EURÓPAI BIZOTTSÁG Brüsszel, 2016.11.23. COM(2016) 852 final 2016/0362(COD) Javaslat AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS IRÁNYELVE a hitelintézetek és befektetési vállalkozások veszteségviselő és feltőkésítési képessége tekintetében a 2014/59/EU irányelv módosításáról, valamint a 98/26/EK irányelv, a 2002/47/EK irányelv, a 2012/30/EU irányelv, a 2011/35/EU irányelv, a 2005/56/EK irányelv, a 2004/25/EK irányelv és a 2007/36/EK irányelv módosításáról (EGT-vonatkozású szöveg) {SWD(2016) 377}

{SWD(2016) 378}



INDOKOLÁS 1.A JAVASLAT HÁTTERE •A javaslat indokai és céljai 2014/59/EU irányelv (a bankok helyreállításáról és szanálásáról szóló irányelv, BRRD) itt javasolt módosítása annak a jogalkotási csomagnak képezi részét, amely emellett az 575/2013/EU rendelet (tőkekövetelmény-rendelet, CRR), a 2013/36/EU irányelv (tőkekövetelmény-irányelv, CRD) és a 806/2014/EU rendelet (az Egységes Szanálási Mechanizmusról szóló rendelet, SRMR) módosítását tartalmazza. Az elmúlt évek során az Unióban működő pénzügyi intézmények ellenálló képességének növelése érdekében az EU jelentős mértékben korszerűsítette a pénzügyi szolgáltatások keretszabályait, jórészt a nemzetközi partnerekkel közösen elfogadott globális standardok alapján. A reformcsomag része volt mindenekelőtt az intézmények prudenciális követelményei és felügyelete vonatkozásában az 575/2013/EU rendelet (CRR) és a 2013/36/EU irányelv (CRD), az intézmények helyreállítása és szanálása vonatkozásában a 2014/59/EU irányelv (BRRD) az Egységes Szanálási Mechanizmus vonatkozásában pedig a 806/2014/EU rendelet (SRM). Ezeket az intézkedéseket a 2007–2008-ban kezdődött pénzügyi válság motiválta. A megfelelő válságkezelési és szanálási keretszabályok hiánya miatt a pénzügyi válságot követően világszerte a kormányzatok közbelépésére volt szükség a bankok megmentése érdekében. Ennek államháztartási következményei, továbbá a bankcsődök okozta költségek társadalmasítására irányuló nemkívánatos ösztönző hatás nyomán egyértelművé vált, hogy a bankválságok kezelése és a pénzügyi stabilitás védelme során más megközelítést kell követni. A nemzetközi fórumokon egyeztetett és elért jelentős lépésekkel összhangban a 2014/59/EU irányelvvel (BRRD) és a 806/2014/EU rendelettel (SRMR) olyan robosztus bankszanálási keretrendszer jött létre az Unióban, amely hatékonyan képes kezelni a bankválságokat és csökkenteni azok pénzügyi stabilitásra és államháztartásra gyakorolt kedvezőtlen hatását. Az új szanálási keretrendszer kulcseleme a „hitelezői feltőkésítés”, amelynek keretében előre meghatározott hierarchia alapján leírásra kerül az adósság, vagy a hitelezői követeléseket és más kötelezettségeket saját tőkévé alakítják át. A hitelezői feltőkésítés segítéségével a fizetésképtelen, vagy valószínűleg fizetésképtelenné váló intézmény veszteségei fedezhetők, és az intézmény belső forrásokból feltőkésíthető, azaz életképessége helyreállítható. Ily módon az intézmény csődjének a terhét az adófizetők helyett a részvényesek és más hitelezők viselik. Más jogrendszerekkel ellentétben a bankok helyreállítását és szanálását célzó uniós keretrendszer kötelezi a szanálási hatóságokat, hogy valamennyi hitelintézet és befektetési vállalkozás („intézmény”) számára határozzanak meg a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelményt (MREL), amely fizetésképtelenség esetén a veszteségviselésre és az intézmények feltőkésítésére használható, a hitelezői feltőkésítésbe könnyen bevonható kötelezettségekből áll. A Bizottság a közelmúltban fogadta el ezen követelmény gyakorlati megvalósításáról szóló felhatalmazáson alapuló jogszabályt. Nemzetközi szinten a Pénzügyi Stabilitási Tanács (FSB) 2015. november 9-én közzétette a teljes veszteségelnyelő képességre (TLAC) vonatkozó keretelveket és feltételeket tartalmazó dokumentumot („TLAC-standard”), amelyet egy héttel később a G-20-ak törökországi csúcstalálkozójukon elfogadtak. A TLAC-standard a globálisan rendszerszinten jelentős bankok (G-SIB, az uniós jogszabályi terminológiában: globálisan rendszerszinten jelentős intézmények, G-SII) tekintetében meghatározza a kiemelten veszteségviselő (hitelezői feltőkésítésbe bevonható) kötelezettségek kellő szintjét, amelynek révén szanálás esetén gyorsan és zökkenőmentesen biztosítható a veszteségek fedezése és a feltőkésítés. 2015. november 24-i közleményében a Bizottság kötelezettséget vállalt arra, hogy a TLAC-standard 2019. évi bevezethetősége érdekében még az idei év vége előtt jogalkotási javaslatot terjeszt elő a témában. Továbbá, a Bizottság vállalta az érvényben lévő, a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmények (MREL) szabályozásának felülvizsgálatát a nemzetközileg elfogadott TLAC-standarddal való teljes egységesség biztosítása érdekében, azon jelentés eredményeinek figyelembevételével, amelyet a BRRD 45. cikkének (19) bekezdésében foglaltak szerint az Európai Bankhatóság (EBH) köteles a Bizottságnak benyújtani. Az Európai Bankhatóság 2016. július 19-én már közzétette a jelentés ideiglenes verzióját, a végleges változatot pedig várhatóan 2016 decemberében nyújtja be. Míg az általános BBRD szabályozási keretrendszer változatlanul érvényben marad, a jelen javaslat célja a TLAC-standard végrehajtása és a TLAC-követelményeknek az általános MREL-szabályokba történő integrációja a két párhuzamos követelményrendszer alkalmazásából eredő átfedések elkerülésével. Bár a TLAC és a MREL szabályozási célkitűzései azonosak, a két rendszer felépítése tekintetében vannak bizonyos különbségek. A szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmények alkalmazási köre nemcsak a globálisan rendszerszinten jelentős intézményekre, hanem a teljes uniós bankszektorra vonatkozik. A TLAC-standardtól eltérő módon, amely egy összehangolt minimumszintet tartalmaz, a MREL szintjét a szanálási hatóságok határozzák meg eseti, intézményspecifikus értékelés alapján. Végezetül, a TLAC követelmény minimumszintjét alapesetben hitelviszonyt megtestesítő alárendelt instrumentumokkal kell elérni, míg a MREL alkalmazása során a hitelviszonyt megtestesítő instrumentumok alárendelését a szanálási hatóságok eseti alapon írhatják elő, olyan mértékben, amely szükséges annak biztosításához, hogy az adott esetben a feltőkésített hitelezők ne részesüljenek kedvezőtlenebb bánásmódban, mint amelyben egy feltételezett fizetésképtelenségi forgatókönyv esetén részesülnének (mely forgatókönyv a szanálás alternatívájaként következhetne be). Egy jogbiztonságot és következetességet garantáló, egyszerű és átlátható keretrendszer létrehozása érdekében a Bizottság javasolja a TLAC-standard integrálását a már meglévő MREL-szabályzatba, valamint annak biztosítását, hogy a két követelményrendszernek való megfelelés nagyjából hasonló instrumentumokkal történjen. A fenti megközelítés korlátozott kiigazítások bevezetését teszi szükségessé a már meglévő MREL szabályokban, amely biztosítja a szabályozástechnikai következetességet bármely olyan követelmény szerkezetével, amely a globálisan rendszerszinten jelentős pénzügyi intézményekre vonatkozóan kerül bevezetésre. Különösen a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmények jelenlegi szabályainak további megfelelő technikai módosítására van szükség a TLAC-standarddal való összehangolásuk érdekében, amely többek között a veszteségviselő képesség mérésére használt nevezőt, a tőkepuffer-követelményekkel való kölcsönhatást, a kockázatok befektetők felé történő nyilvánosságra hozatalát érinti, valamint a fentiek alkalmazását a különböző szanálási stratégiák vonatkozásában. A globálisan rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozó TLAC-standard bevezetése során a Bizottság által alkalmazott megközelítés lényegesen nem érinti a nem globálisan rendszerszinten jelentős intézményeknek a MREL-előírásoknak való megfelelés jelentette terhet. Operatív szempontból a TLAC-standard harmonizált minimumszintjének uniós bevezetése a tőkekövetelményre vonatkozó rendelet és irányelv (CRR és CRD) módosításán keresztül történik, míg a globálisan rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozó intézményspecifikus többlettőkekövetelményt és a nem globálisan rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozó intézményspecifikus MREL-t a BRRD és az SRMR célzott módosításaival kell kezelni. Jelen javaslat kifejezetten a BRRD-nek a TLAC-standard uniós bevezetésével kapcsolatos célzott módosításait foglalja magában. Ez a javaslat az uniós pénzügyi szabályozásra vonatkozó tágabb felülvizsgálati csomag része, amelynek célja a pénzügyi ágazatot érintő kockázatok csökkentése (CRR/CRD felülvizsgálata) és a pénzügyi ágazat ellenállóbbá tétele. Továbbá a 2015 szeptemberében az érintetteknek kiküldött véleményezési felhívásra érkezett válaszok alapján a jelen javaslat a BRRD-irányelvet azzal a céllal módosítja, hogy csökkentse a jogszabályi megfelelési költségeket az olyan bankok esetén, amelyek kötelezettségeire harmadik országok jogszabályai irányadók. A jelenlegi követelménynek a gyakorlatban igen nehéz megfelelni, ami a bankok szanálhatóságát illetően csekély hozzáadott értéket eredményez. Ebből következően nagyobb rugalmasság bevezetésére van szükség az uniós bankok és a harmadik országbeli szervezetek közötti szerződéses jogviszonyokban, ami azáltal érhető el, ha a szanálási hatóságoknak lehetősége nyílik arra, hogy – bizonyos szigorú biztosítékok betartásával – mentességet adjanak az olyan szerződéses záradékok beillesztési kötelezettsége alól, amelyek célja, hogy elismerjék a harmadik országokban a harmadik országok jogának hatálya alá tartozó kötelezettségek hitelezői feltőkésítésének hatásait. A gyakorlatban a jelenleg érvényben lévő szabályokat nagyon nehéz betartani. Továbbá, az ECOFIN Tanács 2016. június 17-i következtetéseiben megfogalmazott felhívásra tekintettel a jelen javaslat módosítja a BRRD azon rendelkezéseit, amelyek a szanálási hatóságok moratórium (hatáskör a bank harmadik felek iránti kötelezettségvállalásainak felfüggesztésére) előírására vonatkozó lehetőségeit rögzítik a szanálási eljárás során. A hatáskörök ilyen harmonizációjával az érintett hatóságok hozzájárulnak az intézmények stabilizálásához a szanálás előtti, és lehetőség szerint, utáni időszakban. •Összhang a szakpolitikai terület jelenlegi rendelkezéseivel A hatályos uniós bankszanálási keretrendszer valamennyi európai bank számára előírja a megfelelő mennyiségű, magas veszteségviselő képességű (hitelezői feltőkésítésbe bevonható) források meglétét. A globálisan rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozó meglévő követelmények és a globális TLAC-standard összehangolásával a javaslat javítja és elősegíti a jelenleg érvényben lévő szabályok alkalmazását. A javaslat ezért összhangban van az uniós bankszanálási keretrendszer átfogó céljával, a bankszanálás adófizetői terheinek csökkentésével. •Összhang az Unió egyéb szakpolitikáival Jelen javaslat az uniós pénzügyi szabályozás szélesebb körű felülvizsgálatának (CRR/CRD felülvizsgálat) része, melynek célja a pénzügyi ágazat kockázatainak csökkentése, és a gazdasági tevékenység fenntartható finanszírozásának elősegítése. Teljes mértékben összhangban van a pénzügyi stabilitás előmozdítására, a bankszanálás adófizetői terheinek csökkentésére és a gazdaság fenntartható finanszírozásához való hozzájárulásra vonatkozó alapvető uniós célokkal. 2.JOGALAP, SZUBSZIDIARITÁS ÉS ARÁNYOSSÁG •Jogalap

