Bevezetés

Ez a jelentés két követelménynek tesz eleget:

(1) Az Európai Unió működéséről szóló szerződésben előírtak szerint beszámol arról, hogy a közelmúltban hogyan alakult a kohézió a különböző uniós régiókban, és értékeli a tagállami szakpolitikáknak, a kohéziós politikának és más uniós szakpolitikáknak a kohézióra gyakorolt hatását. A jelentést kísérő bizottsági szolgálati munkadokumentum hat fejezetből áll, az egyes fejezetek a következő témakörökkel foglalkoznak: gazdasági fejlődés, társadalmi befogadás, fenntartható fejlődés, intézményfejlesztés, tagállami szakpolitikák és kohézió, valamint a kohéziós politika hatása. Más uniós szakpolitikák hatásaira az első négy fejezet tér ki.

(2) Áttekinti azokat az intézkedéseket, amelyek a strukturális alapokra vonatkozó közös rendelkezések megállapításáról szóló rendeletben előírt módon összekapcsolják az európai strukturális és beruházási alapok (esb-alapok) hatékonyságát a gondos gazdasági kormányzással. Az áttekintést a lenti 9. szakasz foglalja össze, teljes terjedelmében pedig a bizottsági szolgálati munkadokumentum 5.3. szakaszában olvasható.

1.ismét csökkennek a regionális egyenlőtlenségek

A 2008. és 2011. évi kettős mélypontú recesszió után ismét növekedésnek indult az uniós gazdaság. A válság szinte mindegyik tagállamra súlyos csapást mért. Hatására a tagállamok között az egy főre jutó GDP-ben tapasztalható egyenlőtlenségek tartós csökkenése is megtorpant. A gazdasági fellendülés beköszöntével azonban újra szűkülni kezdtek ezek az egyenlőtlenségek annak köszönhetően, hogy mindenhol növekedésnek indult a gazdaság, ráadásul az alacsonyabb egy főre jutó GDP-jű országokban másokhoz képest nagyobb ütemben.

Az egyenlőtlenségek csökkenésének első jelei a régiók szintjén is megmutatkoznak az egész Európai Unióban. 2008-tól kezdve az egy főre jutó GDP mellett a foglalkoztatási és a munkanélküliségi rátában megfigyelhető regionális egyenlőtlenségek is elmélyültek. A foglalkoztatásbeli egyenlőtlenségek 2014-ben kezdtek újra csökkenni, amit 2015-ben az egy főre jutó GDP-ben mutatkozó egyenlőtlenségek mérséklődése követett. Ennek ellenére az egy főre jutó GDP és a foglalkoztatási ráta sok régióban még a válság előtti szintet sem éri el.

Számos olyan, kevésbé fejlett régió van, ahol az egy főre jutó GDP a gyorsabb ütemű termelékenységnövekedésnek köszönhetően 2000 és 2015 között megközelítette az uniós átlagot, a foglalkoztatottság azonban itt is visszaesett. A feldolgozóipar ezekben a régiókban többnyire jól teljesített, ami elősegítette, hogy az itteni vállalkozások a belső piacon és világszinten egyaránt versenyképesek legyenek. Amennyiben ezek a régiók továbbra is közelíteni szeretnének az uniós szinthez, akkor feljebb kell lépniük az értékláncban, vagyis magasabb szintű képzettséget, fejlettebb technológiát és fokozott innovációt igénylő tevékenységekre kell áttérniük, különösen abban az esetben, ha nem tudnak lépést tartani a globalizációval és a technológiai fejlődéssel, ami gazdasági teljesítményük gyors romlásához vezethet.

A kevésbé fejlett régiókhoz képest gyorsabban fejlődtek azok a régiók, ahol az egy főre jutó GDP jóval meghaladja az uniós átlagot, köszönhetően a termelékenység és a foglalkoztatottság együttes növekedésének. A magasabb egy főre jutó GDP-jű régiókban rendszerint főváros vagy nagyváros található, így kihasználhatják az agglomerációs gazdaságok kínálta előnyöket, a nagyobb munkaerőpiac pedig megkönnyíti a készségkereslet és a készségkínálat összehangolását. A tevékenységek összpontosulása bevonzza a szakosodott szolgáltatókat és beszállítókat. A közlekedési és az IKT-infrastruktúrára fordított beruházások nagyobb mértékben térülnek meg, a vállalkozások földrajzi közelsége pedig kedvezően hat az innováció és a tudás tovagyűrűzésére. Ezek az előnyök a nagyvárosok és vonzáskörzetük közötti, illetve a kisebb települések egymás közötti kapcsolatainak fejlesztésével terjeszthetők ki, a szakszolgáltatások megosztása ugyanis méretgazdaságosságot eredményezhet ezeken a területeken.

