HU Az Európai Unió Hivatalos Lapja C 213/1

A Bizottság közleménye: „Útmutató az uniós természetvédelmi jogszabályokkal összefüggésben a vízenergia-termeléssel kapcsolatos követelményekről”

(2018/C 213/01)

A kiadvány az Európai Bizottság véleményét tükrözi, jogi szempontból nem kötelező erejű.

Európai Bizottság, 2018. május

Katalógus hiv. …

A sokszorosítás a forrás megnevezésével engedélyezett.

A dokumentum az N2K GROUP EEIG — Ecosystems LTD (Brüsszel) és a Beleco (Cseh Köztársaság) közreműködésével készült.

TARTALOMJEGYZÉK

A dokumentum célja 3

1. Az uniós szakpolitika és jogszabályi keret áttekintése 4

1.1 A madárvédelmi és az élőhelyvédelmi irányelv 4

1.2 A víz-keretirányelv 6

1.3 A víz-keretirányelv és a természetvédelmi irányelvek közötti összhang 6

1.4 Az árvízvédelmi irányelv 8

1.5 Az SKV- és a KHV-irányelv 9

1.6 Az SKV, a KHV és a 6. cikk közötti kapcsolat 10

2. Édesvízi ökoszisztémák és vízenergia az EU-ban 10

2.1 Az EU folyami és tavi ökoszisztémáinak állapota 10

2.2 Az európai édesvízi ökoszisztémákat érő terhelések és veszélyek 12

2.3 A vízenergia-termelés hatása az édesvízi ökoszisztémákra 14

2.4 Kumulatív hatások 19

2.5 A jelentős és jelentéktelen hatások közötti különbségtétel 21

3. Példák bevált gyakorlatokra a vízenergia-termelés hatásainak mérséklése és a vízenergia-termelésre alkalmazott ökológiai helyreállító intézkedések terén 23

3.1 A folyók lehető legjobb ökológiai állapotának elérése a vízenergiával összefüggésben 23

3.2 Valamely Natura 2000 területre negatív hatást gyakorló meglévő vízerőművek kezelése 24

3.3 Ökológiai és helyreállító intézkedések bevezetése 25

3.4 Példák az ökológiai helyreállítás bevált gyakorlataira 29

4. Bevált gyakorlatok az integrált tervezési megközelítésre a vízenergia területén 36

4.1 Az integrált tervezés előnyei 36

4.2 Integrált nemzeti és regionális tervek 40

4.3 A vadvilág érzékenysége és zónák meghatározása 41

4.4 Korai konzultáció 44

5. Az élőhelyvédelmi irányelv szerinti vizsgálati eljárás 46

5.1 Bevezetés 46

5.2 Mikor van szükség a 6. cikk szerinti eljárásra? 46

5.3 A megfelelő vizsgálatok elvégzésének lépésenkénti eljárása 47

5.4 A 6. cikk (4) bekezdése szerinti kivételek 57

Rövidítések 61

A DOKUMENTUM CÉLJA

E dokumentum útmutatást ad és számos gyakorlati esettanulmányt mutat be arról, hogy a vízenergiát hogyan lehet az élőhelyvédelmi és a madárvédelmi irányelv követelményeinek megfelelően hasznosítani. Megvizsgálja a vízenergiával összefüggő tevékenységekből esetlegesen következő hatások típusait, és gyakorlati tapasztalatokon keresztül szemlélteti, hogy a vízenergia-termelés hatásai hogyan küszöbölhetők ki vagy legalábbis minimalizálhatók különféle körülmények között.

A dokumentum célja általánosabban, hogy utat nyisson az energetikai, természetvédelmi és vízügyi uniós szakpolitikák és gyakorlatok közötti szinergiák számára, hogy az uniós célokat összehangoltabban és – ahol lehetséges – e szakterületek egymást támogató hatását kihasználva lehessen elérni.

Az 1. fejezet áttekinti a vízenergia európai hasznosításának uniós szakpolitikai és jogszabályi keretét. A fejezet röviden összefoglalja az élőhelyvédelmi és a madárvédelmi irányelv főbb rendelkezéseit, valamint annak a víz-keretirányelvvel, a stratégiai környezeti vizsgálatról (SKV) szóló irányelvvel és a környezeti hatásvizsgálatról (KHV) szóló irányelvvel való kapcsolatát.

A 2. fejezet vázolja az uniós folyami és tavi ökoszisztémák általánosan rossz állapotát, továbbá az azokat érő főbb terheléseket és veszélyeket, majd megvizsgálja, hogy a vízenergia-termelés milyen hatást gyakorolhat az édesvízi ökoszisztémákra, kiemelve különösen a lehetséges kumulatív hatások jelentőségét.

