[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 22.11.2006

COM(2006) 714 végleges

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE

Az EU gazdasága: 2006. évi értékelés AZ EURO-ÖVEZET MEGERőSÍTÉSE: A Fő POLITIKAI PRIORITÁSOK

{SEC(2006) 1490}

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE

Az EU gazdasága: 2006. évi értékelés

AZ EURO-ÖVEZET MEGERőSÍTÉSE: A Fő POLITIKAI PRIORITÁSOK

Az euro-övezet első nyolc évében bebizonyosodott, hogy az euro erős és stabil valutaként működik a hazai és nemzetközi piacokon, és a nemzetközi monetáris rendszer egyik alapvető eleme. Fontos szerepet játszik a globális pénzügyi tranzakciókban, és teljesen megváltoztatta a nemzetközi tőkepiacok arculatát. Az euro az egész monetáris unióban alacsony szinten rögzítette az inflációs várakozásokat és gazdasági stabilitást hozott. Ezenkívül megszüntette azokat az árfolyam-ingadozásokat, amelyek korábban a globális pénzügyi válsághelyzetek idején gyakran terhelték a tagállamok gazdaságát.

Ez nem jelenti azonban azt, hogy az euro kifogástalan hatékonysággal működik, és a gazdaságpolitikai célok maradéktalanul teljesültek. A növekedési teljesítmény folyamatosan visszafogott, és a növekedés és az infláció állandó eltéréseket mutat a tagországok között, ezért felmerül az a kérdés, hogy zökkenőmentesen zajlik-e az euro-övezeten belül a kiegyenlítés, és a tagok gazdaságpolitikájuk kialakításakor kellőképpen figyelembe veszik-e a monetáris uniót. Amennyiben ezek az eltérések feszültségekhez vezetnek, gyengíthetik az euro-övezet kohézióját, megnehezíthetik a szakpolitikai koordinációt és a közös monetáris politika folytatását.

A kihívásokat tovább fokozza a megélénkülő nemzetközi verseny, a lakosság elöregedése és a tartós globális gazdasági egyensúlyhiányok. Ahhoz, hogy bizakodással tekinthessünk a jövőbe, és tartós növekedést érjünk el, fontos, hogy a politikai döntéshozók gondoskodjanak a megfelelő gazdasági ösztönzőkről és a célirányos felügyeletről, valamint hatékonyan irányítsák az euro-övezetet.

Az euro-övezetben felmerülő kihívásokat az egész Unió érdekeit szem előtt tartva kell leküzdeni: fontos, hogy az euro-övezet tagjainak célirányos gazdaságpolitikai erőfeszítései ne gyengítsék, hanem erősítsék valamennyi tagállam közös alapvető érdekeit. Törekedni lehet és kell is az összhang kialakítására – például – az euro-övezet országai közötti zökkenőmentes kiegyenlítés és a lisszaboni, belső piaci és kereskedelmi menetrend általános strukturális prioritásai között. Mielőbb meg kell állapítani és világosan körül kell írni a konkrét cselekvéseket megalapozó szakpolitikai lehetőségeket. Ehhez szolgálnak kiindulásul az euro-övezetről szóló 2006. évi éves beszámolóban meghatározott témák, amelyeknek elméleti alapjait el kell mélyíteni[1].

Az e közleménnyel együtt közzétett 2006. évi uniós gazdasági értékelés[2] bemutatja az euro-övezetben zajló kiegyenlítés során felmerült legfrissebb kérdéseket. Az értékelés kiemeli a monetáris unió hatékony működésében tapasztalt hiányosságokat, és alapul szolgálhat a gazdasági és monetáris unió rugalmasságának és alkalmazkodóképességének megerősítésére.