A javasolt irányelv a jelenleg érvényben lévő BRRD-irányelvet módosítja. A javaslat jogalapja megegyezik a BRRD jogalapjával, amely az EUMSZ 114. cikke. Ez a cikk lehetővé teszi a tagállami rendelkezések közelítésére vonatkozó olyan intézkedések elfogadását, amelyek tárgya a belső piac megteremtése és működése. A javaslat a hitelintézetek és befektetési vállalkozások szanálási célú veszteségviselő és feltőkésítési képessége tekintetében harmonizálja a hitelintézetek és a befektetési vállalkozások helyreállítására és szanálására vonatkozó tagállami jogot, mégpedig olyan mértékben, amely szükséges ahhoz, hogy a tagállamok és az uniós bankok azonos eszközökkel és kapacitással rendelkezzenek a bankcsődöknek az elfogadott nemzetközi standardok (TLAC-standard) szerinti kezeléséhez. Azáltal, hogy a belső piac bankjaira vonatkozó, harmonizált követelményeket állapít meg, a javaslat jelentősen csökkenti a tagállamoknak a szanálás során való veszteségviselésre és feltőkésítési képességre vonatkozó eltérő szabályozása által okozott kockázatokat, amelyek torzíthatták a belső piacon kialakult versenyt. A javaslat tárgya következésképpen a belső piac létrehozása és működtetése. A megfelelő jogalap következésképpen az EUMSZ 114. cikke. •Szubszidiaritás (nem kizárólagos hatáskör esetén) Az EUSZ 5. cikkének (3) bekezdésében megállapított szubszidiaritás elvének megfelelően azokon a területeken, amelyek nem tartoznak kizárólagos hatáskörébe, az Unió csak akkor és annyiban jár el, amikor és amennyiben a tervezett intézkedés céljait a tagállamok sem központi, sem regionális vagy helyi szinten nem tudják kielégítően megvalósítani, így azok a tervezett intézkedés terjedelme vagy hatása miatt az Unió szintjén jobban megvalósíthatók. Az Unió és tagállamai elkötelezettek a nemzetközi standardok alkalmazása mellett. Az uniós fellépés hiányában a tagállamoknak saját joghatóságuk alatt kellett volna bevezetniük a globális TLAC-standardot, és nem lett volna lehetőség a jelenleg érvényben lévő, a BRRD-irányelven és az SRMR-rendeleten alapuló keretrendszer módosítására. Ez azt eredményezte volna, hogy – mivel a TLAC-standard és az érvényben lévő keretrendszer között jelentős különbségek vannak, valamint a nemzeti szabályozó hatóságok eltérő módokon értelmezhetik a TLAC-feltételeket – a bankoknak, különösen a globálisan rendszerszinten jelentős intézményeknek két, egymással párhuzamos követelményrendszernek kellett volna megfelelniük (miközben már magát a TLAC-minimumkövetelményt is eltérően alkalmazták volna a tagállamok), ami többletköltséget jelentene mind a bankok, mind a hatóságok (felügyeleti és szanálási hatóságok) számára. Ebből következően uniós fellépésre van szükség ahhoz, hogy a globális TLAC-standard az Unióban összehangolt módon kerüljön végrehajtásra, valamint az említett standard előírásainak a már érvényben lévő keretrendszerrel való összehangolásához, ezáltal a lehető legnagyobb mértékben csökkentve a bankok és a hatóságok megfelelési költségeit, ugyanakkor biztosítva a szanálás hatékonyságát a bankok fizetésképtelensége esetén. •Arányosság Az arányosság elvének megfelelően az Unió intézkedése sem tartalmilag, sem formailag nem terjedhet túl azon, ami célkitűzéseinek eléréséhez szükséges, összhangban a Szerződések átfogó célkitűzéseivel. A TLAC-standard globálisan rendszerszinten jelentős intézmények tekintetében történő végrehajtása során a javaslat lényegesen nem érinti a bankok azon terheit, amelyeket az érvényben lévő, veszteségviselésre és feltőkésítési képességre vonatkozó szabályozásnak való megfelelés jelent, mivel a javaslat nem terjeszti ki a TLAC minimumszintjének alkalmazását a globálisan rendszerszinten jelentős intézményeken túl. Továbbá a javaslat nagymértékben korlátozza a bankoknak, különösen a globálisan rendszerszinten jelentős intézményeknek a TLAC-standardnak való megfelelésével kapcsolatos költségeit, mivel az érvényben lévő szabályozást a lehető legnagyobb mértékben összehangolja a standarddal. Végül pedig a javaslat nem terjeszti ki a TLAC minimumszintjének alkalmazását a globálisan rendszerszinten jelentős intézményeken túl. Ellenkezőleg, a nem globálisan rendszerszinten jelentős intézmények esetén a javaslat fenntartja azt az érvényben lévő általános elvet, hogy a veszteségviseléssel és feltőkésítéssel kapcsolatos követelmények minőségét és szintjét a szanálási hatóságok az adott bankra szabhassák az érintett bank kockázatai, mérete, más intézményekkel való összefonódásának mértéke és a választott szanálási stratégia függvényében. Azon globálisan rendszerszinten jelentős intézmények esetén, amelyekre alkalmazandó a TLAC minimumszintje, a javaslat szerint a szanálási hatóságoknak az intézményspecifikus többlettőkekövetelmény előírása előtt fel kell mérniük, hogy a kért többlet szükséges, arányos és indokolt-e. A javaslat rendelkezései tehát arányosak, és nem haladják meg a célkitűzések eléréséhez szükséges mértéket. 3.A HATÁSVIZSGÁLATOK EREDMÉNYEI Hatásvizsgálat A javaslat részét képezi az uniós pénzügyi szabályozási rendszer tágabb felülvizsgálatának (CRR/CRD felülvizsgálata), amely a pénzügyi szektor kockázatainak csökkentésére irányul, és átfogó hatásvizsgálat tárgya volt. A hatásvizsgálati jelentés tervezetét 2016. szeptember 7-én terjesztették a Szabályozói Ellenőrzési Testület elé. [dátum]-án/én a Testület elutasító véleményt fogalmazott meg. A felülvizsgálati csomag egyes elemeit alátámasztó tényadatok megerősítését követően a Testület 2016. szeptember 27-én pozitív véleményt fogalmazott meg. A Bizottság a minőségi jogalkotásra irányuló politikájával összhangban elvégezte számos szakpolitikai alternatíva hatásvizsgálatát. A szakpolitikai alternatívákat a következő kulcsfontosságú célkitűzések tekintetében értékelték: a szanálás alatt álló bankok veszteségviselő és feltőkésítési képességének növelése, jogbiztonság és a szanálási keretrendszer következetessége. Az értékelés során figyelembe vették az említett célok elérésének hatékonyságát és az eltérő szakpolitikai alternatívák végrehajtásának költséghatékonyságát. A TLAC-standard uniós bevezetésével kapcsolatban a hatásvizsgálat három szakpolitikai alternatívát vizsgált meg. Az első alternatíva szerint a BRRD-irányelv továbbra is jelenlegi formájában kerülne alkalmazásra. A második alternatíva szerint a globálisan rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozó TLAC-standard a jelenleg érvényes szanálási keretrendszerbe lenne integrálva, a keretrendszert pedig megfelelően módosítanák a TLAC-standarddal való teljes kompatibilitás céljából. A harmadik szakpolitikai alternatíva a TLAC-minimumszint alkalmazási körének további bővítését javasolta, így az a globálisan rendszerszinten jelentős intézményeken kívül egyéb rendszerszinten jelentős intézményekre (O-SII) is kiterjedne az Unióban. A hatásvizsgálat alapján a második opció alkalmazásával valósíthatók meg a legjobban a releváns szakpolitikai célkitűzések. Különösen azért, mert – az első alternatívával ellentétben – biztosítja a TLAC-standard összehangolt végrehajtását valamennyi uniós globálisan rendszerszinten jelentős intézmény esetében, ezáltal csökkenti a fenti intézmények azon költségeit, amelyek feltehetően felmerültek volna a két eltérő követelménynek való megfelelésből adódóan (a TLAC-standard és a meglévő BRRD szabályok), mindemellett biztosítja a TLAC-feltételek következetes értelmezését az EU-ban. Ez az opció növelni fogja az unióbeli globálisan rendszerszinten jelentős intézmények szanálhatóságát, és megakadályozza a globálisan rendszerszinten jelentős intézmények keresztrészesedései miatt bekövetkező átterjedési hatást, a TLAC-standard speciális, a BRRD-ben jelenleg nem szereplő szabályainak köszönhetően (azaz a TLAC minimumszint alárendelt hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok formájában, a globálisan rendszerszinten jelentős intézmények által tartott, a TLAC céljából elismerhető instrumentumok keresztrészesedéseinek levonása). Ez az opció biztosítja a TLAC-standard megvalósítását az Unióban, ami erősítené azt az elvárást, hogy egyéb jogrendszerek is világszerte hasonlóan cselekedjenek a globálisan rendszerszinten jelentős bankok szanálhatóságának erősítése céljából. Másfelől ez a szakpolitikai opció azért is kedvezőbb a harmadik opciónál, mivel nincs meg az a hátránya, hogy a TLAC-minimumszintet a globálisan rendszerszinten jelentős intézményektől eltérő, más bankokra is kiterjesztené (egyéb, rendszerszinten jelentős intézmények, vagy O-SII), amelyek számára a TLAC-minimumkövetelmény – tekintettel az ilyen intézmények méretében, üzleti modelljében, más intézményekkel való összekapcsoltságában és rendszerszintű fontosságában tapasztalható nagy változatosságra – nem tűnik megfelelően kalibráltnak. A hatásvizsgálat kimutatta, hogy a BRRD-irányelv 55. cikkének való megfelelés– amely előírja a hitelezői feltőkésítés szerződéses elismerését harmadik ország jogának hatálya alá tartozó szerződések esetén – kétféle nehézséget vet fel. Először is, egyes harmadik országbeli szerződő felek elutasítják az Unió hitelezői feltőkésítésre vonatkozó hatáskörének elismerését tartalmazó záradékot az uniós bankokkal kötött pénzügyi szerződések esetén. Ezért az Unió bankjai bizonyos esetekben arra kényszerülnek, hogy egyáltalán ne lépjenek szerződéses jogviszonyba, mivel csak így felelhetnek meg a BRRD-irányelv 55. cikkének. Szélsőséges esetekben ez azzal is járhat, hogy üzleti tevékenységük bizonyos részét ezeknek a bankoknak le kell állítaniuk (pl. a kereskedelemfinanszírozást). Másodszor, még ha a harmadik országbeli szerződő felek készek is elfogadni a hitelezői feltőkésítésre vonatkozó záradékokat az uniós bankokkal kötött szerződésekben, a helyi felügyeleti hatóságok bizonyos esetekben megakadályozhatják a szerződéskötést. Ebben az esetben a bankok csak úgy felelhetnek meg a BRRD-irányelv 55. cikkében foglaltaknak, ha megsértik a helyi felügyeleti hatóságok szabályait, vagy lemondanak az üzleti tevékenységük érintett részéről. A probléma megoldása érdekében ezen szabály módosítására volt szükség. A választott szakpolitika lehetővé teszi a szanálási hatóságok számára a követelménytől való eltekintést, amennyiben ez nincs jelentős hatással az érintett bankok veszteségviselő és feltőkésítési képességére. A fizetési kötelezettségek felfüggesztésére (moratórium) irányuló hatáskörrel kapcsolatban a hatásvizsgálat megállapította, hogy egy ilyen eszköz különösen a szanálási folyamatot megelőző szakaszban igen nagy fontossággal bír. A moratórium lehetővé teszi a fizetési folyamatok rövid időre történő befagyasztását, ami megkönnyíti a rendelkezésre álló eszközök és kötelezettségek mennyiségi meghatározását. Egy ilyen eszköz nagyon hasznos mind a szanálást megelőzően (konkrétabban a korai beavatkozással összefüggésben) mind a szanálási eljárás során. A hatásvizsgálat a rendelkezésre álló eszközök további harmonizációjának lehetséges előnyeit is elemezte. Ebben az összefüggésben a vizsgálat megállapítja, hogy bár a BRRD-irányelv is tartalmazott a fizetési kötelezettségek felfüggesztését lehetővé tevő rendelkezéseket, ezeket nemzeti szinten nagyon különböző módokon valósították meg, és nem biztosították kellőképpen következetes alkalmazásukat az olyan lényeges elemek esetében, mint a felfüggesztés alkalmazási köre és szakasza, kiváltó feltételei és időtartama. Ez alapján javaslat született két további moratóriumi eszköz bevezetésére, amelyek a korai beavatkozás, illetve a szanálás alatt aktiválhatók. A moratórium alkalmazásának kiváltó feltételei, valamint alkalmazási köre és időtartama pontosan meghatározásra kerül, így biztosítható az egységes nemzeti szintű megvalósítás. Alapjogok A jelen javaslat tiszteletben tartja különösen az Európai Unió Alapjogi Chartájában elismert alapvető jogokat és elveket, nevezetesen a tulajdonhoz való jogot és a vállalkozás szabadságát, és ezekkel a jogokkal és elvekkel összhangban alkalmazandó. A jelen irányelv különösen azt biztosítja, hogy a bankok hitelezőinek tulajdonjogába való beavatkozás nem lehet aránytalan mértékű. Az érintett hitelezők nem szenvedhetnek el nagyobb veszteséget annál, mint amely akkor sújtotta volna őket, ha az intézményt a szanálást elrendelő döntés idején, normál fizetésképtelenségi eljárás keretében számolják fel. 4.KÖLTSÉGVETÉSI VONZATOK

