A tanácsi határozat által érintett hét időszakban illetéktartozást felhalmozó, a jelentés által érintett termelők közül kezdetben 15 431 választotta a 2003-ban bevezetett részletfizetési lehetőséget. A részletfizetési rendszert választó 15 431 termelő 2004-ben – az első éves részlet kifizetése előtt – összesen mintegy 345 millió EUR-val tartozott, amely a részletfizetést elutasító termelők esetében fennálló illetéktartozás teljes összegének körülbelül egynegyedét tette ki. Úgy tűnik tehát, hogy az egyéni szinten a legkisebb mértékű túltermelésért felelős termelők többsége a részletfizetési rendszerbe való belépést választotta. Másrészről viszont az egyéni szinten jelentősebb mértékű túltermelésért felelős (a hét időszak alatt mintegy 1 milliárd EUR-nyi illetéktartozást felhalmozó összesen mintegy 8 000) termelő inkább úgy döntött, hogy nem vesz részt a részletfizetési rendszerben. Meg kell ugyanakkor jegyezni, hogy az olasz hatóságokhoz minden évben újabb részletfizetési kérelmek érkeznek be. 2016-ban például 39 új, összesen mintegy 4,2 millió EUR-ra vonatkozó kérelem érkezett be. 2016. december 31-én a 2003-as részletfizetési rendszert igénybe vevő termelők összesen 372,361 millió EUR-val tartoznak.

Az olasz hatóságok az említett rendelkezéssel összhangban benyújtották tizenkettedik jelentésüket a Bizottságnak; az AGEA (Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura) 2017. november 7-én kelt leveléhez csatolt jelentés a 2016. évi részletfizetésről számol be. Tájékoztatásul: az első két éves részlet (2004. és 2005.) egy jelentésben szerepelt (COM(2007) 34 végleges, 2007.1.30.); a mostani jelentés így a tizenharmadik éves részletnek felel meg.

Ami a tizenkettedik éves részletet illeti, az előző jelentés 258 olyan termelőről számolt be, aki nem fizette be azt 2015. december 31-ig, ami 1 089 857 EUR hiányt jelentett. Az olasz hatóságok által közölt információkból kiderül, hogy a központi hatóságok az említett esetek mindegyikéről tájékoztatták az illetékes regionális hatóságokat a teljes, kamatokkal megnövelt összegnek a részletfizetési rendszeren kívüli behajtása érdekében. Később bebizonyosodott, hogy az eredetileg feltételezett 258 fizetéselmaradási esetből 124 termelő valójában megfizette a részletet. Ezzel szemben az a 134 termelő, akik ténylegesen nem teljesítették a tizenkettedik részlet befizetését, elveszítették a részletfizetés lehetőségét, és végrehajtási eljárás indult ellenük.

Az olasz hatóságok által a 2016. évre vonatkozóan szolgáltatott információk fényében úgy tűnik, hogy a 2003/530/EK tanácsi határozat által jóváhagyott részletfizetési rendszer alkalmazási feltételeit betartották, és az 1995/96 és 2001/02 közötti időszakra vonatkozó illeték megfizetésére a részletfizetési rendszert választó termelők esedékes tartozásainak behajtásában elért haladás a rendszer megfelelő kezeléséről tanúskodik.

Mezőgazdasági üzemek, melyektől visszavonták a részletfizetési lehetőséget

Az éves részlet megfizetésének elmulasztása a termelő részletfizetési rendszerből való kizárását, valamint az egész tartozás kamattal megnövelt összegének egyszerre történő behajtását vonja magával.

A részletfizetési rendszer 2003-ban történt bevezetése óta eltelt tizenhárom évben összesen 991 mezőgazdasági üzem esetében vonták vissza a részletfizetés jogát; részletekben visszafizetendő tartozásuk teljes összege 33 954 483,57 EUR volt.

Ugyanakkor ebből az összegből a részletfizetési jog visszavonását megelőzően 15 608 713,05 EUR-t visszafizettek, a visszavonást követően pedig 5 042 636,22 EUR-t sikerült behajtani, amiből 2 678 653,30 EUR 256 mezőgazdasági üzem tartozásának teljes kiegyenlítését tette lehetővé. Ez azt jelenti, hogy a rendszerből kizárt fennmaradó 735 mezőgazdasági üzem tartozása összesen 13 314 672,82 EUR.