Az euro-övezettel kapcsolatos első tapasztalatok vegyesek

Az európai monetáris unió előkészítése során a legtöbb vita az euro hasznáról, költségeiről és a siker zálogáról zajlott. 1999-ben, közvetlenül az euro bevezetése előtt azonban már sokkal fontosabb volt az, hogy a részt vevő országok hogyan reagálnak majd a sokkhatásokra, és hogyan egyenlítik ki a versenyképességben fennálló különbségeket, mivel alacsony a munkavállalói mobilitás, nem fejeződött be az áru- és szolgáltatási piacok integrációja, és megmaradt a nemzeti költségvetési autonómia. Akkoriban sokan úgy vélték, hogy az európai monetáris unió eleve kudarcra van ítélve, és aligha lesz hosszú életű.

A tények azonban nem igazolták a borúlátó előrejelzéseket. Az euro rövid időn belül erős és stabil valutává vált. Az euro-övezet gazdaságai meglepően jól reagáltak a közös sokkhatásokra, például arra, hogy az olajárak több mint a duplájára növekedtek, és hogy a nemzetközi pénzügyi piacokon zavarok léptek fel. Az infláció a korábbiakhoz képest feltűnően alacsony és stabil maradt, ezt mutatja az is, hogy az energiaár-emelések alig befolyásolták az inflációt és a béreket. Eközben az euro-övezet tagjai a – gazdasági és monetáris unió és a belső piac hatására – megerősödő és elmélyülő gazdasági integrációval az eddigi legkedvezőbb finanszírozási feltételekhez juthattak.

A sikerek ellenére az euro-övezet országainak gazdaságai nem mindig igazodtak annyira zökkenőmentesen és gyorsan az adott országokban jelentkező sajátos fejleményekhez, ahogy az várható lett volna. A monetáris unióban természetes, hogy a kiigazítás a nemzeti infláció és növekedési arányok közötti eltérések révén történik. Az euro első éveiben azonban esetenként éppen a lassú kiigazítás volt az oka a tartósan megmaradó inflációs különbségeknek és a folyó fizetési mérleg jelentős egyensúlyhiányának. Ez utóbbinak volt részben betudható a növekedési ráták közti eltérés is, amely a vártnál nagyobb volt a potenciális kibocsátás arányában mérve. Hatékonyabb kiigazítás esetén a versenyképességükből elvesztő és lelassuló gazdaságok gyorsabban visszatértek volna a középtávú növekedési trendekhez. Az euro-övezet átlagát jelentősen meghaladó nemzeti inflációk sem maradtak volna olyan tartósan fenn. Általánosságban elmondható tehát, hogy az euro-övezet még nem volt képes a tartósan magas növekedés és foglalkoztatottság elérésére.

Kézenfekvő lehet a kiigazítási nehézségek egyedüli okát abban keresni, hogy az euro-övezet egyes tagjai halogatták a fiskális politika és a strukturális reformok megerősítését. Ez kétségtelenül jelentős szerepet játszott, ám figyelembe kell venni, hogy a monetáris unión belüli igazodás új helyzet elé állította a politikai döntéshozókat és a gazdasági szereplőket, és a kihívások nem voltak teljesen előreláthatóak. A pénzügyi piac fejlődése például a vártnál nagyobb szerepet játszott az egyensúlyhiányok kialakulásában, valamint a fogyasztási és befektetési minták befolyásolásában. A gazdasági fejlemények továbbá kölcsönösen befolyásolták egymást és a politikai kezdeményezéseket, így azok hatásai gyakran egymást felerősítve jelentkeztek.

