[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 22.4.2009

COM(2009)163 végleges

ZÖLD KÖNYV

A közös halászati politika reformja

ZÖLD KÖNYV

A közös halászati politika reformja

TARTALOMJEGYZÉK

1. Az európai halászat jövőképe 2020-ban 3

2. Bevezetés 4

3. A jelenlegi közös halászati politika és következményei 5

4. A szakpolitika öt strukturális hiányosságának kiküszöbölése 7

4.1. A túlzott flottakapacitás mélyen gyökerező problémájának megoldása 8

4.2. A szakpolitikai célkitűzések pontosabb meghatározása 8

4.3. A döntéshozatali rendszerben az alapvető, hosszú távú elvek középpontba állítása 10

4.4. Az ágazat ösztönzése arra, hogy több felelősséget vállaljon a KHP végrehajtásában 11

4.5. A szabálykövetés kultúrájának megerősítése 13

5. Az uniós halászati gazdálkodás hatékonyságának további fokozása 14

5.1. Differenciált halászati rendszer bevezetése a kisipari parti flották védelmére? 14

5.2. A halászatban rejlő lehetőségek teljes mértékű kiaknázása 15

5.3. A part menti halászat viszonylagos stabilitása és az erőforrásokhoz való hozzáférés 16

5.4. Kereskedelem és piacok – a fogástól a fogyasztóig 17

5.5. A közös halászati politika beillesztése a tengerpolitika tágabb kontextusába 19

5.6. A szakpolitika tudásbázisa 20

5.7. Strukturális politika és közfinanszírozás 21

5.8. A KHP nemzetközi dimenziója 22

5.9. Akvakultúra 24

6. A következő lépések 26

7. Mondja el Ön is véleményét 27

8. Betűszavak 27

1. AZ EURÓPAI HALÁSZAT JÖVőKÉPE 2020-BAN

A hal az emberiség számára a minőségi állati fehérjék és az egészségre jótékony hatású zsírok legfontosabb forrása. Piaca újra bővül, és a hal ismét nélkülözhetetlen lett a több mint félmilliárd európai fogyasztó étrendjében. Az európai flották fogásainak folyamatos csökkenése 2015 körül ért véget. Bár Európa továbbra is nagymértékben támaszkodik a halbehozatara, a tendencia kezd megfordulni. Az Európában fogott vagy tenyésztett halat a fogyasztók kiváló minőségű termékként ismerik el. Az óriási méreteket öltő túlhalászás – amely jelentős hatást gyakorol a partvidéki gazdaságokra – mára a múlté. Szinte valamennyi európai halállományt sikerült helyreállítani a legnagyobb fenntartható hozamok szintjére. Ez számos állomány esetében annyit jelent, hogy egyedszámuk jelentősen nőtt a 2010-es szintekhez képest. A halászok többet keresnek hála az érettebb és nagyobb egyedekből álló nagyobb halpopulációknak. A tengerparti közösségekben élő fiatalok újra vonzó és stabil kereseti lehetőségnek tartják a halászatot. Az európai halászati iparág pénzügyi helyzete jóval szilárdabb. A flottaágazat hatékony, és nem függ az állami támogatásoktól. A flotta környezetbarát hajókból áll, mérete pedig arányban áll a kifogható halmennyiséggel. Az iparági skála túlsó végén lévő kisipari halászat kiváló minőségű friss halat termel, amelyet helyi szinten fogyasztanak, illetve olyan minőség- és eredetigazoló címkékkel kerül forgalomba, amelyek még inkább javítják a halászok megítélését. A kontinens partvidékén élő, növekvő számú európai lakos egyre jobban igényli a kiváló minőségű, helyi szinten megtermelt élelmiszert. A halászok munkája sokkal szorosabban összefonódott más olyan gazdasági ágazatokkal, amelyek létfontosságúak a tengerparti közösségek számára. Az ágazat egészében a termelés és a forgalmazási lánc a „hálótól az asztalig” teljes átláthatóságot biztosít a hatóságok és a fogyasztók számára az alapanyagok származását illetően. Európa akvakultúra-ágazata szintén fontos halforrás az európai fogyasztók számára: a technológiafejlesztés élvonalában maradt, a know-how-t és a technológiát továbbra is exportálja az Európán kívüli országokba. Az EU közös halászati politikája ésszerűbb lett, és most már jóval olcsóbban és egyszerűbben irányítható. A döntéshozatali rendszer lehetővé teszi, hogy a konkrét technikai döntéseket a halászok fokozottabb bevonásával hozzák meg. A halászati ágazat szereplőit felelősségteljes magatartásra ösztönzik, egyúttal azt is elvárják tőlük, hogy a közös halászati politika alapelveit tiszteletben tartsák. Az érdekelt felek teljes mértékben részt vesznek a szakpolitika végrehajtásával kapcsolatos döntések meghozatalában és az arról folytatott vitákban. A halászat ellenőrző rendszere jóval hatékonyabbá vált. Európán kívül az EU továbbra is a megfelelő tengergazdálkodás és a felelősségteljes halászat előmozdításán munkálkodik. A harmadik országokkal kötött megállapodásokban nagyobb hangsúlyt kap Európa hozzájárulása a helyi halászat fejlesztéséhez, a beruházásokhoz és a megfelelő tengergazdálkodás kialakításához. A halállományok ellenőrzésének és tudományos megfigyelésének javítására új regionális programok vannak hatályban, amelyekben részt vesznek a világ fontosabb halásznemzetei. |

2. BEVEZETÉS

A fent vázolt jövőképhez távolról sem hasonlít a jelenlegi helyzet, amelyet a túlhalászás, a túlzott flottakapacitás, a komoly állami támogatások, az alacsony fokú gazdasági rugalmasság, valamint az európai halászok által fogott egyre kisebb halzsákmány jellemez. A jelenlegi KHP nem működött elég jól ahhoz, hogy felszámolja ezeket a problémákat.

A Bizottság mindazonáltal úgy véli, hogy a közös halászati politika (KHP) átfogó és alapvető reformja, valamint a halászati ágazat újbóli talpra állítása meghozhatja a kialakult helyzet megfordításához szükséges drámai változásokat. Itt nem újabb kis léptékű, fokozatos reformról, hanem radikális változásról van szó, amelynek segítségével feltárhatók annak az ördögi körnek az okai, amelyből az európai halászat már évtizedek óta nem tud kilépni.

A halászati ágazat létfontosságú az európai polgárok élelmiszer-ellátása és az európai tengerparti területek lakosainak megélhetése szempontjából. Az ágazat jövőjének biztosítása az Európai Unió egyik fő politikai célkitűzése, és fontos, hogy az is maradjon. Ezt a jövőt egy kihívásokkal terhes és változó kontextusban kell biztosítani.

Az európai halállományokat évtizedek óta túlhalásszák, és a halászflották továbbra is túl nagyok a rendelkezésre álló erőforrásokhoz képest. Ez annyit jelent, hogy túl sok hajó halászik túl kevés halra, továbbá hogy az európai flotta számos szegmense gazdaságilag életképtelen. A végeredmény az lett, hogy az európai vizekből egyre kevesebb hal fogható ki: jelenleg az európai piacon elfogyasztott halmennyiségnek több mint a felét importálják. Az olajárak erőteljes ingadozása és a pénzügyi válság csak tovább rontott a halászati ágazat amúgy is gyenge gazdasági életképességén.

A halászati ágazat többé nem vizsgálható az átfogóbb tengeri környezettől és a tengeri tevékenységekkel összefüggő egyéb szakpolitikáktól függetlenül. A halászat jelentős mértékben függ a tengeri térséghez való hozzáféréstől és az egészséges tengeri ökoszisztémáktól. Az éghajlatváltozás már most hatást gyakorol Európa tengereire, és változásokat hoz a halállományok méretében és eloszlásában. Azzal, hogy tengereink és part menti vizeink egyre nagyobb részét egyéb tevékenységekre veszik igénybe, a tengeri térségért folyó verseny is egyre inkább kiéleződik. A halászaton alapuló gazdaságokat nagymértékben befolyásolják a tengerparti közösségek foglalkoztatásának és fejlődésének általánosabb tendenciái, az új ágazatok megjelenését is ideértve, amelyek lehetőséget kínálnak a gazdasági átállásra vagy a jövedelem-diverzifikációra. A KHP újragondolásához tehát a tengert minden vonatkozásával együtt ismét szemügyre kell vennünk, összhangban az integrált tengerpolitika és annak környezetvédelmi pillére, a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv[1] javaslataival.

A lakosság körében egyre jobban tudatosul az óceánok és tengerek alapvető fontossága csakúgy, mint megóvásuk és fenntartható kiaknázásuk szükségessége. Ennek eredményeképpen világszerte jóval nagyobb figyelmet szentelnek a halászat ökológiai fenntarthatóságának. A fenntartható fejlődésről szóló, 2002-ben megtartott világ-csúcstalálkozó kijelölte a halászati gazdálkodásra vonatkozó konkrét célokat, beleértve a halállományoknak a legnagyobb fenntartható hozam[2] (MSY) szintjére történő helyreállítását 2015-re, amit a halászati gazdálkodással foglalkozó valamennyi hatóságnak végre kell hajtania. A nyílt tengeri halászat hatásának korlátozása érdekében az ENSZ keretében is fontos döntéseket kell hozni. Az élelmiszerbiztonsággal összefüggésben az EU-ban és világszerte növekvő aggodalmak miatt egyre nagyobb jelentőséggel bír, hogy a természeti erőforrásokat felelősségteljesen, jövőjük veszélyeztetése nélkül aknázzuk ki. A leginkább üzemanyag-igényes halászati módszerek némelyike egyre nehezebben indokolható figyelembe véve annak szükségességét, hogy csökkenteni kell az üvegházhatású gázok kibocsátását.

A fogyasztók, valamint a feldolgozó és a kiskereskedelmi ágazat osztoznak ezekben az aggodalmakban, és garanciákat követelnek arra nézve, hogy az általuk fogyasztott vagy értékesített hal jól kezelt, fenntartható halászatból származzon.

Az Európában folytatott halászati tevékenységeket egyértelműen a gazdaságilag ésszerű elvekre kell alapozni. A flottáknak fokozniuk kell gazdasági rugalmasságukat és alkalmazkodniuk kell a környezet és a piacok változásaihoz. Az alkalmazkodás elősegítésére már történtek lépések, beleértve a hajók forgalomból való önkéntes kivonását és az üzemanyag-takarékosabb halászati módszerekre való áttérést. Hoztunk intézkedéseket a minőség és a fogyasztók tájékoztatásának javítására, valamint a gazdasági életképesség fokozása céljából a kínálat és a kereslet közötti egyensúly megteremtésére. Ezek a lépések azonban nem elegendőek ahhoz, hogy alkalmazkodjunk a változásokhoz és ismét életképessé tegyük az ágazatot.