A javaslatnak nincsenek az Unió költségvetését érintő vonzatai. 5.EGYÉB ELEMEK Végrehajtási tervek, valamint a nyomon követés, az értékelés és a jelentéstétel szabályai A javaslat előírja a tagállamok számára a BRRD-irányelv módosításainak a nemzeti jogukba történő átültetését a módosított irányelv hatályba lépésétől számított tizenkét hónapon belül, és előírja a bankok számára a módosított szabályozásnak való megfelelést a javaslat átültetésétől számított hat hónapon belül. A javaslat továbbá előírja a bankok számára, hogy rendszeresen beszámoljanak a leírható, illetve átalakítható instrumentumaik szintjéről az érintett hatóságoknak. A javaslat az EBH számára előírja, hogy az átültetés időpontjától kezdve évente két alkalommal jelentést tegyen a Bizottságnak a bankok veszteségviselő és feltőkésítési képességére vonatkozó szabályoknak az Unió országaiban történő végrehajtásáról és alkalmazásáról. A javaslat egyes rendelkezéseinek részletes magyarázata Az előzőekben kifejtettek alapján, a jogszabálycsomag részét képező tőkekövetelmény-rendelet (CRR) módosításai tartalmazzák a globálisan rendszerszinten jelentős intézmények számára előírt TLAC-minimumkövetelményekre vonatkozó szabályokat, míg a jelen javaslat a globálisan rendszerszinten jelentős intézmények intézményspecifikus többlettőke-követelményekre és az összes uniós bankra alkalmazandó általános követelményekre vonatkozik. A jelen javaslat számos célzott módosítást vezet be az érvényben lévő BRRD-irányelvben. A BRRD-irányelv 2., 12. és 13. cikkének módosításai A TLAC-standard és a BRRD-irányelv elismerik mind az egy pontból kiinduló, mind a több pontból kiinduló szanálási stratégiát. Az egy pontból kiinduló stratégia alapján egy adott csoportba tartozó szervezetek közül csak egy (általában az anyavállalat) kerül szanálásra, míg a csoporthoz tartozó többi szervezetet (általában a működő leányvállalatokat) nem vonják szanálás alá, hanem veszteségeiket a szanálásra váró vállalkozásra hárítják át. A több pontból kiinduló szanálási stratégia alapján több szervezet szanálására is sor kerülhet. A kívánt szanálási stratégia hatékony alkalmazása érdekében fontos egyértelműen azonosítani a szanálás alá vonandó szervezeteket („szanálandó szervezetek”) és a hozzájuk tartozó leányvállalatokat („szanálandó csoportok”). A fenti azonosítás a pénzügyi intézmények által betartandó, a veszteségviselő képességre vonatkozó szabályok alkalmazási szintjének meghatározásánál is fontos szerepet játszik. A fenti okból a BRRD-irányelv 2. cikkének módosításai bevezetik a „szanálandó szervezet” és a „szanálandó csoport” fogalmát. A 12. és 13. cikk a csoportszintű szanálási tervek elkészítésével kapcsolatos módosításai kifejezetten előírják a szanálási hatóságok számára, hogy azonosítsák a pénzügyi csoporton belül a szanálandó szervezeteket és a szanálandó csoportokat, és a hatékony csoportszintű szanálás érdekében ennek megfelelően mérlegeljék valamennyi tervezett szanálási intézkedés következményeit a csoporton belül. A BRRD-irányelv 45. cikkének módosításai A 45. cikk hatályát veszti, és helyébe az alábbi új rendelkezések lépnek: A 45., 45a., 45b., 45c., 45d., 45e., 45f., 45g., 45h., 45i. és 45k. cikk. Jelenleg az intézményspecifikus MREL-t az intézmény teljes kötelezettségállományának százalékában kell mérni. A módosított 45. cikk összhangba hozza a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmények mérőszámait a TLAC-standardban megadott, a globálisan rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozó minimumkövetelmények mérőszámaival („TLAC-minimumkövetelmény”). Az intézményspecifikus MREL-t ezért az érintett intézmény teljes kockázati kitettségértékének és a tőkeáttételi mutató számításhoz használt kitettségértékének a százalékos arányaként kell kifejezni. A 45a. cikk megtartja a jelzáloghitel-intézetek érvényben lévő mentességét a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény alól, azzal a feltétellel, hogy a nemzeti fizetésképtelenségi vagy ahhoz hasonló eljárások lehetővé teszik a hitelezők hatékony veszteségviselését, amely megfelel a szanálási célkitűzéseknek. Azt is pontosítja, hogy a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény alól felmentett intézmények nem tartoznak a szanálandó csoport szintjén alkalmazandó átfogó összevont követelmények alá. A 45b. cikk meghatározza az MREL teljesítése céljából beszámítható instrumentumokra és elemekre vonatkozó elismerhetőségi kritériumokat, és szorosan összehangolja azokat a TLAC-standardban a TLAC-minimumkövetelmény teljesítésére előírt elismerhetőségi kritériumokkal. Ezért tehát ezek a kritériumok az alábbi pont kivételével azonosak. Ami az érintett instrumentumok körét illeti, bizonyos származtatott jellemzőkkel rendelkező instrumentumok, például a strukturált értékpapírok elismerhetők a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmények teljesítése céljából, mivel a szanálás során elegendő lehet a veszteségviselő képességük. A strukturált értékpapírok beágyazott származtatott komponenssel rendelkező adósságkötelezvények. Megtérülésük az olyan referenciaeszközök teljesítményéhez igazodik mint az egyedi részvény, részvényindexek, alapok, kamatlábak, áruk vagy valutanemek. A 45b. cikk tisztázza, hogy a strukturált értékpapírok elismerhetők a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmények teljesítése céljából, amennyiben a lejáratkor visszafizetendő, fix tőkeösszeggel rendelkeznek, amely mellett csak egy kiegészítő hozam kötődik származtatott ügylethez és függ a referenciaeszköz teljesítményétől. Ennek indoklása az, hogy a fix tőkeösszeg előre ismert már a kibocsátás időpontjában, értéke stabil a strukturált az értékpapír egész életciklusa alatt, és szanálás esetén könnyen bevonható a feltőkésítésbe. A TLAC-standard szerint a TLAC-minimumkövetelménynek nagyrészt alárendelt hitelviszonyt megtestesítő instrumentumok használatával kell teljesülnie, amelyek fizetésképtelenség esetén az olyan előresorolt kötelezettségek alá sorolódnak, amelyeket kifejezetten kizárnak a TLAC-minimumkövetelménynek való megfelelésből, úgymint biztosított betétek, származtatott ügyletek, adó vagy egyéb közjogi vonatkozású kötelezettségek. Az intézményspecifikus MREL teljesítéséhez jelenleg a szanálási hatóságok eseti alapon előírhatják az elismerhető hitelviszonyt megtestesítő instrumentumok alárendelését. A 45b. cikk új rendelkezései tovább pontosítják, hogy az alárendelést olyan mértékben írhatják elő, amely elégséges a hitelezői feltőkésítés alkalmazásának megkönnyítéséhez, különösen azokban az esetekben, amikor egyértelmű jelek utalnak rá, hogy a feltőkésítésbe bevont hitelezőkre háruló veszteségek a szanálás során valószínűsíthetően meghaladnák egy felszámolási eljárásból fakadó feltételezett veszteségüket, továbbá csak olyan mértékben, amely elégséges a fizetésképtelenség esetén jelentkező valószínű veszteségeiket meghaladó veszteségrész fedezése céljából. Amennyiben a szanálási hatóságok előírják az alárendelést az intézményspecifikus MREL teljesítése céljából, az nem sértheti azt a lehetőséget, hogy az 575/2013/EU rendeletnek megfelelően és a TLAC-standarddal összhangban TLAC-minimumkövetelmény teljesítése részben nem alárendelt hitelviszonyt megtestesítő instrumentumok használatával történjen. A 45c. cikk valamennyi szervezet esetében megállapítja a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmények meghatározásának feltételeit. A szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelménynek lehetővé kell tennie a bankok számára a szanálás során várható veszteségek fedezését és a bank szanálást követő feltőkésítését. A szanálási hatóságok a választott szanálási stratégia alapján kötelesek megfelelően indokolni az előírt, a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény szintjét. Ez a szint nem haladhatja meg az intézmények szavatolótőke-követelményének megfelelő, a szanálás során várható veszteségnek és annak a feltőkésítési összegnek az összegét, amely lehetővé teszi a szervezet számára, hogy a szanálást követően teljesítse a szavatolótőke-követelményét, ami szükséges ahhoz, hogy az intézmény a választott szanálási stratégia alapján engedélyt kapjon tevékenységei folytatására. A szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelményt a teljes kockázati kitettség és a tőkeáttételi mutató mértékének százalékos arányaként kell kifejezni, és az intézményeknek a két mértékből származó szintet egyidejűleg kell teljesíteniük. A globálisan rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozóan a 45d. cikk megállapítja, hogy a TLAC minimumszinthez csak azokban az esetekben lehet intézményspecifikus többlettőke-követelményt előírni a TLAC-standard előírásai szerint, amikor az említett minimum nem elegendő valamely globálisan rendszerszinten jelentős intézmény veszteségeinek fedezéséhez és az intézmény feltőkésítéséhez a választott szanálási stratégia keretében. Ez a javaslat a tőkekövetelmény-irányelv (CRD) módosításáról szóló javaslatban foglaltakhoz hasonlóan, a BRRD-irányelv 45e. cikkében bevezeti az „iránymutatás” fogalmát. Ez lehetővé teszi a szanálási hatóságok számára, hogy az intézmények számára a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény egy magasabb szintjét írják elő, ugyanakkor rugalmasabban is kezelje ezen szintek megsértését, különösen azáltal, hogy a maximálisan felosztható összegek korlátozása révén enyhítik e kötelezettségszegések automatikus következményeit. A 45e. cikk különösen azt teszi lehetővé a szanálási hatóságok számára, hogy előírják az intézmények számára, hogy további összegeket teljesítsenek a szanálás során várható olyan veszteségek fedezésére, amelyek meghaladják a standard szanálási forgatókönyv esetén várható veszteséget (azaz a meglévő szavatolótőke-követelmények szintjét), és biztosítsák, hogy az intézmény iránti piaci bizalom a szanálást követően is elégséges szintű legyen (azaz az előírt feltőkésítési összegen túlmenően is). A 45e. cikk mindazonáltal azt is meghatározza, hogy a követelmény veszteségviselő részére vonatkozó iránymutatás szintje nem haladhatja meg a „tőkére vonatkozó iránymutatás” szintjét, amennyiben a felügyeleti hatóságok a felügyeleti stressztesztek keretében ilyen iránymutatást írnak elő, a normál követelményeket meghaladó veszteségek kezelése érdekében. A feltőkésítési részt illetően a piaci bizalmat biztosító iránymutatás szintjének lehetővé kell tennie az intézmények számára a szanálást követően, hogy a megfelelő hosszúságú időtartamon át teljesíteni tudják az engedélyezési követelményeket. Ez a piaci bizalmat fenntartó tőkepuffer csak akkor haladhatja meg a 2013/36/EU irányelvben előírt kombinált pufferkövetelményt, ha egy magasabb szint szükséges annak biztosításához, hogy a szanálást követően a szervezet egy megfelelő időtartamon át tovább teljesíthesse a rá vonatkozó engedélyezési feltételeket. A 45f. és 45g. cikk a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény alkalmazási szintjéről rendelkezik. A szanálandó szervezetnek minősülő intézmények vonatkozásában a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény rájuk csupán az összevont szanálandó csoport szintjén alkalmazandó. Ez azt jelenti, hogy a szanálandó szervezeteknek leírható, illetve átalakítható (hitelviszonyt megtestesítő) instrumentumokat kell kibocsátaniuk külső, harmadik fél hitelezők számára, amelyeket bevonhatnak a hitelezői feltőkésítésbe, amennyiben a szanálandó szervezet (azaz a szanálandó csoport) szanálás alá kerül. A csoporthoz tartozó más szervezetek vonatkozásában a javaslat a TLAC-standardban szereplő hasonló fogalommal összhangban bevezeti a „belső” MREL fogalmát. Ez azt jelenti, hogy a szanálandó csoporthoz tartozó, de önmagukban szanálandó szervezeteknek nem minősülő más szervezeteknek leírható, illetve átalakítható (hitelviszonyt megtestesítő) instrumentumokat kell kibocsátaniuk a szanálandó csoporton belül, vagyis olyan instrumentumokat, amelyeket a szanálandó szervezeteknek meg kell vásárolniuk. Abban az esetben, ha egy a szanálandó csoporthoz tartozó, de önmagában szanálandó szervezetnek nem minősülő intézmény gazdasági életképtelensége bekövetkezik, a fenti instrumentumok leírásra vagy saját tőkévé történő átalakításra kerülnek, és az érintett szervezet veszteségeit a szanálandó szervezethez irányítják. A belső MREL-követelmény fő hozadéka, hogy lehetővé teszi a szanálandó csoportba tartozó (kritikus funkciót betöltő) szervezetek feltőkésítését, elkerülve ezzel a szervezet formális szanálás alá helyezését, ami várhatóan megzavarná a piac működését. A követelmény alkalmazása során mindazonáltal biztosítani kell a választott szanálási stratégiának való a megfelelést, különös tekintettel arra, hogy a szervezet és a szanálandó csoport közötti tulajdonviszonyok nem változhatnak meg a tőkeemelést követően. A javaslat azt is meghatározza, hogy – bizonyos biztosítékok betartásával – a belső MREL helyettesíthető fedezett garanciákkal a szanálandó szervezet és a szanálandó csoport egyéb szervezetei között, amelyek ugyanolyan időbeli ütemezési feltételekkel érvényesülhetnek, mint a belső, szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmények teljesítésére jogosult instrumentumok. A javasolt biztosítékok közé tartozik különösen az érintett szanálási hatóságoknak a belső MREL felváltásába történő beleegyezése, illetve a szanálandó szervezet által a leányvállalatnak nyújtott garancia biztosítékkal történő fedezése, melyhez magas likviditású, minimális hitel- és piaci kockázattal rendelkező biztosítékok szükségesek. A javaslat fenntartja a szanálandó szervezet leányvállalataiért felelős szanálási hatóságoknak felajánlott lehetőséget, hogy teljes mértékben eltekintsenek a leányvállalatokra vonatkozó MREL alkalmazásától, ha a szanálandó szervezet és annak leányvállalatai egyaránt ugyanazon tagállamban vannak letelepedve.

