[pic] | EURÓPAI BIZOTTSÁG |

Brüsszel, 2010.11.18.

COM(2010) 675 végleges

A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK

a tagállamokban kirakodott halászati termékekre vonatkozó adatszolgáltatásról szóló , 2006. december 18-i 1921/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet végrehajtásáról

A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK

a tagállamokban kirakodott halászati termékekre vonatkozó adatszolgáltatásról szóló , 2006. december 18-i 1921/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet végrehajtásáról

BEVEZETÉS (HATÁLY, HÁTTÉR, NEMZETI JOGSZABÁLYOK)

A tagállamokban kirakodott halászati termékekre vonatkozó adatszolgáltatásról szóló 1921/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet[1] (a továbbiakban: kirakodási rendelet) 10. cikke értelmében „2010. január 19-ig, majd háromévenként a Bizottság értékelő jelentést nyújt be az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak az e rendelet értelmében elkészített statisztikai adatokról, különös tekintettel azok relevanciájára és minőségére. E jelentés tartalmazza a statisztikai adatok összegyűjtésére és feldolgozására felállított rendszer költség–haszon elemzését is, és megjelöli a legjobb gyakorlatokat, amelyek lehetővé teszik a tagállamok számára a munkateher csökkentését és a statisztikai adatok használhatóságának és minőségének növelését.” Ez a jelentés ismerteti a tagállamokban, a tagjelölt országokban és az EFTA-országokban a Bizottság közreműködésével a rendelet végrehajtása terén elért haladást.

A kirakodási rendelet előírja az európai és EFTA hajók által a tagállamokban kirakodott halászati termékek súlyára és átlagárára vonatkozó adatszolgáltatást. A korábbi jogszabályhoz képest ez több tekintetben is előrelépést jelent. Előírja, hogy a termékekre és azok rendeltetésére, valamint a hajók honosságára vonatkozóan további részleteket kell közölni. A kirakodási rendelet továbbá csökkenti a tagállamok adatszolgáltatási terheit, mivel az adatokat már nem havonta, hanem évente kell szolgáltatni, és csak az EU-ban és az EFTA-országokban bejegyzett hajók kirakodásaira vonatkozóan.

Az tagállamok halászati ágazatai az Európai Unión belül a halászati területek, a kifogott fajok és a halászati flották összetétele (ezen belül a hajók mérete és a halászati módszerek) szempontjából igen nagy különbségeket mutatnak. Az adatgyűjtéshez alkalmazott módszerek tükrözik ezt a sokféleséget az ágazaton belül, ezért az egyes tagállamok helyzetének összehasonlítása nehezen megoldható.

Az 1921/2006/EK rendelet szerinti kirakodási jelentéshez szükséges adatok nagy részét elsősorban a halászati ellenőrzés jogszabályai, különösen a 2847/93/EGK tanácsi rendelet[2] (a továbbiakban: ellenőrzési rendelet) alapján gyűjtik. A rendelet kvótaellenőrzési és végrehajtási célokból előírja a halászati napló, a kirakodási nyilatkozatok, az értékesítési bizonylatok és az átvételi nyilatkozatok benyújtását. Az Európai Számvevőszék 2007-es jelentésében[3] az adatok megbízhatóságával és teljességével kapcsolatos problémákra hívta fel a figyelmet. Válaszul a Tanács új ellenőrzési rendeletet[4] fogadott el 2009. november 20-án. Ez több rendelkezést tartalmaz a hajóparancsnokok általi elektronikus adatszolgáltatásra, a tagállamok általi automatizált keresztellenőrzésre, és szigorúbb szabályokat vezet be a halak forgalmazására. A rendelet új rendelkezéseinek végrehajtása hosszabb időt vesz igénybe, ugyanakkor több tagállam már arról számolt be, hogy rendszereiket az előírásoknak megfelelően módosították.

LEFEDETTSÉG ÉS TARTALOM

Adatgyűjtés

A tagállamok földrajzi és ágazataik szerkezetbeli különbségei nagyban befolyásolják az adatgyűjtés módját. Például a viszonylag hosszú partvidékkel és sok lehetséges kirakodási kikötővel rendelkező Írország és Egyesült Királyság decentralizált adatgyűjtést végez a halászati felügyelőségein keresztül. A kikötőkben bevitt adatokat egy központi adatbázisba töltik fel. Dániában ezzel szemben az adatgyűjtés centralizáltabb módon történik. Egyes tagállamok, például az Egyesült Királyság, Németország és Spanyolország szintén arról számoltak be, hogy az adatokat a regionális és decentralizált közigazgatási szervek gyűjtik és összesítik.

A halak forgalmazására felhatalmazott szereplőknek[5] az értékesítési bizonylatot át kell adniuk azon tagállam illetékes hatóságainak, amelynek területén az első forgalomba hozatal megtörtént. Több tagállam is beszámolt arról, hogy bevezette az első forgalomba hozatal ellenőrzését. Ezek között volt Dánia és az Egyesült Királyság; ebben a két tagállamban 2005 óta működik az engedéllyel rendelkező vevők és eladók nyilvántartásba vételének és a piacok engedélyezésének rendszere. A kvótákkal nem szabályozott fajok esetében az árakra vonatkozó információt a nagykereskedők szolgáltatják, és ez lefedi a kvóták alá nem tartozó kirakodások 50 %-át. Egyes tagállamok, például Belgium, lehetővé teszik a halak – ellenőrzött körülmények között – közvetlenül a fogyasztók részére történő értékesítését, más tagállamok megszabják a maximálisan értékesíthető mennyiséget, például 50 kg-ban. Belgiumban az ilyen eladások részleteit Oostende árverésén jegyzik. Más esetekben az értékesítésekre becsléseket alkalmaznak.

