A szakmai szolgáltatásokra előírt követelmények az Európai Bíróság ítélkezési gyakorlatának tárgyát képezik. A Bíróság többször kimondta, hogy a szakmák nemzeti szabályozása, többek között a képesítésekre vonatkozó követelmények még megkülönböztetésmentes alkalmazás esetén is hajlamosak akadályozni vagy kevésbé vonzóvá tenni az alapvető szabadságok uniós polgárok és gazdasági társaságok általi gyakorlását, amit a Szerződés garantál számukra. A Bíróság azt is kimondta, hogy az a tény, hogy az egyik tagállam kevésbé szigorú szabályokat ír elő, mint egy másik tagállam, nem jelenti azt, hogy az utóbbi szabályai aránytalanok és összeegyeztethetetlenek az uniós jogszabályokkal. A tagállamoknak kell értékelniük, hogy szükséges-e eseti alapon és a szabályozási környezet egészének figyelembevételével korlátozásokat bevezetni a szakmai tevékenységekre.

Számos közelmúltbeli tanulmány bizonyítja, hogy a szakmai szolgáltatások fejlesztésében jelentős kiaknázatlan potenciál rejlik. A Világbank egyik ilyen közelmúltbeli tanulmánya azt javasolta, hogy a termelékenység becslések szerint 5 %-kal növelhető a szolgáltatások korlátainak felszámolása esetén. Egy másik tanulmány rámutatott, hogy a cégek be- és kilépése jelentős hatást gyakorol a szakmai szolgáltatási ágazat (jogi, számviteli, építészeti és mérnöki szolgáltatások) haszonkulcsára és elosztási hatékonyságára. Az Európai Bizottság által négy üzleti szolgáltatás (építészmérnöki, építőmérnöki, könyvelői és ügyvédi) esetén kiválasztott akadályok gazdasági hatásáról 2015-ben végzett értékelés megerősítette, hogy jelentős gazdasági hatás jelentkezik a verseny intenzitására, az ágazat jövedelmezőségére és az erőforrások elosztásának hatékonyságára.

A növekedés és a kereskedelem akadályai fakadhatnak látszólag kevésbé fontos korlátozásokból, amelyek halmozott hatásai károsak lehetnek. E közlemény célja nemcsak a tagállamok segítése konkrét és indokolatlan lényegi korlátozások felszámolásában, hanem a tagállamok „hathatós” szabályozási tudatosságának megteremtése is.

A szakmai szolgáltatások szabályozásának célja számos általános érdekű célkitűzés védelmének biztosítása. A piaci sajátosságok, a nemzeti és a politikai preferenciák alapján sok módszer és modell kidolgozására került sor. A szabályozás általában átfogó is, szabályozási kérdések széles körét lefedi, és gyakran számos korlátozást tartalmaz, bizonyos tevékenységek folytatásának több-kevésbé széles körű kizárólagos korlátozásától (tevékenységekre vonatkozó fenntartások) és a szakmai címek védelmétől a társasági formákra vagy a szakmai szolgáltatásokat nyújtó társaságok tulajdonjogát vagy irányítását ellenőrző személyekre vonatkozó korlátozásokig terjed. Még abban az esetben is, ha ezek a szabályozások teljes mértékben elérik szakpolitikai céljukat, tagadhatatlan, hogy jelentős gazdasági hatást fejtenek ki.

Az egységes piac jobb működéséből az uniós tagállamoknak nemzeti szinten és világviszonylatban is előnyeik származnak. Az összes szolgáltatás a GDP 71 %-át teszi ki, amely valamivel több mint 10 trillió EUR-t és az összes foglalkoztatás 68 %-át, azaz nagyjából 150 millió embert jelent. Azonban széles körben elismert, hogy a szolgáltatások egységes piacában rejlő összes lehetőség továbbra is kiaknázatlan.

A Bizottság egységes piaci stratégiája számos fellépést jelentett be a szakmák nemzeti szabályozásának javítása érdekében, nevezetesen a következőket:

Eddig még hét tagállam nem nyújtotta be nemzeti cselekvési tervét, nevezetesen Ciprus, Görögország, Írország, Magyarország, Málta, Szlovénia és Spanyolország. A benyújtott nemzeti cselekvési tervek tartalmát tekintve azok ambíciójának szintje nagyon eltérő, egyes tagállamok a jogszabályok felülvizsgálatára irányuló átfogó megközelítést vagy konkrét szakmák célzott reformját ismertették, míg mások meglehetősen kevés reformszándékról tanúskodtak. Egyes tagállamok esetén a tervükben említett fellépések múltbeli intézkedésekre hivatkoznak, mert már lezajlott a reformfolyamatuk, bár ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy nincs lehetőség további reformokra. Más esetekben úgy tűnik, hiányzik a politikai akarat az aktuális helyzet komoly és nyílt felülvizsgálatának megkezdéséhez.