Az euro-övezeten belül a növekedésben, az inflációban és a folyó fizetési mérleg egyensúlyhiányában tapasztalt tartós eltéréseket az alábbi elemek magyarázhatják alaposabban:

A gazdasági és monetáris unió első éveiben jelentkező tartós egyensúlyhiányok és a reáleffektív árfolyamok elmozdulása a monetáris uniót közvetlenül megelőző fejleményekhez kapcsolható. Egyes tagállamokban az euro bevezetésének közeledtével erősen csökkentek a kamatok, és javultak a háztartásoknak kínált hitelek feltételei, miután az integráltabb pénzügyi piacon könnyebb volt hitelhez jutni. Továbbá, a német egyesítés jelentősen befolyásolta az euro-övezet országainak egymáshoz viszonyított versenyképességet. Egyedi fejlemények is kialakultak az egyes országokban, mégpedig a kereskedelmi forgalomban lévő vagy kereskedelmi forgalomba nem kerülő javak ágazataira vonatkozó termelékenység tekintetében, valamint a migráció és az idegenforgalom hatását illetően;

Az euro-övezet egyes gazdaságaiban fontos tényező volt, hogy bizonyos esetekben a gazdasági fejlemények együttes hatása tovább növelte és meghosszabbította a folyó fizetési mérlegek egyensúlyhiányát. Erre jó példa, hogy a források erősen és tartósan a kereskedelmi forgalomba nem kerülő áruk piacai (például az ingatlanberuházások) felé tolódtak, aminek több oka is volt: a kockázati prémiumok csökkenése, a hitelfeltételek javulása, a migráció, az idegenforgalom és a demográfia alakulása;

Esetenként a nemzeti politikák és a piaci magatartás együttes hatása gátolta a zökkenőmentes kiigazítást. Hollandiában például az évtized elején prociklikus hatások merültek fel a munkaerő- és pénzügyi piacokon, és, mint utólag látható, a fiskális politikában is. E tényezők mind hozzájárultak a "fellendülés-visszaesés" („boom-bust”) ciklus kialakulásához, ami meglepő egy olyan országban, amely valójában mintegy harminc éve monetáris uniót működtet. Az általános tapasztalat az euro-övezetre nézve az volt, hogy az országok egyedi kiigazítási ciklusai során nehéz meghatározni a költségvetés strukturális helyzetét, ami egyben rávilágított arra, hogy a fiskális politika megtervezése a gazdasági fellendülés idején veszélyekkel jár;

Az árak és a bérek esetenként túl lassan igazodtak a nemzeti ciklikus feltételekhez, különösen a gazdaság lelassulása idején. Ez a rugalmatlanság annak ellenére tapasztalható volt, hogy a bérnövekedés mérsékelt maradta, ami segítette a strukturális munkanélküliség csökkenését. Ehhez hozzájárult az alacsony termelékenység-növekedés, amely a reálleértékelődés terhét nagyrészt a bérekre helyezte;

Az euro-övezet gazdaságaiban jelentkező hatások jelentős mértékben továbbgyűrűznek más gazdaságokba. A kiigazítások tapasztalata például az, hogy amikor az ingatlanpiac egyes gazdaságokban fellendül, ez az euro-övezet többi tagországában is hatással van a kereskedelmi forgalomban lévő áruk keresletére és a kamatszintekre. Mivel a fiskális intézkedések és a bérszintek a kiigazítás során kölcsönhatásban állnak egymással, a kereslet és a versenyképesség révén érintik a monetáris unióban részt vevő többi gazdaságot is;

A globális gazdaságból begyűrűző hatások szintén úgy érinthetik az euro-övezet tagjait, hogy az kihívást jelent a monetáris unión belüli kiigazításra. Mivel a tagállamok különböző földrajzi és ágazati specializációval rendelkeznek, eltérő módon érinti őket a világkereskedelem, a nemzetközi árak, az exportpiacok és az euro fő kereskedelmi partnereik valutájához viszonyított értékének alakulása. E kérdések különösen jelentősek, mivel globális szinten jelentős egyensúlyhiányok állnak fenn; valamint