A 1966/2006/EK tanácsi rendelet[6] előírja a tagállamok számára továbbá, hogy nyilvántartásba vegyék a halászati termékek első értékesítéséért felelős, valamint a 400 000 EUR-t (az új ellenőrzési rendelet szerint 200 000 EUR-t) meghaladó éves forgalmat bonyolító szereplőket, számukra pedig azt, hogy az értékesítési bizonylatokat és átvételi nyilatkozatokat elektronikus formában továbbítsák az illetékes hatóságok részére. Az említett rendelet értelmében ki kell alakítani egy, az értékesítési bizonylatok kezelésére szolgáló elektronikus felületet. Amennyiben erre sor kerül, az elektronikus adattovábbítás növeli az adatgyűjtés sebességét és az adatszolgáltatás pontosságát. A tagállamok eltérő mértékben valósították meg a kirakodásokra vonatkozó információk elektronikus kezelését. Dániában például a kirakodások nagy részét elektronikus úton jelentik, és bizonyos fajok esetében az elektronikus adatkezelés majdnem teljes körű.

Adatforrások

A halászati naplók, az értékesítési bizonylatok és a kirakodási nyilatkozatok a halfogások és kirakodásokra vonatkozó adatok legfontosabb adminisztratív forrásai. A legalább 10 méter teljes hosszúságú halászhajók parancsnokai a 2847/93/EGK rendelet értelmében kötelesek halászati naplót vezetni a tevékenységükről (kivéve abban az esetben, ha a kikötőn kívül töltött idő kevesebb, mint 24 óra). A 2847/93/EGK rendelet azt is előírja a halászhajók parancsnokai számára, hogy a kirakodást követő 48 órán belül kirakodási nyilatkozatot nyújtsanak be a megfelelő hatóságokhoz. A halászati naplókat egységes uniós formátumban kell vezetni, kivéve néhány esetben (például Finnországban), az ágazati sajátosságok szerint. A halászati napló a halászati tevékenységgel kapcsolatos adatok rögzítésének eszköze, amelyben a halfogások élőtömegének csak a becsült értékét kell megadni. Leginkább a halfogások halászati területekhez való hozzárendelésének, a halászati erőkifejtés kiszámításának és a keresztellenőrzésnek az eszközei.

Pontosabb információt nyújtanak a kirakodási nyilatkozatok, amelyeket minden halászati út után be kell nyújtani, és amelyek minden egyes faj kirakodott súlyban meghatározott mennyiségét rögzítik (gyakran csak a fogási kvóta vagy más európai szintű jogszabály hatálya alá tartozó fajokét). Az értékesítési bizonylatokat átadják a halak első forgalomba hozataláért felelős hatóságoknak (a hajótulajdonos ügynökének vagy az árverési központoknak). Az értékesítési bizonylatok a következő információkat tartalmazzák: az egyes kirakodott fajok megnevezése és mennyisége, kiszerelése, az egyes termékek értéke, valamint a kirakodást végző hajóra vonatkozó információk. Ezt az információt bizonyos tagállamokban szintén csak fogási kvótákkal szabályozott fajokra vonatkozóan kell megadni, de például Németország az összes faj esetében kötelezővé tette az értékesítési bizonylatokat.

A legtöbb tagállam arról számolt be, hogy a part menti flották, többnyire a 10 méternél (Svédországban a 8 m-nél, Észtországban a 12 m-nél) kisebb hajók esetében kiegészítő adatforrásokat használnak. Finnországban például a 10 méternél kisebb hajóknak havi naplót kell vezetniük a tevékenységükről, Dániában viszont felmentést kaphatnak a halászati napló kötelező vezetése alól, amennyiben aláírt „halászati területről szóló nyilatkozatot” mutatnak be, és csak a nyilatkozatban megjelölt területen halásznak. Az Egyesült Királyságban a kagylóhalászati tevékenységet havi napló vezetésével dokumentálják, amelynek kitöltése az engedély feltétele is, Dánia pedig nagyipari halászata járulékos fogásainak becslésére mintavételes felmérést alkalmaz.

Statisztikai összeírásokat és felméréseket inkább azok a tagállamok alkalmaznak, amelyek a Földközi-tenger és a Fekete-tenger területein halásznak, ahol a halászati tevékenységen belül viszonylag magas a part menti halászat aránya. Görögországban és Olaszországban szinte kizárólag csak a statisztikai adatforrásokat használják, míg más mediterrán országok nagyobb mértékben támaszkodnak adminisztratív forrásokra. Franciaország a földközi-tengeri halászati műveleteket felmérések segítségével figyelik meg, az Atlanti-óceán északkeleti térségében folyó műveletek esetében adminisztratív forrásokat használ. Olaszországban az elsődleges adatforrást a statisztikai felmérések jelentik, azonban csekély mennyiségű (kizárólag a kékúszójú tonhalra vonatkozó) információt halászati naplókból nyernek. A tevékenység helye önmagában még nem határozza meg, hogy inkább adminisztratív, vagy felmérésből származó adatokat használnak. A két kis földközi-tengeri szigetország, Málta és Ciprus esetében a helyzet inkább azokhoz az országokhoz hasonló, amelyek az atlanti-óceáni területeken halásznak: a 10 métert meghaladó hajókból álló flották esetében adminisztratív adatforrásokat használnak, a 10 méternél kisebb hajókból álló, part menti flottákról történő adatgyűjtéshez pedig mintavételes felméréseket alkalmaznak.

Néhány tagállam, például Szlovénia arról számolt be, hogy még mindig folyamatban van az első értékesítéssel, valamint az értékesítési bizonylatok és a kirakodási nyilatkozatok adatgyűjtési célokra történő felhasználásával kapcsolatos szabályok és folyamatok kidolgozása.

Adatgyűjtési rendszerek a tagállamokban és az EFTA-országokban

Belgium – A belga hajók csak az északkelet-atlanti térségben (27. terület) halásznak, nagyrészt az Északi-tenger (IVb és IVc) és a La Manche-csatorna keleti részének (VIId) térségében. Az adatgyűjtéshez adminisztratív forrásokat használnak (halászati naplókat, kirakodási nyilatkozatokat és értékesítési bizonylatokat). Az első értékesítést a három fő árverési központ (Zeebrugge, Oostende és Nieuwpoort) valamelyikén keresztül kell lebonyolítani, kivéve a kis hajókat, amelyek Oostendében értékesíthetnek közvetlenül a fogyasztók részére. Az értékesítési bizonylatokat a Tengeri Halászati Szolgálatnak (Dienst Zeevisserj) kell átadni, a kirakodás napján.