A kölcsönös értékelés kiemelkedő eleme az a tagállamokkal szembeni követelmény volt, hogy 2016. január 18-ig nyújtsák be a Bizottságnak az ezen elemzés eredményeképpen a szakmai szabályozások fenntartása vagy módosítása érdekében hozott döntéseiket felvázoló és igazoló nemzeti cselekvési tervüket.

A kölcsönös értékelés keretében folytatott eszmecserékből levonandó egyik következtetés az, hogy maguk a szabályozási koncepciók közötti eltérések nem feltétlenül utalnak reform szükségességére. Ugyanakkor annak ellenére, hogy a szabályozás által feltehetőleg védelmezett közérdekű célkitűzések hasonlóak, a szabályozás mértéke olyannyira eltérő lehet, hogy felvet arra vonatkozó kérdéseket, hogy az állami beavatkozás mértéke miért különösen magas egy vagy több országban. Létezhetnek korlátozások olyan tagállamokban is, amelyek valamely szakmát nem szabályoznak, például abban az esetben, ha a képesítési rendszerek fontos szerepet töltenek be a piacon.

A szakmai képesítések elismeréséről szóló irányelv már 2013-ban módosult, és átláthatósági és kölcsönös értékelést vezetett be, melynek során a tagállamok beszámoltak arról, hogy mely szakmákat szabályozzák és megvizsgálták a bizonyos szakmákhoz való hozzáférést korlátozó akadályaikat. Az említett értékelés célkitűzése az egyes tagállamok valamennyi szabályozott szakmájának annak érdekében történő felülvizsgálata volt, hogy megvalósítható legyen egy olyan szabályozási környezet, amely arányos és igazodik az általános érdekek védelmére vonatkozó tényleges célkitűzésekhez. Ahhoz, hogy az egyes tagállamokban a szakmai szolgáltatások tekintetében alkalmazott szabályozási megoldásokról teljesebb képet lehessen alkotni, számos olyan szakma kapcsán egyeztetésre került sor, amelyek jól szemléltetik a tagállami szabályozásban jelentkező különbségeket.

A korlátozó jellegre vonatkozó mutató részben az üzleti szolgáltatások akadályairól első alkalommal 2015-ben közzétett bizottsági értékelésen alapul, de túlmutat azon, például azáltal, hogy a korábban nem kezelt oktatási követelményekre is kiterjed ahhoz, hogy átfogó összehasonlító értelmezést adjon a különböző hatályos szabályozási követelményekről, az oktatástól és képzéstől a szakma gyakorlásának korlátozásáig és a szakmák közötti összeférhetetlenségekig terjedő teljes spektrumban. A mutató ugyanazokra a szakmacsoportokra vonatkozik, mint az OECD termékpiac-szabályozása (PMR), és kiegészül konkrétan a szabadalmi ügyvivőkkel, az ingatlanügynökökkel és az idegenvezetőkkel. Az OECD PMR-mutatójától eltérően ez a mutató figyelembe veszi az egyes lefedett területeken a tagállamokban létező és eltérő lefedett szakmák és tevékenységek körét, tartalmazza minden korlátozás súlyozását a hatása tekintetében, továbbá a kölcsönös értékelésből származó naprakész adatokat foglal magában, az uniós szabályozott szakmák adatbázisának széles körű felhasználásával. Az új mutató ezért tükrözi a tagállamokban bekövetkezett legfrissebb szabályozási változásokat, például a növekedésről, a tevékenységről és a gazdasági esélyegyenlőségről szóló, 2015-ben elfogadott franciaországi jogszabályt. Ez elkerülhetetlenül olyan eredményekhez vezet, amelyek eltérhetnek az OECD PMR-mutatóján alapuló korábbi értékelésektől.

Ezenfelül számos, a Bizottság által a közelmúltban megrendelt tanulmány rámutat, hogy a szabályozás arányosabbá és a piaci realitáshoz igazodóvá tétele, például a leginkább korlátozó jellegű és indokolatlan követelmények enyhítésével, jobb piaci dinamikát eredményezett, amely konkrétan több piacnyitáshoz, több induló innovatív vállalkozáshoz és az új belépők által piacra dobott új, innovatív szolgáltatások gyarapodásához vezetett. A csökkentett nyereségrátából fakadó alacsonyabb költségek tekintetében a fogyasztók számára is előnyöket teremtene.