Az EU szerződések a halászati gazdálkodást a Közösség kizárólagos hatáskörébe utalják. Ez azért van így, mert a halak átúsznak a felségterületek közötti határokon, a halászok pedig már jóval a kizárólagos gazdasági övezetek (KGÖ-k) létrehozása vagy a KHP megszületése előtt is követték őket. A halászatunk alapját képező tengeri ökoszisztémákat közösen használjuk. Egy adott flotta tevékenysége tehát közvetlenül befolyásolja a többi olyan flotta jövőbeli halászati lehetőségeit, amely ugyanazokat a halállományokat és ökoszisztémákat aknázza ki. Ugyanez érvényes a halászati termékekkel folytatott kereskedelemre is.

A KHP most a reform új szakaszába lép. E zöld könyv célja a reformról szóló vita élénkítése, amely a Bizottságnak visszacsatolást és iránymutatást ad munkájához.

3. A jelenlegi közös halászati politika és következményei

A KHP-ba 2002-ben bevezetett módosítások a következők voltak:

- hosszabb távú tervezés bevezetése a halászati gazdálkodásba a helyreállítási és gazdálkodási tervek révén,

- nagyobb elkötelezettség a környezetvédelmi szempontok halászati gazdálkodásba való beépítése iránt,

- az érdekelt felek fokozottabb részvétele a regionális tanácsadó testületek (RTT-k) létrehozása révén,

- új flottapolitika, amely megszünteti a kapacitáscsökkentésre vonatkozó kötelező célokat és nemzeti felső határokkal váltja fel őket; e politika keretében a tagállamok választják meg, hogyan irányítják flottapolitikájukat,

- a halászati erőkifejtés rendszerének bevezetése, amely a halászati gazdálkodás alapvető eszközeként – különösen a többéves helyreállítási tervek keretében – korlátozza a hajók által a tengeren tölthető napok számát,

- az ágazatfejlesztés támogatására vonatkozó közfinanszírozási eszközök célzottabb használata az új hajók építésére irányuló közfinanszírozás megszüntetése, a KHP-val jobban összhangban álló strukturális politika folytatása és a tengerparti közösségek foglalkoztatási diverzifikációja által,

- újfajta kétoldalú halászati megállapodások bevezetése, amelyek célja az adott harmadik országgal meglévő partnerség fejlesztése.

A fenntartható halászat kialakítása érdekében 2002-ben elfogadott célkitűzések azonban összességükben nem valósultak meg.

Az európai vizek tengeri ökoszisztémái kedvező feltételeket nyújtanak ahhoz, hogy a halállományok szaporulatát magas szinten tartsák. A legtöbb halállományt azonban lehalászták. A közösségi állományok 88 %-át a legnagyobb fenntartható hozam feletti szinten halásszák: ez azt jelenti, hogy e halpopulációk nagyobb gazdasági teljesítményt gerjeszthetnének, ha néhány évig kisebb halászati terhelésnek lennének kitéve. Ezen állományok 30 %-a kívül esik a biztonságos biológiai határértékeken, aminek következtében előfordulhat, hogy az állományok nem képesek visszapótlódni.[3] Az európai halászat helyzete ma azoktól a fiatal és kisméretű halaktól függ, amelyeket többnyire ivaréretté válásuk előtt fognak ki. Példának okáért az Északi-tengerben halászott közönséges tőkehal 93 %-át még ívás előtt fogják ki.[4] Habár ez az összkép tengeri területtől és fajtól függően számottevően változhat, egyértelmű, hogy az európai halászat fokozatosan aláássa saját ökológiai és gazdasági alapját.

Kevés uniós flotta működik jövedelmezően köztámogatás nélkül, és az európai halászflották többsége vagy veszteséges vagy csupán kis mértékben jövedelmező. Az általában gyenge teljesítmény a krónikus többletkapacitásnak tudható be, amelynek a túlhalászás egyszerre oka és következménye: a flották teljesítménye lehetővé teszi, hogy az állományokból olyan mennyiségű halat halásszanak, amely már veszélyezteti az állományok jövőbeli szaporulatát. Az utóbbi években végrehajtott kapacitáscsökkentés nem bizonyult elegendőnek az ördögi kör megszakításához. Jóllehet tengeri területenként és flottánként vannak eltérések, a flották méretét átlagosan csak évi 2 %-kal sikerült csökkenteni, amit bőven ellensúlyoz a halászat hatékonysága terén elért technológiai fejlődés (a becslések szerint évi 2–3 %). Megoldatlan maradt a flottakapacitás és a rendelkezésre álló halmennyiség közötti egyensúlyhiány. A végeredmény: kisebb mennyiségű kirakodott halzsákmány és az uniós piac fokozott importra utaltsága.

A túlhalászás, a túlzott kapacitás és az alacsony fokú gazdasági rugalmasság alkotta ördögi kör másik fontos következménye az a nagy politikai nyomás, amely a rövid távú halászati lehetőségek növelését szorgalmazza az iparág jövőbeli fenntarthatóságának rovására. A folyamatos politikai és gazdasági nyomás az ágazatot és a tagállamokat számtalan eltérés, kivétel és egyedi intézkedés kérésére sarkallta. Sok esetben az iparág képes volt ellensúlyozni ezen intézkedések rövid távú negatív hatásait, ami még részletesebb intézkedésekhez vezetetett. Egy olyan hatalmas és sokrétű ágazatban, mint amilyen az európai halászat, az effajta mikroszintű irányítással végzett dokumentálás, döntéshozatal, végrehajtás és ellenőrzés egyre összetettebb, nehezen áttekinthető, továbbá a rendszer irányítása és ellenőrzése is igen költséges.

Ez a helyzet a halászati ágazatnak nyújtott tetemes köztámogatások kontextusában alakult ki, és egyik következménye a halászati többletkapacitás mesterséges fenntartása lett. Az Európai Halászati Alapból nyújtott közvetlen támogatásokon és a hasonló nemzetközi támogatásokon túlmenően az ágazat több közvetett támogatásban is részesül, amelyek közül a legfontosabb az üzemanyag-adók alóli általános mentesülés. A halászat más iparágaktól eltérően ingyen hozzáfér az általa kiaknázott erőforráshoz, és nem kell hozzájárulnia a tevékenységéhez kapcsolódó közigazgatási tevékenységek – például az ellenőrzés és a tengeri közlekedés biztonságának szavatolása kapcsán felmerülő – költségekhez. A becslések szerint a halászat állami költségvetést terhelő költségei több tagállamban is meghaladják a fogások összértékét. Ez egyszerűen fogalmazva azt jelenti, hogy az európai polgárok kétszer fizetnek a halért: egyszer a boltban és még egyszer az adójukon keresztül.

4. A szakpolitika öt strukturális hiányosságának kiküszöbölése

A Bizottság úgy véli, hogy a fenti problémák öt alapvető strukturális hiányosságra vezethetők vissza:

- a túlzott flottakapacitás mélyen gyökerező problémája,

- pontatlan szakpolitikai célkitűzések, amelyek nem adnak kellő támpontokat a döntéshozatalban és a végrehajtásban,

- a rövid távú szemléletet előtérbe helyező döntéshozatali rendszer,

- olyan keretrendszer, amely az ágazatra nem ruház elegendő felelősséget,

- politikai akarat hiánya a szabálykövető magatartás biztosítására, valamint az ágazatban a szabálykövető magatartás alacsony foka.

4.1. A túlzott flottakapacitás mélyen gyökerező problémájának megoldása

Az állandó erőfeszítések ellenére a túlzott flottakapacitás továbbra is a KHP alapvető problémája. Az európai flották mindent összevetve továbbra is túl nagyok a rendelkezésre álló erőforrásokhoz képest, és erre az egyensúlyhiányra vezethető vissza az alacsony gazdasági teljesítménnyel, a hatástalan végrehajtással és a túlzott mértékben kiaknázott erőforrásokkal összefüggő valamennyi probléma. A jövőbeli KHP-ba be kell építeni olyan mechanizmusokat, amelyekkel biztosítható, hogy az európai halászflották mérete igazodjon a meglévő halállományokhoz, és arányos maradjon velük. Ez az előfeltétele annak, hogy a szakpolitika többi pillére is szilárd legyen.

Az európai halászflották túlzott kapacitását már sokféle módon próbálták kezelni. Az EU többször is megpróbált végrehajtani olyan strukturális intézkedéseket, amelyek célja a halászflotta méretének csökkentése volt, a hajóselejtezési programok támogatását is ideértve. A tapasztalat azonban azt mutatja, hogy a selejtezés állandó támogatása ténylegesen nem csökkenti a kapacitást, mivel a gazdasági szereplők a selejtezéséért járó támogatásokat egyszerűen beszámítják jövőbeli beruházási döntéseikbe. Az egyszeri selejtezési programok nagyobb valószínűséggel lesznek hatékonyak.

A piaci eszközök, például az átruházható halászati jogok a kapacitáscsökkentés hatékonyabb és kevésbé költséges módját képezhetik, amely több felelősséget ró az ágazatra. Az utóbbi években több tagállam is tett lépéseket ilyen piaci eszközök alkalmazása felé. Ez általában ésszerűbb beruházási döntéseket és kapacitáscsökkenést eredményezett, mivel a piaci szereplők a gazdasági hatékonyság érdekében halászati jogaikhoz igazítják flottájuk méretét.[5] Az ilyen rendszerek megfelelő védzáradékokkal is kiegészíthetők a tulajdonjogok túlzott koncentrációjának elkerülésére, illetve a kisebb léptékű halászatot és a tengerparti közösségeket sújtó negatív hatások kiküszöbölésére.