Bulgária – A bolgár hajók Földközi-tenger és Fekete-tenger térségében (37. terület) folytatnak halászati tevékenységeket, nagyrészt a 37.4.2. alterületen. Az adatgyűjtéshez adminisztratív adatforrásokat használnak (halászati naplókat, kirakodási nyilatkozatokat és értékesítési bizonylatokat), amelyeket a Nemzeti Halászati és Akvakultúra Ügynökségnek (NAFA) kell benyújtani. A NAFA előírja, hogy az első forgalomba hozatal értékesítési bizonylatát a kirakodást követő 48 órán belül küldjék el. A tagállam a közösségi jogszabályoknak megfelelően tervezi az értékesítési bizonylatok elektronikus továbbításának bevezetését.

Dánia – Adminisztratív adatforrásokat (halászati naplókat, kirakodási nyilatkozatokat és értékesítési bizonylatokat) használnak, amelyeket a Dán Halászati Igazgatóság (Danish Directorate of Fisheries, DDF) központilag gyűjt be. Dániában a halak nem kereskedelmi halászok általi első értékesítése tilos, továbbá az első értékesítés alkalmával csak olyan vevők vásárolhatnak, amelyeket nyilvántartásba vett a DDF, amelyhez az értékesítési bizonylatokat elektronikus formában vagy papíron be kell nyújtani. Az értékesítési bizonylatok körülbelül 90 %-a elektronikus formában érkezik.

Németország – A német hajók az Atlanti-óceán északkeleti, északnyugati, középkeleti területein és a Csendes-óceán délkeleti részén halásznak (27., 21., 34. és 87. területek). Az adatgyűjtéshez adminisztratív forrásokat használnak (halászati naplókat, kirakodási nyilatkozatokat és értékesítési bizonylatokat). Ezeket a Mezőgazdasági és Élelmiszerügyi Szövetségi Ügynökséghez (Federal Agency for Agriculture and Food) kell benyújtani a termelői szervezeteteken (Producer Organisations, POs) és tartományi (Länder) hatóságokon keresztül.

Észtország – Az észt hajók az Atlanti-óceán északnyugati (21. terület) és északkeleti részén (27. terület – Balti-tenger), valamint a 05. területen (belvizek) halásznak. Az adatgyűjtéshez adminisztratív forrásokat használnak (halászati naplókat, értékesítési bizonylatokat és átrakodási nyilatkozatokat és szállítási okmányokat). Azok a hajók, amelyek teljes hosszúsága nem éri el a 12 métert „part menti halászati naplót” vezetnek, az észt nemzeti jogszabályoknak megfelelően. Elektronikus adatszolgáltatás esetén Észtország a papír alapú dokumentáció havi két alkalommal történő benyújtását is előírja. A halak első vevőinek az értékesítési bizonylatokat elektronikus formában kell benyújtaniuk a hatóságokhoz (Mezőgazdasági Minisztérium, Kereskedelmi Halászati osztály, Ministry of Agriculture for commercial fishing), és számos magánvállalat is ezt a megoldást választotta.

Írország – Az ír hajók az Atlanti-óceán északkeleti részén (27. terület) halásznak. Az adatgyűjtéshez adminisztratív forrásokat használnak (halászati naplókat, kirakodási nyilatkozatokat, értékesítési bizonylatokat és kagylóhalászatok dokumentumait). Az adatokat a kikötőkben gyűjti össze az Ír Tengerihalászterület-védelmi Hatóság (Irish Sea Fisheries Protection Authority). Írország arról számolt be, hogy jelentős mértékben átalakította az adatgyűjtés rendszerét, hogy megkönnyítse az uniós jogszabályoknak megfelelő elektronikus adatgyűjtést.

Görögország – A görög hajók az Atlanti-óceán északkeleti és középkeleti területein, valamint a Földközi-tengeren (27., 34. és 37. terület) halásznak, és az adatokat statisztikai felmérések útján nyerik. A „tengeren túli” halászat adatait összeírásos felméréssel gyűjtik, a 37. terület „nyílt tengeri” és part menti halászatának adatait pedig mintavételes felméréssel. A felméréseket Görögország Nemzeti Statisztikai Szolgálata (National Statistical Service of Greece) végzi. Görögország teljes körű összeírásos felmérést végez a görög lobogó alatt közlekedő hajók „tengeren túli halászatáról”. A nyílt tengeri és a part menti halászat esetében a nemválaszolásból keletkező hibaarány igen magas (50 százalék), és az eltérés kiszámítására mintavételes technikát alkalmaznak.

Spanyolország – Spanyolország nagy és változatos halászati ágazattal rendelkezik; az adatszolgáltatásért és az adatok minőségéért különböző hatóságok felelnek. Az adatgyűjtést elsődlegesen a regionális hatóságok végzik, majd ezeket az adatokat központilag begyűjtik. A kirakodási adatok összegyűjtésének hét külön adminisztratív adatforrása van, többek között a halászati naplók, értékesítési bizonylatok, átrakodási nyilatkozatok, kirakodási nyilatkozatok, és a termelői szervezetektől (Fish Producer Organisations, POs) származó információk. A különböző források adatait egy adatbázisba integrálják, mind a fogások, mind a kirakodások tekintetében. Az ezekből a forrásokból származó, a kirakodásokra vonatkozó adatok teljes körűnek tekinthetők.

