BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM A HATÁSVIZSGÁLAT ÖSSZEFOGLALÁSA amely a következő dokumentumot kíséri: A Bizottság közleménye az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságnak és a Régiók Bizottságának: Éghajlat- és energiapolitikai keret a 2020–2030-as időszakra /* SWD/2014/016 final */





BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM A HATÁSVIZSGÁLAT ÖSSZEFOGLALÁSA amely a következő dokumentumot kíséri: A Bizottság közleménye az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságnak és a Régiók Bizottságának: Éghajlat- és energiapolitikai keret a 2020–2030-as időszakra 1. Az eddigi tanulságok és a probléma meghatározása 1. Az EU jó úton halad azon céljának teljesítése felé, hogy üvegházhatású gázkibocsátásait 2020-ig 20 %-kal csökkentse. Mindazonáltal 13 tagállamnak még erőfeszítéseket kell tennie ahhoz, hogy elérjék a maguk 2020-ig szóló nemzeti célkitűzéseit, melyeket a vállaláselosztási határozat[1] értelmében vállaltak. A gazdasági recesszió és a nemzetközi kreditek beáramlása mintegy 2 milliárdos kibocsátásiegység-többletet eredményeztek az Unió kibocsátáskereskedelmi rendszerében (EU ETS)[2]. Ha nem kezeljük ezt a jelenséget, az hosszú távon negatívan befolyásolja az ETS azon képességét, hogy ösztönözze az alacsony szén-dioxid-kibocsátású beruházások megvalósítását EU-szerte. Megnőtt a kockázata annak, hogy túlsúlyba kerülnek az egységességet nélkülöző nemzeti megközelítések, ami hátrányos lenne mind a belső piac működése, mind a költséghatékonyság szempontjából. Mindeddig semmi nem bizonyítja, hogy történt volna CO2-kibocsátás-áthelyezés. Úgy tűnik, a hatályos intézkedések sikeresen meggátolják ezt (mindenekelőtt a kibocsátási egységek ingyenes kiosztása révén), noha ahhoz egyelőre nem vagyunk elegendő tapasztalat birtokában, hogy 2020-ra vonatkozóan messzemenő következtetéseket vonjunk le. 2. Ami a megújuló energiaforrásokat illeti, az EU teljesítette időközi céljait; ahhoz azonban, hogy 2020-ig teljesüljön a 20%-os részarányra vonatkozó cél[3], az eddigieknél nagyobb erőfeszítésre lesz szükség a tagállamok részéről. Számos tagállamnak további lépéseket kell tennie a megújulóenergia-irányelv szerinti célkitűzéseik eléréséhez is, a közelmúlt fejleményei pedig, például a támogatási rendszerek visszamenőleges hatályú módosításai, aggodalomra adnak okot az átfogó uniós célkitűzések megvalósulása szempontjából. A megújuló energiaforrások részarányának növekedése számos piacon hozzájárult a villamos energia nagykereskedelmi árának stabilizálásához, ez azonban nem tükröződött a kiskereskedelmi árakban, illetve nem biztosított kézzel fogható előnyöket a fogyasztók számára, ami részben annak tudható be, hogy a megújulóenergia-támogatás költsége, mely gyakran a végfelhasználókra hárul, a piacok többségén nagyobb súllyal esik latba, mint a megújuló energiák nagykereskedelmi árat csökkentő hatása. Ugyanakkor a nagykereskedelmi árak mérséklődése bizonyos piacokon kihívások elé állítja a hagyományos energiatermelést, illetve a kielégítő színvonalon történő termelést. Eközben a nemzeti energiatermelésre összpontosító tagállami támogatási programok sokfélesége a belső energiapiac további integrációjának kerékkötőjévé válik. 3. Ami az energiahatékonyságot illeti, az uniós primerenergia-felhasználás 2020-ra kitűzött, az előzetesen tervezettekhez képest 20 %-os csökkentési célját a tagállamok nem kötelesek teljesíteni. Ennek ellenére a primerenergia-felhasználás mértéke a növekedés évei után 2005–2006-ban elérte a csúcsot, majd 2007-től enyhén mérséklődni kezdett, részben a gazdasági válság hatására, részben az energiaintenzitás javulása folytán. Noha a 20 %-os energiamegtakarítási cél teljesítése jogi értelemben nem kötelező a tagállamok számára, maga a törekvés jelentős lendületet adott az energiafogyasztás és energiaintenzitás mérsékléséért tett erőfeszítéseknek, és elősegítette a megegyezést olyan hatékony intézkedésekről, amilyen például az energiahatékonysági irányelv. Mindazonáltal nyilvánvaló, hogy a jelenlegi politikai stratégiák mentén az EU nem fogja tudni elérni a 2020-as célt. 4. Miközben a belső energiapiac fokozatos kiépülése nagyban hozzájárult ahhoz, hogy ne szabaduljanak el az uniós nagykereskedelmi villamosenergia-árak, sok vállalkozás és háztartás számára az utóbbi tíz évben jelentősen megnövekedtek a végfelhasználói árak mind nominális, mind reálértékben. Elemzésünk megmutatja, hogy új szakpolitikai irányok nélkül ez a tendencia folytatódni fog; itt az ideje tehát, hogy kiküszöböljük éghajlat- és energiapolitikánk esetleges kedvezőtlen hatásait. 5. A nemzetközi piaci fejlemények és a hagyományostól eltérő szénhidrogén-kitermelés hatására az EU és az USA árai (mindenekelőtt földgázárai) közötti különbség egyre növekszik; az USA-ban a palagázra egyre fontosabb energiaforrásként tekintenek, mely kedvezően befolyásolja az ország gazdaságának versenyhelyzetét. 6. Már a 2020-ig szóló csomag előkészítése és elfogadása során egyértelműen látható volt, hogy a kiemelt célok szoros kölcsönhatásban állnak egymással. Az energiahatékonyságot növelő és a megújuló energiákat támogató intézkedések elősegítik például az üvegházhatású gázkibocsátás általános csökkenését, és a célzott éghajlat-politikai stratégiákat azzal egészítik ki, hogy orvosolják a piac különböző működési zavarait. A villamos energiát érintő célzott intézkedések hatására várhatóan süllyedni fog az ETS szén-dioxid-árszintje, noha a kibocsátási egységek jelenlegi többlete nagyrészt más tényezőkre vezethető vissza. Az üvegházhatású gázkibocsátás csökkentésére irányuló lépések alapvetően ösztönözhetik egyfelől a megújuló energiaforrások fejlődését, másfelől az energiamegtakarítást, ugyanakkor a jelentősebb hatás eléréséhez az elmúlt években tapasztaltaknál magasabb ETS-árakra volna szükség. Végezetül az energiamegtakarítások felgyorsítják a megújuló energiaforrások magasabb részaránya felé való eltolódás folyamatát. A célt itt a bruttó végső energiafogyasztás tekintetében határozzuk meg, márpedig a hatékony megújuló energiák nagyobb aránya a végső energiafogyasztás minden szintjén csökkenti a primerenergia-felhasználást azáltal, hogy kevesebb lesz az átalakítás során fellépő veszteség. 7. A jelenlegi szakpolitikai megközelítések nem elég hatékonyak ahhoz, hogy az EU elérje hosszú távú éghajlat-politikai célkitűzéseit annak fényében, hogy a fejlett országok csoportjának 1990-hez képest 80–95 %-kal kellene csökkentenie üvegházhatású gázkibocsátását 2050-ig. Az éghajlatváltozásról folytatott nemzetközi tárgyalások keretében az Egyesült Nemzetek Éghajlat-változási Keretegyezménye (UNFCCC) részes feleinek 2015. évi párizsi konferenciája elé kell terjeszteni az uniós álláspontot, ideértve az EU saját magával szemben támasztott követelményeit is. 8. Az energiaellátás közép- és hosszú távú biztonsága továbbra is érzékeny kérdés, mert az EU tartósan energiabehozatalra szorul (olykor politikailag instabil régiókból is), ezenkívül kénytelen fosszilis tüzelőanyagokat használni, ami hosszú távon nem egyeztethető össze az uniós éghajlat- és energiapolitikával. Az EU hagyományos fosszilistüzelőanyag-forrásainak fokozatos kimerülése, valamint a fosszilistüzelőanyag-behozatal várhatóan huzamosan magas vagy ingadozó ára komoly terhet jelent iparunk egy része számára. 9. Közép- és hosszú távú fenntarthatósága és életképessége érdekében az uniós energiarendszernek jelentős beruházásokra volna szüksége az energetikai infrastruktúra és az energiatermelés terén. A közeljövőben kiépítendő infrastruktúra 2030-ig és még azt követően is használatban lesz. Szembe kell néznünk egyéb nem gazdasági jellegű korlátokkal és piaci anomáliákkal is, például a megújuló energiaforrások és az energiahatékonyság terén. Sürgetően szükség volna egy egyértelmű és koherens szabályozási keretre, amely kiszámíthatóságot teremt és mérsékli a szabályozási kockázatokat. 10. A fenntarthatóbb gazdaság és energiarendszer kiépítését célzó jelenlegi stratégiák, melyek hosszú távon a költségek és a veszteségek mérséklődését hozhatják magukkal, rövid távon előreláthatólag költségnövekedést eredményeznek; ez aggodalomra ad okot a háztartások energiaellátásának megfizethetősége és az EU energiaárainak versenyképessége tekintetében. A jövő szakpolitikáinak választ kell adniuk erre a problémára. 