Az uniós átlaghoz közeli egy főre jutó GDP-vel rendelkező régiók közül azonban úgy tűnik, többen is a „közepes jövedelműek csapdájába” estek. Az átlagot tekintve 2000 és 2015 között számos ilyen régióban visszaesett az egy főre jutó GDP az uniós átlagértékhez képest (lásd az 1. és 2. térképet). Feldolgozóiparuk az alacsonyabb és a magasabb egy főre jutó GDP-jű régiókhoz viszonyítva is kisebb és gyengébb. Az előbbiekkel azért nem tudnak versenyre kelni, mivel túlzottan magasak a költségszintjük, az utóbbiakkal pedig azért, mert nem elég erősek ehhez a regionális innovációs rendszereik. Teljesítményük növelése érdekében egyszerre több változtatást is végre kell hajtaniuk: jobban az export felé kellene fordulniuk, új ágazatokat és tevékenységeket kellene meghonosítaniuk, élénkíteniük kellene a kutatást és az innovációt, nagyobb hangsúlyt kellene fektetniük az oktatásra és a képzésre, valamint fejleszteniük kellene az üzleti környezetet. A globalizáció miatt sok régióban sorra szűntek meg a munkahelyek, azonban az elbocsátott dolgozók képzése önmagában nem elegendő új munkahelyek teremtéséhez és a szükséges szerkezetátalakításhoz.

2.Élénkült a foglalkoztatás, de még mindig a válság előtti szinten a munkanélküliség

A 20–64 évesek foglalkoztatási rátája 2016-ban lépte túl először a válság előtti szintet az Európai Unióban. Ekkor 71 %-on állt, vagyis egy százalékponttal haladta meg a 2008-as értéket, az Európa 2020 stratégiában 2020-ra kitűzött 75 %-os szinttől azonban még jócskán elmaradt. E tekintetben ugyanakkor jelentős eltérések tapasztalhatók az Európai Unión belül.

Az Európai Unió egészére vetített munkanélküliségi ráta 2013-ban 10,9 %-on tetőzött, 2016-ra 8,6 %-ra, 2017-re pedig 7,7 %-ra csökkent, de még így is a 2008-as 7 % felett volt. A ráta egyes tagállamokban már a 2008-as szint alá csökkent, más országokban viszont még mindig legalább öt százalékponttal meghaladja azt. A munkanélküliségi rátában megfigyelhető regionális egyenlőtlenségek 2016-ig ugyan nem mérséklődtek, de többnyire nem is mélyültek tovább. Mindazonáltal kimutatható, hogy különösen a 25 éven aluliaknak okoz nehézséget az elhelyezkedés (lásd a 3. térképet).

2010 és 2015 között ugyan sikerült előrelépéseket tenni az Európa 2020 stratégia céljai felé, a jelenlegi ütemben haladva azonban nem teljesíthetők 2020-ig. A fejlettebb régiók állnak legközelebb e célok eléréséhez, de a kevésbé fejlett régióknak nagyobb előrelépést sikerült elérniük a 2015-ig tartó időszakban. Az átmeneti (a két említett kategória közötti) régiókban elenyésző előrelépés történt a jelzett időpontig, és ha ez a tendencia folytatódik, a kevésbé fejlett régiók 2020-ra maguk mögé utasítják őket. A vidéki térségek állnak a legtávolabb az uniós célok elérésétől, de a 2015-ig tartó időszakban sikerült nagyobb lépéseket tenniük e célok felé, mint a nagyvárosoknak, a kisvárosoknak és az elővárosoknak.

3.Bizonyos régiókban gyorsan növekszik a népesség, míg mások elnéptelenednek

Az Európai Unión belül első alkalommal 2015-ben haladta meg a halálozások száma a születések számát, ami felerősíti a migráció és a mobilitás regionális népességre gyakorolt hatását. Az Unió különböző régiói között a munkanélküliségben és a jövedelemben tapasztalható különbségek arra sarkallják a polgárokat, hogy elköltözzenek, mivel máshol jobb munkalehetőségeket találhatnak, illetve kitörhetnek a munkanélküliségből és a szegénységből. Túlnyomórészt az EU-13 tagállamokból az EU-15 tagállamok felé, valamint az EU-13 tagállamokon belül a vidéki régiókból a főváros és más nagyvárosok felé figyelhetők meg mozgások. Ezek a folyamatok több régióban is gyors változásokat hoztak a népességben, emiatt pedig helyenként a közcélú infrastruktúrák és a közszolgáltatások bővítése, míg másutt ezek csökkentése vált szükségessé.