Franciaország – Az adatszolgáltatásért és az adatok minőségéért elsődlegesen a Halászati és Akvakultúra-statisztikai Hivatal (Bureau des statistiques des pêches et de l'aquaculture, BSPA) felelős, amely az Élelmiszerügyi, Mezőgazdasági és Halászati Minisztérium (Ministère de l’Alimentation, de l’Agriculture et de la Pêche, MAAP) része. A jelentős trópusi tonhalhalászatra vonatkozó adatokat a Kutatási és Fejlesztési Intézet (Institute for Research and Development, IRD) szolgáltatja a Tengeri Halászati és Akvakultúra-ügyi Igazgatóságnak (Direction des Pêches Maritimes et de l'Aquaculture, DPMA). A francia hajók elsősorban az Atlanti-óceán északkeleti területein, a Földközi-tengeren és az Indiai-óceán területén aktívak. Az atlanti-óceáni halászati tevékenységeket az adminisztratív forrásokból (halászati naplók, kirakodási nyilatkozatok és értékesítési bizonylatok) származó adatok megfelelően lefedik. Azokra a területekre (különösen a Földközi-tengerre) vonatkozóan, ahol az adminisztratív adatok kevésbé megbízhatóak, ezeket a forrásokat mintavételes felméréssel egészítik ki. Franciaország komoly beruházásokat valósított meg a halászati adatgyűjtő rendszere fejlesztése és modernizálása érdekében.

Olaszország – Olaszország a Földközi-tengeren, az Atlanti-óceán középkeleti területén és az Indiai-óceán nyugati területén (37., 34. és 51. terület) folytat halászatot. A 37. terület adatait mintavételes felméréssel, a többi terület adatait pedig összeírásos felméréssel gyűjti. A halászati naplókat csak a kékúszójú tonhal fogásokra vonatkozó adatgyűjtésre használják, és ezeket az adatokat a Mezőgazdasági, Élelmiszerügyi és Erdészeti Minisztérium gyűjti össze. Az NSI, ISTAT a 34. és 51. területek adatait gyűjti, az IREPA pedig a 37. területre vonatkozó adatokat. Az ISTAT felelős az Eurostatnak történő adatszolgáltatás koordinálásáért. Olaszország sok kis méretű (12 méternél rövidebb) hajóval rendelkezik. A hajók 99 %-a Olaszország part menti vizein dolgozik. Ezeknek körülbelül kétharmada kisüzemi halászatot folytat és passzív halászfelszereléseket[7] használ. Az adatokat többváltozós mintavételes felméréssel gyűjtik, a szegmentálás a területek, a hajók mérete és a használt halászfelszerelések szerint történik. A felmérés módszertana a mintavételi hibák esetében 3,5 %-os tűréshatárt szab. A nemválaszolásból keletkező hibákat szintén számításba veszik, már a mintaválasztás során. Körülbelül húsz, a 34. és 51. területen halászó hajó kérdőívet tölt ki.

Ciprus – A Halászati Felügyelőség (Fisheries Inspectorate) gyűjt adminisztratív adatokat (halászati naplók) a legalább 10 méter teljes hosszúságú hajókról. A fenékvonóhálós flottára vonatkozóan havi kiegészítő felmérést végeznek, a part menti halászati flottára (10 méternél rövidebb hajók) vonatkozóan pedig mintavételes felmérést. A mintát véletlenszerűen határozzák meg, és az ágazat 15–20 %-át fedi le. A felmérések alanyainak napi fogási/kirakodási jelentést kell tenniük. A halászati adatok gyűjtéséért és a jelentések összeállításáért a Mezőgazdasági, Természeti Erőforrás- és Környezetvédelmi Minisztérium Halászati és Tengerkutatási Osztálya (Department of Fisheries and Marine Research, Ministry of Agriculture, Natural Resources and Environment) felelős.

Lettország – a lett hajók az Atlanti-óceán területein (27., 21. és 34. területek) aktívak. Az adattovábbítás elsődleges felelőse a Mezőgazdasági Minisztérium Halászati Osztálya (Department of Fisheries of the Ministry of Agriculture), de más hatóságok, például a Környezetvédelmi Minisztérium Tengeri és Belvízi Hivatala (Marine and Inland Waters Administration of the Ministry of the Environment), és a Mezőgazdasági Minisztériumhoz tartozó Lett Halászati Erőforrás Ügynökség (Latvian Fish Resources Agency) szintén gyűjtenek adatokat. Az adatgyűjtéshez adminisztratív forrásokat használnak: halászati naplókat, értékesítési bizonylatokat és kirakodási nyilatkozatokat. Lettországban kötelező a halak vevőinek központi nyilvántartása és éves tanúsítása. A halak vevői kötelesek az értékesítési bizonylatot az adásvételt követő 48 órán belül elektronikus formában (majd papíron is) benyújtani.

Litvánia – Litvánia az Atlanti-óceán északkeleti, északnyugati és középkeleti területein és a Csendes-óceán déli részén folytat halászatot. A Mezőgazdasági Minisztérium Halászati Osztálya (Fisheries Department, Ministry of Agriculture) felelős az adatok gyűjtéséért és feldolgozásáért. Az elsődleges adatforrások a halászati naplók és a kirakodási nyilatkozatok. Litvánia arról számolt be, hogy a halfogásokra és kirakodásokra vonatkozó adatok feldolgozásához és hitelesítéséhez integrált, automatizált rendszerrel rendelkezik.

Málta – az adatokat az Erőforrás- és Vidékügyi Minisztériumon belül a Máltai Halászattudományi Központ (The Malta Centre for Fisheries Sciences, Ministry for Resources and Rural Affairs) gyűjti, majd az Eurostat számára a Nemzeti Statisztikai Hivatal Mezőgazdasági és Halászati Statisztikai Csoportja (National Statistical Office, Agricultural and Fisheries Statistics Unit) továbbítja. A máltai hajók a Földközi-tengeren aktívak (37. terült, 15. alterület). Málta halászati naplókat és értékesítési bizonylatokat használ a 10 méternél hosszabb hajókról történő adatgyűjtéshez. Málta és Gozo szigetének hat kikötőjében rétegzett mintavételes felmérést végeznek. A minta nagyságát úgy határozzák meg, hogy 95 %-os megbízhatósági szinten meg lehessen becsülni a teljes halászati erőkifejtést.