11. A 2020 utáni időszakra nézve az EU egyelőre nem rendelkezik kellőképpen világos éghajlat- és energiapolitikai célokkal, mint ahogy nincs olyan átfogó szabályozási kerete sem, amely a versenyképes, biztonságos és fenntartható energiarendszerre és gazdaságra való áttérést összehangolná a hosszú távú célokkal. Ilyen célok és szabályozási keret híján a jelenlegi előrejelzések alapján aligha várható, hogy az energiapiacok működése és a kereskedelmi alapon hozott beruházói döntések maguktól a kívánatos áttéréshez vezetnek. 12. Ezért a probléma – melyet e szakpolitikai kezdeményezés is orvosolni kíván – abban áll, hogy az EU nem rendelkezik sem célkitűzésekkel, sem a 2030-ig tartó időszak éghajlat- és energiapolitikájának meghatározására hivatott egyértelmű szakpolitikai kerettel. 2. Szubszidiaritás 13. Az éghajlatváltozás határokon átnyúló probléma. Az éghajlatváltozással kapcsolatos fellépések koordinálására szükség van mind globális, mind európai szinten. Az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 191. és 193. cikke megerősíti és részletesebben meghatározza az EU éghajlat-politikai hatáskörét. A szakpolitikai stratégiák többnyire tekintettel vannak a belsőpiaci szempontokra; a kiépítendő infrastruktúrának gyakran összeurópai vonatkozásai vannak. 14. Az energiagazdálkodás terén a tagállamok egyre inkább egymásra vannak utalva, ha biztonságos, fenntartható és versenyképes módon kívánnak energiához jutni. A tagállamok együttműködése révén pedig az energiarendszer átállási költségei is mérséklődhetnek. Ezenkívül az EUMSZ 194. cikke intézkedési jogot biztosít az EU-nak az energiával kapcsolatos ügyek terén. Természetesen a tagállamok cselekvései e kereten belül továbbra is döntő fontosságúak, és a 2030-ig meghatározott folyamatos előrelépésért viselt felelősség közös marad, amint azt a 2020-ig szóló integrált energiaügyi és éghajlat-változási csomag is jól példázza. E tekintetben tehát valamennyi jövőbeli uniós intézkedés tiszteletben fogja tartani az EUMSZ 191–194. cikkét. 3. Hatály és célkitűzések 15. Az a szakpolitikai kezdeményezés, amelyet ez a hatásvizsgálat is támogat, a 2030-ig terjedő időszakot érintő energia- és éghajlat-politikai kihívások átfogó és részletes megoldására tett első lépés csupán. Ezért ez a szakpolitikai kezdeményezés csak a 2030-ig érvényes keret átfogóbb céljaira és a végrehajtás főbb szempontjaira fókuszál; mindenekelőtt tehát a 2030-ig teljesítendő éghajlat- és energiapolitikai célokkal, illetve azok kölcsönhatásaival kíván foglalkozni, egyúttal azonban javaslatot tesz a kereten belüli további szakpolitikai építkezés általános irányára is. Ennek alapján a hatásvizsgálatban értékelt szakpolitikai opciók magát a célmeghatározást helyezik középpontba, és kevésbé összpontosítanak a fent bemutatott kihívások megoldását szolgáló egyéb eszközökre. 16. A 2030-ig tartó időszakot érintő éghajlat- és energiapolitikai keret operatív céljai a következők: · Javaslattétel olyan uniós szintű és koherens kiemelt éghajlat- és energiapolitikai célokra, amelyek 2030-ig kijelölik éghajlat- és energiapolitikánk irányát. · Javaslattétel az energiarendszer versenyképességével és az energiaellátás biztonságával kapcsolatos (adott esetben nagyratörő célkitűzésekkel összehangolt) mutatókra, melyek követhetővé teszik az előrehaladás folyamatát és megbízható támpontul szolgálnak a további szakpolitikai lépésekhez. · Javaslattétel a 2030-as célok eléréséhez szükséges konkrét jövőbeli stratégiák megfelelő kidolgozásának általános irányára. 4. A szakpolitikai opciók és a módszertan ismertetése A kiemelt célokat és intézkedéseket érintő szakpolitikai opciók 17. Az elemzés kiindulópontja az újonnan meghatározott referencia-forgatókönyv. Ez a forgatókönyv a már elfogadott intézkedések teljes körű végrehajtását feltételezi, ideértve a megújuló energiákkal és az üvegházhatású gázkibocsátás csökkentésével kapcsolatos 2020. évi célok teljesítését, valamint az energiahatékonysági irányelv végrehajtását, mely 2020-ig jelentős energiamegtakarítást irányoz elő, noha ezt követően hatása fokozatosan csökken. Az ETS-ben meglévő lineáris plafonérték-csökkenés változatlan marad és 2020 után is folytatódik. Az új referencia-forgatókönyv a következő eredményekkel számol a 2030-ig tartó időszakban: az üvegházhatású gázkibocsátás 1990-es szinthez viszonyított 32 %-os csökkenése az EU-ban; a megújuló energiák 24 %-os részaránya a végső energiafogyasztás tekintetében; és 21 %-os primerenergia-megtakarítás 2030-ra (a PRIMES 2007-es referenciaprognózisa szerint) meghatározott alapértékekhez képest. 18. A referencia-forgatókönyv értelmében a meglévő közösségi éghajlat- és energiapolitikai célok és intézkedések teljes körű végrehajtása hatékonyan csökkenti az üvegházhatású gázok kibocsátásait és hozzájárul az ellátásbiztonság javulásához, miközben befolyásolja az energiarendszer költségeit és a villamosenergia-árakat. Másfelől az elemzés rámutat arra, hogy már maga a referencia-forgatókönyv is olyan fejleményekkel jár, melyek az energiarendszer költségeinek és a villamos energia árának emelkedéséhez vezetnének. 19. A referencia-forgatókönyv szerint a 2011 és 2030 közötti időszakban a villamosenergia-árak reálértéken 31 %-kal, míg az energiarendszert érintő költségek 34 %-kal növekednek. Az energiarendszer-költségek és a GDP közötti aránnyal kifejezve ez a növekedés 2011–2020-ig 2 százalékpontos, míg a 2011 és 2030 közötti teljes időszakban már csak 1,3 százalékpontos. Fontos hajtóerőt jelent a fosszilis tüzelőanyagokat érintő energiabehozatali árak 40 %-os emelkedése, az elavult kapacitások helyettesítését és a hálózat bővítését szolgáló, intenzív infrastruktúra-beruházások szükségessége, valamint a csomag éghajlat- és energiapolitikai céljainak elérését segítő, közösen kidolgozott politikai stratégiákra való igény. A beruházások növekvő szükségességére vezethető vissza a teljes energiarendszer-költség 2020-ig tartó növekedésének mintegy 60 %-a; a költségnövekedés további komoly oka a tüzelőanyag-költségek emelkedésében keresendő. 20. A kiemelt célok kombinálásának fő opciói az alábbiak: 1. Üvegházhatású gázkibocsátásokra vonatkozó cél önmagában, mely megújulóenergia-támogatási és energiahatékonysági politikai elemeket is magában foglal. 2. Üvegházhatású gázkibocsátásokra vonatkozó cél, mely explicit (a referencia-forgatókönyvön túlmutató) energiahatékonysági intézkedésekkel és megújulóenergia-támogatási politikai elemekkel kombinálódik. 3. Üvegházhatású gázkibocsátásokra vonatkozó cél, mely előre meghatározott megújulóenergia-politikai célokkal és explicit energiahatékonysági intézkedésekkel kombinálódik. A fenti opciók szükség esetén alopciókkal egészülnek ki: A. Az üvegházhatású gázkibocsátásokra (ÜHG) vonatkozó cél 35 % és 45 % közötti csökkentésben határozandó meg (az 1990 kibocsátási szinthez képest). B. A megújuló energiaforrásokkal (MEF) kapcsolatos előre meghatározott cél a bruttó végső energiafogyasztás 30 % és 35% közötti részarányában határozandó meg (vagy nincs előre meghatározott cél). C. Az energiahatékonysági (EH) politikák különböző – mérsékelten/közepesen/nagyon ambiciózus – szintje (a referencia-forgatókönyvön túlmutatóan). 21. Ezen lehetőségek értékelése érdekében nagy számban elemeztünk különféle célokat és vállalási szinteket kombináló opciókat, melyek közül végül hetet vontunk tüzetesebb vizsgálat alá (lásd a lenti 1. táblázatot). 22. A forgatókönyveket a referencia-forgatókönyvével megegyező feltételek (a referencia-forgatókönyv feltételei, illetve ®) vagy a szükséges feltételek figyelembe vételével modelleztük. Ez utóbbi feltételek például az energia infrastruktúra fejlesztéssel, a kutatás-fejlesztéssel és innovációval, a közlekedés szén-dioxid-mentesítésével (elsősorban villamosításával) és a közvélemény általi elfogadottsággal (például a szén-dioxid-leválasztás és -tárolás esetében) kapcsolatos feltételezésekre vonatkoznak. Az említett feltételek hosszabb távon elengedhetetlenek az alacsony szén-dioxid-kibocsátású gazdaságra való áttéréshez, egyszersmind megvalósulásukhoz bizonyos technológiák esetében nélkülözhetetlen az előzetes piaci koordináció. Noha a szóban forgó szükséges feltételek különösen az energiarendszer 2030 utáni változásait befolyásolják, ezt megelőzően is kifejtik hatásukat, és egyes beruházásokat (például a megfelelő infrastruktúra vonatkozásában) már 2030 előtt meg kell indítani ahhoz, hogy e szükséges feltételek megvalósulhassanak. Azok a forgatókönyvek, amelyek az üvegházhatású gázkibocsátások legalább 40 %-os csökkentését vetítik előre, az ETS éves csökkentési tényezőjének szigorodásával számolnak a 2020 utáni években. 