Jogszabályi úton legyen-e korlátozva a kapacitás ? Ha igen, milyen módon? Az egyszeri selejtezési alap jelenti-e a megoldást? Az (egyéni vagy kollektív) átruházható jogok használhatók-e fokozottabb mértékben a nagyméretű flottákat érintő kapacitáscsökkentés támogatására, és amennyiben igen, hogyan lehetne ezt az átmenetet megvalósítani? Egy ilyen rendszer végrehajtása esetén milyen védzáradékok bevezetésére lenne szükség? Lehetne-e más, hasonló hatású intézkedéseket foganatosítani? Lehet-e ezt a választást kizárólag a tagállamokra bízni, illetve szükség van-e közös előírásokra a tengeri régiók vagy az EU szintjén? |

- 4.2. A szakpolitikai célkitűzések pontosabb meghatározása

A jelenlegi KHP-rendelet kimondja, hogy „[a] közös halászati politika fenntartható gazdasági, környezeti és társadalmi feltételekkel biztosítja az élő vízi erőforrások kiaknázását.”[6] E célkitűzések nem prioritási sorrendben vannak megadva, és jóllehet történik közvetlen utalás az elővigyázatossági elv és az ökoszisztéma-alapú szemlélet elfogadására, nem világos, hogy az hogyan viszonyul a gazdasági és társadalmi feltételekhez. Nincsenek mutatók és támpontok, amelyek konkrétabb iránymutatást adhatnának, illetve amelyek elősegíthetnék a szakpolitikai eredmények értékelését.

A gazdasági és társadalmi fenntarthatósághoz elengedhetetlenek a szaporodóképes halállományok és az egészséges tengeri ökoszisztémák. A halászat gazdasági és társadalmi életképessége kizárólag a halállományos szaporodóképességének helyreállítása révén érhető el. Éppen ezért az ökológiai, gazdasági és társadalmi célkitűzések között hosszú távon nincs ellentét. Ezek a célkitűzések rövid távon azonban ütközhetnek, és ütköznek is, különösen amikor a halászati lehetőségeket a túlhalászott állományok helyreállítása érdekében rövid távon korlátozni kell. A társadalmi érveket, például a foglalkoztatást gyakran hozták fel a kedvezőbb rövid távú halászati lehetőségek indokaként: az eredmény mindig az volt, hogy az állományok állapota és a halászok jövője – akiknek megélhetése az állományoktól függ – egyre nagyobb veszélybe sodródott. Ezért létfontosságú, hogy a halászati lehetőségek azonnali gazdasági és társadalmi hatásainak enyhítésére hozott bármilyen kompromisszum összhangban maradjon a hosszú távú ökológiai fenntarthatóság célkitűzésével, beleértve a legnagyobb fenntartható hozam szerinti halászatra való áttérést, a visszadobás gyakorlatának megszüntetését és a halászat kismértékű ökológiai hatásának biztosítását.

Az ökológiai fenntarthatóság tehát az európai halászat gazdasági és társadalmi jövőjének előfeltétele.

Az ökológiai, gazdasági és társadalmi fenntarthatósággal kapcsolatos célkitűzések hogyan határozhatók meg világos módon és olyan prioritási sorrendben, amely rövid távon iránymutatást ad és biztosítja a halászat hosszú távú fenntarthatóságát és életképességét? A jövőbeli KHP célja a munkahelyek megőrzése legyen-e, vagy inkább arra irányuljon, hogy az integrált tengerpolitika és egyéb uniós szakpolitikák révén más álláslehetőségeket hozzunk létre a tengerparti közösségekben? A végrehajtási mutatók és célértékek hogyan határozhatók meg oly módon, hogy kellő iránymutatást adjanak a döntéshozatalt és az elszámoltathatóságot illetően? Hogyan kellene meghatározni a célok eléréséhez szükséges időkereteket? |

- 4.3. A döntéshozatali rendszerben az alapvető, hosszú távú elvek középpontba állítása

A KHP jelenlegi döntéshozatali rendszere nem tesz különbséget az elvek és a végrehajtás között: minden döntést a Tanács hoz meg a legmagasabb politikai szinten. Ennek eredményeképpen a rövid távú megfontolások kerültek előtérbe az európai halászat hosszabb távú környezeti, gazdasági és társadalmi fenntarthatóságával kapcsolatos megfontolások rovására. Egy másik következmény az, hogy a KHP-t rendkívül részletes tanácsi rendeletekkel szabályozzák, amelyek a végrehajtásban kevés rugalmasságot biztosítanak. Ez az igen kedvezőtlen helyzet minden kétséget kizáróan a KHP-t az érdekelt felek részéről érő kritikák fő oka. Az általános vélekedés szerint „Brüsszel” – azaz tulajdonképpen a Halászati Miniszterek Tanácsa – az a hely, ahol a szakpolitika minden egyes részletéről döntés születik.

A Lisszaboni Szerződés alapján valamennyi halászati döntés – az éves halászati lehetőségek meghatározását kivéve – az együttdöntési eljárás hatálya alá tartozna (amelyben a Tanács és az Európai Parlament közösen hozza meg a döntéseket). Ez még inkább szükségessé teszi a jelenlegi – a legmagasabb politikai szinten történő részletes irányításra épülő – szemlélet újraértékelését, valamint azt, hogy a KHP keretében a döntéshozatal összhangba kerüljön a többi uniós szakpolitikával, azaz világos hierarchia legyen az alapvető elvek és a technikai végrehajtás között.

Az egyik lehetőség az lenne, hogy az ún. komitológiai eljárás révén – a tagállamok és az Európai Parlament együttműködésével – a Bizottság nagyobb hatáskörrel rendelkezne a szakpolitika részletes irányításában. Ezen eljárás keretében a Bizottság javaslattervezeteket készítene szoros együttműködésben a tagállamokkal és az Európai Parlamenttel.

Egy másik, alapos megfontolásra érdemes lehetőség szerint konkrét, a tagállamok által végrehajtandó regionális irányítási megoldásokra kellene támaszkodni, amelyekre vonatkoznának a közösségi előírások és a közösségi ellenőrzés. Habár a Szerződés előírja, hogy a szakpolitikának a kizárólagos közösségi hatáskörön kell alapulnia, nem zárja ki a végrehajtási döntések tagállamokra történő átruházásának lehetőségét, feltéve, hogy a közösségi szinten megállapított elvek a tagállamokat is kötik. Egyes elvekkel és előírásokkal összefüggő döntések meghozatala – ilyen például a legnagyobb fenntartható hozam szintjén folytatott halászat, a halászati kapacitásnak a rendelkezésre álló erőforrásokhoz való igazítása vagy a visszadobás gyakorlatának megszüntetése – maradhatna közösségi szinten, viszont a tagállamok feladata lenne, hogy a hajóik által folytatott halászatot e közösségi előírások betartásával szabályozzák. Ilyen hatáskör-átruházást a legtöbb esetben a tengeri régiók szintjén kellene megszervezni, mivel a közös halállományok és ökoszisztémák nagy földrajzi területeken terülnek el, és a velük való gazdálkodást az egyes tagállamok nem láthatják el egyedül. A tagállamoknak tehát együtt kell működniük a szükséges mechanizmusok létrehozása érdekében. Ez a rendszer szükségessé teszi hathatós fékek és ellensúlyok előírását annak érdekében, hogy a szakpolitika végrehajtásakor biztosítható legyen a közös előírások tiszteletben tartása.

Ha szakpolitikát megfelelően kezeljük azáltal, hogy az elvek kijelölését a Tanácsra és a Parlamentre bízzuk, a végrehajtási döntések meghozatalát pedig a tagállamokra, a Bizottságra és/vagy önszabályozás keretében az ágazatra ruházzuk át, a végeredmény egy egyszerűbb és olcsóbb szakpolitika lenne. A végrehajtás így jobban összhangba kerülne a helyi viszonyokkal, és nagyobb felelősséget ruházna az iparágra saját jövőjének formálásában. Ez a kormányok és az ágazat számára lehetővé tenné, hogy a szakpolitikát igényeik szerint alakítsák, valamint hogy mind technikai, mind gazdasági értelemben véve megtalálják a legjobb megoldásokat.

Az új rendszer keretében a konzultatív struktúrák – például a halászati és akvakultúra-ágazati tanácsadó bizottság (HATB) vagy regionális tanácsadó testületek – szerepét is felül kell vizsgálni. A szakpolitikai döntések mindenesetre a közösségi intézmények és a tagállamok hatáskörében maradnának. A regionális rendszerek létrehozása minden bizonnyal növelné a regionális tanácsadó testületek tanácsadó szerepét.

A hosszú távú tervezés és a célkitűzések hatékonyabb megvalósításának előmozdítása érdekében hogyan tehető világosabbá a döntéshozatali és a végrehajtási hatáskörök jelenlegi megosztása? Milyen feladatok tartozzanak a Bizottság (a tagállamokkal folytatott konzultáció keretében), a tagállamok, illetve az ágazat hatáskörébe? Véleménye szerint jó elképzelés-e a technikai jellegű döntések decentralizált módon történő meghozatala? Mi lenne a legjobb megoldás a technikai vagy végrehajtási döntések decentralizálására? Lehetséges-e, hogy a végrehajtási döntéseket a közösségi jogszabályokban megállapított elvek tiszteletben tartásával a nemzeti vagy regionális hatóságok hozzák meg? Melyek a szakpolitika ellenőrzésének és végrehajtásának kockázatai, és hogyan orvosolhatók? Hogyan növelhető az érdekelt felek tanácsadó szerepe a döntéshozatalban? A HATB és a regionális tanácsadó testületek hogyan alkalmazkodnának a regionális szemlélethez? |

- 4.4. Az ágazat ösztönzése arra, hogy több felelősséget vállaljon a KHP végrehajtásában

Igen kevés eredményt érhetünk el, ha a soron következő reform nem motiválja a halászati ágazatot, a feldolgozóipart, a tengeri élelmiszereket forgalmazó szereplők láncolatát és a fogyasztókat a szakpolitika célkitűzéseinek támogatására, valamint arra, hogy felelősséget vállaljanak e célkitűzések hatékony végrehajtásáért. A reform sikeréhez elengedhetetlen, hogy az ágazat megértse a reform szükségességét, támogassa azt, és vállaljon szerepet annak eredményes végrehajtásában. A javarészt felülről lefelé irányuló, ún. „top-down” megközelítés, amely a KHP-t eddig jellemezte, kevés ösztönzést adott a halászati ágazatnak arra, hogy felelősségteljes magatartást tanúsítson és elszámoltatható legyen a közös halászati erőforrással való fenntartható gazdálkodásért. A helyzet orvoslására társirányítási megoldások is kidolgozhatók.

Az ágazat szakpolitikába történő fokozottabb bevonásához két szorosan kapcsolódó szempontot kell figyelembe venni: a kötelezettségeket és a jogokat.

