HU Az Európai Unió Hivatalos Lapja C 51/29

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleménye – A közösségi módszer megújítása (iránymutatás) (saját kezdeményezésű vélemény)

2011/C 51/05

Főelőadó: Henri MALOSSE

Társelőadó: Georges DASSIS

2009. december 17-én az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság úgy határozott, hogy eljárási szabályzata 29. cikkének (2) bekezdése alapján saját kezdeményezésű véleményt dolgoz ki a következő tárgyban:

A közösségi módszer megújítása (iránymutatás).

A bizottsági munka előkészítésével megbízott „A közösségi módszer megújítása” albizottság 2010. május 19-én elfogadta véleményét. (Előadó: Henri MALOSSE, társelőadó: Georges DASSIS).

Mandátumának megújítására való tekintettel az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság 2010. október 19., 20. és 21-én tartott, 466. plenáris ülésén (a 2010. október 21-i ülésnapon) úgy határozott, hogy Henri Malosse-t főelőadónak nevezi ki, majd 187 szavazattal 5 ellenében, 6 tartózkodás mellett elfogadta az alábbi véleményt.

1. Következtetések és ajánlások

1.1 Jelentős sikerei és növekvő kisugárzása ellenére az Európai Unió továbbra is kételkedik önmagában és kételyeket ébreszt másokban is. Az euró sikere által övezett gazdasági és monetáris uniót manapság súlyosan, a világ többi részénél is erőteljesebben veszélyezteti a pénzügyi válság. A Lisszaboni Stratégia sem volt elegendő ahhoz, hogy az Unió a tudásalapú gazdaság első számú szereplőjévé váljon a világban. Mindezen nehézségeket látva a polgárok egyre türelmetlenebbek, és sokan felteszik a kérdést, vajon az Unió képes lesz-e választ adni korunk nagy kihívásaira a globalizációval, az éghajlatváltozással, valamint a gazdasági és pénzügyi válságból való kilábalással összefüggésben.

1.2 A kételkedés pillanataiban mindig hasznos visszanyúlni az európai építkezés alapelveihez. Az Európai Unió „egykori szép napjaihoz” kapcsolódó közösségi módszert meg kell újítani és fellendíteni.

1.3 Az EGSZB azt szorgalmazza, hogy a közösségi módszert a polgárokat ma leginkább foglalkoztató területekre alkalmazzák, amilyenek az európai gazdaság felélénkítése, az oktatási, innovációs és kutatási rendszereink dinamizálása, az energiaellátás biztonsága, a fenntartható fejlődés, az éghajlati katasztrófák elleni küzdelem, az esélyegyenlőség és a vállalkozói szellem előmozdítása, a személyek szabad mozgása és mobilitása a szociális jogok tiszteletben tartása mellett, valamint az általános érdekű szolgáltatások európai léptékű fejlesztése, főként a távközlés, a környezetvédelem, az egészségügy, a biztonság és a polgári védelem területén.

1.4 A közösségi módszer újraindítása csak akkor bizonyulhat sikeresnek, ha megfelelő eszközök társulnak hozzá: ilyen az európai költségvetés növelése, a magán- és a közszféra közötti partnerségek fejlesztése, a nemzeti és európai költségvetések közötti jobb koordináció, illetve az Európai monetáris alap konszolidációja.

1.5 Az EGSZB végül úgy ítéli meg, hogy a 2010-es évek közösségi módszere nem lehet azonos a 60-as vagy a 80-as években alkalmazottal. Ma a polgároknak a részvételi demokrácián és a civil társadalom szereplőin keresztül történő bevonására és aktív részvételére van szükség. Az EGSZB ennek megfelelően nagyobb szerepet követel az európai civil társadalom számára nemcsak az európai politikák kezdeményezése során, hanem ezek hatásvizsgálatakor is, hogy biztosítva legyen a politikák valódi végrehajtása és kiküszöbölhetőek legyenek a nem kívánt hatások.

1.6. Amennyiben a közösségi módszert korunk kihívásaihoz és a polgárok elvárásaihoz igazítjuk, valamint hatékony végrehajtási eszközöket rendelünk hozzá és a civil társadalom jobb részvételének köszönhetően meg is újítjuk, akkor az európai integráció újraindításának motorjává válhat.