A 45h. cikk meghatározza a szanálandó csoportra vonatkozó MREL meghatározására irányuló eljárást. A követelményszint meghatározásáért felelős hatóságok a szanálandó szervezet szanálási hatósága, a csoportszintű szanálási hatóság (a végső anyavállalat szanálási hatósága) és a szanálandó csoport egyéb szervezeteiért felelős szanálási hatóságok. A hatóságok között felmerülő viták rendezése az EBH-rendelet szerint az EBH hatáskörébe tartozik. A 17., 18. és 45k. cikk módosításai Ezek a módosítások a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény megsértésével foglalkoznak. A 45k. cikk felsorolja a MREL megsértése esetén a szanálási hatóságok rendelkezésére álló hatásköröket. Mivel a MREL be nem tartása akadályt képezhet valamely intézmény vagy csoport szanálhatósága előtt, a 17. és 18. cikk rendelkezései lerövidítik a szanálhatóság akadályainak kiküszöbölésére irányuló meglévő eljárást, annak érdekében, hogy hatóságok a kellő gyorsasággal tudjanak fellépni a MREL bármilyen megsértésével szemben. Továbbá új hatáskörökkel ruházzák fel a szanálási hatóságokat, hogy előírhassák az elismerhető instrumentumok lejárati szerkezetének módosítását, és terveket kérhessenek az intézményektől a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmények szintjének visszaállítására. A 55. cikk módosításai A BRRD-irányelv 55. cikkének módosításai magukban foglalják a cikkben ismertetett követelmény szanálási hatóságok általi arányos alkalmazását. A szanálási hatóság mentesítheti az intézményeket a hitelezői feltőkésítést elismerő záradék beillesztésének kötelezettsége alól a harmadik országok jogának hatálya alá tartozó szerződésekben vagy instrumentumokban, ha megítélése szerint ez nem akadályozza a bank szanálhatóságát, és jogi, szerződéses vagy gazdasági szempontból nem kivitelezhető a bankok számára a hitelezői feltőkésítést elismerő záradék beillesztése bizonyos kötelezettségekre vonatkozóan. Ezekben az esetekben az ilyen kötelezettségek nem számítanak be a MREL teljesítésébe, és előrébb sorolódnak, mint a MREL teljesítése céljából elismerhető kötelezettségek, így minimalizálható a „hitelezők nem járhatnak rosszabbul” elv sérülésének kockázata. Ebben a tekintetben a javaslat nem gyengíti a hitelezői feltőkésítés folyamatát. Az 59. és 60. cikk módosításai Az 59. és 60. cikk módosításai biztosítják, hogy a belső MREL teljesítésére jogosult olyan instrumentumok, amelyek nem tőkeinstrumentumok (hitelviszonyt megtestesítő instrumentumok), szintén leírhatók vagy tőkévé alakíthatók legyenek, ha az azokat kibocsátó, szanálandó csoporton belüli, de önmagában nem szanálandó szervezet életképtelenné válik. A 27. cikk módosításai, új 29a. cikk és a 63. cikk módosításai a moratóriumról A 27. cikk módosítása egy új, a szanálást megelőző szakaszban alkalmazható moratóriumi eszközről rendelkezik, amely különösen korai beavatkozásra vonatkozó hatáskörként használható. Az újonnan hozzáadott 29a. cikk a korai beavatkozási moratórium alkalmazási feltételeit határozza meg. A rendelkezés kifejti, hogy ez a hatáskör akkor aktiválható, ha meg kell határozni, hogy szükség van-e korai beavatkozási intézkedésekre, illetve, hogy az intézmény fizetésképtelen vagy valószínűleg fizetésképtelenné válik-e. A cikk meghatározza a felfüggesztési hatáskör alkalmazási körét és időtartamát – ami nem haladhatja meg az öt munkanapot. A 63. cikk módosítása az általános szanálási hatáskörök körébe bevezeti a kifizetések felfüggesztésének hatáskörét, amelyre egy vagy több szanálási eszköz hatékony alkalmazásához, illetve a 36. cikkben meghatározott szanálást szolgáló értékeléshez lehet szükség. A cikk meghatározza a felfüggesztési hatáskör alkalmazási körét és időtartamát, ami nem haladhatja meg az öt munkanapot. Egyéb rendelkezések A javaslat számos módosítást tartalmaz a megfelelő felügyeleti jelentéstétel és a követelmények nyilvánosságra hozatalának biztosítása céljából. Számos módosítás érinti a követelményeknek az Unióban letelepedett harmadik országbeli intézményekre való alkalmazásával kapcsolatos szabályozási szerkezetet és döntéshozatali folyamatot. Más módosítások a központi szerződő felek BRRD-irányelv és egyéb uniós jogszabályok szerinti kezelésének kérdéseit (például a banki engedéllyel rendelkező központi szerződő felek kezelését) tisztázzák egy, a központi szerződő felekre vonatkozó célzott helyreállítási és szanálási keretrendszerre irányuló javaslat elfogadását követően. Javaslat született a vonatkozó társasági jogi irányelvek célzott módosításaira a központi szerződő felek hatékony szanálásának biztosítása céljából. A tagállamoknak a jelen javaslatot annak hatálybalépésétől számított tizenkét hónapon belül át kell ültetniük nemzeti jogukba. Az érintett intézményeknek az átültetés időpontjától számított hat hónap áll rendelkezésükre, hogy biztosítsák az új rendelkezéseknek való megfelelést. Az EBH-nak évente két alkalommal jelentést kell tennie a Bizottságnak a követelmény unióbeli megvalósításáról és alkalmazásáról. 2016/0362 (COD) Javaslat AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS IRÁNYELVE a hitelintézetek és befektetési vállalkozások veszteségviselő és feltőkésítési képessége tekintetében a 2014/59/EU irányelv módosításáról, valamint a 98/26/EK irányelv, a 2002/47/EK irányelv, a 2012/30/EU irányelv, a 2011/35/EU irányelv, a 2005/56/EK irányelv, a 2004/25/EK irányelv és a 2007/36/EK irányelv módosításáról

(EGT-vonatkozású szöveg) AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA, tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 114. cikkére, tekintettel az Európai Bizottság javaslatára, a jogalkotási aktus tervezete nemzeti parlamenteknek való megküldését követően, tekintettel az Európai Központi Bank véleményére tekintettel az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére, rendes jogalkotási eljárás keretében, mivel: (1)A Pénzügyi Stabilitási Tanács (FSB) 2015. november 9-én közzétette a teljes veszteségviselő képességre (TLAC) vonatkozó feltételeket tartalmazó dokumentumot (a „TLAC-standard”), amelyet a G-20-ak 2015. novemberi csúcstalálkozójukon elfogadtak. A TLAC-standard előírja a globálisan rendszerszinten jelentős bankok számára – melyekre az uniós jogalkotási keretrendszer globálisan rendszerszinten jelentős intézményekként hivatkozik –, hogy elegendő minimumösszegű, kiemelten veszteségviselő (hitelezői feltőkésítésbe bevonható) kötelezettséggel rendelkezzenek, amelynek révén szanálás esetén gyorsan és zökkenőmentesen biztosítható a veszteségek fedezése és a feltőkésítés. 2015. november 24-én közzétett közleményében a Bizottság kötelezettséget vállalt arra, hogy a TLAC-standard nemzetközileg elfogadott, 2019. évi bevezethetősége érdekében még 2016 vége előtt jogalkotási javaslatot terjeszt elő a témában. (2)A TLAC-standard uniós bevezetése során figyelemmel kell lenni a már meglévő intézményspecifikus, a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelményre („MREL”), mely a 2014/59/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvben foglaltak szerint minden uniós hitelintézetre és befektetési vállalkozásra alkalmazandó. Mivel a TLAC és az MREL célja egyaránt annak biztosítása, hogy az uniós intézmények kellő mértékű veszteségviselő képességgel rendelkezzenek, a két követelménynek egy közös keretrendszer egymást kiegészítő elemeit kell képeznie. Operatív szempontból a TLAC-standard globálisan rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozó, harmonizált minimumszintjét („TLAC-minimumkövetelmény”) az 575/2013/EU rendelet módosítása révén kell az uniós jogszabályokba bevezetni, míg a globálisan rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozó intézményspecifikus többlettőkekövetelményt és a nem globálisan rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozó intézményspecifikus követelményt (a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény) a 2014/59/EU irányelv és a 806/2014/EU rendelet célzott módosításaival kell kezelni. Ezen irányelvnek az intézmények veszteségviselő és feltőkésítési képességére vonatkozó rendelkezéseit a fent említett jogszabályok és a 2013/36/EU irányelv rendelkezéseivel együtt, egységesen és következetesen kell alkalmazni. (3)A TLAC-standard végrehajtására vonatkozó harmonizált uniós szabályok hiánya többletköltségeket és jogbizonytalanságot teremtene az intézmények számára, és megnehezítené a hitelezői feltőkésítés alkalmazását a határokon átnyúló tevékenységet végző intézmények esetében. A harmonizált uniós szabályok hiánya továbbá versenytorzulások megjelenéséhez vezet a belső piacon, tekintve, hogy az intézményeket terhelő, a meglévő követelményeknek és a TLAC-standardnak való megfelelés költségei jelentősen eltérhetnek egymástól az Unióban. Ezért a TLAC-standard végrehajtására vonatkozó harmonizált uniós szabályok hiányából eredő belső piaci akadályokat meg kell szüntetni, és meg kell előzni az ebből fakadó versenytorzulások kialakulását. Következésképpen ezen irányelv tekintetében a megfelelő jogalap az Európai Unió működéséről szóló szerződésnek (EUMSZ) az Európai Unió Bírósága ítélkezési gyakorlata szerint értelmezett 114. cikke. (4)A TLAC-standarddal összhangban a 2014/59/EU irányelvnek továbbra is el kell ismernie mind az egy pontból kiinduló, mind pedig a több pontból kiinduló szanálási stratégiákat. Az egy pontból kiinduló stratégia alapján egy adott csoportba tartozó szervezetek közül csak egy (általában az anyavállalat) kerül szanálásra, míg a csoportba tartozó egyéb szervezeteket, általában a működő leányvállalatokat, nem vonják szanálás alá, hanem azok veszteségeiket és feltőkésítési igényeiket a szanálandó vállalkozásra hárítják át. A több pontból kiinduló szanálási stratégia alapján egy adott csoporthoz tartozó több szervezet szanálására is sor kerülhet. A kívánt szanálási stratégia hatékony alkalmazása érdekében fontos egyértelműen azonosítani a szanálás alá vonandó szervezeteket („szanálandó szervezetek”) és a hozzájuk tartozó leányvállalatokat („szanálandó csoportok”). A fenti azonosítás a pénzügyi intézmények által alkalmazandó, a veszteségviselő és feltőkésítési képességre vonatkozó szabályok alkalmazási szintjének meghatározásánál is fontos szerepet játszik. Ezért be kell vezetni a „szanálandó szervezet” és a „szanálandó csoport” fogalmát, és a csoportszintű szanálás tervezése tekintetében módosítani kell a 2014/59/EU irányelvet annak érdekében, hogy kifejezetten kötelezze a szanálási hatóságokat a szanálandó szervezetek és a szanálandó csoportok azonosítására egy adott csoporton belül, valamint arra, hogy a csoportszintű szanálás hatékonyságának biztosítása érdekében megfelelően mérlegelje valamennyi tervezett szanálási intézkedésnek az adott csoporton belül várható következményeit. (5)A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy az intézmények kellő mértékű veszteségviselő és feltőkésítési képességgel rendelkezzenek, amelynek révén szanálás esetén gyorsan és zökkenőmentesen, a pénzügyi stabilitásra és az adófizetőkre gyakorolt lehető legkisebb hatás mellett biztosítható a veszteségek fedezése és a feltőkésítés. A fenti cél megvalósítása érdekében az intézményeknek teljesíteniük kell a 2014/59/EU irányelvben előírt, intézményspecifikus, a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelményt (MREL). (6)Az intézmények veszteségviselő és feltőkésítési képességének mérésére használt nevezők és a TLAC-standardban előírt nevezők összehangolása érdekében a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelményt az érintett intézményre vonatkozó teljes kockázatikitettség-érték és a tőkeáttételi mutató kitettségmértéke százalékában kell kifejezni. (7)Az MREL teljesítéséhez használható kötelezettségek elismerhetőségi kritériumait szorosan össze kell hangolni az 575/2013/EU rendeletben a TLAC-minimumkövetelményre vonatkozóan meghatározott kritériumokkal, az ebben az irányelvben bevezetett kiegészítő kiigazításokkal és követelményekkel összhangban. Különösen bizonyos beágyazott származtatott komponenssel rendelkező, hitelviszonyt megtestesítő instrumentumoknak, például egyes strukturált értékpapíroknak kell elismerhetőnek lenniük az MREL teljesítésére, amennyiben a lejáratkor visszafizetendő, fix tőkeösszeggel rendelkeznek, amely mellett csak egy kiegészítő hozam kötődik származtatott ügylethez és függ a referenciaeszköz teljesítményétől. Fix tőkeösszegükre tekintettel ezek az instrumentumok magas veszteségviselő képességgel rendelkezőnek és a szanálás során a hitelezői feltőkésítésbe egyszerűen bevonhatónak tekinthetők. (8)Az MREL teljesítéséhez használható kötelezettségek köre elvileg magában foglalja a biztosíték nélküli és nem elsőbbségi hitelezők követeléseiből származó valamennyi kötelezettséget (nem alárendelt kötelezettségek), kivéve, ha nem felelnek meg az ebben az irányelvben foglalt egyedi elismerhetőségi kritériumoknak. Az intézmények szanálhatóságának a hitelezői feltőkésítés