A tagállamok közötti legnagyobb eltérések a tevékenységekre vonatkozó fenntartások tekintetében vannak. Ez érvényes az építőmérnökökre is; előfordulhat, hogy a fenntartások elszórtan találhatók meg az építőiparra, a vendéglátóiparra, a kultúra védelmére, az energiahatékonyságra és más területekre vonatkozó különböző szabályokban és szabályozásokban.

Az építészmérnökök képzését nagymértékben harmonizálták, hogy a képesítések a szakmai képesítések elismeréséről szóló irányelv szerinti automatikus elismerés tárgyát képezhessék. Az irányelv szerinti harmonizált minimumkövetelmények: 5 év képzés, illetve 4 év képzés 2 év gyakorlati képzés mellett. A valóságban a legalább 5 év egyetemi szintű képzésen felül a tagállamok többsége további gyakorlati képzési időszakokat vagy szakmai tapasztalatot ír elő a szakmához való hozzáféréshez (például Ausztria 5 év képzést és 3 év gyakorlati képzést, a Cseh Köztársaság 5+3, Románia 6+2, Szlovákia 6+3, Szlovénia 5+3 évet ír elő). A leggyakrabban alkalmazott képzési idő összesen 7 év, 5+2-es modell szerint. 15 országban államvizsgát is előírnak.

A 2. ábra a tagállamok relatív helyzetét mutatja be az építészmérnöki szakmához való hozzáférés és a szakma gyakorlásának korlátozó jellege tekintetében, a Bizottság által a korlátozó jellegre vonatkozóan kidolgozott új mutató szerint.

A fenti ajánlások alapján a tagállamoknak ismételten értékelniük kell és felül kell vizsgálniuk a szolgáltatásnyújtók számára előírt korlátozásokat és a kiválasztott szakmai ágazatokra vonatkozó szabályozást, és különösen meg kell vizsgálniuk a szabályozási intézkedések különböző szintjeinek halmozott hatását. Egyes ajánlások minden tagállamra vonatkoznak, míg mások azoknak a tagállamoknak is szólnak, amelyek nem szabályoznak egy-egy szakmát, de amelyekben megállapítást nyert, hogy fennáll új korlátok kialakulásának a kockázata.

Sok hasonlóság van a tagállamok között az építőmérnöki szakma szabályozásában. A „tevékenységi kör” ugyanazon tág fogalommeghatározásai többször megtalálhatók, és számos tagállam ugyanazokról a kockázatokról számol be és ugyanazokat az általános érdekeket követi a szakma szabályozásakor. Ezen összetartó szabályozás ellenére azonban a szakma szabályozási megközelítése tagállamonként jelentős eltéréseket mutat.

Másodszor, a társasági formára és a részesedésre vonatkozóan 16 tagállam ír elő korlátozásokat, melyek mindegyike – Ausztria, Ciprus és Málta kivételével – a biztosításra vonatkozó követelményeken felül ír elő korlátozásokat. Belgium, Ciprus és Románia különösen szigorú korlátozásokat alkalmaz a társasági forma és a részesedés tekintetében. Ciprus például azt írja elő, hogy a szakembereknek 100 %-os részesedéssel kell rendelkezniük, és nem engedélyezi részvénytársaság formában építészmérnöki szolgáltatások nyújtását. Belgium azt írja elő, hogy az építészmérnököknek a részesedések és a szavazati jogok 60 %-ával kell rendelkezniük, míg Málta korlátozza a társasági formákat, ugyanakkor 100 %-os részesedést is előír. Románia azt írja elő, hogy a vállalkozások tulajdonosai csak építészmérnökök lehetnek; lehetővé teszi azonban olyan tervező gazdasági társaságok létrehozását, amelyeknek a főtevékenysége építészeti tervezés, azzal a feltétellel, hogy a társaságban legalább egy építészmérnök legyen. Ausztria, a Cseh Köztársaság, Franciaország, Németország, Szlovákia és Spanyolország azt írja elő, hogy a részesedések legalább 50 %-ával szakembereknek kell rendelkezniük.