2. Miért szükséges megújítani a közösségi módszert?

2.1 Az európai kaland kezdetei óta a közösségi módszer adta a mai Európai Unióhoz vezető európai építkezés eredetiségét és sikerét. Jellemzői a következők:

— közös célok érdekében bevetett közös eszközök,

— az általános érdeket szem előtt tartó tervek,

— a civil társadalmat is bevonó nyílt és demokratikus viták,

— a jog tiszteletben tartása mellett hozott többségi döntések,

— a döntések végrehajtásának hatékony közigazgatási és bírósági ellenőrzése

— közvetlen hatás és kapcsolódás a gazdasági és társadalmi szféra felé.

Az európai építkezés előrehaladásában e közösségi módszernek volt döntő szerepe.

2.2 A tagállamok megtartották döntő beleszólásukat, sőt autonómiájukat a szerződések által nem szabályozott területeken, amilyenek a hagyományosan állami fennhatóság alá tartozó védelmi és rendészeti kérdések, de ide tartoznak olyan sajátos politikai, kulturális vagy történelmi vetületű területek is, mint az adózás vagy a társadalmi kapcsolatok. Az ezeken a területeken megvalósuló kormányközi együttműködés maga is fontos részét képezi az európai építkezésnek: érdemes lenne megvizsgálni abból a szempontból is, hogy mekkora a valóban mérhető hatása, illetve, hogy mennyiben alkalmazkodott a mai Európai Unió valóságához és kihívásaihoz.

2.3 A főbb közös célok közösségi megközelítésének sikere együtt járt a gazdasági fejlődéssel és az európai integráció politikai elmélyítésével. Ezek az eredmények az európai kontinensen megkérdőjelezhetetlen vonzerőt is jelentettek, ami az egymás után következő – kezdetben nyugat-, dél- és észak-európai, majd a vasfüggöny eltűnése után kelet-európai – bővítések során nyilvánult meg.

2.4 Az elmúlt évek során a közösségi módszer mégis mintha veszített volna erejéből és vonzerejéből. Úgy tűnt, hogy az Európai Bizottságnak nem mindig voltak meg az eszközei, sem pedig az akarata ahhoz, hogy az elvárásokhoz és a szóban forgó tétekhez felérő kezdeményezésekkel álljon elő. Ma azonban az Európai Unió új kihívásokkal szembesül az egyre kíméletlenebbé váló globalizáció közepette, illetve a számos vállalatot, főként pedig a kkv-kat nehéz helyzetbe hozó pénzügyi és gazdasági válság idején, mely egyre több, a kitaszítottsággal, vagy legalábbis súlyos nehézségekkel szembenéző személyt sújtva növeli a társadalmi egyenlőtlenségeket. Mindez az európai polgárokat egyre bizalmatlanabbá teszi az európai építkezés iránt, melyről az a benyomásuk, hogy több problémát gerjeszt, mint amennyi megoldást nyújt.

2.5 A 2009-es koppenhágai éghajlat-változási világ-csúcstalálkozón tapasztalt súlytalan európai fellépés, valamint az, hogy az Unió képtelen volt egyedül kezelni az euróövezet egyik tagállamának pénzügyi nehézségeit, tovább erősítették a pénzügyi körökön is úrrá lett bizonytalanságot.

2.6 A felgyorsult globalizációs folyamatot látva úgy tűnik, hogy a lelassult Európai Unió saját ellentmondásaiban, bonyolult struktúrájában és nehézkességében vergődik. A Lisszaboni Szerződés életbelépésével az EGSZB a közösségi módszer megújítását szorgalmazza az elengedhetetlen fellendülés sikere érdekében: csak így kaphatja vissza Európa a helyét a világ gazdasági és politikai színpadán. Az EGSZB ajánlásai elsősorban a következő főbb kérdésekre vonatkoznak:

— az európai identitás és általános érdek előtérbe állítása

— a célok és eszközök egymásnak való megfeleltetése

— a civil társadalom elkötelezettsége.