hatékony használatával történő javítása érdekében a szanálási hatóságok számára lehetővé kell tenni annak előírását, hogy az MREL-t alárendelt kötelezettségekkel teljesítsék, különösen, amikor egyértelmű jelei vannak, hogy a feltőkésített hitelezők valószínűleg olyan veszteséget viselnek a szanálás során, ami meghaladná a fizetésképtelenség esetén jelentkező potenciális veszteségeiket. Az a követelmény, hogy a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelményt alárendelt kötelezettségekkel kell teljesíteni, csak az annak megakadályozásához szükséges szinten írható elő, hogy a hitelezők veszteségei a szanálás során meghaladják az egyéb esetben fizetésképtelenség esetén jelentkező veszteségeiket. Amennyiben a szanálási hatóságok előírják a hitelviszonyt megtestesítő instrumentumok alárendelését a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény teljesítése céljából, az nem sértheti azt a lehetőséget, hogy az 575/2013/EU rendeletnek megfelelően, és a TLAC-standard által megengedett módon a TLAC-minimumkövetelmény teljesítése részben nem alárendelt hitelviszonyt megtestesítő instrumentumok használatával történjen. (9)A szavatolótőkére és leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelménynek lehetővé kell tennie az intézmények számára a szanálás során várható veszteségek fedezését, illetve az intézmények szanálást követő feltőkésítését. A szanálási hatóságoknak az általa választott szanálási stratégia alapján megfelelően indokolnia kell a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény előírt szintjét, különös tekintettel a 2013/36/EU irányelv 104a. cikkében ismertetett követelmény szükségességére és szintjére a feltőkésítési összeg kapcsán. Ezt a szintet az intézmények szavatolótőke-követelményének megfelelő, a szanálás során várható veszteségnek és annak a feltőkésítési összegnek az összege alkotja, amely lehetővé teszi az intézmény számára, hogy a szanálást követően teljesítse a szavatolótőke-követelményét, ami szükséges ahhoz, hogy az intézmény a választott szanálási stratégia alapján engedélyt kapjon tevékenységei folytatására. A szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelményt a teljes kockázati kitettség és a tőkeáttételi mutató mértékének százalékos arányaként kell kifejezni, és az intézményeknek a két mértékből származó szintet egyidejűleg kell teljesíteniük. A szanálási hatóságnak megfelelően indokolt esetekben úgy kell kiigazítania a feltőkésítés összegét, hogy megfelelően tükrözze a szanálhatóságra hatással lévő, a szanálás alá vonható csoport üzleti modelljéből, finanszírozási profiljából és teljes kockázati profiljából eredő megnövekedett kockázatot is, ezért az ilyen korlátozott körülmények megkövetelik a 45c. cikk (3) és (4) bekezdésének első albekezdésében említett feltőkésítési összegek túllépését. (10)A szanálási hatóságoknak lehetősége kell legyen a globálisan rendszerszinten jelentős intézmények esetében azok szanálhatóságának javítása céljából az 575/2013/EU rendeletben rögzített TLAC-minimumkövetelmény mellett az intézményspecifikus, a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény előírására is. Ez az intézményspecifikus MREL csak akkor alkalmazható, ha a választott szanálási stratégia alapján a TLAC-minimumkövetelmény nem elégséges a veszteségek fedezéséhez és a globálisan rendszerszinten jelentős intézmény feltőkésítéséhez. (11)A MREL szintjének meghatározásakor a szanálási hatóságoknak figyelembe kell venniük az intézmény rendszerszintű jelentőségének fokát, valamint az intézmény fizetésképtelenségének a pénzügyi stabilitásra gyakorolt lehetséges negatív hatásait. A szanálási hatóságoknak figyelembe kell venniük az egyenlő versenyfeltételek iránti igényt a globálisan rendszerszinten jelentős intézmények és az Unión belüli hasonló, rendszerszintű jelentőséggel rendelkező intézmények között. A nem globálisan rendszerszinten jelentős intézményként azonosított, de az Unión belül a globálisan rendszerszinten jelentős intézményekhez hasonló rendszerszintű jelentőséggel rendelkező intézményekre vonatkozó MREL aránytalanul nem térhet el a globálisan rendszerszinten jelentős intézmények esetében általában meghatározott MREL szintjétől és összetételétől.

(12)A 2013/36/EU irányelvben az illetékes hatóságokra ruházott hatáskörökhöz hasonlóan a jelen irányelvnek lehetővé kell tennie a szanálási hatóságok számára, a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény magasabb szintjeinek teljesítését írják elő az intézmények számára, ugyanakkor rugalmasabban is kezelje ezen szintek megsértését, különösen a szintsértések automatikus hatásainak a maximálisan felosztható összeg korlátozása formájában történő enyhítésével. Lehetővé kell tenni, hogy a szanálási hatóságok iránymutatást adjanak az intézményeknek olyan kiegészítő összegek teljesítése tekintetében, amelyek a szanálás esetén fedezik az 575/2013/EU rendeletben és a 2013/36/EU irányelvben meghatározott szavatolótőke-követelmények szintje feletti veszteségeket, és/vagy biztosítják, hogy a piacnak elegendő bizalma legyen az intézményben a szanálást követően. A 2013/36/EU irányelvvel való összhang biztosítása érdekében, csak akkor adható iránymutatás a további veszteségek fedezése tekintetében, ha az illetékes felügyeleti hatóságok a 2013/36/EU irányelv rendelkezései szerinti „tőkére vonatkozó iránymutatást” kértek, és az iránymutatásban kért szintet nem haladhatja meg. A feltőkésítési összegre vonatkozóan a piaci bizalmat biztosító iránymutatásban kért szintnek lehetővé kell tennie az intézmény számára, hogy egy megfelelő időszakon keresztül továbbra is teljesíthesse az engedélyezési feltételeket, beleértve annak lehetővé tételét, hogy a szanálást követően az intézmény fedezze a tevékenységeinek átalakításával kapcsolatos költségeket. A piaci bizalmat fenntartó puffer csak akkor haladhatja meg a 2013/36/EU irányelvben meghatározott kombinált pufferkövetelményt, ha magasabb szint szükséges annak biztosításához, hogy a szanálást követően a szervezet egy megfelelő időszakon keresztül tovább teljesíthesse az engedélyezési követelményeket. Lehetőséget kell biztosítani a szanálási hatóságoknak arra, hogy amennyiben egy szervezet folyamatosan képtelen teljesíteni az iránymutatás alapján elvárt kiegészítő szavatolótőkét és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségeket, az iránymutatás összegének fedezése céljából előírhassa a MREL összegének a megemelését. Annak megállapításához, hogy tartós mulasztásról van-e szó, a szanálási hatóságnak figyelembe kell vennie a szervezetnek a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelményről szóló jelentéseit a jelen irányelv előírásainak megfelelően. (13)Az 575/2013/EU rendelettel összhangban a szanálás alá vonható szervezetnek minősülő intézményekre a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény csak a konszolidált szanálás alá vonható csoport szintjén vonatkozik. Ez azt jelenti, hogy a szanálandó szervezeteket kötelezni kell arra, hogy a MREL teljesítéséhez elismerhető instrumentumokat és elemeket bocsássanak ki külső, harmadik fél hitelezők számára, amelyeket a szanálandó szervezet szanálása esetén feltőkésítenének. (14)A szanálandó szervezetnek nem minősülő intézményeknek egyedi szinten kell megfelelniük a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelménynek. Az ilyen intézmények veszteségviselési és feltőkésítési igényeit általában a hozzájuk tartozó szanálás alá vonható szervezeteknek kell kielégíteni azáltal, hogy a szanálás alá vonható szervezetek megvásárolják az ezen intézmények által kibocsátott leírható, illetve átalakítható kötelezettségeket, majd leírják vagy tulajdonviszonyt megtestesítő instrumentumokká alakítják azokat, amikor az említett intézmények életképtelenné válnak. Ilyen módon a szanálandó nem szervezetnek minősülő intézményre alkalmazandó, a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelményt következetesen és együtt kell alkalmazni a szanálandó szervezetekre alkalmazandó követelményekkel. Ez lehetővé teszi a szanálási hatóságok számára, hogy egy szanálandó csoportot annak bizonyos leányvállalatai szanálás alá vonása nélkül szanáljanak, és így elkerüljék a piacon potenciálisan zavart okozó hatást. A szanálandó szervezet és a leányvállalatai szanálási hatóságainak közötti egyetértés függvényében lehetővé kell tenni, hogy a leírható, illetve átalakítható kötelezettségeknek a szanálás alá vonható szervezetek számára történő kibocsátását fedezett garanciák helyettesítsék a szanálandó szervezet és leányvállalatai között, amelyek akkor hívhatók le, ha a leírható, illetve átalakítható kötelezettségek leírását vagy átalakítását lehetővé tevő feltételekkel megegyező időbeli ütemezési feltételek teljesülnek. Valamely szanálandó szervezet leányvállalatainak szanálási hatóságai teljes mértékben eltekinthetnek a szanálandó szervezetnek nem minősülő intézményekre vonatkozó MREL alkalmazásától, ha a szanálás alá vonható szervezet és annak leányvállalatai ugyanabban a részt vevő tagállamban letelepedettek. A szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelménynek a szanálandó szervezetnek nem minősülő intézményekre történő alkalmazása során biztosítani kell a választott szanálási stratégiának való megfelelést, különös tekintettel arra, hogy az intézmény és a szanálandó csoport közötti tulajdonviszonyok nem változhatnak meg az intézmények feltőkésítését követően. (15)A szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény megfelelő szintje úgy biztosítható a szanálási célok megvalósításához, ha a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény meghatározásáért felelős hatóságok a szanálandó szervezet szanálási hatósága, a csoportszintű szanálási hatóság, azaz a végső anyavállalat szanálási hatósága, és a szanálandó csoport egyéb szervezeteiért felelős szanálási hatóságok. A hatóságok között felmerülő viták rendezése az Európai Bankhatóság (EBH) 1093/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet szerint jogkörébe tartozik a jelen irányelvben meghatározott feltételekkel és korlátozásokkal. (16)A TLAC-minimumkövetelmény és a MREL bármilyen megszegését az illetékes hatóságoknak és a szanálási hatóságoknak megfelelő módon kezelniük és orvosolniuk kell. Mivel ezen követelmények megszegése akadályozhatja az intézmény vagy csoport szanálhatóságát, a szanálhatóság akadályainak kiküszöbölésére érvényben lévő eljárást le kell rövidíteni, lehetővé téve, hogy a hatóságok késedelem nélkül kezeljék a fenti követelmények bármilyen megsértését. Lehetőséget kell biztosítani a szanálási hatóságoknak arra, hogy előírhassák az intézmények számára a leírható, illetve átalakítható instrumentumok és elemek lejárati profiljának módosítását és a követelményi szint helyreállítására vonatkozó tervezetek elkészítését, illetve végrehajtását. (17)A MREL átlátható alkalmazásának biztosítása céljából az intézményeknek jelenteniük kell az illetékes hatóságaiknak és a szanálási hatóságaiknak, és rendszeresen nyilvánossá kell tenniük a leírható, illetve átalakítható kötelezettségek szintjét és e kötelezettségek összetételét, beleértve azok lejárati profilját és besorolását a rendes fizetésképtelenségi eljárás során. Összhangot kell teremteni a szavatolótőke-követelményeknek és a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelményeknek való megfelelésről szóló felügyeleti jelentéstétel gyakoriságában. (18)Harmadik ország jogának hatálya alá tartozó szerződések vagy kötelezettséget létrehozó instrumentum esetén, a hitelezői feltőkésítés hatásainak szerződéses elismerését előíró követelménynek biztosítania kell, hogy az ilyen kötelezettségek szanálás esetén a hitelezői feltőkésítésbe bevonhatók legyenek. Ha és amíg valamennyi harmadik országbeli joghatóság el nem fogadja a határokon átnyúló hatékony szanálási folyamatot lehetővé tevő, jogszabályban előírt elismerési keretrendszert, a megfelelően megfogalmazott és széles körben elfogadott szerződéses megállapodásokkal kell biztosítani működőképes megoldást. A szerződéses elismerési megállapodások még a jogszabályban előírt elismerési keretrendszer bevezetése esetén is erősítik a jogbiztonságot és a szanálási intézkedések határokon átnyúló elismerésének kiszámíthatóságát. Vannak azonban olyan helyzetek, amikor nem kivitelezhető az intézmények számára az ilyen szerződéses feltételek beillesztése a megállapodásokba vagy kötelezettséget létrehozó instrumentumokba, különösen a 2014/59/EU irányelv rendelkezései által a hitelezői feltőkésítésből nem kizárt kötelezettségek, biztosított betétek vagy szavatolótőke-instrumentumok esetén. Különösen akkor kivitelezhetetlen az intézmények számára a hitelezői feltőkésítés hatásainak elismeréséről szóló szerződéses feltételek megállapodásokba vagy kötelezettséget létrehozó instrumentumokba történő beillesztése, ha az érintett harmadik országban az ilyen feltételek jogellenesek, vagy ahol az intézmények nem