Ezek az adatok azt mutatják, hogy az olasz közigazgatási szervek igyekezete az éves részlet meg nem fizetése miatt a részletfizetési rendszerből kizárt termelők illetéktartozásának beszedésére távolról sem kielégítő. Ráadásul a tejtermelőknek ahhoz, hogy a részletfizetési rendszerben részt vehessenek, le kellett mondaniuk az olasz bíróságok előtti jogorvoslati lehetőségeikről. E tényt figyelembe véve a behajtott összegek elmaradása nem magyarázható a jogi eljárások esetleges elhúzódásával, hanem inkább arra vezethető vissza, hogy az olasz hatóságok nem tudják ténylegesen behajtani a hiányzó összegeket.

A féléves fizetési haladék és következményei az állami támogatás tekintetében

Olaszország a 2010. december 29-i 225. törvényrendeletben – amelynek módosított szövegét a 2011. február 26-i 10. számú törvénybe foglalták – a 2. cikk 12k. bekezdése értelmében 2011. június 30-ig meghosszabbította a 2003/530/EK tanácsi határozat által jóváhagyott 2003. évi részletfizetési rendszer szerint 2010. december 31-ig esedékes 2010. évi részlet befizetésének határidejét.

A 2013. július 17-i C(2013) 4046 final határozatában a Bizottság megállapította, hogy a 2010. december 31-én esedékes tejilletékrészlet határidejének meghosszabbítása a belső piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak minősül. Emellett úgy vélte, hogy a határidő-hosszabbítással összefüggő támogatás a 2003/530/EK tanácsi határozatban előírt feltételek megszegésének minősül, és a 659/1999/EK rendelet 1. cikkének f) pontja alapján jogellenes, a belső piaccal ugyancsak összeegyeztethetetlen új állami támogatást jelent mindazok számára, akik éltek ezzel a lehetőséggel és kiléptek a Tanács által meghatározott keretből.

A C (2013) 4046 final határozattal a Bizottság elrendelte, hogy Olaszország fizettesse vissza a halasztott fizetéssel élő kedvezményezettekkel az összeegyeztethetetlen támogatások kamatokkal megnövelt összegét.

Az olasz hatóságok megkezdték a támogatások visszafizettetéséhez szükséges adminisztratív eljárásokat. Ugyanakkor 2013. november 8-án Olaszország fellebbezést nyújtott be a Bizottság határozata ellen a Törvényszékhez (T-527/13 sz. ügy). A Törvényszék 2015. június 24-i ítéletében részben hatályon kívül helyezte a Bizottság határozatát: megerősítette a Bizottságnak a 2010. december 31-én esedékes tejilletékrészlet határidejének meghosszabbításával összefüggő támogatásra vonatkozó álláspontját, azonban elvetette a határidő-hosszabbítást igénybe vevőknek – akik egyúttal a tanácsi határozat keretéből is kiléptek – nyújtott új támogatásra vonatkozó következtetéseit. A Bizottság megfellebbezte a Törvényszék ítéletét az Európai Unió Bírósága előtt (C-467/15 P sz. ügy). 2017. október 25-én a Bíróság a jelen ügyben hozott ítéletében megerősítette a C (2013) 4046 final bizottsági határozat érvényességét, amelyet a Törvényszék 2015. június 24-i ítéletében részben megsemmisített (T-527/13 sz. ügy). Ezért felkérték az olasz hatóságokat, hogy hozzák meg a C (2013) 4046 final határozat végrehajtásához szükséges nemzeti intézkedéseket a rendszer keretében nyújtott támogatás teljes visszafizettetéséig.

A 2002/03-as időszak címén fizetendő kiegészítő illeték

Az 1995 és 2002 közötti időszakra vonatkozóan Olaszország a Tanács 2003/530/EK határozatának megfelelően a termelők helyett maga fizette be a kiegészítő illetéket az uniós költségvetésbe.

2004 óta a tagállamok a kiegészítő illetéket közvetlenül az uniós költségvetésbe fizetik, a 2003. szeptember 29-i 1788/2003/EK tanácsi rendeletnek megfelelően.

Ezzel szemben a 2002/03-as időszak nem tartozik sem a tanácsi határozat, sem pedig a 2004-ben bevezetett új rendszer hatálya alá. Az olasz nemzeti kvóta túllépésére tekintettel a túllépésért felelős olasz tejtermelők a 2002/03-as időszakra vonatkozóan összesen 227,76 millió EUR összeggel tartoztak az Unió költségvetésének.

Ebből az összegből az illetéktartozást felhalmozó tejtermelők még 118,4 millió EUR összegű kiegészítő illetékkel tartoznak az Európai Unió költségvetésének.