3. Az európai identitás és általános érdek előtérbe helyezése

3.1 A közösségi módszer fellendítése nem lehet sikeres a közös európai identitás erőteljesebb hangsúlyozása nélkül annak minden nemzeti érdeken és különbözőségen túl történő előmozdítása érdekében. Mit sem ér a közbeszerzési eljárásokkal kapcsolatos jogi előírások halmozása, ha a tagállamokat és az egyes nemzeti adminisztrációkat semmi nem ösztönzi igazán arra, hogy az európai piacon vásároljanak, hiszen „saját” adófizetőik érzékenysége és a „saját” vállalataik részéről érkező nyomás is azt sugallja, hogy az „európai” jelző egyet jelent a „külföldivel”. A globalizációval szemben azonban csak az alapvető közös céljai körül egységesen összeforrott Európa lehet sikeres.

3.2 Ez pedig egy általános közösségi érdek meghatározását feltételezi. Az Európai Bizottság aktívabban ösztönözze ezt a vitát, és ne húzódjon a háttérbe, ahogyan azt nemrégiben a pénzügyi válság esetén és az egyik eurozóna-tagállam nehézségeivel kapcsolatban tapasztaltuk. Mintha túl gyakran venné figyelembe a tagállamok és a nemzeti hatóságok primér érzékenységét, noha mindannyiunk jól felfogott közös érdeke gyakran tett volna szükségessé a szolidaritásra és az érdekközösség fogalmára támaszkodó megoldásokat.

3.3 Úgy tűnik, az Európai Bizottság számára egyre nehezebb ennek az általános európai érdeknek a meghatározása és képviselete. Pedig éppen ez lenne a szerepe. Vissza kell találnia a 60-as és a 80-as évek lendületéhez. Ma már nem egyedül végzi a feladatát: a megerősített Parlamenttel és az Európai Tanács kijelölt elnökével fémjelzett intézményi háromszög felállítása bátorítást kell, hogy adjon az Európai Bizottságnak ahhoz, hogy teljesen betöltse a javaslattevő és ellenőrző szervként rá háruló szerepet.

3.4 Az általános európai érdek meghatározásában immáron főszerepet kell játszania az Európai Parlamentnek, mint a polgárok képviselőjének. Az Európai Parlamenttel vállvetve a két konzultatív bizottságnak (EGSZB és RB) az Európai Bizottság kezdeményezéseit ösztönző, erősítő és hatványozó szerepet kell játszania, nem elfelejtkezve a polgári kezdeményezés jogáról, valamint a civil társadalom egyéb összekötő elemeiről.

3.5 A közösségi módszer megújításának csak akkor lesz értelme, ha az a „szubszidiaritás” fogalmának felülvizsgálatával jár, melyre – az eddigi egyirányú értelmezés folytán – csupán úgy tekintettek, mint a fenti közösségi módszer alkalmazását és az új közösségi politikák bevezetését fékező eszközre. E fogalom dinamikusabb, új megközelítése azon az elven alapul, hogy hatékonysági és méretgazdasági okokból egyre gyakrabban fog bebizonyosodni az, hogy előnyösebb európai szinten kezelni a jelentős eszközöket igénylő kérdéseket: ilyen az infrastruktúrák, a kutatás és fejlesztés, az iparpolitika, a honvédelem, a külpolitika, a biztonság, az egészségügyi katasztrófák elleni küzdelem stb. területe. Az európai polgárok képesek ennek belátására, feltéve, hogy országaik politikai vezetői nem rejtik tovább véka alá az igazságot.

3.6 Az európai polgárok és az európai intézmények között egyre növekvő szakadékot látva fontos, hogy az Unió a közösségi módszer alkalmazásának új területeit határozza meg a polgárok erős elvárásainak megfelelően:

3.6.1 Eljött az idő, hogy általános érdekű európai szolgáltatásokat fejlesszünk ki azokon a területeken, ahol a körülmények alakulása és az ügy jelentősége ezt immáron szükségelteti: polgári védelem, nemzetközi sürgősségi segítségnyújtás, vámszolgálatok, közlekedés, kutatóközpontok, szélessávú hálózatok stb. Ilyen új alapokra építkezve általános érdekű európai koncessziók előmozdítására lenne lehetőség a köz- és magánszféra partnerségein keresztül a transzeurópai (közlekedési, energia- és távközlési) hálózatok kifejlesztése érdekében, ami erősítené az Európai Unió kohézióját és versenyképességét is.