rendelkeznek az ilyen szerződéses feltételekhez szükséges alkupozícióval. A szanálási hatóságoknak ezért mentességet kell nyújtaniuk az ilyen szerződéses feltételeket előíró követelmény alkalmazása alól, ha a szerződéses feltételek aránytalan költségeket jelentenének az intézmények számára, és a létrejövő kötelezettségek nem biztosítanának jelentős veszteségviselő és feltőkésítési képességet a szanálási eljárás során. Nem lehet azonban ilyen mentességre hagyatkozni, ha több megállapodás vagy kötelezettség együttesen jelentős veszteségviselő és feltőkésítési képességet biztosít a szanálási eljárás során. Továbbá, annak biztosítása céljából, hogy az intézmények szanálhatósága nem érintett, a mentesség nyújtotta előnyöket élvező kötelezettségek nem elismerhetők a MREL teljesítésére. (19)A pénzügyi stabilitás megőrzése érdekében fontos, hogy az illetékes hatóságok azelőtt tudják orvosolni egy intézmény pénzügyi és gazdasági helyzetének romlását, hogy az intézmény elérne egy olyan pontot, amikor a hatóságoknak már nincs más választásuk, mint a szanálás. E célból az illetékes hatóságok számára megfelelő korai beavatkozási hatáskört kell biztosítani. A korai beavatkozási hatáskörök közé tartozik bizonyos szerződéses kötelezettségeknek a szükséges minimális időtartamra történő felfüggesztése. A felfüggesztési hatáskört pontosan kell megszabni, és csak akkor alkalmazható, ha meg kell határozni, hogy szükség van-e korai beavatkozási intézkedésekre, illetve, hogy az intézmény fizetésképtelen vagy valószínűleg fizetésképtelenné válik-e. A felfüggesztési hatáskör azonban nem vonatkozik a 98/26/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben kijelölt rendszerekben történő részvételre vonatkozó kötelezettségekre, központi szerződő felekre és a központi bankokra, beleértve az Európai Értékpapírpiaci Hatóság (ESMA) által elismert harmadik országbeli központi szerződő feleket. A hatáskör nem vonatkozik továbbá a biztosított betétekre. A korai beavatkozási hatáskörök közé tartoznak a 2013/36/EU irányelvben már meghatározott, korai beavatkozásnak nem minősülő körülmények esetére megállapított hatáskörök, valamint az intézmény pénzügyi stabilitásának helyreállításához szükségesnek minősülő egyéb hatáskörök is. (20)Az eredményes szanálás és különösen a joghatóságot érintő konfliktusok elkerülése érdekében rendes fizetésképtelenségi eljárás addig nem indítható vagy folytatható a csődhelyzetben lévő intézménnyel szemben, amíg a szanálási hatóság a szanálási hatásköreit gyakorolja, vagy a szanálási eszközöket alkalmazza, kivéve, ha azt az eljárást a szanálási hatóság kezdeményezésére vagy annak beleegyezésével indítják, illetve folytatják. Bizonyos szerződéses kötelezettségek korlátozott időre történő felfüggesztése hasznos és szükséges annak érdekében, hogy a szanálási hatóságnak legyen elegendő ideje az értékelés elvégzésére és a szanálási eszközök gyakorlatba való átültetésére. A hatáskör kereteit pontosan kell meghatározni és csak az értékelés elvégzéséhez vagy a szanálási eszközök gyakorlatba való átültetéséhez szükséges minimális időtartamra alkalmazható. A hatáskör azonban nem vonatkozik a biztosított betétekre vagy a 98/26/EK irányelvben kijelölt rendszerekben történő részvételhez kapcsolódó kötelezettségekre, a központi szerződő felekre és központi bankokra, beleértve az Európai Értékpapírpiaci Hatóság (ESMA) által elismert harmadik országbeli központi szerződő feleket. A 98/26/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv csökkenti a fizetési és értékpapír-elszámolási rendszerekben való részvétellel járó kockázatokat, különösen azáltal, hogy csökkenti a zavarokat az ilyen rendszerek résztvevőinek fizetésképtelensége esetén. Annak biztosítása érdekében, hogy ezek a védelmi eszközök megfelelően alkalmazhatók legyenek a válsághelyzetekben, egyidejűleg megfelelő biztonságot fenntartva a fizetési és értékpapír-elszámolási rendszerek üzemeltetői és egyéb piaci résztvevők számára, a 2014/59/EU irányelvet úgy kell módosítani, hogy rendelkezzen arról, hogy a válságmegelőzési vagy válságkezelési intézkedések ne legyenek a 98/26/EK irányelv értelmében vett fizetésképtelenségi eljárásnak tekinthetők, feltéve, hogy a szerződés szerinti érdemi kötelezettségek továbbra is teljesítésre kerülnek. A 2014/59/EU irányelv egyik eleme sem érintheti azonban a 98/26/EK irányelv szerinti rendszerek működését vagy az ugyanazon irányelvben garantált biztosítékhoz fűződő jogot. (21)A követelmények megkettőzésének elkerülésére és a központi szerződő felek hatékony helyreállítására és szanálására vonatkozó, az (EU) [a központi szerződő felek helyreállításáról és szanálásáról szóló] rendelet szerinti megfelelő szabályok alkalmazása céljából szükség van a 2014/59/EU irányelv módosítására, hogy hatóköréből kizárásra kerüljenek azok a központi szerződő felek, akikkel kapcsolatban a 648/2012/EU rendelet szerint a tagállamok bizonyos követelményeket alkalmaznak a 2013/36/EU irányelv szerinti engedélyezés tekintetében, és ezért hitelintézetként is engedélyezettek. (22)A hitelintézetek vagy befektetési vállalkozások egyes kötelezettségeinek a hitelezői feltőkésítés alkalmazásából vagy bizonyos kötelezettségek felfüggesztésének, a hitelbiztosítékok érvényesítése korlátozásának vagy a felmondási jog ideiglenes felfüggesztésének hatásköréből történő, a 2014/59/EU irányelvben ismertetett kizárása azokra a kötelezettségekre is vonatkozik, amelyek az Unióban letelepedett központi szerződő felekhez vagy a Európai Értékpapírpiaci Hatóság (ESMA) által elismert harmadik országbeli központi szerződő felekhez kapcsolódnak. (23)A különféle jogi instrumentumokban használt fogalmak egységes értelmezésének biztosítása érdekében a 98/26/EK irányelvbe bele kell foglalni a 648/2012/EU rendeletben a „központi szerződő fél” és „résztvevő” tekintetében bevezetett fogalommeghatározásokat és fogalmakat. (24)A központi szerződő felek hatékony szanálásához a 2002/47/EK irányelvben nyújtott biztosítékok nem alkalmazhatók a pénzügyi biztosítékról szóló megállapodások érvényesítésének korlátozására vagy értékpapírokból álló pénzügyi biztosítékról szóló megállapodások hatályának korlátozására, és az (EU) [a központi szerződő felek helyreállításáról és szanálásáról szóló] rendelet értelmében megállapított pozíciólezáró nettósítási rendelkezésre vagy egymással szembeni elszámolásra vonatkozó rendelkezésre. (25)A 2012/30/EU irányelv, a 2011/35/EU irányelv, a 2005/56/EK irányelv, a 2004/25/EK irányelv és a 2007/36/EK irányelv szabályokat tartalmaznak a hatályuk alá tartozó központi szerződő felek részvényeseinek és hitelezőinek a védelmére vonatkozóan. Olyan helyzetben, amikor a szanálási hatóságoknak gyorsan kell cselekedniük az (EU) [a központi szerződő felek helyreállításáról és szanálásáról szóló] rendelet értelmében, ezek a szabályok akadályozhatják a hatékony szanálási fellépést és a szanálási eszközöknek és hatásköröknek a szanálási hatóságok általi alkalmazását. A 2014/59/EU irányelvben foglalt eltéréseket ezért ki kell terjeszteni az (EU) [a központi szerződő felek helyreállításáról és szanálásáról szóló] rendelet szerint meghozott aktusokra is. Az érdekelt feleknek nyújtott maximális jogbiztonság garantálása érdekében az eltéréseket egyértelműen és szűken kell meghatározni, és azokhoz kizárólag közérdekből, a szanálásba vétel tekintetében meghatározott kritériumok teljesülése esetén lehet folyamodni. A szanálási eszközök alkalmazása feltételezi az (EU) [a központi szerződő felek helyreállításáról és szanálásáról szóló] rendeletben meghatározott szanálási céloknak és feltételeknek a teljesítését. Annak biztosítása érdekében, hogy a hatóságok szankciókat alkalmazhassanak az (EU) [a központi szerződő felek helyreállításáról és szanálásáról szóló] rendelet előírásainak be nem tartása esetén, és hogy a szankcionálási hatáskör összhangban legyen más pénzügyi intézmények helyreállítására és szanálására vonatkozó jogi kerettel, a 2014/59/EU irányelv VIII. címének alkalmazási körének ki kell terjednie az (EU) [a központi szerződő felek helyreállításáról és szanálásáról szóló] rendelet előírásainak megsértésére is. (26)Mivel ezen irányelv céljait, vagyis a helyreállítási és szanálási keretrendszert érintő egységes szabályok kialakítását a tagállamok nem tudják kielégítően megvalósítani, és ezért az intézkedés léptéke és hatásai miatt azok uniós szinten jobban megvalósíthatók, az Unió intézkedéseket hozhat az Európai Unióról szóló szerződés 5. cikkében foglalt szubszidiaritás elvének megfelelően. Az ugyanazon cikkben foglalt arányossági elvvel összhangban ez az irányelv nem lépi túl a kitűzött célok eléréséhez szükséges mértéket. (27)A jelen irányelv átültetésére és alkalmazására megfelelő időkeretet biztosítva, a tagállamoknak az irányelv hatálybalépésétől számított tizenkét hónap áll rendelkezésükre, hogy az irányelvet átültessék a nemzeti jogukba, és az érintett intézményeknek az átültetéstől számított hat hónap áll rendelkezésükre, hogy biztosítsák az új rendelkezéseknek való megfelelést, ELFOGADTA EZT AZ IRÁNYELVET: 1. cikk A 2014/59/EU1 irányelv módosításai (1)Az 1. cikk a következő (3) bekezdéssel egészül ki:

„(3) Ez az irányelv nem vonatkozik olyan központi szerződő felekre, akikkel kapcsolatban a tagállamok a 648/2012/EU rendelet 14. cikkének (5) bekezdése alapján bizonyos követelményeket alkalmaznak a 2013/36/EU irányelv szerinti engedélyezés tekintetében. Az ezen irányelv VIII. címében rögzített rendelkezéseket azonban olyan szankciók esetében is alkalmazni kell, amelyek a [központi szerződő felek helyreállításáról és szanálásáról szóló] rendelet előírásainak be nem tartása esetén alkalmazandók.” (2)A 2. cikk (1) bekezdésének 71. pontjában a „leírható, illetve átalakítható kötelezettségek” kifejezés helyébe a „hitelezői feltőkésítésbe bevonható kötelezettségek” szöveg lép. (3)A 2. cikk (1) bekezdése a következő ponttal egészül ki: „71a. „leírható, illetve átalakítható kötelezettségek”: olyan, feltőkésítésbe bevonható kötelezettségek, amelyek adott esetben megfelelnek a 45b. cikkben vagy a 45g. cikk (3) bekezdésének a) pontjában foglalt feltételeknek.”. (4)A 2. cikk (1) bekezdése a következő 83a. és 83b., illetve 109. és 110. ponttal egészül ki: „83a. „szanálandó szervezet”: olyan, az Unió területén letelepedett szervezet, amelyet a szanálási hatóságok a 12. cikk alapján olyan szervezetként azonosítanak, amellyel kapcsolatban a szanálási terv szanálási intézkedésről rendelkezik; 83b. „szanálandó csoport”: olyan szanálandó szervezet, valamint annak leányvállalatai, amelyek maguk nem szanálandó szervezetek, és nem leányvállalatai egy másik szanálandó szervezetnek; 109. „klíringtag”: a 648/2012/EU rendelet 2. cikkének 14. pontjában meghatározott klíringtag; 110. „igazgatóság”: a 648/2012/EU rendelet 27. cikkének (2) bekezdése alapján a nemzeti társasági joggal összhangban létrehozott igazgatótanács, vagy felügyelőbizottság, vagy mindkettő.”. (5)A 12. cikk (1) bekezdésének helyébe az alábbi szöveg lép: „(1) A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a csoportszintű szanálási hatóságok a leányvállalatok szanálási hatóságaival együtt és – amennyiben az adott jelentős fióktelep szempontjából releváns – a jelentős fióktelepek szanálási hatóságaival folytatott konzultációt követően, készítsenek csoportszintű szanálási terveket. A csoportszintű szanálási terv az alábbiak tekintetében meghozandó intézkedéseket határoz meg: a)az EU-szintű anyavállalat; b)a csoport részét képező és az Unióban található leányvállalatok; c)az 1. cikk (1) bekezdésének c) és d) pontjában említett szervezetek; és d)a VI. címre figyelemmel, a csoport részét képező és az Unión kívül található leányvállalatok. Az első albekezdésben említett intézkedésekkel összhangban a szanálási tervnek minden egyes csoportra vonatkozóan meg kell határoznia: a)a szanálandó szervezeteket; b)a szanálandó csoportokat.”. (6)A 12. cikk (3) bekezdésében az a) és a b) pont helyébe a következő szöveg lép:

„a) meghatározza a 10. cikk (3) bekezdésében említett forgatókönyvek esetében a szanálandó szervezetek tekintetében tervezett, meghozandó szanálási intézkedéseket, valamint azt, hogy ezen szanálási intézkedések milyen következményekkel járnak az 1. cikk (1) bekezdésének b), c) és d) pontjában említett egyéb, csoporthoz tartozó szervezetekre, az anyavállalatra és a leányintézményekre; b) megvizsgálja, mennyire alkalmazhatók és használhatók a szanálási eszközök és hatáskörök összehangolt módon az Unióban letelepedett szanálandó szervezetekre – ezen eszközök és hatáskörök közé értve a csoport egészének vagy a csoporton belüli több vállalkozás által végzett tevékenységnek vagy üzletágnak, illetve a csoporton belüli egyes vállalkozásoknak vagy szanálandó csoportoknak harmadik fél általi megvásárlását lehetővé tevő intézkedéseket is –, és azonosítja az összehangolt szanálás akadályait;”. (7)Az 12. cikk (3) bekezdése e) pontjának helyébe a következő szöveg lép: „e) meghatározza az ezen irányelvben nem említett olyan további intézkedéseket, amelyeket az érintett szanálási hatóságok kívánnak alkalmazni a szanálandó szervezetek tekintetében;”. (8)A 12. cikk (3) bekezdése a következő a1) ponttal egészül ki: „a1) amikor a csoport egynél több szanálandó csoportot foglal magában, meghatározza a tervezett szanálási intézkedéseket az egyes szanálandó csoportok szanálandó szervezeteivel kapcsolatban, valamint azt, hogy ezen intézkedések milyen következményekkel járnak az alábbiakra nézve: i. az ugyanazon szanálandó csoporthoz tartozó egyéb, csoporton belüli szervezetekre; ii. egyéb szanálandó csoportokra.”. (9)A 13. cikk (4) bekezdése az első albekezdést követően a következő albekezdéssel egészül ki: „Amikor a csoport egynél több szanálandó csoportból áll, a 12. cikk (3) bekezdésének a1) pontjában említett szanálási intézkedési tervet az első albekezdés szerinti együttes határozat formájában kell elfogadni.”. (10)A 13. cikk (6) bekezdése első albekezdésének helyébe a következő szöveg lép: „Amennyiben a szanálási hatóságok négy hónapon belül nem hozzák meg az együttes határozatukat, akkor a leányvállalatért felelős egyes szanálási hatóságoknak, amelyek nem értenek egyet a csoportszintű szanálási tervvel, saját maguknak kell határozatot hozniuk, valamint adott esetben azonosítaniuk kell a szanálandó szervezetet és el kell készíteniük, illetve naprakészen kell tartaniuk a joghatóságuk alá tartozó szervezetekből álló szanálandó csoport szanálási tervét. Az egyet nem értő szanálási hatóságok egyes határozatait teljes körű indokolással kell ellátni, többek között meg kell jelölni, hogy miért nem értenek egyet a javasolt csoportszintű szanálási tervvel, valamint figyelembe kell venni a többi szanálási hatóság és illetékes hatóság által kifejtett véleményeket és fenntartásokat. Minden egyes szanálási hatóságnak értesítenie kell a határozatáról a szanálási kollégium többi tagját.”. (11)A 16 cikk (1) bekezdése második albekezdésének helyébe a következő szöveg lép: „Valamely csoport akkor minősül szanálhatónak, ha a szanálási hatóságok számára megvalósítható és hiteles a csoportba tartozó vállalkozásoknak a rendes fizetésképtelenségi eljárás keretében történő felszámolása vagy – a szanálási eszközöknek és hatásköröknek a csoportba tartozó szanálandó szervezetekre történő alkalmazása révén – a csoportba tartozó vállalkozások szanálása, a lehető legnagyobb mértékben elkerülve, hogy ez bármely jelentős negatív következményekkel járjon azon tagállamok pénzügyi rendszereire nézve, ahol a csoportba tartozó vállalkozások találhatók, illetve más tagállamok vagy az Unió pénzügyi rendszereire nézve, beleértve a szélesebb körű pénzügyi instabilitás körülményeit vagy a rendszerszintű eseményeket is, szem előtt tartva a csoporthoz tartozó vállalkozások által ellátott kritikus funkciók folytonosságának a biztosítását, amennyiben ezek rövid időn belül könnyen, illetve más módon leválaszthatók. A csoportszintű szanálási hatóságok időben értesítik az EBH-t, amennyiben egy csoport nem minősül szanálhatónak.”. (12)Az 16. cikk a következő (4) bekezdéssel egészül ki: „(4) A tagállamok gondoskodnak arról, hogy amennyiben egy csoport több szanálandó csoportból áll, az (1) bekezdésben említett hatóságok e cikkel összhangban értékelik az egyes szanálandó csoportok szanálhatóságát. Az első albekezdésben említett értékelést a teljes csoport szanálhatóságának értékelése mellett kell elvégezni.”. (13)A 17. cikk (3) bekezdése a következő albekezdéssel egészül ki: „Amennyiben a 2013/36/EU irányelv 141a. cikke (2) bekezdésében említett helyzet következtében valamilyen jelentős akadályba ütközik a szanálhatóság, az intézménynek az (1) bekezdésnek megfelelően elküldött értesítés kézhezvételétől számított két héten belül lehetséges intézkedéseket kell javasolnia a szanálási hatóságnak, amelyek biztosítják a 45f. vagy 45g. cikknek, illetve a 2013/36/EU irányelv 128. cikkének (6) bekezdésében említett követelménynek való megfelelés.”. (14)A 17. cikk (5) bekezdése a következő h1) ponttal egészül ki:

„h1) annak előírása valamely, az 1. cikk (1) bekezdésének b), c) vagy d) pontjában említett intézmény vagy szervezet számára, hogy nyújtson be egy tervet a 45f. és 45g. cikknek, és a 2013/36/EU irányelv 128. cikkének (6) bekezdésében említett követelménynek való megfelelés helyreállítására;”. (15)A 17. cikk (5) bekezdése a következő j1) ponttal egészül ki: „j1) annak előírása valamely, az 1. cikk (1) bekezdésének b), c) vagy d) pontjában említett intézmény vagy szervezet számára, hogy a 45f. vagy 45g. cikknek való folyamatos megfelelés biztosítása érdekében változtassa meg a 45b. cikkben vagy a 45g. cikk (3) bekezdésének a) és b) pontjában említett tételek lejárati szerkezetét.”. (16)A 17. cikk (5) bekezdésének i) és j) pontjában a „45. cikk” helyébe a „45f. és 45g. cikk” lép. (17)A 18. cikk (1)–(7) bekezdése helyébe a következő szöveg lép: „(1) A csoportszintű szanálási hatóságnak – a leányvállalatok szanálási hatóságaival közösen, továbbá a felügyeleti kollégiummal, valamint azon joghatóságok szanálási hatóságaival folytatott konzultációt követően, amelyek területén jelentős fióktelepek találhatók és amennyiben az a jelentős fióktelepek szempontjából releváns – a szanálási kollégium keretén belül mérlegelnie kell a 16. cikkben előírt értékelést, és minden észszerű lépést meg kell tennie annak érdekében, hogy együttes határozat jöjjön létre a 17. cikk (4) bekezdésének megfelelően azonosított intézkedéseknek valamennyi szanálandó szervezet és azok leányvállalatai vonatkozásában történő alkalmazásáról, amelyek az 1. cikk (1) bekezdésében említett csoport részét képező szervezetek. (2) A csoportszintű szanálási hatóságnak – az 1093/2010/EU rendelet 25. cikkének (1) bekezdésével összhangban az összevont felügyeletet ellátó hatósággal és az EBH-val együttműködve – jelentést kell készítenie és azt be kell terjesztenie az EU-szintű anyavállalatnak, a leányvállalatok szanálási hatóságainak, amelyek továbbítják azt a felügyeletük alá tartozó leányvállalatok felé, valamint azon joghatóságok szanálási hatóságainak, amelyek területén jelentős fióktelepek találhatók. A jelentést az illetékes hatóságokkal folytatott konzultációt követően készítik el, amely értékeli a szanálási eszközök hatékony alkalmazását hátráltató, valamint a szanálási hatáskörök csoporttal, illetve amennyiben a csoport egynél több szanálandó csoportból áll, a szanálandó csoportokkal kapcsolatos gyakorlását gátló jelentős akadályokat. A jelentés figyelembe veszi az intézmény üzleti modelljére gyakorolt hatást, és olyan arányos és célzott intézkedéseket ajánl, amelyek a hatóság véleménye szerint szükségesek vagy megfelelőek a szóban forgó akadályok kiküszöböléséhez. Amennyiben a 2013/36/EU irányelv 141a. cikkének (2) bekezdésében említett körülmény következtében valamilyen akadályba ütközik a csoport szanálhatósága, a csoportszintű szanálási hatóság értesíti az EU-szintű anyavállalatot a felmerült akadály értékeléséről, miután konzultált a szanálandó szervezet szanálási hatóságával és leányintézményeinek szanálási hatóságaival. (3) A jelentés kézhezvételét követő négy hónapon belül az EU-szintű anyavállalat előterjesztheti észrevételeit, és olyan alternatív intézkedéseket javasolhat a csoportszintű szanálási hatóságnak, amelyek orvosolhatják a jelentésben feltárt akadályokat. Amennyiben az akadályok a 2013/36/EU irányelv 141a. cikkének (2) bekezdésében említett helyzet következtében merülnek fel, az EU-szintű anyavállalatnak a (2) bekezdésnek megfelelően elküldött értesítés kézhezvételétől számított két héten belül lehetséges intézkedéseket kell javasolnia a csoportszintű szanálási hatóságnak az akadályok kezelésére és kiküszöbölésére. (4) A csoportszintű szanálási hatóságnak az EU-szintű anyavállalat által javasolt valamennyi intézkedést közölnie kell az összevont felügyeletet ellátó hatósággal, az EBH-val, a leányvállalatok szanálási hatóságaival, valamint azon joghatóságok szanálási hatóságaival, amelyek területén jelentős fióktelepek találhatók, amennyiben az a jelentős fióktelep szempontjából releváns. A csoportszintű szanálási hatóságoknak és a leányvállalatok szanálási hatóságainak – az illetékes hatóságokkal, valamint azon joghatóságok szanálási hatóságaival folytatott konzultációt követően, amelyek területén jelentős fióktelepek találhatók – minden módjukban álló lépést meg kell tenniük annak érdekében, hogy a szanálási kollégiumban együttes határozat szülessen a jelentős akadályok megállapításáról, valamint szükség esetén az EU-szintű anyavállalat által javasolt intézkedések, és az akadályok kezelése vagy kiküszöbölése érdekében a hatóságok által előírt intézkedések értékeléséről, amely a csoport működése által érintett valamennyi tagállamban figyelembe veszi az intézkedések lehetséges hatását. (5) Az együttes határozatot az EU-szintű anyavállalat bármely észrevételének előterjesztésétől számított négy hónapon belül vagy a (3) bekezdésben említett négy hónapos határidőn belül – e kettő közül a hamarabb bekövetkező időponttól számított négy hónapon belül – meg kell hozni. Az 2013/36/EU irányelv 141a. cikkének (2) bekezdésében említett körülmény következtében felmerülő szanálhatósági akadályra vonatkozó együttes határozatot az EU-szintű anyavállalat a (3) bekezdés szerint elküldött észrevételeinek kézhezvételétől számított két héten belül meg kell hozni. Az együttes határozatot meg kell indokolni és dokumentumba kell foglalni, amelyet a csoportszintű szanálási hatóság megküld az EU-szintű anyavállalatnak. Az EBH valamely szanálási hatóság kérésére az 1093/2010/EU rendelet 31. cikkének c) pontjával összhangban segítheti a szanálási hatóságokat az együttes határozat meghozatalában. (6) Az (5) bekezdésben említett időszakon belüli, együttes határozat hiányában a csoportszintű szanálási hatóságnak magának kell meghoznia a határozatot a 17. cikk (4) bekezdése alapján a csoport, illetve a szanálandó csoport szintjén teendő megfelelő intézkedésekről. A határozathoz teljes körű indokolást kell fűzni és abban figyelembe kell venni a többi szanálási hatóság által kifejtett véleményeket és fenntartásokat. A csoportszintű szanálási hatóságnak az EU-szintű anyavállalat rendelkezésére kell bocsátania a határozatot. Ha az (5) bekezdésben említett vonatkozó időszak végén valamely szanálási hatóság egy, az e cikk (9) bekezdésében említett ügyet az 1093/2010/EU rendelet 19. cikkével összhangban az EBH elé utal, akkor a csoportszintű szanálási hatóságnak el kell halasztania döntését, meg kell várnia, hogy az EBH az említett rendelet 19. cikkének (3) bekezdésével összhangban határozatot hozzon, majd határozatát az EBH határozatával összhangban kell meghoznia. A (5) bekezdésben említett vonatkozó időszak az említett rendelet értelmében egyeztető időszaknak minősül. Az EBH egy hónapon belül hozza meg határozatát, vagy egy héten belül, amennyiben az ügyet a 2013/36/EU irányelv 141a. cikkének (2) bekezdésében említett körülmény következtében felmerülő, a szanálhatóságot hátráltató akadály miatt kell az EBH elé utalni. Az (5) bekezdésben említett vonatkozó időszak végét vagy az együttes határozat meghozatalát követően az ügy már nem utalható az EBH elé. Abban az esetben, ha az EBH nem hoz határozatot, a csoportszintű szanálási hatóság határozatát kell alkalmazni. (7) Együttes határozat hiányában a leányvállalatok szanálási hatóságainak saját maguknak kell határozniuk a leányvállalatok által a 17. cikk (4) bekezdésével összhangban egyedileg meghozandó megfelelő intézkedésekről. A határozathoz teljes körű indokolást kell fűzni és abban figyelembe kell venni a többi szanálási hatóság által kifejtett véleményeket és fenntartásokat. A határozatot az érintett leányvállalat és a csoportszintű szanálási hatóság rendelkezésére kell bocsátani. Ha az (5) bekezdésben említett vonatkozó időszak végén valamelyik szanálási hatóság egy, az e cikk (9) bekezdésében említett ügyet az 1093/2010/EU rendelet 19. cikkével összhangban az EBH elé utal, akkor a leányvállalat szanálási hatóságának el kell halasztania döntését, meg kell várnia, hogy az EBH az említett rendelet 19. cikkének (3) bekezdésével összhangban határozatot hozzon, majd határozatát az EBH határozatával összhangban kell meghoznia. A (5) bekezdésben említett vonatkozó időszak az említett rendelet értelmében egyeztető időszaknak minősül. Az EBH egy hónapon belül hozza meg határozatát, vagy egy héten belül, amennyiben az ügyet a 45–45i. cikk megsértése következtében felmerülő, a szanálhatóságot hátráltató akadály miatt kell az EBH elé utalni. Az (5) bekezdésben említett vonatkozó időszak végét vagy az együttes határozat meghozatalát követően az ügy már nem utalható az EBH elé. Abban az esetben, ha az EBH nem hoz határozatot, a leányvállalat szanálási hatóságának határozatát kell alkalmazni.”.