Végül a nominális és reálkonvergencia terén szerzett tapasztalatok igen sokfélék, részben az egyes nemzetek különböző gazdaságpolitikai megközelítése következtében. A nominális konvergencia idején egyes gazdaságok (például Spanyolország) a kamatmegtakarításokat költségvetés tartós javítására használták fel, míg mások (például Olaszország) nem éltek teljes mértékben ezzel a lehetőséggel. A reálkonvergencia idején ezenkívül a politikai és piaci tényezők különböző eredményekre vezettek. Portugáliában az erős fellendülés idején folytatott expanzív fiskális politika erősítette a ciklikus kilengéseket, ráadásul a rákövetkező hanyatlás idején csökkentette a költségvetés és a gazdaság alkalmazkodóképességét. Eközben a források erőteljesen a kereskedelmi forgalomba nem kerülő áruk ágazata felé tolódtak, és gyenge volt a termelékenység. Mindez együttesen azt eredményezte, hogy nem sikerült megteremteni a tartós felzárkózás bázisát. Ezzel éles ellentét áll Írország, ahol a reálkonvergencia hasonló időszaka kedvező tapasztalatot mutatott.

Az euro-övezet zökkenőmentes működésének biztosításához szükséges lépések

A fenti vizsgálat számos olyan szakpolitikai tanulsággal szolgál, amely a jövőben segítheti a monetáris unió zökkenőmentesebb működését. Egyrészt megállapítható, hogy a nemzeti fiskális politikákat körültekintően kell irányítani, hogy minél kisebbek legyenek az átgyűrűző hátrányos hatások. A strukturális politika is közös érdek, mivel a tagállamok nagymértékben függnek egymástól, amikor az euro-övezet gazdaságai válaszolnak a sokkhatásokra, vagy fokozni kívánják növekedési potenciáljukat. A tagállamok előtt álló kihívások vizsgálatakor továbbá figyelembe kell venni a nemzetközi környezetet is.

Az alábbiakban öt konkrét gazdaságpolitikai megfontolást vázolunk fel, majd a fejlődés jövőbeni irányára teszünk javaslatokat a Bizottság általános prioritásainak megfelelően:

Az euro-övezet tagjainak még körültekintőbb költségvetési politikát kell folytatniuk. Ez az ország költségvetési helyzetének alapos vizsgálatát, az alapul szolgáló mérlegek mérésének fejlesztését és a mutatók szélesebb körének figyelembevételét igényli; ezeken túlmenően fokozottan kell ügyelni a növekedés összetételére és az euro-övezeten belüli reálárfolyam-kiigazításokra. Ez elősegíti a gazdasági fellendülés időszakának teljes kihasználását a költségvetési helyzetek javítása érdekében. Ezen ajánlások szoros összhangban vannak a megújult stabilitási és növekedési paktummal, amely erősebb keretet biztosít a nemzeti szakpolitikák irányítására a ciklus során, és szem előtt tartja a hosszú távú fenntarthatóság célkitűzését;

Az áru- és szolgáltatási piacokat rugalmasabbá kell tenni , és a költségvetésnek fokozottan támogatnia kell az aktív kiigazítást. Az euro-övezet első éveiben a gazdasági sokkokhoz való alkalmazkodás tapasztalata arra utal, hogy az árak lefelé történő módosítását rugalmasabbá kell tenni. Az árak merevsége azzal jár, hogy nagyobb az ellenállás a nominálbérek kiigazításával szemben is, mivel az nagyobb reálbérveszteséget eredményezne. Így a kibocsátás és a foglalkoztatás tekintetében nagyobbak a kiigazítás költségei. A kiigazítás nehézségeit növelheti a források vállalatok és ágazatok közötti újraelosztásának tehetetlensége is. A nyitott és versenyképes termék- és szolgáltatási piacok biztosítása tehát nemcsak a középtávú növekedési lehetőséget ösztönzi, hanem minden olyan stratégiának elengedhetetlen eleme, amely a ciklikus kiigazítási folyamatok jóléti költségeit hivatott csökkenteni. Lehetséges, hogy ebből a szempontból felül kell vizsgálni az uniós, nemzeti és helyi szintű adó- és kiadási politikákat is;