3.6.2 A polgárok és a vállalatok életének a megkönnyítése érdekében és ahhoz, hogy tudatosuljon bennük a közös piac valósága, haladéktalanul el kellene indítani néhány – már régóta általános érdekűnek elismert – kezdeményezést: szinergiákra épülő európai iparpolitika a globalizációval való szembenézéshez, európai jogállás a kkv-k, az alapítványok és az egyesületek számára, egyablakos adóügyintézés a kkv-k határokon átívelő tevékenységeihez, európai szabadalom. Szintén ki kellene dolgozni egy sor jogszabályi eszközt a személyek szabad mozgásának szavatolása érdekében, a szociális jogok és a kollektív szerződések tiszteletben tartása mellett. Polgári kezdeményezések nyomán egyéb – az Európai parlament és az EGSZB által átvett – kezdeményezések is születhetnek, főként az energiaellátás biztonsága, a fenntartható fejlődés és a fogyasztóvédelem terén.

3.6.3. Ahogyan az EGSZB azt már ezzel kapcsolatban számos alkalommal felvetette, az irányelvek eszközéhez való fordulás a közbeszerzések kulcsfontosságú területén hatalmas kudarcot vallott, mégpedig a közös piac építése során elszenvedett talán legsúlyosabb kudarcot. Az Egységes Európai Okmány után több mint 30 év elteltével a közbeszerzések még mindig túlzottan szétaprózottak. A részletekbe merülő európai irányelvek és a kiegészítő nemzeti szabályozások halmozása – nem beszélve a számos mentességről – oda vezetett, hogy közösségi hozzáállás híján ez az európai GDP 15 %-át kitevő piaci szektor továbbra is a nemzeti határok szerint tagolódik. E területen, de indokolt esetben máshol is, az Európai Bizottságnak ma már a közvetlenül alkalmazandó rendelet formáját kellene előnyben részesítenie az irányelv eszközével szemben, melynek életbe léptetéséhez szükség van a nemzeti jogba való átültetésre is.

3.6.4. Az Európai Uniónak többet kell befektetnie a „tudásháromszögbe”: az oktatásba, a kutatásba és az innovációba. Az Európa magára találásához köztudottan kulcsfontosságú oktatás kérdését nem kerülheti meg az Unió. Az Erasmus program sikerére alapozva kellene európai szinten és az általános érdek új megközelítésén keresztül beindítani még ambiciózusabb mobilitási programokat, az európai egyetemek hálózatán keresztül megszervezendő cserekapcsolatokat, a kulcsfontosságú kompetenciák előmozdítását és a vállalkozói szellem fejlesztését célzó sajátos kezdeményezéseket, valamint az egyes célközönségekre szabott intézkedéseket. A kutatás és az innováció terén a 8. európai keretprogram az új Európa jelképévé kell, hogy váljon, és olyan területekre kell összpontosítania, mint a közösségi kutatóközpontokban végzett nanotechnológiai kutatások és egy valódi európai ipari stratégia, mindez megfelelő emberi és pénzügyi erőforrások biztosítása mellett.

3.6.5. Az európai identitás és kohézió központi magjának a gazdasági és monetáris unió bizonyulhatna. Ma korántsem ez a helyzet, ahogyan ezt jól láthattuk az euróövezet egyes tagállamai által a gazdasági és pénzügyi válsággal szemben alkalmazott nemzeti politikák összehangolatlanságán. Az Unió egészének hatékonyságát és dinamizmusát fokozó intenzívebb együttműködésük révén az euróövezet tagjai a gazdasági és pénzügyi integráció előretolt laboratóriumává válhatnak. Az EGSZB támogatja az Európai Bizottság javaslatát a tagállamok gazdaságpolitikájának figyelemmel kísérésére. Az EGSZB szerint ez a szerep messze meg kell, hogy haladja az OECD-hez hasonló puszta számszaki szerepet, és az Unió polgárainak politikai prioritásait kell figyelembe vennie, főként a társadalmi kohézió, a kirekesztés elleni küzdelem, a munkahelyteremtés, valamint a vállalkozói szellem és kreativitás fejlesztése terén.