1. táblázat: Célmeghatározó forgatókönyvek a fő stratégiai lehetőségek értékeléséhez Forgatókönyv || ÜHG 2030 vs 1990 || MEF 2030 (a végfelhasználás %-ban) || EH 2030 (változás a 2030-as előrejelzéshez képest[4]) Referencia-forgatókönyv || -32,4 % || 24,4 % || -21,0 % A referencia-forgatókönyv feltételei ÜHG35/EH® || -35 % || Nincs előre meghatározott cél (25,5 %) || Nincs előre meghatározott cél (-24,4 %) ÜHG37® || -37 % || Nincs előre meghatározott cél (24,7 %) || Nincs előre meghatározott cél (-22,9 %) ÜHG40® || -40 % || Nincs előre meghatározott cél (25,5 %) || Nincs előre meghatározott cél (-24,4 %) Szükséges feltételek ÜHG40 || -40 % || Nincs előre meghatározott cél (26,5 %) || Nincs előre meghatározott cél (-25,1 %) ÜHG40/EH || -40 % || Nincs előre meghatározott cél (26,4 %) || Nincs előre meghatározott cél (-29,3 %) ÜHG40/EH/MEF30 || -40 % || 30 % || Nincs előre meghatározott cél (-30,1 %) ÜHG45/EH/MEF35 || -45 % || 35 % || Nincs előre meghatározott cél (-33,7 %) Egyéb célok és mutatók 23. A nyilvános konzultáció keretében beérkezett válaszok egyértelművé teszik: számos érdekelt véli úgy, hogy a fenti ÜHG-, MEF- és EH-célértékek és -célkitűzések elegendőek lehetnek ugyan egy környezeti szempontból fenntartható energiarendszerre való áttéréshez, mégsem biztosítanak előrelépést az EU energiarendszerének versenyképessége és az energiaellátás biztonsága terén, ezért e területeken további célokat és mutatókat kell meghatározni. 24. E tekintetben három fő opció körvonalazódott: · Nem kerülnek meghatározásra további ilyen célok és mutatók. · A versenyképesség és az ellátásbiztonság egyéb szempontjai tekintetében további célokat határozunk meg 2030-ig, melyeket a potenciális ÜHG-, MEF- és EH-célértékekkel azonos módon kezelünk. · Nem kerülnek meghatározásra további célok, de megfelelő mutatókat állapítunk meg az előrelépés folyamatos nyomon követésére és támpontként a további szakpolitikai lépésekhez. E mutatók összehangolhatók nagyratörő célkitűzésekkel, melyek a 2030-ig tartó időszakra vonatkoznak. Kölcsönhatás a nemzetközi klímapolitikával 25. Számos szakpolitikai lehetőséget elemeztünk abból a szempontból, hogy a 2030-as keretbe miként illeszkednének bele egy nemzetközi megállapodás eredményei, különös tekintettel a következőkre: · a CO2-kibocsátás-áthelyezéssel kapcsolatos intézkedések folyamatossága; · a nemzetközi megállapodás magasabb célértékeinek esetleges elfogadása (két opciót vizsgáltunk: a célérték 35 %-ról 45 %-ra, illetve 40 %-ról 50 %-ra emelése); · nemzetközi kreditek szerepe az átfogó keretben. Az ETS-t érintő strukturális intézkedések 26. Az ETS-sel kapcsolatos strukturális intézkedések tekintetében e hatásvizsgálat keretében két, 2020 utáni időszakot érintő szakpolitikai lehetőséget vettünk górcső alá: 1) az éves csökkentési tényező felülvizsgálata, valamint 2) a nemzetközi kreditekhez való hozzáférés. A melléklet mennyiségi értékelést is tartalmaz az ETS hatókörének kiterjesztéséről. Azon részletesen elemzett forgatókönyvek, amelyek az üvegházhatású gázkibocsátás legalább 40 %-os csökkentését vetítik előre 2030-ig, az éves lineáris csökkentési tényező szigorítását foglalják magukban. További hatásvizsgálatot végeztünk a piaci stabilizációs tartalék létrehozására, illetve bizonyos mennyiségű kibocsátási egység végleges megszüntetésére vonatkozóan. A földhasználat, földhasználat-megváltoztatás és erdőgazdálkodás (LULUCF) 27. A LULUCF ágazatban tetten érhető kibocsátások és elnyelések nem épültek be sem az ETS-en kívüli, sem az ETS-en belüli ágazatokat érintő jelenlegi vállaláselosztási határozat csökkentési céljaiba. A 2030-ig szóló keret összefüggésében szükséges volna értékelni ennek az ágazatnak a bevonását is. A potenciális megújulóenergia-forrásokkal és az energiahatékonysággal kapcsolatos célok végrehajtása 28. Addig is, amíg megállapodás nem születik a célokról, a megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos célkitűzések elérését szolgáló általános stratégia fő opcióit horizontálisabb megközelítéssel vizsgáljuk. Az alábbi lehetőségek kínálkoznak: · A tagállamok egyedi céljainak és támogatási rendszereinek érintetlenül hagyása. · A tagállamok egyedi céljainak és támogatási rendszereinek érintetlenül hagyása oly módon, hogy a nemzeti támogatási rendszerek egyenértékűként kezelik a más tagállamokból származó megújuló energiákat, illetve e kezelés szoros tagállamközi együttműködésben történik, lehetőség szerint azzal feltétellel, hogy az érintett tagállamok viszonylatában elegendő átviteli/szállítási kapacitás áll rendelkezésre. · A megközelítés fokozatos európai szintre emelése a 2030-as célok teljesítése terén tett előrelépés érdekében. 29. A 2020-ra vonatkozó energiahatékonysági/megtakarítási célok 2014-es felülvizsgálatáig ez a hatásvizsgálat nem határozza meg vagy értékeli részletesen a lehetséges végrehajtási stratégiákat. Mindazonáltal az egyes értékelt opciók konkrét energiahatékonysági intézkedéseket foglalnak magukban, melyek hozadékai és hatásai beépülnek az átfogó keretbe. 5. A hatások értékelése 5.1. Az opcionális célokhoz és intézkedésekhez kapcsolódó hatások 30. Ha másként nem jelezzük, az 5. pontban feltüntetett értékek 2030-ra vonatkoznak (a hatásvizsgálat több információt is 2050-re vonatkoztat; lásd még az alacsony szén-dioxid-kibocsátású gazdaság 2050-ig történő megvalósításának ütemtervét és a 2050-ig szóló energiaügyi ütemtervet). Környezeti hatások 31. A 2005. évi szinttel összehasonlítva az ETS-en belüli ágazatok kibocsátása továbbra is nagyobb arányban csökken, mint a nem ETS-ágazatok kibocsátásai: 2030-ra az ETS-ágazatok kibocsátásai 37–49 %-kal, míg az ETS-en kívüli ágazatok kibocsátásai 26–35 %-kal csökkennek a 2005-ös értékekhez képest. Az ETS-en belül erőteljesebb csökkenést mutató referenciaértékekhez viszonyítva a nem ETS-ágazatok kibocsátáscsökkentése nagyobb lesz. 32. Az üvegházhatású gázok legnagyobb arányú csökkenése a villamosenergia-ágazatban várható (ideszámítva a távfűtést, valamint a kapcsolt hő- és villamosenergia-termelést): az előrejelzés szerint ennek mértéke 48–66 %-os lesz 2005-höz képest, ami jól tükrözi az ágazat költséghatékony csökkentési potenciálját. Legszerényebben a közlekedési ágazat kibocsátásai és a mezőgazdaság nem CO2-kibocsátásai csökkenek 2005-höz képest: a közlekedés esetében ez az adat 12–20 % körül, míg a mezőgazdaságban 13–28 % körül alakul. A 2030-ig szóló keret kidolgozása során további szakpolitikai szempontú értékelést kell végezni a mérséklési opciókban rejlő potenciál és a gyakorlati végrehajtás tekintetében. 33. Azzal, hogy a mindenkori üvegházgáz-csökkentési szint mellett viszonylag nagy hangsúly helyeződik az energiahatékonysági stratégiákra, a nem ETS-ágazatokban erőteljesebb lesz a kibocsátáscsökkenés, mint az ETS-ágazatokban. A megújuló energiák magasabb aránya ezzel szemben az ETS-en belüli ágazatokban eredményez nagyobb mértékű kibocsátáscsökkenést, összehasonlítva a nem ETS-ágazatokkal. 34. Ami a nem CO2-kibocsátásokat illeti, a 2030-ig tartó időszak tekintetében a nem mezőgazdasági ágazatokban rejlik a legnagyobb csökkentési potenciál; e csökkentések jelentős részét a referencia-forgatókönyv már figyelembe veszi. 