik országok állampolgárai és családtagjaik szabad mozgáshoz való jogát, akik egyrészt a Közösség és tagállamai, másrészt ezen országok közötti megállapodások értelmében az uniós polgárokéval azonos, szabad mozgáshoz való joggal rendelkeznek. A határellenőrzések végrehajtása nem csupán azoknak az államoknak az érdeke, amelyek külső határainál elvégzik azokat, hanem valamennyi tagállamé, amely a belső határain megszüntette az ellenőrzéseket. Elő kell segíteniük az illegális bevándorlás és az emberkereskedelem elleni küzdelmet, és el kell hárítaniuk a tagállamok belső biztonságára, közrendjére, közegészségügyére és nemzetközi kapcsolataira irányuló veszélyeket. A határellenőrzések végrehajtásának arányban kell állnia ezekkel a célkitűzésekkel. A határellenőrzések nem csak az engedélyezett határátkelőhelyeken történő személyellenőrzéseket foglalják magukba, hanem a határátkelőhelyek közötti felügyeletet is. Ezért meg kell állapítani a határátkelőhelyeken történő ellenőrzésekre és a felügyeletre irányadó részletes szabályokat. Rendelkezést kell hozni a külső határokon történő ellenőrzések könnyítésére kivételes és előre nem látható körülmények esetén. A szabad mozgás közösségi joga alapján kedvezményezett személyek - akiket általában csak a személyazonosság megállapítására vonatkozó ellenőrzésnek vetik alá - várakozási idejének csökkentése érdekében, amennyiben a körülmények lehetővé teszik, külön sávokat kell biztosítani a külső határokon, amelyeket valamennyi tagállamban egységes alapjelekkel látnak el. Külön sávokat kell biztosítani a nemzetközi repülőtereken. A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy az ellenőrzési eljárások ne képezzenek jelentősebb akadályt a külső határokon a kereskedelem, valamint a társadalmi és kulturális csere tekintetében. E célból megfelelő számú személyzetet és erőforrásokat kell alkalmazniuk. A tagállamoknak a nemzeti jogszabályaiknak megfelelően ki kell nevezniük a határőrségi feladatokért felelős nemzeti szolgálatot vagy szolgálatokat. Amennyiben egynél több szolgálat felelős ugyanabban a tagállamban, közöttük szoros és állandó együttműködésnek kell lenni. A tagállamok közötti, a határellenőrzéssel kapcsolatos operatív együttműködést és segítségnyújtást .../.../EK rendelettel[45] létrehozott, "A tagállamok külső határain történő operatív együttműködés irányításával foglalkozó európai ügynökség" irányítja és koordinálja. A belső határok átlépése tekintetében kizárólag a határ átlépése miatt nem kell ellenőrzéseket végezni vagy formalitásokat alkalmazni. Mindazonáltal egyértelművé kell tenni, hogy e rendelet nem sérti az általános rendőrségi hatáskörökben végzett ellenőrzéseket, valamint a nemzeti repülő