3.6.6 Európának az egységes pénznemére támaszkodva szintén egységes hangon kell megszólalnia a nemzetközi gazdasági és pénzügyi egyeztetések, így a G20 során is, valamint európai szinten meg kell szilárdítania az IMF-ben és a Világbankban való részvételét.

3.6.7 Az európai külpolitika megerősítése a Lisszaboni Szerződés egyik kulcseleme. Ez többek között egy diplomáciai szolgálat és egy (az Európai Bizottság alelnöki funkciójával együtt járó) főképviselői tisztség létrehozását feltételezi, valamint az Európai Bizottság képviseleteit felváltó európai uniós képviseletek felállítását a harmadik országokban. Fontos a szerződés ambiciózus végrehajtása, mert Európa csak így üthet meg valóban egységes hangot, így küldhet határozottabb és koherensebb üzeneteket a külvilág irányába, hogy mindeközben külső fellépéseit strukturált és egyeztetett módon szervezze meg politikai, gazdasági, kulturális, tudományos és kereskedelmi szinten egyaránt, az Unió pozícióját csak gyengítő jelenlegi kicsinyes rivalizálás helyett.

4. A célok és eszközök egymásnak való megfeleltetése

4.1 Számos közösségi célkitűzés azért valósult meg csupán részben, mert teljes végrehajtásukhoz gyakran hiányzott a kellő elszántság és a szükséges közös eszközök.

4.1.1 Így a belső piac felélénkítésével kapcsolatban Mario Monti jelentésében (1) felettébb megszívlelendő javaslatok találhatóak arra vonatkozóan, hogy végre valóban megvalósuljon a belső piac: a SOLVIT hálózat felélénkítése, az irányelvek végrehajtásának értékelése, a nemzeti hatóságok, a nemzeti parlamentek és a civil társadalom bevonása, a még fennmaradt szűk keresztmetszetek megszüntetése, főként a személyek szabad mozgásának vonatkozásában. Az EGSZB tehát azt javasolja, hogy a civil társadalom szervezeteivel való megfelelő egyeztetés után ezt a jelentést kövesse pontos intézkedési terv a végrehajtásra vonatkozó határidők megállapításával.

4.1.2 Megfelelő formában (költségvetési támogatások, kölcsönök, köz- és magánszféra partnerségei stb.) történő uniós támogatásra lesz szükség ahhoz, hogy a közösségi módszert az új területeken is alkalmazni tudjuk. AZ ESZAK sikere 1951-ben azon alapult, hogy az eszközöket a célkitűzésekhez mérték. Az Unió jelenlegi költségvetése (a GDP kevesebb, mint 1 %-a) túl alacsony ahhoz, hogy a polgárok által elvárt célkitűzéseket teljesítsük minden olyan területen, ahol az Unió fellépésére volna szükség a jobb hatékonyság érdekében. A költségvetésnek 2013 és 2020 közötti fokozatos növelése a GDP 2 %-ára elérhető célkitűzésnek tűnik és a méretgazdasági előnyöket figyelembe véve nem állítható szembe a tagállamok államháztartási hiányának lefaragására vonatkozó kényszerekkel, amennyiben a nemzetitől az európai szintre történő költségvetési áthelyezések elvét megértik a kormányok és a polgárok is világos magyarázatot kapnak róla. Ezáltal lehetővé válna a beruházásokra és a nagy hálózatok kialakítására vonatkozó szükségletek finanszírozása, a tudásháromszög (oktatás, kutatás, innováció) támogatása, a kohéziós politika megerősítése, valamint az uniós külpolitikához elengedhetetlen emberi és pénzügyi erőforrások biztosítása az Európai Unió számára.