Az ágazatra több felelősség hárulhat az önszabályozás révén. Az eredményorientált irányítás ebbe az irányba tett lépés lehet: a szabályok a halászat módjának meghatározása helyett az eredményt helyezik középpontba, a részletes végrehajtási döntések meghozatala pedig az ágazatra hárulna. A közösségi hatóságok meghatároznák az ágazat működésének kereteit, például a legnagyobb kifogható mennyiséget vagy a fiatal halegyedek legnagyobb járulékos fogását, ezt követően pedig az ágazatra bíznák a gazdasági és technikai szempontból legmegfelelőbb megoldások kidolgozását.

Az eredményorientált irányítás mind az iparág, mind a politikai döntéshozók válláról levenné a technikai kérdések részletes irányításával járó terhek egy részét. Az irányítás e formájában megfordul a bizonyítási teher: Az ágazatra hárulna annak bizonyítása, hogy a halászati tevékenység engedélyezéséért cserébe felelősségteljesen működik. Ez hozzájárulna a hatékonyabb irányításhoz azáltal, hogy a szakpolitikát lényeges leegyszerűsítené, továbbá megszüntetné azokat a tényezőket, amelyek a gazdasági szereplőket hamis vagy nem teljes adatszolgáltatásra ösztönzik. Az eredményorientált irányítás végrehajtása során figyelembe kell venni az arányosságot és a versenyképes iparág megőrzésére gyakorolt hatást.

Az európai halászati ágazatban már sok példa van a lentről felfelé építkező (ún. „bottom-up”) kezdeményezések révén történő önszabályozásra. Egyes termelői szervezetek szabályozzák tagjaik kvótafelhasználását, és magánbüntetéseket szabnak ki azokra, akik mások rovására túllépik egyéni kvótájukat. Van példa olyan hajócsoportra is, amely a fogásaira vonatkozó teljes dokumentáció benyújtásával magára vállalta a bizonyítás terhét, gyakran ekképpen válaszolva a feldolgozó-ipari szereplők és a kiskereskedők által a nyomon követhetőség javítása érdekében kifejtett nyomásra. E kezdeményezéseket általánosítani lehetne a termelői szervezetek olyan testületekké való átalakításával, amelyek révén az ágazat felelősséget vállal a dokumentációért, valamint a kvóták/halászati erőkifejtés kezeléséért.

Az ágazat felelősebbé tétele szükségessé teszi, hogy a Közösség védelmi mechanizmusokat vezessen be és hajtson végre.

Léteznek olyan esetek, amikor a halászati ágazatra nagyobb felelősség hárul a flottaméret és az igazgatási költségek kiigazításában. Ez egyes esetekben oly módon valósult meg, hogy az ágazatnak jogokat biztosítottak, ami arra késztette a gazdasági szereplőket, hogy beruházásaikat hatékonyabban használják fel és felszámolják a többletkapacitást (lásd a 4.1. pontot).

Egy olyan KHP kontextusában, amely több jogot ad a halászati ágazatnak, és az iparágat mentesíti a mikroszintű irányítás terhétől, fontos kérdés lesz a halászati gazdálkodás költségeinek megosztása. A halászati ágazat eddig ingyen hozzájutott a közös erőforrásokhoz, az irányítás költségei pedig nagyrészt az adófizetőkre hárultak.

A jogok, a felelősség és az elszámoltathatóság természetesen együtt jár: a halállományokhoz azoknak kell hozzáférést biztosítani, akik a felelősséget is megfelelő és hatékony módon viselik.

Hogyan ruházható több felelősség az ágazatra úgy, hogy az rugalmasabb legyen, miközben továbbra is hozzájárul a KHP célkitűzéseinek teljesüléséhez? Hogyan lehetne a legjobban strukturálni a halászati ágazatot ahhoz, hogy felelősséget vállaljon az önszabályozásért? Át kellene-e alakítani a termelői szervezeteket olyan testületekké, amelyek révén az ágazatra irányítási feladatok hárulnának? Hogyan biztosítható a termelői szervezetek reprezentativitása? Milyen védelmi és felügyeleti mechanizmusokat kell biztosítani ahhoz, hogy a halászati ágazat önszabályozása eredményes legyen és sikeresen megvalósítsa a KHP elveit és célkitűzéseit? Nagyobb pénzügyi felelősséget kell-e vállalnia a halászati ágazatnak a halászati jogok megfizetése vagy az irányítási költségek – pl. az ellenőrzés – megosztása révén? Vonatkozzon-e ez csupán az ipari halászatra? Ha több felelősséget ruházunk az ágazatra, az ágazat versenyképességének fenntartása mellett hogyan valósítható meg a hatékonyabb irányítás és az arányosság? Van-e – különösen a halászat területén – olyan bevált gyakorlat, amelyet szélesebb körben kellene alkalmazni? Kell-e ösztönözni a bevált gyakorlati módszerek alkalmazását? Ha igen, melyeket? |

- 4.5. A szabálykövetés kultúrájának megerősítése

Az EU számvevőszéke 2007 novemberében közzétett jelentésében[7] részletesen ismertette az Európai unióban végzett halászati ellenőrzés hiányosságait. A halászati ellenőrzés eddig általában elégtelen volt, a kiszabott büntetések nem visszatartó erejűek, az ellenőrzések pedig nem elég gyakoriak a szabálykövető magatartás ösztönzéséhez. Ezen túlmenően a rendszer nem tartalmaz olyan ellenőrzési mechanizmusokat, amelyek biztosítanák például azt, hogy a tagállamok csak abban az esetben jussanak közösségi finanszírozáshoz, ha eleget tesznek alapvető ellenőrzési és védelmi feladataiknak. Ez a helyzet az aggasztó méreteket öltő túlhalászás mellet nagy ellenálláshoz vezetett a szakpolitika végrehajtásával szemben, valamint olyan általános érzést keltett, hogy az ellenőrzés nem mindenütt történik azonos módon. A halfogásoknak a rövid távú kvótaellenőrzés és a középtávú strukturális értékelések céljából történő mérésére szolgáló adatgyűjtő rendszerek működése nem kielégítő, és fokozni kell koherenciájukat.

A Bizottság egyetértett a Számvevőszék helyzetértékelésével, és úgy ítélte meg, hogy – a jövőben meghozandó szakpolitikai döntésektől függetlenül – sürgősen meg kell kezdeni az ellenőrzési és végrehajtási rendszer mélyreható reformját. A Bizottság ezért 2008 novemberében ambiciózus javaslatot[8] terjesztett elő, amelyet most vitatnak meg a tagállamok és az Európai Parlament.

- Rövid és középtávon hogyan javíthatók az adatgyűjtési rendszerek annak érdekében, hogy a végrehajtási célra megbízható információk álljanak rendelkezésre?

- Ön szerint milyen végrehajtási mechanizmusokkal biztosítható leginkább a szabályok magas fokú betartása: centralizált (pl. közvetlen bizottsági fellépés, nemzeti vagy a határokon átívelő ellenőrzés) vagy decentralizált módszerekkel?

- Támogatná-e, hogy legyen összefüggés a tényleges szabálykövetés, valamint az ellenőrzési feladatok és a közösségi forrásokhoz való hozzáférés között? Az ágazat önszabályozása hozzájárulhat-e e célkitűzés teljesítéséhez? A földrajzi régiók szintjén végzett irányítással megvalósítható-e ugyanez a célkitűzés? Milyen mechanizmusokkal biztosítható a szabályok magas fokú betartása?

5. Az uniós halászati gazdálkodás hatékonyságának további fokozása

5.1. Differenciált halászati rendszer bevezetése a kisipari parti flották védelmére?

A halászat, amelyben nagyszámú kis- és középvállalkozás működik, nélkülözhetetlen a társadalom szövetében és az európai tengerparti régiók kulturális identitásában. Anyagi szempontból számos tengerparti közösség továbbra is függ a halászattól, és közülük egyeseknek korlátozott lehetőségeik vannak a gazdasági diverzifikációra. Éppen ezért elengedhetetlen, hogy biztosítsuk a tengerparti és kisipari halászat, valamint a szabadidős horgászat jövőjét, teljes mértékben figyelembe véve a kis- és középvállalkozások sajátos helyzetét.

A flottakapacitás halászati lehetőségekhez való hozzáigazítása és az adott szinten történő stabilizálása elkerülhetetlenül az ágazat foglalkoztatási arányának csökkenéséhez fog vezetni. Ezért jogos az a társadalmi cél, hogy törekedni kell a legtörékenyebb tengerparti közösségek e tendenciával szembeni védelmére. A társadalmi aggályokat úgy kell kezelni, hogy a nagyobb flották átalakítása ne ütközzön akadályba.

Ennek egyik módja a differenciált irányítási rendszerek bevezetése lenne: egyik rendszer a nagyméretű flottákra vonatkozna, és alapvető célja a kapacitáskiigazítás és a gazdasági hatékonyság helyreállítása lenne, a másik pedig a tengerparti közösségekben lévő kisipari flottákra irányulna, és középpontjában a társadalmi célok megvalósítása állna. A nagyméretű flotta szegmensére vonatkozó rendszer tartalmazhatna flotta-átalakítási ösztönzőket, például piaci alapú allokációs mechanizmusokat, a kisipari parti halászat irányítása pedig kollektív programokon keresztül a kvóták vagy a halászati erőkifejtés közvetlen kiosztásával történne. A közfinanszírozás eltérő lenne a két szegmens esetében: a nagyméretű flottával szemben elvárás lenne a gazdasági önállóság, a kisipari flotta esetében viszont a közfinanszírozás segítséget nyújthatna a KHP-reform nyomán változó körülményekhez való alkalmazkodásban, és ezáltal megerősítené gazdasági életképességét, továbbá hozzájárulna a tengerparti közösségek megélhetéséhez.

Sok hajó kisméretű és csupán korlátozott hatást gyakorol a környezetre. A kisipari halászat mindazonáltal káros is lehet az érzékeny part menti élőhelyekre, és halmozott hatása jelentős, tényleges következményekkel járhat az állományok állapotára. Egyes esetekben mind a kisipari, mind a nagyméretű flotta ugyanarra a halállományra halászik. A differenciált rendszert körültekintően kell majd megtervezni azon állományok ökológiai fenntarthatósága érdekében, amelytől a halászati közösségek végső soron függnek. Miközben az általános elvek uniós szinten lennének alkalmazandók, a kisipari flottákra vonatkozó konkrét döntéseket a tengerparti közösséghez lehető legközelebbi szinten kellene meghozni.