35. A LULUCF szektorban tetten érhető kibocsátások és elnyelések eredője pillanatnyilag nettó mérséklődést mutat, noha ennek üteme csökkenőben van. A megújuló energiák intenzívebb termelésének és fogyasztásának (valamint a bioenergia-igény ezzel összefüggő növekedésének) hatásai e mérséklődésre csak korlátozottak, ha a megnövekedett bioenergia-igényt nagyrészt az évelő energianövények fokozottabb felhasználásával fedezik; ez utóbbi a bioenergia-termelésre használt földterületek jelentős, mintegy 10 %-os növekedésével járna a 2005. évi szinthez képest. Ha azonban a megnövekedett igényt nagyobb arányú importtal vagy erdei fakitermeléssel elégítenék ki, a mérséklődésre gyakorolt kedvezőtlen hatás szintje magasabb lenne, függetlenül attól, hogy ez közvetlenül vagy közvetetten fakad-e a földhasználat közvetlen megváltozásából. Az üvegházhatású gázok kibocsátására gyakorolt esetleges hatás részben szintén a felhasznált növényeken és az alkalmazott gazdálkodási módszereken, valamint az Európán kívül bekövetkező földhasználat-változásokon múlik. Mindez további elemzést igényel. 36. A fosszilis tüzelőanyagok használatának visszaszorulása jelentős szennyezéscsökkenéssel jár. Amellett, hogy a halálozások számának csökkenése gazdaságossági szempontból is értékelhető, a légszennyezettség mérséklődésének köszönhetően a becslések szerint – forgatókönyvtől függően – 2,9–35,5 milliárd euróval mérséklődnének az egészségügyi károk, aminek kiszámításához az „elvesztett életév értékét” vettük alapul. Az energiaszerkezet megváltozása és a légszennyező kibocsátások alacsonyabb szintje miatt az ilyen szennyezések visszaszorításának költségei is csökkennek évi 0,9–7 milliárd euróval. Az ambiciózus energiahatékonysági intézkedéseket és megújulóenergia-forrásokkal kapcsolatos célokat tartalmazó forgatókönyvek jóval nagyobb mértékű pozitív környezeti és egészségügyi hatásokkal kalkulálnak, mindenekelőtt a szálló por és a nitrogén-oxidok mennyiségének csökkenése miatt. Az energiarendszerre gyakorolt hatások (ideértve a gazdasági következményeket) 37. Az üvegházhatású gázkibocsátások EU-n belüli 40 %-os csökkenését alapul véve, az energiarendszer átállásának referencia-forgatókönyvéhez viszonyított további energiarendszer-költségek a 2030. évi GDP 0,15 és 0,54 %-a között mozognának[5]. Ezek a költségek nem a GDP visszaesését jelentik az intézkedések elmaradásának esetéhez képest, hanem a végfelhasználók (ipar, fogyasztók, közlekedésben részt vevők) költségeinek megnövekedését; e költségek a kívánt energiaszolgáltatások érdekében megváltozott beruházási mintákból és az ezekkel összefüggő tüzelőanyag-megtakarításokból adódnak. A 2030-ig 35 %-os vagy 37 %-os üvegházgázkibocsátás-csökkenéssel számoló forgatókönyvek megvalósulása kevesebb egyéb költséggel (0,03–0,13 %) járna, míg a 45 %-os ÜHG-csökkentést 35 %-os MEF-aránnyal és erőteljes EH-politikával kombináló opcióé többel (0,84 %). A különböző forgatókönyvekben e költség-előrejelzések különböző mértékben alapulnak az üvegházhatású gázkibocsátás csökkentésével, a megújuló energiaforrások kiaknázásával és az energiahatékonyság javításával kapcsolatos uniós költséghatékonysági stratégiákon; amennyiben az említett költséghatékonyság nem valósulna meg, a szóban forgó költségek megnövekednének. 38. A költséghatások azokban az opciókban a legmérsékeltebbek, amelyek nem fogalmaznak meg energiahatékonysági politikára és megújulóenergia-célokat azon túlmenően, amit a csupán ÜHG-célokat megfogalmazó forgatókönyv tartalmaz. 39. Ugyanakkor azon forgatókönyvek, amelyek konkrét EH-intézkedéseket irányoznak elő, tükrözni kívánják az olyan szakpolitikai intézkedések iránti igényt, melyek képesek lennének kiküszöbölni az EH előtt tornyosuló, piaci zavarokból, eltérő érdekekből és a piaci szereplők elégtelen információcseréjéből adódó akadályokat. Vagyis ha a szén-dioxidra, a megújuló energiákra vagy az energiahatékonyságra vonatkozó értékekkel konkrét politikai intézkedések figyelembe vétele nélkül kalkulálunk, akkor könnyen alábecsülhetjük a célok eléréséhez szükséges költségszintet, kivéve, ha a tervezett költségoptimalizálást sikerül a valóságban is elérni. 40. A beruházásokat és a tüzelőanyagköltség-megtakarításokat illetően valamennyi forgatókönyv megnövekedett tőkebefektetéssel számol (2011 és 2030 között évente átlagosan 17 és 93 milliárd euró közötti összegben a referencia-forgatókönyvhöz képest), valamint megnövekedett megtakarításokkal az energiavásárlás területén (2011 és 2030 között átlagosan 8 és 34 milliárd euró közötti összegben a referencia-forgatókönyvhöz képest). A hatékonyabb és alacsony széndioxid-kibocsátású technológiákba történő beruházások minden ágazatban jelen lesznek, legnyilvánvalóbban mégis az építőiparban. A további beruházások szükségessége azokra a forgatókönyvekre jellemző leginkább, amelyek ambiciózus energiahatékonysági politikát és megújulóenergia-célokat képviselnek. A legjelentősebb mérvű tüzelőanyag-megtakarítás a nagyratörő energiahatékonysági elképzeléseket tartalmazó forgatókönyveket jellemzi. 41. Valamennyi forgatókönyv célul tűzi ki az EU energiahatékonyságának jelentős mértékű javítását, amely – mindenekelőtt a mérsékeltebb fosszilistüzelőanyag-használat és -import révén – energiaellátás-biztonsági előnyökkel is jár. A forgatókönyvek a 2030-ig tartó időszak tekintetében kedvező fejleményekkel számolnak az olyan fontosabb energiabiztonsági mutatók tekintetében, mint a teljes primerenergia-felhasználás (-2 és -15 % között), a végső energiafogyasztás és a nettó energiabehozatal (-2 és -19 % között). A kedvező hatások elsősorban azokban a forgatókönyvekben érvényesülnek, amelyek ambiciózus energiahatékonysági politikát és megújulóenergia-célokat képviselnek. 42. A villamosenergia-árak átlagos változása 2030-ban -1,1 % és + 11,3 % között alakul a referencia-forgatókönyvhöz képest; a legalacsonyabb árakkal az a forgatókönyv számol, amely a 40 %-os ÜHG-célkitűzést nagyratörő EH-intézkedésekkel társítja. A 40 %-os ÜHG-csökkenést előrevetítő forgatókönyvek viszonylag kis villamosenergiaár-növekedést tartalmaznak a referencia-forgatókönyvhöz képest. 43. Valamennyi forgatókönyvre igaz, hogy az ETS-ben alkalmazott árak 2020-ig mindenképpen igen alacsonyak maradnak, ennek hátterében a kibocsátási egységek jelentős piaci többlete, valamint a szakpolitikai intézkedések – például a megújulóenergia-irányelv és az energiahatékonysági irányelv – által ösztönzött kibocsátáscsökkentés áll. A kibocsátásiegység-árakkal kapcsolatban ugyanakkor igen eltérő képet vázolnak fel a különböző szakpolitikai opciók: 2030-ban egységenként 11 és 53 euró közötti árral kalkulálnak, attól függően, hogy nagyratörő EH-intézkedéseket és MEF-célokat tartalmazó opcióról van-e szó (legalacsonyabb ár), vagy inkább ÜHG-célokat és szén-dioxid-értékeket hangsúlyozó forgatókönyvről (legmagasabb ár). Makrogazdasági és társadalmi hatások (GDP, foglalkoztatás, az energia megfizethetősége) 44. Vizsgálat alá vontuk az intézkedéseknek a 2030. évi GDP-re gyakorolt befolyását; ennek során az ÜHG40 forgatókönyvre és – amennyiben rendelkezésre álltak és relevánsak voltak – az explicit energiahatékonysági intézkedéseket és megújuló energiákkal kapcsolatos célokat megfogalmazó forgatókönyvekre fókuszáltunk. Értékelésünk feltételezi, hogy harmadik országok az UNFCCC-vel összefüggésben megtett, jelenlegi vállalásaikon túlmenően nem hoznak intézkedéseket. 45. Az egyik eszköz – a GEM E3 modell – kedvezőtlen GDP-hatást vetít előre az ÜHG-célok és a szén-dioxid-árazás motiválta, 40 %-os ÜHG-csökkentés esetén; e hatás mértéke -0,10 és -0,45 % között lenne a referencia-forgatókönyvhöz képest. Az E3MG és az E3ME – figyelembe véve az energiahatékonysági beruházásoknak a GDP-re gyakorolt hatásait – akár 0,55 %-os mértékű növekedést vázol föl azon forgatókönyv esetében, amely erőteljes EH-intézkedéseket tartalmaz. A kis mértékű üvegházgázkibocsátás-csökkenéssel kalkuláló opciók esetében a GDP-re gyakorolt, referencia-forgatókönyvhöz viszonyított hatás csekély mértékű lenne. A modellek szerint kedvezőbb GDP-hatások érhetők el, ha a kibocsátási egységeket árverésre bocsátják és a nem ETS-ágazatokban szén-dioxid-adókat vetnek ki, majd az azokból származó bevételeket a munkaerőköltségek csökkentésére fordítják (kormányzati szempontból a bevétel nem lenne releváns). Ez aláhúzza azon korábbi értékelések következtetéseit[6], amelyek szerint a szén-dioxid-árazás kedvezőbb makrogazdasági értékeket eredményezhet, ha az árazási eszközökből származó bevételeket visszafordítjuk a gazdaságba, és az egész gazdaság szempontjából előnyös módon használjuk fel. Kedvezőbb GDP-hatásokhoz vezethet a nagyobb energiahatékonysági szint és a megújuló energiák magasabb aránya is, miközben mindez megnövekedett beruházási szintet igényel. 