4.1.3 Ezen erőfeszítés 2020-ig történő finanszírozásához az EU-nak saját forrásaira is szüksége lesz, valamint a nemzeti költségvetések és az uniós költségvetés közötti jobb koordinációra. A 2008-as pénzügyi válságot követően fokozódó államháztartási hiányokat látva könnyen bizonyítható lesz, hogy úgy lehet a növekedés hátránya nélkül gyorsabban csökkenteni az adósságot, ha közös kezelésbe vesszük az olyan államháztartási kiadások finanszírozására szolgáló forrásokat, mint a honvédelem, a határok biztosítása, a külső segítségnyújtás, a kutatás, az iparpolitika stb. A tagállamoknak tanúbizonyságot kell tenniük arról, hogy meg van bennük a politikai akarat ennek az útnak a követéséhez.

4.1.4 A pénzügyi válság ellenében megtett első jelentős lépés lett volna az euróövezetet érintő valódi stabilizációs és intervenciós európai monetáris alap (egyfajta európai szövetségi tartalék) megteremtése, melynek révén az euróövezet egyik tagját sújtó nehézségekkel szolidáris módon lehet szembeszállni. Az euró zuhanására és az egyik tagországot sújtó válság súlyosbodására volt szükség ahhoz, hogy a tagállamok egy ilyen alap kezdetleges formáját felállítsák és a beavatkozás mellett döntsenek immár nem kétoldalú viszonylatban, hanem közösen, miközben továbbra is kérték az IMF kiegészítő támogatását.

4.1.5 Ezen kívül világos, hogy az integrációs és kohéziós célkitűzések megvalósítása az európai források jobb elosztását tenné szükségessé a határ menti programok erőteljesebb támogatása érdekében. Ezek a költségvetés mindössze 1 %-ából részesülnek, noha az egységes piac megfelelő működtetéséhez elengedhetetlen kapcsolódási pontokat képeznek. A 2020-as stratégia sikere egyszerre alapul a rendelkezésre álló eszközökön és a polgároknak a célkitűzésekkel való azonosulásán, amitől ma még messze vagyunk.

4.2 A 27-ek Európáját nem lehet már ugyanúgy kormányozni, mint a hatok Európáját. Az intézményi háromszög teljes joggal nagyobb szerepet szán az Európai Parlamentnek. Arra is szükség van, hogy az intézmények a gyakorlatban is valósággá tegyék a polgári kezdeményezés jogát, melynek a demokrácia igazi eszközévé kell válnia.

4.2.1 A közösségi hatáskörök bővülése együtt járt a Parlament és a Tanács közötti együttdöntési eljárás kiterjesztésével is. Ezzel szemben az új szabályokat lefektető, egymást követő szerződések során a konzultációs eljárásokat kevéssé igazították hozzá a változó helyzethez. A jelenlegi gyakorlat szerint az Európai Bizottság terveit az együttdöntési eljárás megindításakor terjesztik az EGSZB elé, noha ennek jóval korábban kellene megtörténni.

4.2.2 Az EGSZB hatékonyabban látná el konzultációs feladatát, ha az előzetes hatáselemzés kidolgozását közvetlenül követően, de még az együttdöntési eljárás megindítása előtt fordulnának hozzá. A feltáró vélemény fogalma így kapna valódi értelmet. Az EGSZB véleményét így a hatáselemzéssel együtt csatolhatnák az együttdöntők elé beterjesztett európai bizottsági javaslathoz. Arra is szükség lenne, hogy az EGSZB előadóját meghallgathassa az Európai Parlament illetékes bizottsága.

4.2.3 Az Európai Bizottságnak megfelelő konzultációkról kellene gondoskodnia akkor is, amikor egy korábban elkészült javaslatot visszavon, főként, ha a szóban forgó javaslat közvetlenül érinti a civil társadalom szereplőit. Ennek megfelelően az Európai Bizottságnak nem kellett volna konzultáció nélkül visszavonnia az egyesületek európai jogállására vonatkozó tervezetet.

4.2.4 A kormányzást illetően az Uniónak aktívabban kell a nők és férfiak közötti egyenlőség elvét érvényre juttatnia úgy, hogy egyenlő feltételek mellett teszi lehetővé a nők számára a döntési és konzultációs központokhoz való hozzáférést.