A teljes flottakapacitás hogyan igazítható ki úgy, hogy közben a tengerparti közösségek előtt álló társadalmi aggályokat is kezeljük, figyelembe véve az ágazatban működő kis- és középvállalkozások sajátos helyzetét? Hogyan működhetne a gyakorlatban egy differenciált rendszer? Hogyan kellene meghatározni a kisipari halászatot tengerparti közösségekhez fűződő kapcsolata tekintetében? Uniós szinten milyen mértékben van szükség iránymutatásokra és azonos játékszabályokra? |

- 5.2. A halászatban rejlő le hetőségek teljes mértékű kiaknázása

A fenntartható fejlődésről szóló 2002-es világ-csúcstalálkozón valamennyi tagállam elfogadta, hogy 2015-re megvalósítja a legnagyobb fenntartható hozam szerinti halászatot. A célkitűzés részét képezte a halállományokra vonatkozó, 1995. évi ENSZ-megállapodásnak is Ezt a nemzetközi kötelezettségvállalást a jövőbeli KHP-ban az állománygazdálkodásra vonatkozó alapelveként kell rögzíteni.

A Földközi-tengeren kívül folytatott közösségi halászatban a gazdálkodás a teljes kifogható mennyiségek (TAC) megállapításával történik, amelyekből valamennyi tagállam kap nemzeti kvótát. A kirakodási kvóták meghatározásán alapuló gazdálkodási rendszer viszonylag egyszerűnek tűnik, azonban több tekintetben is elégtelennek bizonyult. A több halfajra irányuló vegyes halászatban járulékos fogásokat idéz elő, amikor egy adott faj kvótája kimerül, miközben a többi fajra vonatkozóan még van kvóta. A halászoknak ilyenkor nem marad más választásuk, mint hogy a kifogott halakat – amelyeket már nem szállíthatnak partra – visszadobják a tengerbe. Azon túlmenően, hogy ez az értékes erőforrások pocsékolása, a visszadobás az alacsony szinten megállapított kvóta ellenére is meggátolta több állomány pótlódását. A jövőbeli KHP-nak biztosítania kell, hogy a visszadobás gyakorlata megszűnjön.

A halászati erőkifejtésen alapuló gazdálkodás – ilyen például a hajók által a tengeren tölthető napok számának korlátozása – megoldaná ezt a problémát, de ez nem lesz feltétlenül elegendő a KHP célkitűzéseinek megvalósításához.

A jövőbeli KHP keretében hogyan alakíthatók ki az európai halászat valamennyi formájára vonatkozó, hosszú távú gazdálkodási tervek? A jövőbeli KHP-ban át kellene-e helyezni a hangsúlyt az állománygazdálkodási tervekről a halászati gazdálkodási tervekre? Fontolóra vegyük-e a KHP két lépésben történő megreformálását, amely szerint az MSY szerinti halászatra már 2015 előtt áttérünk, azt követően pedig olyan intézkedéseket hozunk, amelyek a kiaknázás mértékét e dátumot követően az MSY szintjén rögzítik? Az MSY-re vonatkozó kötelezettségvállalás hogyan valósítható meg a vegyes halászatok során úgy, hogy a visszadobás gyakorlata elkerülhető legyen? Milyen legyen a közösségi halászat fő gazdálkodási rendszere és mely halászati formákra vonatkozzon? A fogási korlátozásokra? A halászati erőkifejtés szabályozására? A kettő kombinációjára? Vannak-e egyéb lehetőségek? Milyen intézkedések hozhatók annak érdekében, hogy az uniós halászatban még inkább visszaszoruljon a visszadobás gyakorlata? Hasznos lehet-e ebből a szempontból a kvótaátruházáson alapuló gazdálkodás? |

- 5.3. A part menti halászat viszonylagos stabilitása és az erőforrásokhoz való hozzáférés

A viszonylagos stabilitás 1983-ban az első KHP egyik alapelve lett. Lényege, hogy a tagállamok egyes közösségi kvótákból való részesedése az évek során állandó marad.

A halászati lehetőségek tagállamok közötti kiosztására vonatkozó rendszer létrejötte a relatív stabilitás elvének köszönhető. Ez az elv ugyanakkor igen összetett gyakorlati módszereket is eredményezett, például a tagállamok közötti kvótacserét vagy az ágazat szereplői által végrehajtott lobogócserét. A halászati erőkifejtés szabályozásával összefüggő célok kijelölése még áttekinthetetlenebbé tette a rendszert. Több mint 25 évnyi KHP és a halászati gyakorlatot érintő változások után jelentős eltérés tapasztalható egyfelől a tagállamoknak odaítélt kvóták, másfelől a tagállami flották tényleges szükségletei és alkalmazása között. Röviden: joggal állítható, hogy a relatív stabilitás már nem jelent garanciát arra, hogy a halászati jogok a halászati közösségeké maradnak.

A szóban forgó elv ezenkívül legalább háromféle módon korlátozza a KHP irányításának rugalmasságát:

- csökkenti a halászati ágazat rugalmasságát erőforrásai hatékony kiaknázásában, valamint korlátozza az ágazat azon képességét, hogy különféle halászati tevékenységeket, technikákat és gyakorlati módszereket vezessen be,

- ez az elv az egyik alapvető oka annak, hogy a nemzeti hatóságok a hosszabb távú megfontolások kárára a TAC-értékek növelésére és ezáltal a halfogási részesedésük növelésére összpontosítottak. Sok esetben „inflációs nyomást” fejt ki a TAC-értékekre, mivel a magasabb kvótát igénylő államoknak csupán egy választásuk van: megpróbálják elérni az egész közösségi TAC emelését.

- hozzájárul a visszadobás jelenségéhez, mivel sok nemzeti kvótát eredményez, amelyek tovább gerjesztik a visszadobással összefüggő problémát: elfordulhat, hogy míg az egyik nemzeti flotta egy bizonyos faj tekintetében nem merítette ki kvótáját, addig valamely másik nemzeti flotta – amelyik kimerítette kvótáját vagy nem is rendelkezik kvótával – kénytelen visszadobni a szóban forgó faj egyedeit.

A fenti okokból kifolyólag fel kell tennünk a kérdést, hogy a relatív stabilitás elvét érdemes-e fenntartani jelenlegi formájában. Egyik lehetőség az lenne, ha a relatív stabilitás elvét egy rugalmasabb rendszerrel váltanánk fel, ilyen például a halászati jogok kiosztása. Másik lehetőség az elv megtartása lenne olyan rugalmas megoldások kiegészítésével, amelyekkel a fenti hiányosságok kezelhetők, és a nemzeti kvóták összhangba hozhatók a nemzeti flották tényleges igényeivel.

A halászati lehetőségek korlátozásának egy másik bevett módja a 12 tengeri mérföld szerinti rendszer, amely a part menti sávban folytatott halászatot az adott nemzeti flottára korlátozza (egyes flották azonban hagyományos halászati gyakorlatuk alapján speciális hozzáférési jogot kaphatnak egy másik tagállam parti menti halászterületeihez). Ez a gyakorlat általában véve jól működött és tulajdonképpen még bővíthető is, ha külön rendszert hozunk létre a part menti halászatot folytató kisipari flottákra vonatkozóan.

Hogyan alakítható a relatív stabilitás oly módon, hogy jobban hozzájáruljon a KHP céljainak eléréshez? Meg kell-e szüntetni ezt az elvet? Ha nem, akkor rugalmasabbá kell-e tenni és hogyan? Hogyan alakíthatók ki az alternatív rendszerek? A 12 tengeri mérföldes part menti sávban folytatott halászat korlátozódjon-e a kisipari hajókra? |

- 5.4. Kereskedelem és piacok – a fogástól a fogyasztóig

Az európai halászati ágazat (legyen szó akár a halászatról, akár az akvakultúráról) a fogyasztó által a halért kifizetett árnak általában csak kis részét kapja meg. A hal első eladási ára egy ideje stagnál, és az üzemanyag-árak 2008-ban tapasztalt rendkívüli ingadozása során sem emelkedett.

Ez három fontos következménnyel járt:

1. a tartósan alacsony árak nagyobb mennyiség halászatára sarkallják a halászokat;

2. azon lehetőség hiánya, hogy a növekvő termelési költséget a fogyasztókra hárítsák, krónikusan alacsony jövedelmezőséghez vezet és szintén a túlhalászás irányába hat;

3. mindez növeli a halászok állami támogatásoktól való függőségét, aminek eredményeképpen a támogatások a halászati ágazat szereplőinél az üzleti tervek állandó és szerves részévé válnak.

E helyzet kialakulása több okra vezethető vissza.

Először, a halászati termékeket előállító európai ágazat rendkívül széttagolt, és az ágazatban működő termelők termékeik forgalmazását nem tudták megszervezni oly módon, hogy nagyobb bevételre tegyenek szert. A halászati ágazat széttagoltsága éles ellentétben áll a forgalmazó ágazat magas fokú szervezettségével, amelyen keresztül a halászati termékek 90 %-át értékesítik.

Másodszor, a fogyasztók a friss termékek helyett egyre inkább a feldolgozott vagy fagyasztott termékek felé fordulnak, amelyek energia- és szállítási költsége alacsony. Egyes vélekedések szerint ez azért van így, mert e termékek árába nem számítják be az előállításukkal és szállításukkal járó szén-dioxid-kibocsátás környezeti hatásából fakadó költségeket. Ezenkívül külső sokkhatások bekövetkezésekor – például az üzemanyag-árak ingadozása esetén – ezek a termékek nincsenek kitéve olyan, közvetlen kényszerítő tényezőknek, amelyek a halászok által fogott friss hal esetében fennállnak. Ezért a végső fogyasztói árban az egyéb összetevők, a feldolgozás és a forgalmazás relatív költsége megnő, a hal mint kiindulási termék viszonylagos aránya viszont csökken.

Harmadszor, egyes halászati termékek árát az uniós piacra importált termékek özöne is befolyásolja. A kereskedelmi rendszerek e tekintetben fontos szerepet játszanak: biztosítaniuk kell a piac legjobb árakon történő ellátását, egyúttal azonban a fenntartható fejlődést is támogatniuk kell. Az EK-nak törekednie kell a fenntartható halászatból származó halászati termékek előmozdítására annak érdekében, hogy az uniós piacon mindenütt azonos játékszabályok érvényesüljenek.