Először is Ausztriában, Cipruson, Észtországban, Finnországban, Magyarországon, Máltán és Hollandiában nincsenek biztosításra vonatkozó követelmények, míg Belgiumban, Bulgáriában, Horvátországban, a Cseh Köztársaságban, Franciaországban, Németországban, Olaszországban, Írországban, Lettországban, Litvániában, Luxemburgban, Portugáliában, Szlovákiában, Spanyolországban, Romániában, Lengyelországban és az Egyesült Királyságban vannak.

Lengyelország és Szlovákia is alkalmaz fenntartást számos tevékenységre, de címvédelmet nem. Bulgária az építészmérnökök/építőmérnökök számára tartja fenn a területrendezési tervek és a beruházási projektek kidolgozását, valamint e dokumentumok és tervek illetékes hatóságokhoz történő benyújtását. Németország az építési engedély iránti kérelmekhez tartozó dokumentumok kidolgozását – azaz az egyesek által a legfontosabbnak tartott tevékenységet – valamennyi tartományban az építészmérnökök és az építőmérnökök számára tartja fenn. Írország a közelmúltbeli változásokat illusztráló példa: az ország, amely 2007 előtt nem szabályozta a szakmát, azóta bevezette a címvédelmet a tevékenységekre vonatkozó fenntartások mellett.

A szakma szerveződésének ezen eltérései a fenntartott tevékenységekben is tükröződnek, amelyek így országonként is eltérőek. A fenntartott tevékenységek általában főként tervezésre vagy építőipari kivitelezésre vonatkoznak. Ausztriában, a Cseh Köztársaságban, Olaszországban, Lengyelországban, Portugáliában, Romániában és Spanyolországban a tevékenységekre vonatkozó fenntartások széles köre működik, bár e tevékenységek némelyike más szakmákkal közös. Málta sajátossága, hogy a fenntartott tevékenységek felsorolása nem egyetlen jogi aktusban szerepel. Ehelyett különböző jogi aktusokban találhatók meg a „Periti’” szakemberre mint bizonyos tevékenységekért felelősséget ellátó és vállaló egyetlen szakemberre vonatkozó hivatkozások. Németországban a fenntartás a tervezési dokumentumok benyújtására korlátozódik.

A 3. ábra a tagállamok relatív helyzetét mutatja be az építőmérnöki szakmához való hozzáférés és a szakma gyakorlásának korlátozó jellege tekintetében, a korlátozó jellegre vonatkozó új mutató szerint.

Több tagállam (Németország, Portugália és Románia) a jogi formára és a részesedésre vonatkozó követelményeket is előír. Noha Németország engedélyezi, hogy a szakmai társaságok konkrét feltételek mellett adótanácsadást végezzenek, hiányzik a jogbiztonság azt illetően, hogy a más tagállamban letelepedett szakmai társaságok milyen feltételek mellett nyújthatnak jogszerűen szolgáltatást ideiglenesen vagy alkalmanként. Belgium, Franciaország, Németország, Írország, Málta, Lengyelország, Portugália, Románia és Szlovákia azt írja elő, hogy a részesedések legalább 50 %-ával szakembereknek kell rendelkezniük.

A képesítésre vonatkozó követelmények is számottevő eltéréseket mutatnak a tagállamok között. A képzés teljes időtartama 3 év (Görögország, a Cseh Köztársaság) és 8 év (Franciaország, Románia) között változik.

Olaszország bizonyos meglehetősen egyszerű bérszámfejtési tevékenységeket a könyvelők számára tart fenn oly módon, hogy az további terheket jelent a kisvállalkozások számára. Horvátország jelenleg megreformálja az adótanácsadó szakmát, kizárólag a szakma számára fenntartott tevékenységek vagy egyszerű feladatokat, például az állampolgárok és a kisvállalkozások számára adóbevallás készítését is magukban foglaló tevékenységek széles körének létrehozásával. Noha Franciaország a könyvelést a könyvszakértők számára tartja fenn, az egyik nemzeti bíróság a közelmúltban kimondta, hogy a könyvelési tételek elkészítése a jóváhagyásuk előtt a fenntartott tevékenységek körén kívül esik. Ezt az ítéletet azonban nem hajtották végre teljeskörűen.

A 4. ábra a tagállamok relatív helyzetét mutatja be a könyvelő/adótanácsadó szakmához való hozzáférés és a szakma gyakorlásának korlátozó jellege tekintetében, a korlátozó jellegre vonatkozó új mutató szerint. A mutató nem veszi figyelembe a könyvvizsgáló szakma szabályozását, amelyet az éves és összevont (konszolidált) éves beszámolók jog szerinti könyvvizsgálatáról szóló 2006/43/EK irányelv szabályoz.