Hollandia – a holland hajók az Atlanti-óceán északkeleti és középkeleti területein és a Csendes-óceán délkeleti részén halásznak (27., 34. és 87. területek). Az adatgyűjtéshez adminisztratív forrásokat használnak (halászati naplókat, kirakodási nyilatkozatokat, átrakodási és szállítási okmányokat, valamint értékesítési bizonylatokat). Az adatokat a Mezőgazdasági, Természetvédelmi és Élelmiszer-minőségi Minisztérium (Ministerie van Landbouw, Natuurbeheer en Voedsekwaliteit) gyűjti, és a Központi Statisztikai Hivatal (Central Office for Statistics) továbbítja az Eurostat részére. A Hollandia által alkalmazott szabályok szerint a halak értékesítése termelői szervezeteken (Producer Organisations) keresztül, szerződéses forgalmazók által történik. Az értékesítési bizonylatokat elektronikus formában, az értékesítést követő 48 órán belül kell elküldeni.

Lengyelország – a jelentés szerint az információk fő forrásai a halászati naplók és az értékesítési bizonylatok. Az adatgyűjtésért és adattovábbításért a Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Minisztérium Halászati Osztálya (Fisheries Department, Ministry of Agriculture and Rural Development) felelős.

Portugália – a Portugál Halászati és Akvakultúra-ügyi Főigazgatóság (Portuguese Directorate General for Fisheries and Aquaculture) felelős az Eurostat részére történő adattovábbításért. Portugália nemzeti flottája nagy és változatos, a különböző halászati területeken különböző jellemzőkkel. A flottában a kis méretű, nyitott tetejű, fából készült, kisüzemi halászatot folytató csónakok vannak túlsúlyban. A legfontosabb területek az Atlanti-óceán északkeleti, északnyugati és középkeleti területei. Az Atlanti- és az Indiai-óceán területein jelentős a horogsorral történő kardhalhalászat, illetve az Indiai-óceán területein a kékcápahalászat is. Az adatgyűjtéshez többnyire adminisztratív forrásokat használnak: halászati naplókat, kirakodási nyilatkozatokat, és értékesítési bizonylatokat. A friss vagy hűtött halat csak szabályozott piacokon lehet értékesíteni, és az ezekre vonatkozó értékesítési bizonylatokból nyert információ teljes. A tengeren feldolgozott halak esetében az átlagár-adatokat a kirakodási nyilatkozatokból nyerik.

Románia – Románia a Fekete-tenger kizárólagos gazdasági övezetében aktív (37. terület). Az adatgyűjtéshez adminisztratív forrásokat használnak: halászati naplókat, értékesítési és szállítási bizonylatokat. A dokumentumokat a Nemzeti Halászati és Akvakultúra Ügynökség (National Agency of Fisheries and Aquaculture, NAFA) gyűjti össze. A NAFA az összegyűjtött adatokból jelentést állít össze az Eurostat részére.

Szlovénia – Az adatgyűjtésért és azok benyújtásáért a Mezőgazdasági, Halászati és Élelmiszerügyi Minisztérium (Ministry of Agriculture, Fisheries and Food), Szolvénia Halászati Kutatóintézete (Fisheries Research Institute of Slovenia) és a Szlovén Köztársaság Statisztikai Hivatala (Statistical Office of the Republic of Slovenia) felelős. A szlovén flotta az Adriai-tenger északi részén (37. terület) folytat halászatot. A mennyiségi adatok gyűjtéséhez adminisztratív forrásokra támaszkodnak (halászati naplók). Minden hajó köteles halászati naplót vezetni, így a flotta fogásait teljes körűen dokumentálják, kivéve a kis mennyiségű (50 kg alatti) kirakodásokat, amelyekről jelenleg nem vezetnek nyilvántartást. Az első értékesítés szabályozására és az értékesítési bizonylatokból származó információk gyűjtésére szolgáló rendszerek jelenleg fejlesztés alatt állnak. Az árinformációt a vállalkozások havi statisztikai felmérése útján gyűjtik, amely mennyiségi szempontból a kirakodások 50 %-át lefedi.

Finnország – az adatgyűjtésért, adatszolgáltatásért és az adatok minőségéért elsődlegesen a Finn Vad- és Halkutató Intézet (Finnish Game and Fisheries Research Institute) felel. A nyilvántartásokat a Mezőgazdasági és Erdészeti Minisztérium (Ministry of Agriculture and Forestry) kezeli. A finn hajók csak a Balti-tengeren halásznak. Adatforrásként a 10 métert meghaladó hosszúságú hajók esetében az EU halászati napló egy változatát használják. Ez az átrakodásokra, a halak vevőire és a visszadobott halakra vonatkozó részleteket is tartalmazza. A 10 méternél rövidebb hajók esetében egy havonta kitöltendő, a part menti halászati tevékenységre vonatkozó formanyomtatványt használnak (a lazachalászat kivételével, amelynek külön formanyomtatványa van). A kvótákkal szabályozott fajok első értékesítését a kirakodást követő 48 órán belül jelenteni kell. A kvótákkal nem szabályozott fajoknál az információt a legnagyobb hal-nagykereskedőkre vonatkozó felméréssel egészítik ki.

Svédország – Az adatgyűjtésért és azok benyújtásáért a Svéd Halászati Hatóság (Swedish Board of Fisheries) a felelős. Adminisztratív adatforrásokat használnak, amelyek halászati naplókat, értékesítési bizonylatokat, kirakodási nyilatkozatokat, és a part menti flotta esetében havi (vagy akár napi) naplókat foglalnak magukban. Az értékesítési bizonylatokat központilag gyűjtik, vagy elektronikus formában, vagy papíron, és a part menti halászoknak lehetőségük van a part menti halászati naplókat elektronikus úton, egy biztonságos webes felületen keresztül benyújtani.