46. Ami a foglalkoztatást illeti, az alapul vett strukturális változások várhatóan csekély hatást gyakorolnak a foglalkoztatottság általános szintjére (értékelés-módszertantól függően a hatás pozitív vagy negatív lehet), ugyanakkor az egyes ágazatok közti vagy ágazatokon belüli foglalkoztatottsági arányok jelentős megváltozása prognosztizálható. E hatások miatt megfelelő munkaerő-politikai intézkedések meghozatalára lenne szükség. Közelebbről megvizsgálva a kérdést, az ágazatspecifikus elemzések azt mutatják, hogy a foglalkoztatottság szintje tekintetében a gépgyártás, az alapszintű ipari tevékenység, a járműipar, az építőipar és az üzleti szolgáltatás nyer a legtöbbet, míg a folyamatok legnagyobb vesztese a fosszilistüzelőanyag-termelő ágazat lesz. A nagyratörő energiahatékonysági politikákat tartalmazó forgatókönyvek jellemzően derűlátóan ítélik meg a nettó foglalkoztatás általános alakulását. 47. A fosszilistüzelőanyag-árak várhatóan emelkedni fognak, függetlenül a 2030-ra szóló uniós céloktól. A referencia-forgatókönyv jelentősen felívelő villamosenergia-árakat jelez, ami az energia megfizethetőségének rovására megy. A háztartások költségvetésében a referencia-forgatókönyv szerint 2030-ig növekedni fog az energiavonatkozású kiadások aránya (működési és beruházási költségek), a többi szakpolitikai opció viszonylag alacsony mértékű plusz növekménnyel számol. A költségek súlypontja várhatóan a működési költségek felől a beruházási költségek irányába tolódik. A háztartásokat érintő villamosenergia-árakat és fogyasztási szinteket kedvezően befolyásolják az ambiciózus energiahatékonysági intézkedések, csökkentve az energiaköltségeket, növelve ugyanakkor a fogyasztás visszafogásához szükséges beruházások kiadásait. Az energiaintenzív ágazatok versenyképessége és a kibocsátásáthelyezés 48. Makrogazdasági modellek segítségével vizsgáltuk az üvegházhatású gázkibocsátás 40 %-os csökkenésének hatását a nemzetközi versenyben részt vevő energiaintenzív ipari ágazatok termelésére. Értékeltük ezenkívül az ingyenes kiosztás és az árverésre bocsátás szerepét is. Ennek során azt feltételeztük, hogy harmadik országok nem hoznak intézkedéseket az UNFCCC-vel összefüggésben megtett, jelenlegi vállalásaikon túlmenően. 49. Az értékelés eredménye szerint, amennyiben az EU elkötelezett az üvegházhatású gázkibocsátás 40 %-os csökkentése iránt, növekedni fog az Uniónak és a világ más jelentős régióinak széndioxidár-különbsége, kivéve, ha az említett régiók is megteszik a maguk erőfeszítéseit. 50. Az üvegházhatású gázkibocsátás 40 %-os csökkentése mellett az ipari szektor általános termelési vesztesége csekély lehet a referencia-forgatókönyvhöz viszonyítva. 51. Az elemzés alátámasztotta, hogy az intenzív energiafelhasználású ágazatok számára előnnyel járna a nemzetközi éghajlat-politikai fellépés, melynek hatására – szemben az egyoldalú uniós intézkedések opciójával – potenciálisan megnövelhetnék termelésüket, különösen, ha az nagyra törő célokkal párosulna. 52. Általában véve megerősítést nyert, hogy a nem kellően erőteljes világméretű fellépés esetén egy olyan rendszer, amelyben ingyenes kiosztásokra kerül sor, és a kiosztásokat meghatározó tényezőket rendszeresen felülvizsgálják, jelentősen magasabb szintű védelmet biztosít a kibocsátásáthelyezés kockázatának kitett energiaintenzív ágazatok számára, mintha ezen ágazatoknak meg kellene vásárolniuk a kibocsátási egységeket. Az ingyenes kiosztás különösen azon ágazatokban működik jól, amelyek a kiosztás alternatív költségeit nem építik be termékeik árába. Ha azonban az ágazatok beépít(het)ik saját áraikba az ingyenes kiosztás alternatív költségeit, akkor már kisebb a különbség az ingyenes kiosztás és az árverésre bocsátás hatásai között. 53. Ami a „beruházás-áthelyezés” veszélyét illeti, előnyös volna, ha a kiosztási rendszer biztosítaná az ingyenes kiosztások nagyobb átláthatóságát (amíg a harmadik országok intézkedései nem hasonlíthatók össze az uniós intézkedésekkel), és ösztönözné a termelés maximalizálását. Ebben az összefüggésben megjegyzendő, hogy a bezárásra, új belépőkre, kapacitásbővítésre/-csökkentésre vonatkozó (már meglévő) szabályok, valamint a referenciaévek rendszeres aktualizálása a termelés maximalizálásának irányába hat, szemben a kibocsátási egységek hagyományos módon történő kiosztásával. 54. Ahhoz, hogy az ingyenes kiosztás rendszerét 2020 után eredményesebben alkalmazhassuk, aktualizálni kell a referenciaértékeket: így meg lehetne határozni az ingyenesen kiosztható mennyiséget, és értékelni lehetne, mely feltételek felelnek meg leginkább a kibocsátásáthelyezés mindenkori kockázatának. Az árverésekből származó vagy más, ETS-hez kapcsoló bevételek célzottan felhasználhatók lehetnének új technológiák demonstrálására (ahogy azt jelenleg például a NER 300 program keretében alkalmazzák), ideértve az intenzív energiafelhasználású iparágakat. Ennél is hatékonyabb eszköz volna egy erre a célra kialakított uniós program. 55. A merészebb energiahatékonysági és megújulóenergia-célokat tartalmazó forgatókönyvek alacsonyabb ETS-árakkal számolnak, az energiahatékonysági intézkedéseket magukban foglaló opciók pedig az energiafogyasztás, az energiaárak és a tüzelőanyag-költségek csökkenését vázolják föl. Ezen utóbbi politikák magasabb beruházási kiadásokkal is járnának. 56. A szén-dioxid-ár közvetlen hatásai a villamosenergia-árakra állami támogatással kompenzálhatók, ezt azonban csak akkor kell fontolóra venni, ha javító intézkedések bevezetésére mutatkozik igény, elkerülendő az EU-n belüli verseny torzulásait. 57. Erőteljes globális fellépés esetén a szóban forgó intézkedések további alkalmazását felül kell vizsgálni. 5.2. Egyéb célok és mutatók hatásai 58. Ha például az ár versenyképessége és az energiaellátás biztonsága tekintetében nem határozunk meg egyéb célokat és mutatókat, annak komoly hátrányai lennének: az ellátásbiztonság és a versenyképesség azon aspektusai, amelyek nem érintik a megújuló energiaforrásokkal és az energiahatékonysággal kapcsolatos célokat és stratégiákat, jóval kevésbé volnának szembetűnőek, és így jelentőségüket veszítenék. 59. A „csak célokat határozunk meg, mutatókat nem” elképzelés is előnytelen lenne, mert nehezebben áttekinthetővé tenné a keretet, és így jelentősen megnehezítené a különféle energiaügyi és éghajlat-politikai aspektusok közötti kölcsönhatást és koherenciát. A kölcsönhatások komplexitása miatt különösen bonyolult volna egyidejűleg több célt is szem előtt tartani, valamint nehézkes lenne a politikai döntések meghozatala, ha az egyik cél elérése érdekében tett lépés hátráltatná a másik cél megvalósulását. Érdemes lenne azonban csak olyan területeken célokat meghatározni, amelyeken konkrét intézkedések is hozhatók e célok elérésére, és csak akkor, ha a komplex tervek megvalósítása konkrét célérték vagy célértékek meghatározásával segíthető. Nem könnyű egyszerű, de átfogó EU- szintű versenyképességi és ellátásbiztonsági célkitűzéseket meghatározni, megvalósításukat pedig konkrét uniós stratégiával biztosítani. 60. A mutatók (esetleg nagyra törő célokkal párosított meghatározásának legfőbb haszna az, hogy segítségükkel megragadhatóvá válik a versenyképesség és az ellátásbiztonság egyéb, a MEF- és EH-célokba és -politikákba nem belefoglalt aspektusainak jelentősége, ugyanakkor nem kötnek kötelezően teljesítendő célértékek, amelyek más intézkedésekkel való összehangolása gondot jelentene. Az ilyen mutatók hosszú távú figyelemmel kísérése támpontul szolgálhat a döntéshozók számára a szakpolitikai irányok meghatározásához, vagy ha szükséges, kiigazításához. Annak biztosítására, hogy az ilyen politikai döntések tényleges fejlemények ismeretében szülessenek, fontos volna az adott időszakra szóló nagyobb ívű tervek meghatározását éppen e mutatók segítségével elvégezni. A mondottak tekintetében hasznos információkkal szolgál az energiaköltségekről és -árakról szóló bizottsági jelentés, melynek megállapításai továbbgondolásra érdemesek. 