A közös piacszervezés (KPSZ) keretében jelenleg működő piaci intervenciós rendszer közvetlen közösségi intézkedést ír elő olyan esetekben, amikor a halárak bizonyos fajok esetében egy meghatározott szint alá csökkennek. Ez a rendszer nem tükrözi a kínálat és a kereslet változó egyensúlyát, irányítása pedig egyre összetettebbnek bizonyult. Az erőforrások aggasztó állapota és az uniós piac behozataltól való rendkívül nagy függése csökkentette a közös piacszervezés jelentőségét.[9]

Hasznos lenne létrehozni egy olyan KPSZ-t, amelyben megszűnne a közvetlen ártámogatás és sokkal nagyobb hangsúly helyeződne a termelők önszerveződésére. Ez nemcsak a termelői szervezetek halászati gazdálkodásba való beleszólási jogát bővíthetné, de az említett szervezetek fontosabb szerephez juthatnának termékeik forgalmazásában is. Az ennek eredményeképpen megerősödő szakmaközi kapcsolatok lehetővé tennék számukra, hogy az időzítés, mennyiség, minőség és kiszerelés tekintetében jobban felmérjék az igényeket, valamint hogy a fogyasztók és ily módon a nagykereskedők részére is biztosíthassák azokat az egyre szélesebb körben igényelt garanciákat, amelyek tanúsítványok, jobb címkézés és a nyomon követhetőség révén igazolják, hogy a forgalmazott termékek fenntartható halászatból származnak. Az „eladásorientált halászat” stratégiája, valamint a minőség előtérbe helyezése végső soron ahhoz vezetne, hogy a termelők jobb árat kapnának fogásaikért.

Hogyan használhatók fel a piaci mechanizmusok olyan halászati formák kialakításához, amelyek piaci szempontból hatékonyak és fenntartható módon aknázhatók ki? A jövőbeli KHP hogyan támogathatja a leghatékonyabban a tanúsítással és a címkézéssel kapcsolatos kezdeményezéseket? Hogyan mozdítható elő a leghatékonyabban a termelési lánc nyomon követhetősége és átláthatósága? Hogyan ösztönözhetné az EU, hogy a halászati termékek fenntartható halászatból származzanak, ami által mindenki számára azonos játékszabályok érvényesülhetnének? A termelői szervezetek hogyan működhetnének hatékonyabban annak érdekében, hogy a termelés egyensúlyba kerüljön a piaci igényekkel? A termelői szervezeteken keresztül mely új, piaci alapú szakpolitikai eszközök lennének megvalósíthatók? A halászok hogyan javíthatják helyzetüket a feldolgozóipar és a forgalmazási ágazat szereplőivel szemben? Mi a kereskedelmi politika szerepe a termelők és a fogyasztók érdekeinek kiegyensúlyozásában, valamint az exportáló országokkal fennálló kapcsolataink javításában? |

- 5.5. A közös halászati politika beillesztése a tengerpolitika tágabb kontextusába

A halászati ágazatot ezer szál köti össze más tengeri ágazatokkal. Az integrált tengerpolitika (ITP)[10] foglalkozik az uniós szakpolitikák és a tengerügyek közötti kölcsönhatással. A jövőbeli KHP-nak tovább kell lépnie egy integrált megközelítés kidolgozásával:

- Jelenleg megvalósítás alatt áll a tengergazdálkodás minden ágazatra kiterjedő, ökoszisztéma-alapú koncepciója mégpedig azon tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv alapján, amely az integrált tengerpolitika környezetvédelmi pillére, és amely a tagállamok számára előírja a jó környezetvédelmi állapot 2020-ra való elérését. A jövőbeli KHP-t úgy kell kialakítani, hogy megfelelő eszközökkel rendelkezzen az ökoszisztéma-alapú koncepció támogatására.[11] Ez a halászati ágazatnak is érdekében áll, mivel ez a koncepció arányos és koherens módon fogja kezelni a más ágazatok halászati erőforrásokra gyakorolt hatását.

- Az éghajlatváltozás várhatóan súlyosan kihat a tengeri környezetre. A tengeri ökoszisztémákat és a biológiai sokféleséget – amelyek a szennyezés és a túlhalászás következtében már most is terhelés alatt állnak – további hatásoknak teszi ki a magasabb hőmérséklet és a savasodás, ami változásokat idéz elő a fajok szaporodásában és állományuk méretében, a tengeri szervezetek elterjedésében és a planktonpopulációkban. Az új közös halászati politikának a tengeri környezetet érő hatások tekintetében szerepet kell vállalnia az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás elősegítésében. Az éghajlatváltozás további sokkhatásoknak teszi ki a tengeri környezetet, ami még sürgetőbbé teszi a halászati terhelés fenntartható szintre történő csökkentését. A fenntartható halászatnak ezért fel kell váltania a túlhalászás gyakorlatát, amely a tengeri ökoszisztémákat még sérülékenyebbé tette az éghajlatváltozással szemben, aminek következtében csökkent alkalmazkodóképességük. A halászati és akvakultúra-ágazat ezenkívül fokozódó mértékben verseng más tengeri ágazatokkal a tengeri területek felhasználásáért. A tengeri területrendezésnek, amely az integrált tengerpolitika fontos eleme, a jövőbeli KHP-nak is részét kell képeznie.

- Az integrált tengerpolitika nagy hangsúlyt fektet a tengerparti övezetek fenntartható fejlődésére – például a fenntartható turizmus formájában –, amely jelentősen hozzájárulhat a halászati ágazatban végrehajtandó kapacitáscsökkentés társadalmi-gazdasági hatásainak enyhítésében. A KHP önmagában nem vállalkozhat a tengerparti közösségek fejlesztésére, azt az integrált tengerpolitika és az uniós kohéziós politika keretében szélesebb összefogással kell megvalósítani.

- A különféle tengeri ágazatok között – a halászatot is beleértve – erős szinergia alakult ki a felügyelet, az adatcsere, az ismeretmegosztás és a kutatás terén.

Az alapvető kihívásokat, például az éghajlatváltozást, a kibocsátási politikákat és az energiahatékonyságot számításba kell venni a jövőbeli KHP kidolgozásakor, valamint a halászati és akvakultúra-ágazat jövőjének formálásában játszott szerepének meghatározásakor. Az Európai Halászati Alap (EHA) vagy egyéb pénzügyi eszközök révén az integrált tengerpolitika átfogóbb céljainak megvalósításához szükséges megfelelő finanszírozásról is gondoskodni kell.

A halászati ágazat milyen területeken áll szoros kölcsönhatásban más ágazatokkal? Pontosan milyen tekintetben van szükség integrációra integrált tengerpolitikával? A jövőbeli KHP hogyan segítheti elő, hogy egy integrált területrendezési terv keretében a halászat – a halászflottákat és az akvakultúrát is beleértve – folyamatos hozzáféréssel rendelkezzen a tengeri területekhez? A jövőbeli KHP hogyan lehet leginkább összhangban a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelvvel és annak végrehajtásával? A jövőbeli KHP hogyan biztosíthatja az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodást, illetve azt, hogy a halászat ne ássa alá a tengeri ökoszisztémák ellenállóképességét? |

- 5.6. A szakpolitika tudásbázisa

A tudományos ismeretek és adatok kulcsfontosságúak a KHP számára, mivel a szakpolitikai döntéseket az állományok által elviselhető mértékű kiaknázással, a halászat tengeri ökoszisztémákra gyakorolt hatásaival és a küszöbön álló változásokkal, például az éghajlatváltozással kapcsolatos kimerítő és megalapozott ismeretekre kell építeni. Az e téren nyújtott szaktanácsadásra rendelkezésre álló emberi és intézményi erőforrások egyre korlátozottabbak, miközben a megválaszolandó kérdések száma és összetettsége egyre nő.

A jövőbeli hosszú távú KHP-orientált kutatási programoknak új kihívásoknak kell megfelelniük, ilyenek például a szinergia európai, nemzeti és regionális szintű előmozdításának, illetve a halászati politika egyéb tengerügyi szempontokkal való integrálásának szükségessége – különös tekintettel az ökoszisztéma-alapú szemléletre és az éghajlatváltozásra –, valamint a szakpolitikai eszközök és az irányítás további fejlesztése. A Bizottság által nemrégiben közzétett, „A tengerkutatás és a tengerhasznosítási célú kutatás európai stratégiája” című közlemény[12] az első lépés az említett integráció megvalósítása terén.

A kutatók, a politikai döntéshozók és az érdekelt felek (különösen a HATB és a regionális tanácsadó testületek) közötti kommunikáció javítása, valamint teljes elkötelezettségük biztosítása továbbra is prioritás kell, hogy maradjon.

A jövőben hogyan teremthetők meg a halászattal összefüggő, színvonalas tudományos kutatáshoz szükséges feltételek, ideértve azokat a területeket is, ahol nem folyik ilyen kutatás? Hogyan biztosítható leginkább a kutatási programok uniós koordinációjának hatékonysága? Hogyan biztosíthatjuk a források rendelkezésre állását, valamint a kutatóképzést e területen? A rendelkezésre álló források miként mozgósíthatók és használhatók fel legjobban a releváns és időben adott szakvélemények beszerzéséhez? Hogyan mozdíthatjuk elő az érdekelt felek kutatási programokban való intenzívebb részvételét, valamint azt, hogy tudásbázisunkat az érdekelt felek rendelkezésre álló ismereteivel bővítsük? |

- 5.7. Strukturális politika és közfinanszírozás

A halászat jelentős közfinanszírozásban részesül, legyen szó akár az uniós halászati alapokról, akár a különféle tagállami támogatásokról, az adómentességet is ideértve. A közfinanszírozás, mely – különös tekintettel a túlzott kapacitás csökkentésének szükségességére – gyakran ellentétben áll a KHP-célkitűzésekkel, és a strukturális problémákat a jelek szerint csak súlyosbította ahelyett, hogy megoldotta volna.

A KHP 2002-es reformja jelentős előrelépést tett azáltal, hogy eltörölt olyan pénzügyi támogatási formákat, amelyek közvetlenül gerjesztették a túlzott kapacitást és a túlzott mértékű beruházásokat. A szinergiák azonban nem alakultak ki kellőképpen, és rendkívül kevés feltételhez van kötve, hogy a tagállamok hogyan költhetik el a halászati alapokból lehívott összegeket. Ezen túlmenően a jelenlegi rendszert nem az új kihívásokkal való szembenézésre, illetve a gyorsan változó körülményekhez történő alkalmazkodásra tervezték. Ezért hozzá kell igazítani a tengerpolitika fejlődéséhez és a tengervédelmi stratégiáról szóló irányelv végrehajtásához, hogy előmozdítsa a part menti területek éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodását. Az EHA-források jelenlegi elosztása a regionális konvergenciakritériumokon, nem pedig az európai flotta összetételén és annak szerkezeti hiányosságain alapul.