Az Egyesült Királyságban például a számvitel rendkívül versenyképes ágazat, és annak ellenére, hogy a szakmába elméletileg be lehet lépni szakmai képesítés nélkül, a szakmai címmel rendelkező végzett szakemberek jelentős versenyelőnyben vannak a többi pályázóval szemben. Kilenc tagállamban, nevezetesen Cipruson, Dániában, Észtországban, Finnországban, Litvániában, Lettországban, Szlovéniában, Spanyolországban és Svédországban maga a szakma nem szabályozott. A tagállamok általában azzal indokolják az ágazaton belüli szabályozást, hogy az adótanácsadók/könyvelők fontos szerepet töltenek be valamennyi adórendszerben a fogyasztók és az adózók adókötelezettségei betartásának segítésében.

Egyes tagállamok további szakmai képesítési követelményeket írnak elő (például további szakmai tapasztalatot) a szakma legmagasabb szintű bíróságok előtti gyakorlása érdekében (Belgium, Bulgária, Franciaország, Németország és Görögország). Ezek közül néhány országban, például Belgiumban, Franciaországban és Németországban a legfelsőbb bíróságok előtt praktizáló ügyvédekre további engedélyezési követelmények is vonatkoznak, és továbbra sem egyértelműek azoknak a más tagállambeli ügyvédeknek a hozzáférési feltételei, akik a saját országukban szerzett címük alatt praktizálnak.

A jogi szakmához való hozzáférésre és a jogi szakma folytatására vonatkozó szabályok sajátos jellegére tekintettel azok a legszigorúbbak között vannak az üzleti szolgáltatások ágazatában. Ami a képesítést illeti, a tagállamok túlnyomó többségében követelmény a felsőfokú végzettség (a jogi diploma kötelező), az azt követő kötelező gyakorlat és/vagy további szakmai tapasztalat és kamarai vizsga. A képzés teljes időtartama 3 év (Írország) és 9 év (Szlovénia) között változik. Úgy tűnik azonban, hogy egyes tagállamokban (Görögországban, Olaszországban) a külföldön elvégzett képzést és az ott szerzett tapasztalatot nem veszik megfelelően figyelembe az ügyvédek jogi szakmai gyakorlathoz való hozzáférésének engedélyezésekor. Spanyolország a közelmúltban új szabályokat vezetett be az ügyvédek képesítésére vonatkozóan, azonban nem egyértelmű azoknak a végzett szakembereknek a nyilvántartásba vétele, akik a reform hatálybalépése előtt kezdték meg tanulmányaikat.

Az 5. ábra a tagállamok relatív helyzetét mutatja be az ügyvéd szakmához való hozzáférés és a szakma gyakorlásának korlátozó jellege tekintetében, a korlátozó jellegre vonatkozó új mutató szerint.

Kötelező folyamatos szakmai fejlődésről a tagállamok többsége rendelkezik, a Cseh Köztársaság, Görögország, Málta, Szlovákia, Szlovénia és Spanyolország kivételével, ahol a folyamatos szakmai fejlődés önkéntes. A képesítések elismerésére vonatkozó kiterjedt ítélkezési gyakorlat ellenére az ügyvédek határokon átnyúló folyamatos szakmai fejlődésének kölcsönös elismerése problematikusnak tűnik, különösen azon ügyvédek számára, akik élni kívánnak az ügyvédekre vonatkozó két irányelv szerint rájuk ruházott jogokkal.

Valamennyi tagállam előírja a szakmai testületnél vagy szakmai nyilvántartásban történő nyilvántartásba vételt. Ebben a tekintetben egyes országokban, például Írországban és az Egyesült Királyságban megfigyelhetők a jogi szabályozók és a képviseleti testületek szétválásához vezető közelmúltbeli fejlemények.

A tagállamok többsége szigorú összeférhetetlenségi szabályokat és multidiszciplináris korlátozásokat, valamint a jogi formára és a részesedésre vonatkozó követelményeket ír elő. Ezeket a követelményeket a tevékenységekre vonatkozó fenntartások hatályának figyelembevételével kell értékelni. Bár ezek a korlátozások indokoltak lehetnek a bírósági képviselettel kapcsolatos tevékenységek esetén, halmozott hatásaik szigorúbbnak tűnnek, ha más tevékenységeket is fenntartanak az ügyvédek számára.