Európa vadon élő növény- és állatfajainak jelentős része, köztük a madárvédelmi és az élőhelyvédelmi irányelv értelmében védett mintegy 400 édesvízi faj fennmaradása a folyami és tavi ökoszisztémáktól függ. Ugyanakkor napjainkban Európa folyóinak többsége rendkívül degradált állapotban van, és hatalmas terhelés éri számos társadalmi-gazdasági tevékenységből (a vízenergia-termelést is ideértve).

A környezet állapotáról szóló legutóbbi jelentésből (1) egyértelműen kiderül, hogy még sokat kell tennünk a víz-keretirányelv és a két természetvédelmi irányelv célkitűzéseinek elérése érdekében. Ez csak akkor valósítható meg, ha nemcsak azt kezeljük prioritásként, hogy folyóink további romlását megállítsuk, hanem azt is, hogy aktívan helyreállítsuk ökológiai állapotukat és elhárítsuk, vagy legalábbis jelentősen csökkentsük a folyókat érő terheléseket és veszélyeket.

A 3. fejezet feltárja, hogy ez hogyan érhető el, és példákat mutat az ökológiai helyreállítás bevált európai gyakorlataira.

A 4. fejezet a stratégiai tervezésre és az olyan integráltabb vízenergiatervek és -projektek kialakítására fektet különleges hangsúlyt, amelyek már a tervezés korai szakaszában figyelembe veszik a folyók ökológiai szükségleteit, és lehetőség szerint olyan intézkedéseket is magukban foglalnak, amelyekkel javítható a folyók ökológiai állapota.

A dokumentum annak részletes leírásával folytatódik (5. fejezet), hogy milyen eljárást kell követni egy vízenergiatervnek vagy -projektnek az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke szerinti megfelelő vizsgálata során. A fejezet pontosítja e jóváhagyási folyamat egyes főbb vonatkozásait, valamint a folyamat és más uniós környezeti vizsgálati eljárások közötti kapcsolatot. A tapasztalatok sokszor azt mutatják, hogy a 6. cikk szerinti jóváhagyási folyamattal kapcsolatos problémák nagyon gyakran abból erednek, hogy a megfelelő vizsgálatokat rosszul és hiányosan végzik.

Az útmutató elsődlegesen az illetékes hatóságok, a fejlesztők és a tanácsadók számára készült, de a nem kormányzati szervezetek és más, a vízenergia-ágazatában dolgozó érdekelt felek számára is hasznos lehet. A dokumentum megszövegezésére a tagállami hatóságokkal és más fontos érdekeltekkel és érdekcsoportokkal folytatott konzultációt követően került sor, amelyek mind értékes visszajelzéseket adtak a különböző tervezetekről.

Tartalmának kidolgozásakor a madárvédelmi és az élőhelyvédelmi irányelv szövege volt az irányadó, amelyet – az Európai Unió környezetvédelmi és vízenergetikai szakpolitikájának alapját képező tágabb alapelvekkel egyetemben – hűen próbál követni. A bemutatott bevált gyakorlatok és javasolt módszerek nem előíró jellegűek; pusztán hasznos tanácsokkal, ötletekkel és javaslatokkal kívánnak szolgálni az ágazat képviselőivel, a nemzeti és nemzetközi hatóságokkal, a nem kormányzati szervezetekkel, tudományos szakértőkkel és más érdekelt felekkel folytatott széles körű megbeszélések alapján.

A dokumentum csak az Európai Bizottság véleményét tükrözi, és jogilag nem kötelező erejű. Az európai uniós irányelvek értelmezése az Európai Unió Bíróságának hatásköre. Adott esetben a szöveg az európai ítélkezési gyakorlatot is ismerteti. Ezért ajánlott az útmutatót a korábbi általános útmutatókkal és a Bíróság két irányelvvel kapcsolatos ítéleteivel együtt értelmezni (2).

1. AZ UNIÓS SZAKPOLITIKA ÉS JOGSZABÁLYI KERET

A vízenergia fontos szerepet játszik a megújulóenergia-irányelv (3) végrehajtásában, és hozzájárul az EU energiával kapcsolatos, 2020–2030-ra szóló céljainak eléréséhez. Mint minden vízalapú tevékenységnek, a vízenergia-termelésnek is meg kell felelnie az uniós környezetvédelmi jognak, amely Európa folyóit és tavait hivatott védeni. E jogi követelményeket a víz-keretirányelv, az árvízvédelmi irányelv, a madárvédelmi és az élőhelyvédelmi irányelv, valamint a környezeti vizsgálatokról szóló irányelvek (környezeti hatásvizsgálat – KHV és stratégiai környezeti vizsgálat – SKV) állapítják meg.