Ez indokolja annak szükségességét, hogy szorosabb kapcsolat legyen egyrészt a közfinanszírozás (különösen az EHA), másrészt a politikai célok és a tengeri tevékenységek előtt álló új kihívások között. A soron következő reformnak gondoskodnia kell az ágazat strukturális hiányosságainak megoldásáról védelmet nyújtva mindeközben a reform nem kívánt mellékhatásai ellen. Támogatnia kell és meg kell könnyítenie az európai halászati ágazat szerkezetátalakítását és korszerűsítését, elő kell segítenie az ágazat hosszú távú gazdasági életképességét, továbbá el kell kerülnie a túlzott kapacitás mesterséges fenntartását.

A jövőben melyek legyenek a közfinanszírozás fő prioritásai és miért? Melyek azok a változások, amelyeket az ágazat nem tud önmaga keresztülvinni és ezért közfinanszírozást tesznek szükségessé? Miként kell átirányítanunk az uniós pénzügyi forrásokat ahhoz, hogy előmozdítsák az innovációt, valamint az új politikákhoz és körülményekhez való alkalmazkodást? Létezik-e olyan új szakpolitikai terület, amely finanszírozást igényel? A közfinanszírozást konkrét átmeneti intézkedésekre kell-e fordítani, mint amilyen például a visszadobás gyakorlatának felszámolása a halászati ágazatban? Hogyan biztosítható a lehetséges KHP-források más uniós vagy nemzeti eszközökkel való szinergiája és koherenciája? Hogyan érhető el szinergia a jövőbeli KHP pillérei között? A közfinanszírozásnak legyen-e feltétele a szakpolitikai célkitűzések tagállamok általi teljesítése? Hogyan fejleszthetők az uniós pénzügyi források úgy, hogy válság idején kellő rugalmasságot biztosítsanak? A közfinanszírozás azonos mértékben vonatkozzon-e valamennyi szektorra (kisipari és ipari)? Az Európai Halászati Alap továbbra is tegyen-e különbséget a konvergenciarégiók és a nem konvergenciarégiók között? A közvetlen támogatás nyújtását – például a halászati gazdálkodáshoz kapcsolódó szolgáltatások (hozzáférés, kutatás, ellenőrzés) formájában – továbbra is ingyen kell-e nyújtani az iparág valamennyi ágazata számára? Le kell-e építeni az állandó halászati támogatásokat, ideiglenes alapon csupán azokat a támogatásokat fenntartva, amelyek az ágazat szerkezetátalakításából adódó társadalmi hatások enyhítésére irányulnak? |

- 5.8. A KHP nemzetközi dimenziója

A Szerződés értelmében az Unió kizárólagos hatásköre a vízi erőforrások védelme tekintetében kiterjed az uniós flották által az közösségi vizeken kívül folytatott tevékenységének irányítására.

A közös halászati politika nemzetközi dimenziója keretében végzett tevékenységek fő célja a fenntartható és felelősségteljes halászat nemzetközi előmozdítása kell, hogy legyen. E célkitűzésnek összhangban kell állnia az integrált tengerpolitikában a megfelelő tengergazdálkodásra és a tengerparti övezetek fenntartható fejlődésére vonatkozóan megfogalmazott célokkal. A KHP külső vonatkozásait jelenleg szintén meghatározó egyéb célkitűzések, például az uniós flotta nemzetközi jelenlétének biztosítása, illetve az uniós piac e flotta általi ellátása, ma már kevésbé tűnnek relevánsnak.

Az az elképzelés, hogy az uniós hajók globális jelenléte növeli az EU legitimitását és súlyát a regionális halászati gazdálkodási szervezetekben, mai szemmel nézve már nem tűnik olyan egyértelműnek: számos nemzetközi partner bizonyította már, hogy halászati érdekek hiányában is képes befolyásolni a globális halászati irányítást, és aktív szerepet tud betölteni a nemzetközi fórumokon. Ezenkívül a közösségi piacnak akkora a jelentősége a halászati termékek világszintű kereskedelmében, hogy az már önmagában is kellőképpen legitimálja fellépésünket a regionális vagy egyéb többoldalú fórumokon. Ki kell hangsúlyozni azt is, hogy az importtól való nagymértékű és egyre növekvő függőségünk gyengíti azt az érvelést, amely szerint a közösségi piacot a külső uniós flottának kell ellátnia.

A KHP valamennyi részében biztosítani kell az összhangot a többi uniós politikával. A KHP nemzetközi dimenzióját illetően különösen fontos szerep vár a uniós fejlesztési és környezetvédelmi politikákra.

Ezért létfontosságú, hogy a nemzetközi dimenzió célkitűzéseit felülvizsgáljuk és újrafogalmazzuk oly módon, hogy azok megfeleljenek a 21. század kihívásainak.

A jövőbeli KHP-nak továbbra is arra kell törekednie, hogy – az EU globális felelősségének és a világszintű tengergazdálkodás javítására irányuló erőfeszítéseknek a részeként – a nemzetközi fórumokon, például az ENSZ Közgyűlésében és a FAO-ban előmozdítsa a felelősségteljes halászatot. Tovább kell vinnünk a munkát a tengerjog, a tengeri ökoszisztémák pusztító hatású halászati módszerektől való védelme területén, valamint folytatnunk kell a tengeri genetikai forrásokról szóló, a nemzeti joghatóságokon kívüli területekre alkalmazandó nemzetközi egyezmény kidolgozására irányuló tárgyalásokat.

A regionális halászati gazdálkodási szervezetek (RHGSZ-ek) eddig a halászati gazdálkodás legjobb eszközeinek tekinthetők, különösen a kizárólagos gazdasági övezeteken túlnyúló állományok, valamint a nyílt tengereken és a kizárólagos gazdasági övezetekben előforduló, nagy távolságokra vándorló halállományok tekintetében. E szervezetek teljesítménye azonban nem egyenletes, és nem minden esetben bizonyultak hatékonynak a szigorú védelmi és gazdálkodási intézkedések elfogadásában, illetve az ilyen intézkedések betartatásában vagy az ellenőrzések végrehajtásában. Éppen ezért fokozni kell ilyen irányú elkötelezettségüket és általános teljesítményüket. A nemzetközi partnerekkel folytatott munka létfontosságú lesz ennek eléréséhez.

A 2002-es KHP-reform következtében a „fizess, halássz, távozz” elven alapuló, hagyományos halászati megállapodásokról a jelenlegi halászati partnerségi megállapodások (HPM-k) keretében egy átfogóbb és együttműködés-orientált megközelítésre tértünk át. Azon túlmenően, hogy az uniós hajóknak hozzáférést adnak a harmadik országok halászati erőforrásaihoz, a jelenlegi halászati partnerségi megállapodások a partnerországok kapacitásfejlesztésére is törekednek annak érdekében, hogy ezek az országok biztosíthassák vizeiken a felelősségteljes halászatot.

Az ilyen megállapodásokkal járó pénzügyi ellentételezés elősegíti, hogy a partnerországok megszilárdítsák halászati politikájukat, ideértve a tudományos kutatást, valamint a vizeiken folytatott ellenőrzést és felügyeletet. Ezek a megállapodások azonban sok „karbantartást” igényelnek, és végrehajtásuk számos országban nehézségekbe ütközött a politikai zűrzavar vagy a halászati politika számára nyújtott támogatások lassú felhasználása, sőt egyes esetekben annak elmaradása miatt. Ezzel szemben az uniós halászati ágazat egy részének, különösen a tonhalhalászati ágazatnak komoly érdeke fűződik a megállapodások rendszerének kiterjesztéséhez, ami azért lenne fontos, hogy az ágazati szereplők a nagy távolságra vándorló célfajokat a szomszédos kizárólagos gazdasági övezetekbe is nyomon követhessék. Az uniós halászokat ezenkívül az a lehetőség is érdekli, hogy halászati tevékenységet folytassanak olyan kizárólagos gazdasági övezetben, ahol a Közösség által megkötött megállapodások magas fokú jogbiztonságot és átláthatóságot teremtenek.

A halászati partnerségi megállapodások legnagyobb érdeme vitathatatlanul az, hogy a fejlődő országok vizein elősegíti a halászati gazdálkodás javítását.

A tudományos elemzéseket és a kutatási kapacitást mindenestre meg kell erősíteni az állományok természetvédelmi helyzetének pontosabb értékelése és a fenntartható fogásmennyiségek meghatározása érdekében.

A halászati ágazatnak – különösen a halászati partnerségi megállapodások révén – nyújtott támogatás hozzájárult az ágazat fejlődéséhez, de nem elégséges mértékben ahhoz, hogy jelentős hatása legyen a szegénység elleni küzdelem és a millenniumi fejlesztési célok megvalósítása terén. A külső halászati politikáknak fokozottabban figyelembe kell venniük a harmadik országok élelmiszer-biztonsági stratégiáit.

Megállapodásaink jelenlegi rendszerét tehát felül kell vizsgálni a harmadik országokkal kötendő olyan alternatív megállapodási formák felkutatása érdekében, amelyek jobban megfelelnének ágazatunk és partnereink igényeinek. E tekintetben érdemes fontolóra venni az együttműködés regionális formáinak bevezetését, különösen egy olyan pillanatban, amikor a regionális integrációt a fejlődés egyik eszközeként tartják számon.