Egyesült Királyság – az Atlanti-óceán északkeleti részén (27. terület) történő halfogások a legjelentősebbek. A tagállam nagy part menti halászflottával rendelkezik, amely elsősorban kvótákkal nem szabályozott fajokat, illetve egyes kvótákkal szabályozott fajokat jelentős arányban halászik. Az Egyesült Királyság egy kis nyílt tengeri flottát is működtet, amely a tagállamban van bejegyezve, azonban külföldön állomásozik és halászik. Az adatgyűjtésért Anglia, Skócia, Wales és Észak-Írország halászati felügyelőségei felelnek. Az összegyűjtött adatokat az Eurostat részére a Környezetvédelmi, Élelmiszer- és Vidékügyi Minisztérium Tengerészeti és Halászati Hivatala (Marine and Fisheries Agency of the Department for Environment, Food and Rural Affairs) továbbítja. A 10 métert meghaladó hosszúságú hajókra vonatkozóan adminisztratív adatforrásokat használnak (halászati naplókat, értékesítési bizonylatokat és kirakodási nyilatkozatokat). A 10 méternél rövidebb hajók esetében a halászati naplók és a kirakodási nyilatkozatok benyújtása önkéntes alapon történik, az értékesítési bizonylatokat azonban a halak első értékesítésére vonatkozó szabályok alapján kötelező benyújtani. Ezek a források biztosítják a halászati tevékenységek legnagyobb részének hiánytalan összeszámlálását. A kagylóhalászatra vonatkozó információt a tevékenységet dokumentáló naplók szolgáltatják, amelyek vezetése egyben a kagylóhalászati engedély megadásának feltétele is.

Izland – az izlandi hajók elsősorban az Atlanti-óceán északkeleti térségében halásznak, másodsorban pedig az Atlanti-óceán északnyugati és déli térségeiben. A fogási és kirakodási statisztikák összegyűjtésének módszertanát az EU tagállamokéval összehasonlítva nincsenek alapvető különbségek. Az adatokat halászati naplókból nyerik. Izland is szigorúan szabályozza a halak első értékesítését, így minden kirakodásnak kijelölt kikötőkben kell történnie, és a halakat hitelesített mérlegeken kell megmérni. A halak vevői és feldolgozói is kötelesek adatokat szolgáltatni. Az adatgyűjtésért az Izlandi Halászati Igazgatóság (Icelandic Directorate of Fisheries) felel, az Eurostat részére történő adattovábbításért pedig az Izlandi Statisztikai Hivatal (Statistics Iceland). Mindkét szervezet ugyanazokat az adatforrásokat használja, mégis adódhatnak eltérések, mivel a Halászati Igazgatóság közvetlenül továbbítja az adatokat egy éles adatbázisból, amely időközben változhat.

Norvégia – a norvég hajók az Atlanti-óceán északkeleti részén (27. terület), az Atlanti-óceán északnyugati részén (21. terület), és a Jeges-tengeren (48. terület) halásznak. A halászati adatokat a Norvég Halászati Igazgatóság (Norwegian Directorate of Fisheries) gyűjti össze. Az adatforrások adminisztratívak: halászati naplókból, kirakodási és értékesítési nyilatkozatokból állnak. A Halászati Igazgatóság által nyilvántartott halászati naplók adatai főleg vonóhálós hajóktól származnak, ideértve az ICES területen kívül működő hajókat is. A kirakodási adatokat és az értékesítési bizonylatokat hat különböző értékesítő szervezeten keresztül gyűjtik, és elektronikus formában rendszeres időközönként továbbítják a Halászati Igazgatóságnak. A norvég jogszabályok szerint a norvég halászok általi összes első értékesítést a halászok értékesítő szervezetein keresztül kell bonyolítani, akiknek ehhez kizárólagos joguk van. Az értékesítési bizonylat mind a norvég hajók hazai és külföldi kikötőkben történő kirakodásaira, mind a külföldi hajók Norvégiában történő kirakodásaira vonatkozó adatokat tartalmazza. A norvég előírások értelmében minden értékesítési bizonylaton fel kell tüntetni a következő információkat: a hal faja, a termék típusa, a halászati terület, mennyiség, érték stb. Kiegészítő információt (például tartósítási állapot) statisztikai célokból kérnek.

Adatminőség

A végrehajtási és ellenőrzési, valamint a statisztikai célokból történő információgyűjtés módszertana a tagállamokban viszonylag egységes. A statisztikák megbízhatósága a halászok által benyújtott dokumentáció valóságnak való megfelelőségétől és pontosságától, valamint a tagállam hatóságai által végzett minőségellenőrzéstől függ.

A tagállamok a halászati tevékenység nyomon követésére sokféle mechanizmust alkalmaznak, többek között légi járművekről történő megfigyelést, halászati őrhajókat, műholdas megfigyelést (a legalább 15 méter teljes hosszúságú hajók esetében) és a halászhajók fedélzeti ellenőrzését. Az így szerzett információkat a halászati naplókban, az értékesítési bizonylatokban és a kirakodási nyilatkozatokban rögzített adatok ellenőrzésére használják. Sok tagállam már arról számolt be, hogy az ilyen keresztellenőrzésekhez elektronikus módszereket alkalmaz.

A különböző adatforrások minőségét az adatok bevitelekor is ellenőrzik, biztosítva, hogy az információ belső ellentmondásoktól mentes legyen és az alapvető hibákat kiküszöböljék, ideértve a formátumhibákat és a fajok, területek és árak hibás megjelölését. A fő adatforrásokat az említettek szerint az egységesség érdekében – gyakran szintén elektronikus úton – összevetik egymással. Emellett néhány tagállam, többek között az Egyesült Királyság arról számolt be, hogy megállapodásokat kötött más tagállamokkal, ahol hajóik kirakodnak, hogy keresztellenőrzési, különösen kvótaellenőrzési célból adatokat cserélnek.

A különböző adatforrásokból származó adatok átfogóak és a tagállamok többségének jelentése szerint teljes körűek. A legtöbb esetben, ahol adminisztratív forrásokat (halászati naplókat, kirakodási nyilatkozatokat és értékesítési bizonylatokat) használnak az adatgyűjtéshez, ez teljes körű összeírást jelent, és statisztikai mintavételre nem kerül sor. Svédországban az egyes hajók halászati naplóit előzetesen regisztrálják, és ez különösen magas visszajelzési arányt eredményez. Az esetleges adathiányt a halászati tevékenységek egészére vagy egy részére irányuló statisztikai felmérésekkel pótolják.