Fel kell gyorsítani a pénzügyi piacok integrációját . E téren már jelentős előrelépés történt az EU-ban, de még sok a tennivaló ahhoz, hogy teljes mértékben kihasználjuk a lehetőségeket, és maximalizáljuk az euro-övezet pénzügyi piacainak előnyeit. A pénzügyi integráció fokozása enyhítheti a gazdasági megrázkódtatások jövedelmekre és nemzeti hitelpiacokra gyakorolt hatását. E tekintetben további jelentős eredmények várhatók a pénzügyi szolgáltatásokról szóló cselekvési terv teljes körű átültetésétől és végrehajtásától, valamint a pénzügyi piaci integráció fokozására tett erőfeszítésektől;

A bérek meghatározása során figyelembe kell venni a monetáris unió vonzatait . Mivel a bérek helyes meghatározása egyre inkább a szociális partnerek feladata, fontos biztosítani, hogy a bértárgyalási folyamat szereplői valamennyi szükséges információval rendelkezzenek a különféle fellépésekkel járó kihívásokról és hatásokról. Ennek elsősorban azt kellene elősegítenie, hogy a döntéshozók jobban fel tudják mérni, hogy a bérek és árak jelenlegi és várható alakulása jó hatással van-e a kiigazítások szükségességére. Abban is segítenie kell, hogy elkerülhetők legyenek a jelentős túllendülések az euro-övezeten belüli reáleffektív árfolyamok terén; valamint

Figyelembe kell venni a globális dimenziót. Módszeresebben kell figyelembe venni a nemzetközi dimenziót. Mind az euro-övezet, mind az országok szintjén teendő politikai lépések értékelésekor figyelembe kell venni a globális fejlemények egyes országokra gyakorolt különféle hatásait, valamint azt, hogy az euro és az euro-övezet hogyan befolyásolja a kereskedelmi, pénzügyi és politikai csatornákon keresztül a világgazdaság többi szereplőjét. Az EU kereskedelmi programja és az elmélyülő belső piac ezen kívül segíthet az euro-övezet gazdaságának a globális piacokon való megerősítésében.

Az euro-övezet további megerősítése

A monetáris unió már jelenleg is számos előnnyel jár a tagjai számára, szükséges azonban, hogy még szorosabbra fűzzük és tökéletesítsük, különösen a jelenlegi nemzetközi környezetre való tekintettel. Az eddig tapasztalt eltérések bizonyos mértékig azokból a kezdeti fejleményekből adódnak, amelyek a tagok gazdaságait az euro-övezet 1999. évi létrehozását megelőző időszakban érintették. A jövő azonban új kihívásokat hozhat, mivel jelentős változások várhatók a globális piacokon a verseny nyomása, az exportpiac lelassulása vagy akár a pénzügyi piacok elmozdulásai formájában. Előfordulhat, hogy az euro-övezet bizonyos tagjai esetenként nagyobb kiigazítási kihívásokkal szembesülnek.

Fontos annak biztosítása, hogy a jövőben az egész euro-övezet gazdasága alkalmazkodóan és rugalmasan válaszoljon a megrázkódtatásokra. A gazdaságnak a nemzetközi környezetben erős és tartós növekedésre kell képesnek lennie akkor is, ha a globális tevékenység más hajtóerői lelassulnak. Ez hozzájárulhat a nemzetközi piacok nyitva tartásához és erős növekedéséhez, és ezáltal főként az európai polgárok jólétének növeléséhez. Az euro első évtizedének végetértével meg kell mutatni, hogy az euro-övezet politikái és intézményei felkészültek a kihívásra.