A KHP alapvető célja a felelősségteljes és fenntartható halászat előmozdítása. Indokolja-e valami, hogy a KHP nemzetközi dimenzióját más célok alakítsák? Az EU hogyan erősíthetné meg szerepét a nemzetközi színtéren annak érdekében, hogy előmozdítsa a hatékonyabb globális tengergazdálkodást és különösen a jobb halászati gazdálkodást? Hogyan működhet együtt az EU partnereivel a regionális halászati gazdálkodási szervezetek hatékonyabbá tétele érdekében? A nemzetközi vizekhez való a jelenlegi ingyenes hozzáférés elvével ellentétben a regionális halászati gazdálkodási szervezetek irányítása alatt álló nyílt tengerek tekintetében a halászoknak kellene-e fizetniük a halászat jogáért? A jövőbeli nemzetközi halászati megállapodások keretében hogyan kellene törekedni a beruházásösztönzésre (vegyes vállalatok alapítása, know-how és technológiák átadása, beruházások és a halászati ágazat kapacitásgazdálkodása stb.), a munkahelyteremtésre (hajókon, kikötőkben és a feldolgozóiparban), illetve a megfelelő tengergazdálkodás előmozdítására vonatkozó célok megvalósítására? A halászati partnerségi megállapodások jelentik-e a legjobb megoldást ahhoz, hogy a halászat a közösségi vizeken kívül is fenntartható legyen, vagy más együttműködési formákkal kell őket felcserélni? Meg kell-e vizsgálnunk a regionális szemlélet lehetőségét, és annak fel kell-e váltania vagy ki kell-e egészítenie az ésszerűsített kétoldalú megközelítést? Hogyan tehető átláthatóbbá és hatékonyabbá a halállományok fenntarthatóságának értékelését célzó tudományos kutatás és a halászati tevékenység ellenőrzése? Hogyan biztosíthatjuk a fejlődő országokban a szorosabb együttműködést és az új jogszabályok fokozottabb tiszteletben tartását? Az uniós gazdasági szereplőknek fedezzék-e a harmadik országok vizein folytatott halászati tevékenységek összes költségét, vagy a közösségi költségvetésnek továbbra is támogatassa e költségek egy részét? Hogyan járulhatunk hozzá – pl. célzott támogatások formájában – a fejlődő országok halászati gazdálkodási kapacitásának növeléséhez? A KHP nemzetközi dimenziójának legyen-e külön célja az európai halászflották és a harmadik országokhoz fűződő érdekeik integrációja az adott partnerországok fejlődésének támogatása érdekében? Hogyan fokozhatjuk a szinergiákat a különféle támogatási formák, a halászati ágazatban működő különböző partnerek és a tengerparti államok fejlesztési stratégiai között? Az akvakultúra képezze-e a jövőbeli partnerségi megállapodások részét? A harmadik országok kisipari halászata tekintetében hogyan növelhető a fenntarthatóság, valamint az ökológiai és társadalmi előnyök? |

- 5.9. Akvakultúra

Az akvakultúra a tengeri élelmiszerek világszintű termelésének egyre nagyobb hányadát teszi ki. Az akvakultúrás termelés fontos gazdasági tevékenység az Európai Unió számos tengerparti vagy kontinentális térségben, amely mindazonáltal stagnál az utóbbi években. A Bizottság külön közleményben[13] foglalkozott az akvakultúrát érintő konkrét, rövid és középtávú problémákkal. Fontos azonban megvitatni az akvakultúra szerepét a megreformált KHP-ban.

- Milyen szerepe legyen az akvakultúrának a jövőbeli KHP-ban? Integráljuk-e a KHP egyik tartóoszlopaként, amely konkrét célokkal és eszközökkel rendelkezik, vagy tartozzon inkább a tagállamok hatáskörébe, amelyek azt nemzeti alapon fejlesztenék? Milyen eszközök szükségesek az akvakultúra KHP-ba való integrálásához?

6. A következő lépések

A reformmal kapcsolatos munka nem vet véget azoknak az erőfeszítéseknek, amelyek arra irányulnak, hogy a KHP a jelenlegi működési kereteken belül váljon hatékonyabbá. A reform hatálybalépéséig e cél érdekében számos lépést tehetünk és fogunk is tenni. Ezek közé tartozik:

- az ellenőrzési politika reformja a döntések megfelelő végrehajtása érdekében, illetve annak biztosítására, hogy a tagállamok között azonos játékszabályok érvényesüljenek,

- további küzdelem a jogellenes, szabályozatlan és nem bejelentett halászat ellen az európai vizeken, valamint az ilyen halászatból származó termékek behozatala ellen,

- új kezdeményezések a visszadobás gyakorlatának felszámolására, valamint az érzékeny fajok és élőhelyek védelmére,

- a KHP-nak az integrált tengerpolitikába való további beépítése a tengervédelmi stratégia végrehajtása érdekében, ami által biztosítható a tengeri ökoszisztémák védelme,

- új akvakutúra-stratégia, amellyel megszüntethetők az ágazat fejlődését akadályozó problémák,

- további hosszú távú gazdálkodási tervek létrehozása és végrehajtása a túlzott mértékben kiaknázott állományokra nehezedő halászati terhelés csökkentése, illetve ezen állományok MSY-szintre való helyreállítása érdekében,

- nagyobb átláthatóság biztosítása a fogyasztók számára, valamint a termelésnek a teljes piaci láncon történő nyomon követhetőségének fokozása.

Ezek a kezdeményezések a szakpolitikai keretrendszer hosszú távú felülvizsgálatára vonatkozó eszmecserék ideje alatt a sürgető rövid- és közép távú problémák megoldására fognak irányulni. A kezdeményezéseket – amennyire csak lehetséges – a KHP-reformmal összefüggésben kialakuló politikai irányvonalakkal összhangban fogjuk kidolgozni.

A KHP jövőjéről szóló nyilvános vita alapját – az érdekelt szervezetek, a kutatóközösségek, a tagállami kormányok, a civil társadalom és a harmadik országok hozzájárulásaival együtt – ennek a zöld könyvnek kell képeznie. A Bizottság szeretné, ha a vitában politikai döntéshozók és polgárok széles köre venne részt, beleértve a halászati ágazat közvetlen szereplőit, a más politikai területeken működő gazdasági szereplőket, valamint az európai polgárokat mint fogyasztókat, lakosokat és adófizetőket. A fejlődő országok érdekelt feleinek képviselői is arra biztatjuk, hogy nézeteik kifejtésével járuljanak hozzá az eszmecseréhez.

A Bizottság – figyelemmel a költségvetési felülvizsgálat eredményére és a következő pénzügyi keretről szóló vita kimenetelének befolyásolása nélkül – 2010 első feléig összegzi az eszmecserét és levonja a KHP-reform irányával kapcsolatos következtetéseket. A Bizottság ezt követően hatásvizsgálatot folytat, majd további konzultációkat kezd az érdekelt felekkel. Ezután elkészíti az új alaprendelet javaslattervezetét, amelyet 2013 után, az új pénzügyi keret idején fog benyújtani a Tanácsnak és az Európai Parlamentnek.

7. Mondja el Ön is véleményét

E zöld könyv célja a KHP jövőjéről szóló nyilvános vita elindítása és ösztönözése, valamint az, hogy a Bizottság megismerje a résztvevő felek ezzel kapcsolatos nézeteit. A Bizottság ezúton felkéri valamennyi érdekelt felet[14], hogy válaszoljon a zöld könyvben feltett kérdésekre, és válaszait – az esetleges észrevételekkel együtt – 2009. december 31-ig juttassa el az alábbi címre:

Európai Bizottság – Tengerügyi és Halászati Főigazgatóság

„KHP-reform”

B-1049 Brüsszel

Belgium

vagy e-mailen a következő címre: mare-cfp-consultation@ec.europa.eu

Valamennyi hozzászólást közzétesszük az interneten. Fontos, hogy a résztvevők elolvassák az adatvédelmi nyilatkozatot, amelyben tájékoztatást adunk a személyes adatok és a válaszok kezelésének módjáról.

Az alátámasztó dokumentumok és a konzultációval kapcsolatos további információk a következő weboldalon érhetők el: http://ec.europa.eu/fisheries/reform

8. Betűszavak

KHP ………………………… közös halászati politika

HATB ……………………..... halászati és akvakultúra-ágazati tanácsadó bizottság

KPSZ ……………………….. közös piacszervezés

EHA …………………….….. Európai Halászati Alap

KGÖ ………………………... kizárólagos gazdasági övezet

HPM …………………….….. halászati partnerségi megállapodásokICES …………………….…. Nemzetközi Tengerkutatási Tanács

ITP ……………………....…. integrált tengerpolitika

MSY ………………….….… legnagyobb fenntartható hozam

PO ……………………..…... termelői szervezetek

RTT …………………...….... regionális tanácsadó testület

RHGSZ ……………………. regionális halászati gazdálkodási szervezetek

TAC …………………..…… teljes kifogható mennyiségek

[1] Az Európai Parlament és a Tanács 2008/56/EK irányelve (2008. június 17.) a tengeri környezetvédelmi politika területén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról (tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv). HL L 164., 2008.6.25.

[2] A legnagyobb fenntartható hozam az a maximális éves fogásmennyiség, amely évről évre kihalászható egy adott halállományból anélkül, hogy romlana annak szaporodási képessége. Rövid távon az MSY-t meghaladó mértékű halászat az állomány lehalászásával hosszú távon kevesebb halászati lehetőséget eredményez.

[3] A Nemzetközi Tengerkutatási Tanács (ICES) 2008-as értékelése szerint. Ezek a számok olyan állományokra vonatkoznak, amelyek esetében elegendő adat áll rendelkezésre állapotuk megítéléséhez. Nincs okunk feltételezni, hogy a helyzet jobb lenne azoknál az állományoknál, amelyekről nem rendelkezünk elegendő információval.

[4] Az ICES-től származó adatok alapján.

[5] An Analysis of existing Rights Based Management (RBM) instruments in Member States and on setting up best practices in the EU . Az Európai Bizottság tanulmánya, 2009.

[6] A Tanács 2371/2002/EK rendelete (2002. december 20.) a halászati erőforrások közös halászati politika alapján történő védelméről és fenntartható kiaknázásáról.

[7] 7/2007. sz. különjelentés a közösségi halászati erőforrások védelmére irányuló jogszabályokra vonatkozó ellenőrzési, felügyeleti és szankciórendszerekről, kiegészülve a Bizottság válaszaival.

[8] A Bizottsági közleménye a közös halászati politika szabályainak betartását biztosító közösségi ellenőrző rendszert létrehozó tanácsi rendeletre vonatkozó javaslatról – COM(2008) 718.

[9] A jelenlegi KPSZ-rendszer 2009-ben kerül felülvizsgálatra, a nyilvános konzultáció már folyamatban van.

[10] Az Európai Unió integrált tengerpolitikájáról – COM(2007) 575.

[11] A közös halászati politika szerepe az ökoszisztéma-alapú szemlélet tengergazdálkodásban való érvényesítésében. A Bizottság közleménye – COM(2008) 187.

[12] A tengerkutatás és a tengerhasznosítási célú kutatás európai stratégiája – COM(2008) 534.

[13] A Bizottság közleménye a Tanácsnak és az Európai Parlamentnek: Fenntartható jövő kialakítása az akvakultúra számára – Új lendület az európai akvakultúra fenntartható fejlődését szolgáló stratégiának. – COM(2009) 162.

[14] A szakmai szervezeteket ezúton felkérjük, hogy regisztrálják magukat a Bizottság érdekképviseleti nyilvántartásában ((http://ec.europa.eu/transparency/regrin). A nyilvántartás létrehozására az európai átláthatósági kezdeményezés keretében került sor annak érdekében, hogy a Bizottság és a nyilvánosság tájékozódhasson az érdekképviseletek céljairól, finanszírozásáról és felépítéséről.