5.3. Az ETS-t érintő strukturális intézkedések 2020 után A lineáris csökkentési tényező kiigazítása 61. Elemzésünk szerint az EU-n belüli 35 %-os üvegházgázkibocsátás-csökkenés esetén elegendő volna, ha az ETS jelenlegi szabályozás szerinti 1,74 %-os lineáris csökkentési tényezője ezen a szinten maradna (ez 2005-höz képest mintegy 38 %-os kibocsátáscsökkenést jelentene 2030-ig). 62. Noha egyéb, igen ambiciózus politikai fellépés mellett az üvegházhatású gázkibocsátás 40 %-os csökkenése 2030-ig az ETS-ben alkalmazott éves lineáris tényező módosítása nélkül is elérhető lenne, mindenképpen módosításra volna szükség a megfelelő költséghatékonysági szint elérése és az ETS relevanciájának 2030-ig történő megőrzése érdekében. Ha 2030-ig átfogóan megvalósulna az 1990-es szinthez viszonyított 40 %-os, költséghatékony ÜHG-csökkenés, akkor az az ETS-ágazatokban az2005-ös szinttel összevetve 43 %-kal kevesebb kibocsátást jelentene 2030-ig. Ahhoz, hogy 2030-ban ez a szint lehessen az ETS-plafon, 2021-től a lineáris csökkentési tényezőt 2,2 %-ra kellene módosítani. Ha az ÜHG-cél csupán 35 % lenne, nem volna szükség a lineáris csökkentési tényező módosítására. 63. Az EU ETS-t várhatóan továbbra is jelentős többlet fogja jellemezni a kibocsátáskereskedelmi piacon, amely mennyiség csak 2020 után kezd megcsappanni, de a nagyobb arányú ÜHG-csökkenést előrevetítő szakpolitikai opciók szerint még így is legalább 2 milliárdnyi kibocsátásiegység-többlettel számolhatunk 2030-ig. Meg kell jegyezni, hogy egy ilyen helyzetben a piacnak továbbra is nagy mértékű többlettel kellene működnie, a hiányokra és költségekre vonatkozó hosszú távú megfontolások erőteljes motiváló hatása mellett. Ha e hosszú távú megfontolások nem volnának elégségesek a piaci biztonság megőrzéséhez, akkor előfordulhat, hogy az ETS-árak esni kezdenek, a kibocsátások mértéke pedig túllépi a 2030-ra tervezett felső határt. Az összesített ETS-plafonérték mindazonáltal érintetlen maradna. 64. A lineáris csökkentési tényező változása csak fokozatosan éreztetné hatását, mégpedig növekvő hiány formájában. Ez tükröződik a nagyon alacsony szén-dioxid-árakkal számoló forgatókönyvek szén-dioxid-ármintáiban is; ugyanakkor lehetséges, hogy az árak 2020 után hirtelen megemelkednek, kivéve, ha ezt erőteljesebb MEF- és EH-intézkedések ellensúlyozzák. Az alacsony árak rövid és középtávon növelik annak kockázatát, hogy a szükséges beruházások nem teljes körűen valósulnak meg, sőt az is előfordulhat, hogy rögzülnek az intenzívebb szénfelhasználású infrastruktúrák. 65. Éppen ezért az elkövetkezendő tíz évben a lineáris csökkentési tényező kiigazítása nem jelentene rövid távon megoldást az ETS működési zavaraira. A Bizottság rövid távú javaslata az volt, hogy 900 millió kibocsátási egység árverésre bocsátása kerüljön elhalasztásra a 2. kereskedési szakasz egy későbbi időpontjára. 66. A Bizottság elvégezte több közvetlen strukturális intézkedés külön értékelését is, melyek például piaci stabilizációs tartalék képzésével vagy bizonyos mennyiségű kibocsátási egység végleges megszüntetésével javíthatnák a piac működését. További információk olvashatók erről az értékelésről az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének erősítését szolgáló strukturális intézkedéshez készült hatásvizsgálatban. Nemzetközi kreditek igénybe vétele 67. A tiszta fejlesztési mechanizmus (CDM) és az együttes végrehajtás (JI) azok az eszközök, amelyekkel jelenleg kreditek generálhatók. Ezek számos problémát hordoznak magukban, és az érdekeltek gyakran támadják őket, többek között a kiindulási szintek, az addicionalitás, a túlzott haszonkulcsok és az ellentmondásos ösztönzők miatt. A CDM keretében az értékesítő nem köteles saját csökkentési hozzájárulással szolgálni. A problémamegoldás első lépéseként az EU betiltotta az erdőtelepítési és újraerdősítési projektekből származó krediteket, később szigorításokat vezetett be egyes ipari gázprojektek tekintetében is. 68. A referencia-forgatókönyv előrejelzése szerint 2020 után az EU-ban nem lesz igény nemzetközi kreditekre, tekintettel arra, hogy ezek csak tovább növelnék a meglévő kibocsátásiegység-többletet (és az ETS-ben 2020-ig engedélyezett kreditek mennyiségét). Ez érvényes lesz akkor is, ha már sikerült elérni a 40 %-os ÜHG-csökkentésre vonatkozó, 2030. évi célt. Ha 2030-ig 1990-hez képest 40 %-kal csökkentenénk a kibocsátások általános mértékét, akkor a 2005-ös szinthez viszonyított 43 %-os EU ETS-en belüli csökkentési cél mellett is nagyjából 2 milliárdos kibocsátásiegység-többlettel számolhatnánk az ETS-ben 2030-ig. Ez tükröződik az alapopcióban, amely szerint 2020 után a megfelelés biztosítására már nem használnak kreditet. Ezért a nemzetközi kreditekhez való hozzáférés korlátozása szükséges, de nem elégséges intézkedésnek tűnik az ETS-többlet kezelésére. A további nagyobb mérvű nemzetközi kreditbeáramlást gátló, a feltételekhez nem kötött célra irányuló 2030-as keret megalkotása, valamint az a kifejezett törekvés, hogy a további erőfeszítések nagy részének nemzetközi kreditek révén engedjünk teret, nagyobb piaci biztonságot eredményezhet, mint amilyenre az EU-ban valójában szükség volna. Ha engedjük, hogy a feltételes cél elérését szolgáló további erőfeszítések jelentős része nemzetközi kreditek formájában valósuljon meg, azzal egy olyan valódi nemzetközi szén-dioxid-piac további kiépülését segíthetjük elő, amely figyelembe veszi valamennyi fél megfelelő intézkedéseit. 5.4. Uniós fellépés a fokozottabb nemzetközi fellépés összefüggésében 69. A Bizottság megvizsgálta, miként hat az üvegházhatású gázok csökkentésének ambiciózusabb feltételes célkitűzése a globális felmelegedés mértékének 2°C alá szorítására abban az esetben, ha ezt a célkitűzést egyúttal megfelelő globális fellépés is támogatja. Ehhez arra volna szükség, hogy valamennyi érintett fél intézkedéseket hozzon: az EU-hoz felelősség és képesség tekintetében hozzámérhető országok megfelelő kibocsátáscsökkentési célokat határozzanak meg, és a feltörekvő gazdaságok jelentős kibocsátáscsökkentési erőfeszítéseket tegyenek annak érdekében, hogy kibocsátásaik felső határértékeit még 2030 előtt elérjék. 70. A feltételes (nagyratörőbb) cél hatásainak modellezésére két példát elemeztünk (függetlenül egy esetleges egyoldalú és egy esetleges feltételes cél mindenkori alakulásától), amelyekben egy 35 %-os, illetve 40 %-os egyoldalúan meghatározott célt, valamint egy 45 %-os, illetve 50 %-os feltételes ÜHG-célt vettünk alapul. A feltételes célok esetében feltételeztük, hogy a 2ºC-os célkitűzéssel összhangban globális fellépésre kerül sor. 71. Az elemzés megerősítette, hogy az EU-ban az ambiciózusabb feltételes célok GDP-hatása negatív lenne, de a nemzetközi kreditek bevonásával ez a hatás mérsékelhető. Ez esetben a magasabb célértékből adódó kedvezőtlen hatás mértéke 2030-ban 0,5 %, illetve 1,2 % között mozogna. A globális GDP-hatások azonban várhatóan erőteljesebbek, mint az EU-ban bekövetkezők. 72. Ezenkívül az eredmények azt mutatják, hogy az EU legtöbb energiaintenzív ágazata számára jelentős előnyökkel járna egy – például kötelező érvényű nemzetközi megállapodás formájában megvalósuló – globális fellépés, amely egyes uniós ágazatokban vélhetően elősegítené a termelésnövekedést; ez azt igazolja, hogy a világszintű intézkedések előnyösek lennének az intenzív energiafelhasználású uniós iparágak versenyképessége szempontjából. 5.5. Szakpolitikai opciók a LULUCF-szektor tekintetében 73. Az LULUCF-szektor CO2-kibocsátásával és -elnyelésével foglalkozó politikai megközelítések ezt az ágazatot vagy továbbra is elkülönülten kezelhetnék, vagy összeköthetnék a mezőgazdaságból származó egyéb kibocsátásokkal. Tekintettel a területgazdálkodási és mezőgazdasági tevékenységek közötti szoros kapcsolatra, az utóbbi opció tűnik előnyösebbnek. A gyakorlati megvalósítás során a LULUCF-szektor CO2-kibocsátását és -elnyelését be lehetne építeni az esetleges leendő vállaláselosztási határozatba (mely a nem ETS-ágazatok irányításának eszköze), vagy éppen ellenkezőleg, a mezőgazdaságból származó nem CO2-kibocsátást és -elnyelést ki lehetne venni az esetleges leendő vállaláselosztási határozatból, és a LULUCF-szektor CO2-kibocsátásával és -elnyelésével együtt be lehetne illeszteni az uniós éghajlat-politika egyik új pillérébe. Ez a mainál hatékonyabb ösztönzők alkalmazását tenné lehetővé a 2020 utáni közös agrárpolitika keretében megvalósuló éghajlatbarát és intelligens mezőgazdaság tekintetében. 