4.3 A Lisszaboni Szerződés tovább bővítette a minősített többséggel meghozandó döntések körét, és ezáltal ez lett a 27 tagú Európa rendes működési elve. Ennek ellenére továbbra is szükséges az egyhangú döntéshozatal a közösségi ügyekhez igencsak szorosan kapcsolódó bizonyos területeken, amilyen például az adózás. A tapasztalat világosan mutatja, hogy ez a kényszer könnyen megakasztja az Unió működését a továbbra is egyhangú döntéshozatal alá eső területeken. Ennek értelmében igencsak paradox helyzet az, hogy az Európai Tanács számtalanszor hangoztatott szándéka ellenére az Unió – bár a világ legversenyképesebb és legdinamikusabb tudásalapú gazdaságává kívánt válni – nem volt képes a közösségi szabadalomnak továbbra is egyhangú szavazáshoz kötött elfogadását keresztülvinni.

4.3.1 Ugyanakkor több korábbi eset is mutatja, hogy a közösségi módszer révén szükség esetén sikerült már megtalálni a módját az egyhangú szavazás okozta akadály megkerülésének. Így a Szociális Jegyzőkönyvet és az Alapvető Jogok Szociális Chartáját 11 tag is be tudta vezetni, az Egyesült Királyság pedig csak később csatlakozott a többiekhez. Nem lehetne-e hasonló rugalmassággal eljárni más területeken is, ahol most kellene kimozdulni a holtpontról, így a közösségi szabadalmat vagy a társaságok adóalapjának harmonizációját érintő kérdésekben?

4.3.2 Az Európai Monetáris Unió minden bizonnyal jó példa egy olyan megerősített együttműködés sikerére, amely korlátolt számú országgal indult, de nyitva maradt az integrálódni képes országok felé. Az Eurócsoportnak azonban a mai napig nem sikerült a föderális jellegű Európai Központi Bankkal szemben a monetáris unióhoz méltó közös gazdasági kormányzást megvalósítania. A 2000-es években felhalmozott késedelem mára aggasztóvá vált. Ha ezt a 2010-es évtized során nem sikerül fokozatosan ledolgozni, veszélybe kerül az euróövezet kohéziója, versenyképessége és a térség munkahelyei is, az euró megmaradásáról nem is beszélve. Hogy ezt elkerüljük, feltétlenül szükséges lenne felülvizsgálni az Eurócsoport működését a hatékonyság és az átláthatóság szempontjából, elérve azt, hogy az euróövezet állam- vagy kormányfői rendszeresen (és ne csak válsághelyzetben) találkozzanak, kiszélesítve ezeket az üléseket az euró mindenkori állapota által érintett (szociális, iparügyi stb.) miniszterekre is.

4.4 A 27 tagú Európában az irányelvek helyes átültetésének kérdése, csakúgy mint a nemzeti politikák európai megfelelésének problémája természetesen kulcsszerepet kap. Hiába könnyítjük meg az irányelvek elfogadását, ha a tagállamok vonakodnak azokat az előírt határidőn belül alkalmazni, vagy pedig szükségtelen nemzeti rendelkezéseket tesznek hozzájuk.

4.4.1 Az Európai Bizottságnak tovább kellene fejlesztenie az irányelvek átültetését mutató eredményjelző tábláját, amely révén gyakran tud hatékony nyomást gyakorolni a szabálytalan helyzetben lévő tagállamokra. E helyzetekről a szervezett civil társadalom különböző tagjaival is szükséges lenne konzultálni.

4.4.2 A közösségi támogatásokat – amennyiben szükséges – még inkább arra kellene összpontosítani, hogy az e területeken még meglévő akadályok és súrlódások megszüntetése mellett javuljanak a közös szabályozás tagállamok általi átültetésének és alkalmazásának körülményei.

5. A civil társadalom elkötelezettségének megerősítése

5.1 Túlságosan is gyakran feledkeztek meg az európai építkezés Jean Monnet által megfogalmazott céljáról: „nem államok szövetségét építjük, hanem népeket egyesítünk”. Az elmúlt években Európa jövőjéről folyó konzultációk során tapasztalt választói bizalmatlanság arra késztet, hogy elgondolkozzunk a civil társadalom részvételének jelenleg nyilvánvalóan nem kielégítő módjairól.