(18)A 27. cikk (1) bekezdése a következő i) ponttal egészül ki: „h) amennyiben a 29a. cikkben rögzített feltételek teljesülnek, fel kell függeszteni minden olyan fizetési vagy szállítási kötelezettség, amely vonatkozásában az 1. cikk (1) bekezdésének b), c) vagy d) pontjában említett intézmény vagy szervezet szerződő félként szerepel.”. (19)A szöveg a következő 29a. cikkel egészül ki: „29a. cikk

Egyes kötelezettségek felfüggesztésére vonatkozó hatáskör (1)A tagállamok csak akkor teszik lehetővé saját illetékes hatóságaiknak a szanálási hatósággal folytatott konzultációt követően, hogy a 27. cikk (1) bekezdésének i) pontjában említett hatáskört gyakorolják, ha a felfüggesztési hatáskör gyakorlása szükséges a 27. cikk (1) bekezdésének első mondatában előírt értékelés elvégzéséhez vagy a 32. cikk (1) bekezdésének a) pontjában előírt megállapítás megtételéhez. (2)Az (1) bekezdésben említett felfüggesztés nem haladhatja meg azt a minimális időtartamot, amelyet az illetékes hatóság szükségesnek tart a 27. cikk (1) bekezdésének i) pontjában említett értékelés elvégzéséhez vagy a 32. cikk (1) bekezdésének a) pontjában említett megállapítás megtételéhez, és semmilyen esetben sem haladhatja meg az 5 munkanapot. (3)Az (1) bekezdés szerinti felfüggesztés nem alkalmazandó a következőkre: a)fizetési vagy szállítási kötelezettségekre olyan rendszerekkel vagy rendszerüzemeltetőkkel szemben, amelyek kijelölésére a 98/26/EK irányelv értelmében került sor, központi szerződő felekkel és a 648/2012/EU rendelet 25. cikke alapján az ESMA által elismert harmadik országbeli központi szerződő felekkel szemben, valamint központi bankokkal szemben; b)a 97/9/EK irányelv alkalmazásában figyelembe vehető követelésekre; c)a biztosított betétekre. (4)Az illetékes hatóságoknak az e cikk szerinti hatáskör gyakorlásakor figyelembe kell venniük, hogy a hatáskör gyakorlása milyen hatással lehet a pénzügyi piacok szabályos működésére. (5)Ha a fizetési vagy szállítási kötelezettség teljesítése a felfüggesztés időtartama alatt lett volna esedékes, akkor az közvetlenül ezen időtartam lejártakor válik esedékessé. (6)Ha a szerződés szerinti fizetési vagy szállítási kötelezettségeket az (1) bekezdés értelmében felfüggesztik, akkor a szervezet ugyanazon szerződés szerinti partnereinek fizetési és szállítási kötelezettségeit azonos időtartamra szintén fel kell függeszteni. (7)A tagállamok gondoskodnak arról, hogy az illetékes hatóságok haladéktalanul értesítsék a szanálási hatóságokat az (1) bekezdésben említett hatáskör gyakorlásáról. (8)A 32. cikk (2) bekezdésében említett lehetőséget kihasználó tagállamok gondoskodnak arról, hogy az e cikk (1) bekezdésében említett felfüggesztési hatáskört az illetékes hatósággal folytatott konzultációt követően a szanálási hatóság is gyakorolhassa, amennyiben a felfüggesztési hatáskör gyakorlása szükséges a 32. cikk (1) bekezdésének a) pontjában előírt megállapítás megtételéhez.”. (20)A 32 cikk (1) bekezdésének b) pontja helyébe a következő szöveg lép: „b) az időzítést és más releváns körülményeket is figyelembe véve észszerűen nem várható, hogy az intézmény vonatkozásában hozott bármilyen alternatív magánszektorbeli intézkedéssel – ideértve az intézményvédelmi rendszerben hozott intézkedéseket – vagy felügyeleti intézkedéssel (beleértve a korai beavatkozási intézkedéseket vagy a releváns tőkeinstrumentumoknak vagy leírható, illetve átalakítható kötelezettségeknek az 59. cikk (2) bekezdése szerinti leírását vagy átalakítását) – észszerű időn belül megelőzhető lenne az intézmény csődje;”. (21)A 33. cikk (2), (3) és (4) bekezdése helyébe a következő szöveg lép: (2)A tagállamok biztosítják, hogy a szanálási hatóságok szanálási intézkedést hozhassanak az 1. cikk (1) bekezdésének c) vagy d) pontjában említett valamely szervezet vonatkozásában, ha a szervezet teljesíti a 32. cikk (1) bekezdésében meghatározott feltételeket. (3)Abban az esetben, amikor vegyes tevékenységű holding társaság leányintézményei közvetlenül vagy közvetve közbenső pénzügyi holding társaság tulajdonában állnak, a szanálási terv rögzíti, hogy a közbenső pénzügyi holding társaságot szanálandó szervezetként kell azonosítani, és a tagállamok biztosítják, hogy a csoportszintű szanálás céljából hozott szanálási intézkedések a közbenső pénzügyi holding társaságra irányuljanak. A tagállamok biztosítják, hogy a szanálási hatóságok nem hoznak csoportszintű szanálás céljából szanálási intézkedéseket a vegyes tevékenységű holding társaságra vonatkozóan.

(4)Az e cikk (3) bekezdésére figyelemmel, valamint annak ellenére, hogy az 1. cikk (1) bekezdésének c) vagy d) pontjában említett szervezet nem teljesíti a 32. cikk (1) bekezdésében említett feltételeket, a szanálási hatóságok szanálási intézkedést hozhatnak az 1. cikk (1) bekezdésének c) vagy d) pontjában említett szervezet vonatkozásában, amennyiben valamennyi alábbi feltétel teljesül: a)a szervezet szanálandó szervezet; b)az adott szervezet egy vagy több leányvállalata, amelyek intézmények, de nem szanálandó szervezetek, megfelelnek a 32. cikk (1) bekezdésében rögzített feltételeknek; c)e leányvállalatok olyan eszközökkel és kötelezettségekkel rendelkeznek, amelyek miatt csődbe jutásuk veszélyezteti a teljes szanálandó csoportot, és az 1. cikk (1) bekezdésének c) vagy d) pontjában említett szervezet vonatkozásában szanálási intézkedésre van szükség egy vagy több intézményi leányvállalatnak vagy az érintett szanálandó csoport egészének a szanálásához.”. (22)A 44. cikk (2) bekezdésének f) pontja helyébe az alábbi szöveg lép: „f) olyan kötelezettségek, amelyek hét napon belül esedékesek és a 98/26/EK irányelvvel összhangban kijelölt rendszerek vagy rendszerüzemeltetők vagy e rendszerek résztvevői javára állnak fenn, és amelyek az ilyen rendszerekben való részvételből keletkeztek, vagy amelyek az ESMA által elismert harmadik országbeli központi szerződő felek vonatkozásában állnak fenn;”. (23)A 45. cikk helyébe a következő cikkek lépnek: „45. cikk A szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény alkalmazása és kiszámítása (1)A tagállamok biztosítják, hogy az 1. cikk (1) bekezdésének b), c) és d) pontjában említett intézmények és szervezetek a 45–45i. cikkel összhangban mindenkor teljesítsék a szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelményt. (2)Az (1) bekezdésben említett követelményt a 45c. cikk (3) vagy adott esetben (4) bekezdése szerint a szavatolótőke és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségek összegeként kell kiszámítani, és az alábbiak százalékában kell kifejezni: a)az (1) bekezdésben említett érintett szervezetnek az 575/2013/EU rendelet 92. cikkének (3) bekezdésével összhangban kiszámított teljes kockázatikitettség-értéke, b)az (1) bekezdésben említett érintett szervezetnek az 575/2013/EU rendelet 429. cikkének (3) bekezdésével összhangban kiszámított tőkeáttételimutató-kitettségértéke. 45a. cikk A szavatolótőkére és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségekre vonatkozó minimumkövetelmény alóli mentesség (1)A 45. cikk ellenére a szanálási hatóságok mentesítik a 45. cikk (1) bekezdésében foglalt követelmény alól a biztosítékkal fedezett kötvényekből finanszírozott jelzáloghitel-intézeteket, amelyek birtokába a nemzeti jog szerint nem kerülhetnek betétek, amennyiben az alábbi összes feltétel teljesül: a)ezen intézmények felszámolására nemzeti fizetésképtelenségi eljárások vagy kifejezetten az ilyen intézményekre vonatkozó 38., 40. vagy 42. cikkel összhangban lefolytatott egyéb eljárások keretében kerül sor; b)e nemzeti fizetésképtelenségi eljárások és egyéb eljárások biztosítják, hogy az említett intézmények hitelezői – ideértve adott esetben a biztosítékkal fedezett kötvények birtokosait – a szanálási célkitűzéseknek megfelelő módon viseljenek veszteségeket. (2)Azok az intézmények, amelyek mentesülnek a 45. cikk (1) bekezdésében foglalt követelmény alól, nem vehetnek részt a 45f. cikk (1) bekezdésében említett konszolidációban. 45b. cikk Szanálandó szervezetek leírható, illetve átalakítható kötelezettségei (1)A szanálandó szervezetek esetében a leírható, illetve átalakítható kötelezettségek csak akkor képezhetik a szavatolótőke és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségek összegének részét, ha teljesítik az 575/2013/EU rendelet 72a. cikkének (2) bekezdésében említett feltételeket, a 72b. cikke (2) bekezdésének d) pontja kivételével.

(2)Az 575/2013/EU rendelet 72a cikke (2) bekezdésének l) pontjától eltérően, a hitelviszonyt megtestesítő, származékos jellemzőkkel rendelkező instrumentumokból eredő kötelezettségek, például a strukturált értékpapírok, csak az alábbi összes feltétel teljesülése esetén képezhetik a szavatolótőke és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségek összegének részét: a)a hitelviszonyt megtestesítő instrumentumból eredő kötelezettség meghatározott összege már a kibocsátás időpontjában előre tudható, rögzített, és nem befolyásolja származékos jellemző; b)sem a hitelviszonyt megtestesítő instrumentum, sem származékos jellemzője nem képezi nettósítási megállapodás tárgyát, és értékelésére nem vonatkozik a 49. cikk (3) bekezdése; Az első albekezdésben említett kötelezettségek csak az első albekezdés a) pontjában említett összegnek megfelelő részben képezhetik a szavatolótőke és a leírható, illetve átalakítható kötelezettségek összegének részét. (3)A szanálási hatóságok határozhatnak úgy, hogy a 45f. cikkben említett követelményt a szanálandó szervezet teljesítheti olyan eszközökkel is, amelyek az 575/2013/EU rendelet 72a. cikkében említett valamennyi feltételnek megfelelnek, annak biztosítása céljából, hogy a szanálandó szervezetet a szanálási célok elérésére alkalmas módon lehessen szanálni. A szanálási hatóság e bekezdés szerint hozott határozatának tartalmaznia kell a határozat indokolását az alábbi elemek a