5.6. A lehetséges MEF-célok megvalósítása 74. A megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos, 2030-ra szóló célok megvalósítását szolgáló stratégiák végrehajtását egy következő hatásvizsgálat fogja értékelni, miután megállapodás született a szóban forgó célokról. Ha a 2030-as keret nem tartalmazna kifejezett megújulóenergia-célokat, más támogató intézkedések, melyek például az infrastruktúrát, a tervezést és engedélyezést, a hálózathoz való hozzáférést vagy a célzott támogatást érintik, nagyobb jelentőségre tehetnének szert. Rögzítsünk néhány általános megállapítást: 75. Először is, az uniós szintű célok kitűzésével megkerülhetővé válna a nemzeti célok meghatározása. Lehetőség nyílna a megújuló energiákkal kapcsolatos fejlesztésekre mindenütt, ahol ilyenek bőven rendelkezésre állnak, és ez elméletileg EU-szerte javítaná a költséghatékonyságot. Ugyanakkor ha a tagállamok nem tűznek ki konkrét célokat, nem lesz elég motivációjuk az adminisztratív akadályok felszámolására és az alkalmazás előmozdítására hálózatfejlesztések és a szükséges engedélyek biztosítása révén. Ezenkívül a tagállami célok meghatározása a megújuló energiaforrások kiegyensúlyozottabb továbbfejlesztéséről is gondoskodna az EU gazdaságában és társadalmában. 76. Másodszor, a verseny és a piaci integráció szempontjából kevésbé volna torzító hatású, ha az uniós célokat a nemzeti támogatási programok nélkül lehetne megvalósítani, ami ugyanakkor csökkentené a tagállamok készségét a speciális körülményekhez való alkalmazkodásra és a MEF-fejlesztések finanszírozásáról/támogatásáról való döntésekre. 77. Harmadszor, a technológiasemlegesség és a különféle megújuló energiák egyenrangú, ágazatspecifikus céloktól vagy támogatásoktól eltekintő kezelése – legalábbis elvileg – javítaná a költséghatékonyságot rövid és középtávon. Másfelől a valóban technológiasemleges megközelítések jellemzően túlzott haszonhoz juttatnák a költséghatékonyabb megújuló energiák termelőit, ami nem lenne előnyös a fejlesztések, az alkalmazás és a költségcsökkentés szempontjából, noha ezekre szükség lenne a hosszú távú költséghatékonyság érdekében, különösen akkor, ha az EU a 2030 utáni időszakra még a korábbiaknál is ambiciózusabb közös MEF-célokat tűzne ki. Ráadásul így az innovatív, jelenleg költségesebbnek számító MEF-technológiák fejlődése is megtorpanna, ami a jövőre nézve veszélybe sodorná az uniós vállalkozások ipari vezető pozícióját. 5.7. A lehetséges energiahatékonysági/energiamegtakarítási célok megvalósítása 78. Az energiahatékonyság döntő tényező az üvegházgáz-kibocsátások csökkentésére vonatkozó célok elérése szempontjából. EH-stratégiákra akkor is szükség van, ha nem határozunk meg piaci anomáliák és hiányosságok kezelésére irányuló célokat. Az ilyen stratégiák arra hivatottak, hogy a gyakorlatban is csökkentsék az energiafogyasztás és az üvegházgáz-kibocsátás mértékét. A kizárólag csak ÜHG-célt felvázoló opció kivételével valamennyi forgatókönyv feltételezett valamilyen mértékű végrehajtott EH-stratégiát; e hatásvizsgálat keretében azonban nem célunk a 2030-ra szóló energiahatékonysági elképzelésekkel kapcsolatos lehetőségek részletes elemzése. 79. Ilyen elemzést a 2020-ig tartó időszakra szóló energiamegtakarítási stratégia 2014. évi felülvizsgálata fog tartalmazni. Ez a felülvizsgálat taglalja majd azt a kérdést is, hogy a 2020 utáni célkitűzéseket az abszolút megtakarítási érték helyett vajon nem inkább az energiaintenzitási értékekre kellene-e alapoznunk azon gazdasági ágazatok esetében, amelyekben az energiafogyasztás szoros kölcsönhatásban van a gazdaság működésével (feltéve, hogy az implicit és explicit ágazati célok megfelelőnek és költséghatékonynak tekinthetők). Érdemes fontolóra venni a két megközelítés kombinációját is. 80. Függetlenül a lehetséges 2030-as céloktól és a 2014-es felülvizsgálattól, a 2030-ig tartó időszakban is fontos lenne az uniós szintű szakpolitikák továbbvitele a megfelelő energiahatékonyság biztosítása érdekében, különösen az épületek, a magas energiafelhasználású készülékek, a járművek stb. területén. Ezzel egyenlő feltételeket lehetne biztosítani az érintett termékek számára, illetve meg lehetne védeni belső piacukat. A jövőben nagyobb teret kell biztosítani a közigazgatásnak, a piaci szereplőknek és a politikai döntéshozóknak energiahatékonysági intézkedések bevezetésére és az energiahatékonysági beruházások finanszírozhatóságának és kockázati profiljának javítására. 5.8. Eltérő hatások a tagállamokban 81. Az elemzésből kiderül, hogy – ÜHG-célokkal, MEF-célokkal és EH-intézkedésekkel kapcsolatos költséghatékony megközelítést feltételezve – az alacsonyabb jövedelemmel rendelkező tagállamok relatív értelemben nagyobb erőfeszítéseket tesznek, mint a magasabb jövedelműek, miközben GDP-hez viszonyított beruházás- és rendszerköltség-növekményük viszonylag nagyobb, ugyanakkor viszonylag több előnyt is könyvelhetnek el a tüzelőanyag-megtakarítás és a levegőminőség terén. Az üvegházhatású gázkibocsátás EU-szerte megvalósuló 40 %-os csökkentését felvázoló opciók becslése szerint a tagállamok azon csoportja esetében, amelynél az egy főre jutó GDP nem éri el az uniós átlag 90 %-át, az energiarendszer többletköltségei 2021 és 2030 között évi 1,7 és 4,6 milliárd euróval fogják meghaladni az uniós átlagköltségeket. 82. Az igazságosabb eredmények érdekében többféle elosztómechanizmus bevezetése is elképzelhető, például a célkitűzések differenciálása, az árverési bevételek elosztása, vagy intelligens finanszírozási eszközök és strukturális alapok igénybevétele stb. Fontos lenne annak biztosítása, hogy ezek a választási lehetőségek ne csökkentsék szükségtelenül a szakpolitikai keret költséghatékonyságát, ezért alkalmazásuk megfelelő rugalmasságot igényel. Ezeket a lehetőségeket a jogszabályjavaslat előkészítésekor tüzetesebben elemezni kell. 6. A kiemelt célokkal és kölcsönhatásokkal kapcsolatos opciók összehasonlítása 83. A 2030-ig tartó időszakra vonatkozó kiemelt célok és stratégiák értékelése során a Bizottság különös gondot fordított a kölcsönösen koherens szakpolitikai opciók vizsgálatára. A kiemelt célok elérését biztosító különböző lehetőségek releváns hatásait a lenti táblázat hasonlítja össze. Az elemzésből kiderül, hogy a versenyképes, fenntartható és biztonságos energiarendszerre és gazdaságra való áttérés előmozdítása érdekében többféle út közül is választhatunk a 2030-ig tartó időszakban. 84. Vannak bizonyos szükséges feltételek, például a kutatás és fejlesztés, az infrastruktúra kiépítése vagy a közvélemény általi elfogadottság, amelyek nélkül hosszú távon nem képzelhető el a versenyképes és biztonságos, alacsony széndioxid-kibocsátású gazdaságra való áttérés. E feltételek megvalósulása 2030-ig már önmagában is jelentős előnyökkel járna. 85. A kizárólagos ÜHG-célra vonatkozó terv az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkenését felvázoló opciókat elvileg különbségtétel nélkül és technológiasemlegesen kezeli. Ugyanakkor ha az energiahatékonyság és a megújuló energiák terén nagyobb erőfeszítéseket tennénk, mint amekkorára az ÜHG-cél eléréséhez szükség lenne, jelentősebb előrelépésekkel számolhatnánk olyan területeken, mint a tüzelőanyag-hatékonyság, az ellátásbiztonság, a fosszilis tüzelőanyagok negatív kereskedelmi mérlegének csökkentése, valamint a környezeti és egészségügyi hatások. Az ÜHG-cél kizárólagos megvalósulásával várhatóan visszaesne a GDP és a foglalkoztatottság, szemben egy olyan kerettel, amelynek alapját nagyratörőbb MEF- és EH-célkitűzések képezik. Az aukciós bevételek visszaforgatása a munkaerő-költségek csökkentésébe a makrogazdasági haszon növelésével járna. 