A strukturális reformok felgyorsítása és az integráció elősegítése

Az egyik legfontosabb feladat a strukturális reformok felgyorsítása. A jelenlegi gazdasági fellendülés – a növekedést és foglalkoztatást célzó partnerség megújulásával együtt – páratlan lehetőséget kínál a szükséges strukturális reformok lendületes végrehajtására.[3] Ezek javíthatják a középtávú növekedési potenciált, és növelik a tagállamok gazdasági sokkokra történő reakciójának hatékonyságát. Apiaci mechanizmusok reakcióképessége erősödik, és a magasabb termelékenység-növekedés megkönnyítheti a kiigazítást, miközben a legfontosabb cél, hogy a GDP 3 %-ára lehessen emelni a K+F kiadásokat, és támogatni lehessen az innovációt. A strukturális reformok segítenek az olyan hosszabb távú kihívások megoldásában is, mint a lakosság elöregedése és a globális gazdasági változás. Az euro-övezetben ezért különös jelentőséget kap a növekedési és munkahely-teremtési menetrend, valamint azon belül a belső piaci és kereskedelempolitika. A piacok teljesebb és kevésbé egyenlőtlen integrációja jelentős jóléti előnyöket és zökkenőmentesebb kiigazítási folyamatot hozhat magával. Egyéb prioritások mellett fontos kiaknázni egyebek mellett az abban rejlő lehetőséget, hogy a pénzügyi piacok elősegítik a kockázatok kiegyenlítését és jövedelmek simítását. Az euro-övezet tagjainak meg kell határozniuk azokat a – többek között a jelenlegi nagyon alacsony munkavállalói mobilitást elősegítő – strukturális intézkedéseket, amelyek a legfontosabbak a növekedés és a kiigazítási képesség fokozása szempontjából, és amelyeknek a végeredménye az egész euro-övezet számára előnyös lesz. Mint fentebb leírtuk, ezzel kapcsolatban fontos, hogy a bérkialakítási folyamat szereplői teljes mértékben szem előtt tartsák az euro-övezetben való részvételt annak érdekében, hogy a versenyképesség gördülékenyen kiigazodhasson.

A tagok költségvetési helyzetének további erősítése és a nemzeti költségvetések javítása

A hatékony kiigazításhoz és a tartós növekedéshez fokozottan hozzájárulhat a fiskális politika is. Az euróval kapcsolatos első tapasztalatok azt sugallják, hogy a politikai döntéshozóknak jobban ki kell használniuk a fellendüléseket, és a stabilitási és növekedési paktum reformjának megfelelően biztosítaniuk kell a középtávú kiigazítást. A megújult paktum értelmében a költségvetési politikának egyre inkább az állami pénzügyek minőségére, ezen belül az adó- és kiadási politikák szerkezetére kell irányulnia. A tagállamok megállapodtak abban, hogy a strukturális alapok, illetve a kohéziós alap keretében támogatott soron következő nemzeti és regionális programokat a lisszaboni stratégia végrehajtására irányítják, és ezáltal javítják és az állami kiadások minőségét.

A koordináció megerősítése az euro-övezetben és azon kívül

A fenti kihívásokat elsősorban a nemzeti politikai prioritások keretében kell vizsgálni. Ezek a kérdések azonban mélyebb szinten az euro-övezet irányítása szempontjából is kihívást jelentenek. Az euro bevezetése – többek között a gyors és nagyarányú pénzügyi áramlások miatt – jóval nagyobb kölcsönös függőséggel jár. A fejlődés országok, politikák és ágazatok közötti koordinációja egyértelműen az uniós intézmények és az euro-csoport feladata. E tekintetben még nagyobb jelentőségűek a nemzeti és uniós szintű koordinációs eszközök az euro-övezet hatékony működésének támogatása szempontjából. Erősíteni kell a stabilitási és növekedési paktum reformja alapján a költségvetések összehangolását, és hangsúlyt kell fektetni a stabilitási és munkahelyteremtési stratégia euro-övezeti dimenziójára. Egyértelműen ezt az irányt szabják meg a Tanács által 2005 júliusában elfogadott integrált növekedési és foglalkoztatási iránymutatások is, amelyek célja – különösen az euro-övezetről szóló iránymutatás révén – a makrogazdasági és strukturális politikák fokozott koordinációja. Az EU és az euro-övezet érdekeinek támogatásában fontos szerepet játszhat a kifelé irányuló világosabb, egységes fellépést megtestesítő képviselet is.