5.2 A közösségi szabályozás kidolgozása továbbra is az állampolgároktól túlzottan távol történik. Túl gyakran kell csalódniuk jogos elvárásaikban a szabadságjogok, a biztonság és az egyszerűsítés terén a tagállamok és nemzeti adminisztrációik ellenállása és az eredményeket kiüresítő kompromiszszumai miatt. Ezért volna szükség a civil társadalom képviselőinek – főként a felhasználóknak – a részvételét növelni a szabályozási bizottságokban, ahogyan azt a SLIM elnevezésű egyszerűsítési projektek során már kipróbáltuk: ezúttal azonban a szabályozás kidolgozásának kezdeti fázisában történjen mindez és nem utólag, amikor a már elfogadott szabályozással kapcsolatban derül ki, hogy szükség van a felhasználók által leginkább kifogásolt hibák kiküszöbölésére.

5.3 Hasonlóképpen szükséges a szabadság és a felelősség európai tereit a civil társadalom szereplőinek rendelkezésére bocsátani, hogy lehetőségük legyen az őket érintő közös szabályok kijelölésére az önszabályozás autonóm gyakorlata által, vagy az adott területre vonatkozó állami szabályozás bizonyos vetületeinek pontosítására, amennyiben a jogalkotót társszabályozások kidolgozására szólítják fel. Az európai szociális partnerek szerződési önállóságát – kifejezett kérésükre – elismerte a Maastrichti Szerződés. Anélkül, hogy a szerződés azt kifejezetten előirányozta volna, más területeken is elterjedtek ehhez hasonló megközelítések: ilyenek a műszaki szabványosítás, a szakmai végzettség elismertetése, a szolgáltatások nyújtása, a kereskedelem és főként az e-kereskedelem, a szállítmányok és kifizetések biztonsága, a fogyasztói jogok, az energia vagy a környezet. Az EGSZB összeállította ezek listáját, és tájékoztató feljegyzést adott ki róluk. Egy 2003-as európai intézményközi egyezmény keretbe foglalta a fentiek módozatait. Jelenleg arra van szükség, hogy az európai jogalkotó az általa készített szabályozásban hagyja meg a szabadság olyan tereit, melyek e gyakorlatokat a jogalkotó ellenőrzése mellett és őt kiegészítve bátorítják. E támogatásnak a konfliktuskezelés alternatív módjaira is kell vonatkoznia, amilyenek a békéltetések vagy a közvetítések.

5.4 Európát nem lehet előrevinni, ha nem bátorítjuk az európaiakat arra, hogy európainak érezzék magukat és európaiként is cselekedjenek. Ez azt feltételezi, hogy ma még hiányzó eszközöket állítsunk rendelkezésükre, úgy mint egyértelműbb gazdasági és szociális jogokat, egyszerűbb eljárásokat, önállóbb jogi eszközöket és valódi közös jogállásokat (lásd az egyesületeket, társaságokat, alapítványokat). Hogy Európa szükséges, törekszünk felé és közös büszkeségünk válik, azt legelőször helyi szinten (a polgárok, az egyesületek, a helyi választott képviselők szintjén) kell átérezni.

5.5 A 2010-es évtized egészét átfogó, pontosan lebontott többéves programba kell tehát belevágni, hogy az európaiak birtokában legyenek azon eszközöknek, melyek révén közösen válhatnak húzóerővé: márpedig e nélkül lehetetlen lesz a közösségi módszer megújítása.

5.6 Az EGSZB, az RB és a civil társadalomnak az EGSZB három Csoportjához („Munkaadók”, „Munkavállalók” ás „Egyéb tevékenységek”) kötődő nagy európai szervezetei az Európai Parlament nélkülözhetetlen támogatásával megfontolhatnák egy széles konzultáció megindítását a következő évtized azon általános érdekű fő témáiról – azaz tulajdonképpen olyan új közös politikákról –, melyeknek a közösségi módszer fellendítése hasznára válna.

Kelt Brüsszelben, 2010. október 21-én. az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság elnöke Staffan NILSSON

(1) „Az egységes piac új stratégiája – Európa gazdasága és társadalma szolgálatában” – Mario Monti jelentése az Európai Bizottság elnöke számára, 2010. május 9.