86. Az ÜHG-cél kizárólagos megvalósulásának eredményeképpen (a modellben szereplő szén-dioxid-értékeknek megfelelő, optimális végrehajtást feltételezve) kisebb lenne az energiaköltség-növekedés és a beruházásigény ahhoz a helyzethez képest, amelyben a háromféle cél úgy illeszkedne egymáshoz, hogy az ÜHG-cél megvalósítása érdekében a MEF-célt és az EH-célt a költséghatékonynál magasabb szinten határoznák meg. 87. Fontos, hogy az ETS-ben alkalmazott árra mérséklő hatást gyakoroljon egy olyan keret, amely mind a megújuló energiaforrások, mind az energiahatékonyság tekintetében megfelelő vállalási szinteket vagy erőteljes intézkedéseket tartalmaz. Egy adott ÜHG-cél költséghatékony eléréséhez szükséges szintet meghaladó MEF- és EH-beruházás csak közép- és hosszú távon járna magasabb tőkeköltséggel és alacsonyabb működési költséggel, ami mindent összevéve megemelné az energiarendszerrel kapcsolatos kiadások szintjét. 88. A 40 %-os ÜHG-cél biztosítaná, hogy az EU megfelelő előrelépést tegyen az alacsony szén-dioxid-kibocsátású gazdaság megvalósítási ütemterve szerinti, 2050-re vonatkozó ÜHG-célkitűzés költséghatékony teljesülése felé; e célkitűzés értelmében a fejlett országok csoportjának az 1990-es szinthez képest 80-95 %-kal kellene csökkentenie üvegházgáz-kibocsátását 2050-ig. Ez a terv elvileg akkor is megvalósítható, ha a 2030. év tekintetében 35 %-os célértéket fogalmazunk meg. A Bizottság elemzése szerint azonban ebben az esetben a 2050-ig tartó teljes időszakra nézve többletköltséggel kell számolnunk, míg a 2030-ig tartó időszak költségei alacsonyabbak lennének. 89. Ha pusztán a célértékeket tekintjük, a 2020-as terv 20 %-os csökkenést irányoz elő három évtizedre, ezzel szemben a 2030-ig szóló terv ugyanilyen mérvű csökkenést kíván elérni egyetlen évtized alatt. Ugyanakkor 22 éven belül (1990–2012) már sikerült elérnünk 18 %-os csökkentést; a 40 %-os célkitűzés azt jelentené, hogy 22 %-os csökkentést kellene elérnünk 18 év alatt (2013–2030). 90. A 40 %-os cél vállalása erőteljes üzenetet jeleníthet meg a nemzetközi közösség számára annak a folyamatnak a kapcsán, amelynek következő nagy állomása a 2015-ös klímakonferencia. Másfelől ha arra gondolunk, hogy az EU 2050-es közös ÜHG-célkitűzése kizárólag nemzetközi éghajlat-politikai fellépéssel teljesíthető, akkor felmerül a kérdés: ne vállaljon-e az EU kezdetben szerényebb részt e közös nemzetközi célkitűzés megvalósításából? 91. A megújuló energiaforrások tekintetében egyértelműen elmondható, hogy a magasabb ambíciószint jelentős előnyökkel járna az uniós hazai energiaforrásokba vetett bizalom növekedése és az energiakereskedelmi egyensúlyt kedvezően befolyásoló kapcsolódó hatások folytán (amennyiben a megújuló energiák nem a többi hazai energiaforrást helyettesítik). Az is igaz azonban, hogy az ambíció szintjének összhangban kell lennie az ÜHG-csökkentések általános vállalási szintjével, és az ETS által ösztönzött más alacsony szén-dioxid-kibocsátású energiaforrások összefüggésében nem vezethet nemkívánatos hatásokhoz, miként nem hátráltathatja a tagállamokat sem az üvegházhatású gázkibocsátások ETS-en kívüli csökkentése terén. 92. A különböző energiahatékonysági ambíciószintek közötti egyensúly hasonló a megújuló energiákkal kapcsolatos tendenciákhoz abban az értelemben, hogy a magas vállalási szint rövid és középtávon költségnövelő hatással bírhat, amely csak közép- és hosszú távon egyenlítődik ki. Mégis egyedül a magas szintű ambícióban rejlik az a lehetőség, hogy mérséklődjön a magas energiaárak működési költségekre gyakorolt hatása. Ezenkívül egy adott ÜHG-cél teljesítésénél a nagyobb fokú energiahatékonysági ambíció mellett jelentősebbek lesznek az egészségügyi előnyök és az energiakereskedelmi egyensúlyt érő hatások is, ami várhatóan kedvezőbb GDP- és foglalkoztatási értékekhez vezet. Mindezzel kapcsolatban azonban újra figyelembe kell venni a lehetséges rövid és középtávú költségnövelő hatásokat. 1. táblázat: A különböző forgatókönyvek hatásvizsgálatának főbb eredményeit áttekintő táblázat || Ref. || ÜHG35/EH ® || ÜHG37 ® || ÜHG40 ® || ÜHG40 || ÜHG40/EH || ÜHG40/EH/MEF30 || ÜHG45/EH/MEF35 || Fő sajátosságok Referencia- vagy szükséges feltételek || Ref. || Ref. || Ref. || Ref. || Szüks. || Szüks. || Szüks. || Szüks. ÜHG-csökkentés 1990-hez képest || -32,4 % || -35,4 % || -37,0 % || -40,4 % || -40,6 % || -40,3 % || -40,7 % || -45,1 % Megújuló energiák aránya[7] - Összesen || 24,4 % || 25,5 % || 24,7 % || 25,5 % || 26,5 % || 26,4 % || 30,3 % || 35,4 % Energiamegtakarítás[8] || -21,0 % || -24,4 % || -22,9 % || -24,4 % || -25,1 % || -29,3 % || -30,1 % || -33,7 % || Környezeti hatásmutatók ÜHG-kibocsátáscsökkenés az ETS-ágazatokban 2005-höz képest || -36 % || -37 % || -38 % || -42 % || -43 % || -38 % || -41 % || -49 % ÜHG-kibocsátáscsökkenés a nem ETS-ágazatokban 2005-höz képest || -20 % || -26 % || -28 % || -31 % || -30 % || -35 % || -33 % || -34 % Légszennyezésből és egészségügyi károkból adódó költségek csökkenése (EUR/év)[9] || || 3,8-7,6 || 4,2-8,8 || 8,6-17,1 || 7,2-13,5 || 17,4-34,8 || 16,7-33,2 || 21,9-41,5 || Energiarendszer-hatások mutatói Nettó energiabehozatal (2010=100) || 96 || 90 || 94 || 92 || 89 || 83 || 81 || 78 Energiaintenzitás[10] (2010=100) || 67 || 64 || 66 || 65 || 64 || 60 || 60 || 57 Megújuló energiák aránya[11] a villamosenergia-fogyasztásban, a fűtésben és a hűtésben. || 31,0 % || 32,6 % || 31,6 % || 32,9 % || 34,2 % || 34,1 % || 39,7 % || 47,3 % || Ref. || ÜHG35/EH ® || ÜHG37 ® || ÜHG40 ® || ÜHG40 || ÜHG40/EH || ÜHG40/EH/MEF30 || ÜHG45/EH/MEF35 || Gazdasági és társadalmi hatások Teljes rendszerköltség, 2011–2030 közötti éves átlag (milliárd EUR) || 2067 || 2 064 || 2 073 || 2 074 || 2 069 || 2 089 || 2 089 || 2 102 Teljes rendszerköltség a GDP-növekedés %-ában a 2030-as referenciához (százalékpont) képest || +0,0 % || +0,03 % || +0,13 % || +0,20 % || +0,15 % || +0,54 % || +0,54 % || +0,84 % Beruházási kiadások[12] a referencia-forgatókönyv szerint és ahhoz képest, 2011–2030 közötti átlag (milliárd EUR) || 816 || +17 || +19 || +30 || +38 || +59 || +63 || +93 Energiabeszerzés a referencia-forgatókönyv szerint és ahhoz képest, 2011–2030 közötti átlag (milliárd EUR) || 1 454 || -26 || -8 || -8 || -18 || -34 || -31 || -23 Nettó fosszilistüzelőanyag-behozatal a referencia-forgatókönyv szerint és ahhoz képest, 2011–2030 közötti átlag (milliárd EUR) || 461 || -10 || -2 || -4 || -9 || -20 || -22 || -27 Átlagos villamosenergia-ár[13] (EUR/MWh) || 176 || 174 || 176 || 181 || 179 || 174 || 178 || 196 ETS-ár (EUR/tonna CO2) || 35 || 27 || 35 || 53 || 40 || 22 || 11 || 14 93. [1] Részletekért lásd a kiotói célokkal és a 2020-as célkitűzésekkel kapcsolatos 2013. évi eredményjelentést, COM(2013) 698. [2] Az európai szén-dioxid-piac helyzetéről szóló bizottsági jelentésben foglaltak szerint, COM(2012) 652. [3] Lásd a Bizottság megújuló energiáról szóló eredményjelentését, COM(2013) 175. [4] A 2020-as energiamegtakarítási célok esetében is használt mérési rendszer. [5] Ez a tartomány a 40 %-os ÜHG-célt tartalmazó forgatókönyvek alapján rajzolódik ki, attól függően, hogy azok magukban foglalnak-e kedvező feltételeket, további MEF-célokat, ambiciózus energiahatékonysági intézkedéseket, vagy sem; ide nem számítva a hasznosságvesztést és az árverésre bocsátás költségeit. [6] Lásd például „Az alacsony szén-dioxid-kibocsátású, versenyképes gazdaság 2050-ig történő megvalósításának ütemtervét” kísérő hatásvizsgálatot, SEC(2011) 288 final. [7] MEF-arány a bruttó végső energiafogyasztásban, a 2009-es MEF-irányelv alapján. [8] A 2007-es alapforgatókönyvhöz viszonyított energiamegtakarítás 2030-ban. [9] A légszennyezettség mérséklődésének köszönhető költségcsökkenés az egészségügyi károk tekintetében (EUR/év). Az értékelés a „Tematikus stratégia a levegőszennyezésről” című közleményre támaszkodva „elvesztett életévben” számol, melynek értéke 57 000 és 133 000 EUR között van. [10] Egységnyi GDP előállításához szükséges primerenergia-felhasználás. [11] A MEF részesedése a bruttó végső villamosenergia-fogyasztásban, a fűtésben és a hűtésben; a 2009-es MEF-irányelvvel összhangban egyedi MEF-kalkulációk alapján. [12] A beruházási kiadások magukban foglalják a háztartások és vállalkozások teljes (közúti és nem közúti) járműipari beszerzését, de nem tartalmazzák a közlekedési infrastruktúra költségét. [13] Átlagos villamosenergia-ár a végfelhasználói szektorban (EUR/MWh), a 2010-es rögzített euróérték alapján. A referencia-forgatókönyv megfelelő értéke 134 EUR/MWh volt 2010-ben.