Az értékesítési bizonylatok, halászati naplók és kirakodási nyilatkozatok benyújtásának határidejét szigorú szabályok rögzítik, és ezeket az adott tagállam területén történő kirakodáskor az esetek többségében betartják. Bizonyos esetekben, például ha az adatokat elektronikus úton szolgáltatják, az adatokat naponta frissítik. A tagállamok gyakran számolnak be arról a problémáról, hogy későn kapják meg az értékesítési bizonylatokat a más tagállamokban vagy harmadik országban kirakodást végző hajóktól. Ezek a késések akár néhány hónaposak is lehetnek. Ez a kérdés nem tartozik ugyan a tagállamok saját területén történő kirakodásokat szabályozó 1921/2006/EK rendelet hatálya alá, mégis érinti az előírt fogási jelentések minőségét, különösen rövid távon, mivel amíg az értékesítési bizonylatok nem állnak rendelkezésre, azokat a halászati naplók kevésbé pontos adataival helyettesítik. Az adatszolgáltatás késedelmei eltérésekhez vezethetnek az Eurostat és a Bizottság szolgálatai (Halászati Főigazgatóság) részére kvótaellenőrzési célból küldött, elvileg azonos információkban. A tagállamok arra törekednek, hogy nyilvántartásaikat a halászati év végét követően a lehető leghamarabb lezárják. Az adatbázisokban még ezután is lehetőség van korrekciókat végezni, a referenciaévet követő hat hónap elteltével azonban már kevés jelentős frissítés fordul elő.

Hollandia egyedi problémáról számolt be azokban az esetekben, amikor a hajó fedélzetén feldolgozott és fagyasztott halak első értékesítését exportként regisztrálják. Ilyenkor átlagárat adnak meg, amíg a valós adatok rendelkezésre nem álltak. A gyakorlatban ez Hollandia főleg nyílt tengeri fajokból (makréla, hering, kék puha tőkehal stb.) álló fogásainak nagy részét érinti. Más tagállamok hasonló problémákat jelentettek: amikor a halak értékesítése nem azonnal történik, az azonos vagy hasonló fajok eladásai alapján becsült adatokat szolgáltatnak.

A tagállamok a kirakodott súly és élősúly közötti, tagállamonként eltérő átváltási arányokból adódó problémákról is beszámoltak. Ez szintén nem érinti az 1921/2006/EK rendelet alapján történő adatszolgáltatást, mivel a rendelet a termék és nem az élősúly megadását írja elő. A tagállamok számára a kvótaellenőrzés és egyéb adatszolgáltatás szempontjából azonban problémát jelent. Ezt a kérdést nagymértékben szabályozza a 409/2009/EK bizottsági rendelet[8], amely számos faj és termék esetében egységes átváltási együtthatókat határoz meg a kirakodott tömeg élőtömegre történő átszámításához.

A fajok meghatározásával kapcsolatban jelentettek egy konkrét problémát. Ennek megoldására több kezdeményezés is indult, többek között a halászok ellátása a fajok azonosítására szolgáló ábrákkal. Ez a probléma leginkább a kvótákkal nem szabályozott fajokat, valamint a kis mennyiségű vagy rendszertelen kirakodásokat érinti. A fajok besorolása egy általános kóddal történhet, még akkor is, ha a fajt azonosítják, de például az arra a fajra vonatkozó pontos kód még hiányzik a rendszerből. A tagállamoknak lehetőségük van ezeknek az adatoknak a felülvizsgálatára, és amennyiben hibákat észlelnek, azok javítására, és élnek is ezzel a lehetőséggel. Dánia említést tett arról, hogy eseti kampányokkal igyekeznek megoldani a halászok konkrét adatszolgáltatási problémáit.

AZ ADATOK FELHASZNÁLÁSA (ADATTERJESZTÉS)

A tagállamok jelentései az internet-hozzáféréssel rendelkező felhasználók számára ingyenesen elérhetők az Eurostat információterjesztő adatbázisában. E statisztikákat főként a Halászati Főigazgatóság használja a közös halászati politika céljaira, valamint a Nemzetközi Tengerkutatási Tanács (ICES), amely az Eurostat-adatokat a Halászati Főigazgatóságnak az Atlanti-óceán északkeleti részén történő halászattal kapcsolatban megfogalmazott ajánlásokhoz használja fel.

FőBB MEGÁLLAPÍTÁSOK: AZ EREDMÉNYEK ELEMZÉSE

Az összefoglaló eredmények a jelentés mellékletében szerepelnek. 2007 óta a legtöbb tagállamban csökkent a kirakodások mennyisége (körülbelül 11 %-kal) és értéke is (körülbelül 17 %-kal) (lásd az 1. táblázatot). 2007 óta a legnagyobb visszaesést Hollandiában (308 ezer tonna), Németországban (83 ezer tonna) és Dániában (79 ezer tonna) mérték.

A tagállamok között Spanyolország, Olaszország, az Egyesült Királyság és Franciaország jegyezte a legmagasabb kirakodási értékeket (lásd a melléklet 1. és 2. ábráját). A mennyiség tekintetében azonban Dániában történt a legtöbb kirakodás. Ez a dán ipari halászat nagy volumenű és viszonylag alacsony értékű nyílt tengeri fogásaiból adódott.

Mind Norvégia, mind Izland nagyobb volumenű kirakodásokat jegyzett, mint bármely más tagállam; a kirakodások nagy része itt is csak két nyílt tengeri fajból állt (amelyek 43 %, illetve 63 %-ot képviseltek).

Az EU egészében a mennyiség tekintetében a legtöbb fogás nyílt tengeri fajból állt (hering, spratt, kék puhatőkehal, homoki angolna stb.) (lásd a 2. táblázatot). A 10 legnagyobb volumenű fogásban a tengerfenéken élő fajok közül egyedül a tőkehal szerepelt. A nagyobb mennyiségben kifogott nyílt tengeri fajok értéke azonban messze elmarad a tengerfenéken élő fajokétól. A legnagyobb értékű faj 2008-ban a norvég homár volt, míg az érték tekintetében a sorrendben következő négy faj mindegyike tengerfenéki.