Az euro-övezet bővítésének támogatása

Az euro-övezet jobb működése mind a tagoknak, mind az egész uniós gazdaságnak előnyére válik. A monetáris unióhoz még nem csatlakozott tagállamok számára az euro a politikai tájékozódási pont fontos szerepét is betölti. Ugyanakkor fontos, hogy a politikai döntéshozók az euro-övezet jelenlegi tagjainak tapasztalatai alapján teljes mértékben figyelembe vegyék az euróra való átállás tanulságait. Így az euróhoz csatlakozni készülő országok teljes körűen élvezhetik majd az egységes valuta használatának előnyeit. Az euro bevezetése segíthet a kereskedelem és a növekedés ösztönzésében, és segíthet megvédeni a csatlakozó gazdaságokat a nemzetközi piacok zavaraitól – ezt az előnyt nem mindig becsülik sokra, amikor a globális likviditás magas, és a kockázati prémiumok alacsonyak.

Közeledés a polgárokhoz

Nem elég azonban, ha a politikai döntéshozók ügyesen irányítják a gazdasági és a monetáris uniót, amennyiben a mondanivaló nem jut el az utca emberéhez. A polgároknak számos előnyt jelent a monetáris unió, kezdve a stabil áraktól, az olcsóbb és könnyebben hozzáférhető hitelektől, a fokozott gazdasági integrációtól egészen addig, hogy elkerülik a nemzetközi piacok zavarainak hatásait. Míg azonban a közvélemény-kutatások szerint a polgárok tisztában vannak az euro gyakorlati értékével, a szélesebb körű makrogazdasági előnyök kevésbé világosak számukra. Sokan úgy érzik, hogy a tagok szorosabban is koordinálhatnák politikáikat. Ezért be kell bizonyítani a polgároknak, hogy a monetáris unióban való részvétel a gazdasági és pénzügyi stabilitás mellett az életszínvonal erős és tartós növekedésének is az útja.

* * *

A monetáris unió első évei alapján nyilvánvaló, hogy a stabil makrogazdasági keret sikeresen megvalósult. A kérdés most az, hogy milyen jól sikerül végrehajtani a politikákat, a strukturális reformok mennyire támogatják a kiigazítási folyamatot, és milyen döntően lehet megszilárdítani az euro-övezet irányítását. E közlemény kiemelte azokat a prioritásokat, amelyek biztosítani hivatottak a kibővült euro-övezet zökkenőmentes működését, és fokozzák a világgazdaságban való részvételét. Ennek eléréséhez erősebb politikai koordinációra és jobb irányításra van szükség, különösen a növekedési és foglalkoztatási stratégia révén és az euro-csoport keretén belül. A szükséges politikai konszenzus létrehozása nagy kihívás lesz. Mindez elengedhetetlen azonban ahhoz, hogy az európai polgárok maradéktalanul élvezhessék a gazdasági és monetáris unió előnyeit, és az euro tizedik évfordulóját a tartós növekedés útján érjük el.

[1] „Éves beszámoló az euró-övezetről”, a Bizottság közleménye, COM(2006) 392 2006.7.12.

[2] 2006 EU Economy Review, „Adjustment Dynamics in the euro area: experiences and challenges” (2006. évi uniós gazdasági értékelés, „A kiegyenlítés dinamikája az euro-övezetben: tapasztalatok és kihívások”), European Economy folyóirat, Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatóság, http://ec.europa.eu/economy_finance/publications/european_economy/2006/the_eu_economy_review2006_en.htm

[3] A 2006. évi európai versenyképességi jelentés szerint egyes területeken további erőfeszítésekre lehet szükség. Lásd e tekintetben a Bizottság közleményét: „Gazdasági reformok és versenyképesség: a 2006-os európai versenyképességi jelentés kulcsfontosságú üzenetei”, COM(2006) 697, 2006.11.14.