Ebben a tekintetben valamennyi tagállam rendelkezik az összeférhetetlenség elkerülését célzó általános szabállyal vagy – a kifejezetten engedélyezett tevékenységek (például oktatás vagy kutatás) kivételével – bizonyos tevékenységek gyakorlását, például kereskedelmet vagy alkalmazottak foglalkoztatását tiltó részletes összeférhetetlenségi szabályokkal. Olaszországban például az ügyvédek nem gyakorolhatják szakmájukkal egy időben a szabadalmi ügyvivő szakmát, bár a két szakmának hasonló szakmai magatartási szabályai és közös tevékenységei vannak.

A multidiszciplináris korlátozások a teljes tilalomtól (Bulgária, a Cseh Köztársaság) korlátozott számú szakma mellett bizonyos multidiszciplináris tevékenységek engedélyezéséig (Franciaország, Németország, Hollandia) terjednek. Észtországban az ügyvédek részt vehetnek a cégvezetésben, ha a részvételük összeegyeztethető az „advokaat” szakmai tevékenységeivel, emellett a részvétel nem veszélyeztetheti az ügyvéd függetlenségét.

Korlátozott számú tagállam engedélyezi nem ügyvédek ügyvédi irodákban történő foglalkoztatását. Az Egyesült Királyság (konkrétan Anglia és Wales) bevezette azt a lehetőséget, hogy a jogtanácsosok (solicitors) részt vehessenek alternatív üzleti struktúrákban (ABS), lehetővé téve nem ügyvédek tulajdonjogát és a multidiszciplináris gyakorlatokat. A társaságok nem ügyvédi tulajdonjoga Spanyolországban is lehetséges (25 % erejéig), és bizonyos mértékben Dániában. Németországban a társasági részesedéseknek több mint 50 %-át ügyvédeknek kell birtokolniuk (csak jogi és számviteli szakemberek lehetnek tulajdonosok). 2016 februárjában a német alkotmánybíróság kimondta, hogy az orvosokkal és a gyógyszerészekkel való szakmai társulás tilalma alkotmányellenes. Finnországban, bár a részvénytársaság részvényeit ügyvédeknek kell birtokolniuk, az ügyvédi kamara konkrét esetekben felmentést adhat. A rendes partnerségeket általában engedélyezik, és a szakmát számos tagállamban szakmai társaság formájában is lehet gyakorolni. Számos tagállam lehetővé teszi az ügyvédek számára a részvénytársasági forma igénybevételét, például Ausztria, Belgium, Ciprus, Finnország, Franciaország és Németország.

A szakmai felelősségbiztosítás valamennyi tagállamban kötelező, Görögország és Lettország kivételével, ahol önkéntes. Ez a kötelezettség számos esetben a szakma gyakorlásával kapcsolatos összes tevékenységre kiterjed, beleértve a másik tagállamban nyújtott, határokon átnyúló szolgáltatásokat is. Ennélfogva a biztosítási kötvény az EU egész területére kiterjedhet egyetlen biztosítási díj alapján (például Franciaországban, Spanyolországban), megkönnyítve a szakemberek mobilitását. A minimális biztosítási fedezet és a kapcsolódó díjak tekintetében is vannak eltérések. A költségek például sokkal magasabbak az Egyesült Királyságban, mint más tagállamokban, ami a fenntartott tevékenységek széles körének és az egyesült királysági piac sajátos jellegének tudható be.

A fent felsorolt követelményeken kívül a tagállamok többsége uniós polgárságot, büntetlen előéletet és eskütételt ír elő a szakmai magatartás és a jogszabályok követéséhez. A szlovén állampolgárságra vonatkozó követelmény miatt továbbra sem egyértelmű, hogy Szlovénia lehetővé teszi-e a Szlovéniában képesítést szerzett uniós polgárok számára, hogy a szlovén cím alatt gyakorolják a szakmát. Ciprus a lakóhelyre vonatkozó követelményt ír elő a szakma gyakorlásához, ami az uniós jogszabályokat sértőnek tűnik, és veszélyezteti az ügyvédekről szóló irányelvek hatékonyságát. Olaszország nemrég bevezette azt a követelményt, hogy évente legalább öt ügyet kell lebonyolítani a szakma folyamatos és rendszeres gyakorlására vonatkozó általános követelmény betartásának bizonyítékaként. Horvátországban a több mint 6 hónapja nem praktizáló ügyvédet megfosztják a szakma gyakorlásához fűződő jogától, ami különösen problémás olyan ügyvédek számára, akik külföldön kívánnak letelepedni vagy ott kívánnak szolgáltatást nyújtani.