Egyes tagállamok jelentős volumenű kirakodásokat jelentettek általános fajkódokkal besorolva. Írország, Görögország és Olaszország esetében ez a kirakodások 5 százalékát is meghaladta. Spanyolország is nagy mennyiségű kirakodást sorolt általános kódok alá, azonban ezek az összes nyilvántartásba vett kirakodásnak viszonylag kis részét (kevesebb mint 2 %-át) tették ki. Ez is jelzi, hogy Spanyolország halászati ágazata mennyire változatos. Az általános kódok használata Olaszország és Görögország esetében is utalhat a kirakodások változatosságára, ugyanakkor adódhat az adatgyűjtési módszerekből és abból is, hogy a flottáikon belül túlsúlyban vannak a kisüzemi halászatot folytató hajók.

KÖVETKEZTETÉSEK ÉS AJÁNLÁSOK

1. A tagállamok többsége részletesen beszámolt a tagállamban alkalmazott módszerekről, adatforrásokról és minőségellenőrzésről. Az Eurostatnak továbbított adatok túlnyomó többségét végrehajtási és ellenőrzési célokból bevezetett mechanizmusok szerint gyűjtik. Az Eurostat az adatok pontosságának és minőségének biztosítása tekintetében elsősorban a halászokra támaszkodik, másodsorban a tagállamok hatóságaira.

2. A Bizottság szolgálatainak (Halászati Főigazgatóság és Eurostat) történő információszolgáltatás módszertanát illetően a tagállamok nem számoltak be jelentős különbségekről. Az adatok statisztikai célokból történő újrafelhasználása biztosítja, hogy a halászati ágazatot ne terheljék jelentős többletköltségek. Az Európai Bizottságnak jelentéseket benyújtó tagállamok terheinek minimalizálása érdekében a Halászati Főigazgatóság és a Statisztikai Főigazgatóság egyre szorosabban együttműködik az adatgyűjtés és adatterjesztés közös informatikai megoldásainak fejlesztésében.

3. A fajok, különösen a kevésbé jelentős fajok pontos meghatározása, valamint az általános kódok használata folyamatosan fennálló problémák. Ennek a kérdésnek a megoldására az Eurostat új automatizált adathitelesítési rendszereket vezet be. Egyes tagállamok, amelyek adatszolgáltatásaikban jelentős mennyiségű kirakodást sorolnak általános fajkódok alá, további vizsgálatra számíthatnak.

4. A különböző adminisztratív adatforrásokat összevethetik egymással az egységesség ellenőrzése érdekében. Ezeknek az adatforrásoknak az integrált használata átfogó és egységes rálátást biztosíthat a halászati ágazatra. A felügyeleti tevékenységek során végzett ellenőrzések tovább növelik az adatok minőségébe vetett bizalmat. Az elektronikus adatgyűjtési módszerek növekvő használata előrelépést jelent az információ pontossága és időben történő átadása terén egyaránt. Számos tagállamban folyamatban van az európai előírásoknak megfelelő rendszerek bevezetése.

5. A jelentéstétel gyakoriságának csökkentése megkönnyíti a tagállamok munkáját. Az adatok továbbra is a politikaformálás és a piacirányítás értékes információforrásai a közös halászati politika keretein belül.

MELLÉKLET

AZ EU ÉS EFTA TAGÁLLAMOKBAN KIRAKODOTT HALÁSZATI TERMÉKEK

1. táblázat

[pic]

* A Litvániára vonatkozó 2008. évi adatok felülvizsgálat alatt állnak.

A mennyiségi adatok a termék súlyára vonatkoznak.

1. ábra

A kirakodások összértéke 2008-ban – EU és EFTA

[pic]

2. ábra

A kirakodások összmennyisége 2008-ban – EU és EFTA

[pic]

2. táblázat

A 10 legmagasabb értéket és mennyiséget képviselő faj (EU) 2008-ban

[pic]

[1] HL L 403., 2006.12.30, 1. o.

[2] A Tanács 1993. október 12-i 2847/93/EGK rendelete a közös halászati politika ellenőrző rendszerének létrehozataláról. HL L 261., 1993.10.20., 1. o.

[3] 7/2007. sz. különjelentés a közösségi halászati erőforrások védelmére irányuló jogszabályokra vonatkozó ellenőrzési, felügyeleti és szankciórendszerekről

[4] A Tanács 2009. november 20-i 1224/2009/EK rendelete a közös halászati politika szabályainak betartását biztosító közösségi ellenőrző rendszer létrehozásáról, a 847/96/EK, a 2371/2002/EK, a 811/2004/EK, a 768/2005/EK, a 2115/2005/EK, a 2166/2005/EK, a 388/2006/EK, az 509/2007/EK, a 676/2007/EK, az 1098/2007/EK, az 1300/2008/EK és az 1342/2008/EK rendelet módosításáról, valamint a 2847/93/EGK, az 1627/94/EK és az 1966/2006/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről HL L 343., 2009. 12. 22., 1.o.

[5] A 2847/93/EGK tanácsi rendelet 9. cikke.

[6] A Tanács 1966/2006/EK rendelete (2006. december 21.) a halászati tevékenységekre vonatkozó információ elektronikus rögzítéséről és jelentéséről, valamint a távérzékelés eszközeiről HL L 409., 2006.12.30., 1.o.

[7] A halászfelszereléseket rendszerint két fő kategóriába sorolják: a passzív és az aktív halászfelszerelések közé. Ez az osztályozás a célfaj és a felszerelés egymáshoz viszonyított viselkedésén alapul. A passzív felszerelések esetében a fogás általában úgy történik, hogy a célfaj mozog a felszerelés (pl. csapdák) felé, míg az aktív felszerelések esetében a fogás általában a célfaj üldözésével történik (pl. vonóhálók, kotróhálók).

[8] A Bizottság 2009. május 18-i 409/2009/EK rendelete a feldolgozott halak tömegének élőtömeggé történő átszámításánál alkalmazandó közösségi átváltási együtthatók és kiszerelési kódok megállapításáról és a 2807/83/EGK bizottsági rendelet módosításáról HL L 123., 2009.5.19., 78. o.