E fejezet bemutatja ezen uniós jogszabályoknak a vízenergia szempontjából fontos egyes főbb rendelkezéseit. A hangsúly elsődlegesen a természetvédelmi irányelveken van, mivel e dokumentumnak ez a fő témája.

1.1. A madárvédelmi irányelv és az élőhelyvédelmi irányelv

Európa folyói a biodiverzitás fontos forrásai, és gazdag természeti örökségünk jelentős részét képezik. Ugyanakkor évtizedek alatt nagy változásokon mentek keresztül. Ez csökkentette rezilienciájukat és azt a képességüket, hogy gondoskodjanak a természetről és a vadvilágról. A legtöbb folyó jelenleg degradált állapotban van és helyreállításra szorul.

Felismerve a biológiai sokféleség riasztó csökkenését Európában, az uniós állam- és kormányfők nagyratörő célt tűztek ki azzal, hogy ezt a negatív tendenciát 2020-ig meg kívánják állítani, illetve vissza kívánják fordítani. Az Európai Bizottság 2011 májusában elfogadta a biodiverzitás 2020-as stratégiáját (4), amellyel létrehozta e célkitűzés elérésének szakpolitikai keretét. 2017 áprilisában a Bizottság új cselekvési tervet (5) indított, amelynek célja, hogy sürgősen javítsa az élőhelyvédelmi és a madárvédelmi irányelv gyakorlati végrehajtását és felgyorsítsa a 2020-ra kitűzött uniós cél elérésére irányuló folyamatot, melynek célja a biológiai sokféleség és az ökoszisztéma-szolgáltatások csökkenésének megállítása és visszafordítása.

A madárvédelmi és az élőhelyvédelmi irányelv az Európai Unió természetvédelemmel és biodiverzitással kapcsolatos politikájának sarokkövei. Lehetővé teszik, hogy az összes uniós tagállam egy közös jogi kereten belül működjön együtt Európa legveszélyeztetettebb, legsebezhetőbb és legértékesebb fajainak és élőhelyeinek – a politikai és közigazgatási határoktól függetlenül az Európai Unión belüli teljes természetes előfordulási területükön történő – megőrzése érdekében.

A két irányelv átfogó célkitűzése az általuk védett fajok és élőhelytípusok fennmaradásának biztosítása és kedvező védettségi helyzetének (6) helyreállítása az EU területén belül a teljes természetes előfordulási területükön.

Ez a célkitűzés pozitív szemszögből került meghatározásra: egy kedvező, elérendő és fenntartandó helyzet felé irányul. Így túlmutat a károsodás elkerülésének alapkövetelményén.

A kedvező védettségi helyzet élőhelyvédelmi irányelv szerinti meghatározása 1. cikk A természetes élőhelytípusok védettségi helyzete a természetes élőhelyet és jellegzetes fajait érintő azon hatások összessége, amelyek az EU területén hosszú távon befolyásolhatják az élőhely természetes kiterjedését, szerkezetét és funkcióit, csakúgy, mint jellegzetes fajainak hosszú távú fennmaradását. Egy természetes élőhely védettségi helyzete abban az esetben minősül „kedvezőnek”, ha: — természetes kiterjedése és az azon belül található területek nagysága állandó vagy növekvő, továbbá — hosszú távú fennmaradásához szükséges sajátos szerkezete és funkciói biztosítottak és valószínűleg a belátható jövőben is biztosítottak lesznek, továbbá — jellegzetes fajainak védettségi helyzete kedvezőnek minősül. Egy faj védettségi helyzete: a fajt érintő azon hatások összessége, amelyek az EU területén belül hosszú távon befolyásolhatják a faj populációinak eloszlását és sűrűségét. A védettségi helyzet abban az esetben minősül „kedvezőnek”, ha: — az érintett faj populációinak dinamikájára vonatkozó adatok azt mutatják, hogy a faj képes hosszú távon fenntartani magát természetes élőhelyének életképes alkotórészeként, továbbá — a faj természetes előfordulási területe nem csökken, és valószínűleg a belátható jövőben sem fog csökkenni, továbbá — kellő nagyságú élőhely áll rendelkezésre jelenleg és valószínűleg a jövőben is a faj populációinak hosszú távú fennmaradásához.

E célkitűzés eléréséhez az EU természetvédelmi irányelvei különösen két fő típusú intézkedés végrehajtását várják a tagállamoktól:

— Elsődleges természeti területek kijelölése és megőrzése az élőhelyvédelmi irányelv I. és II. mellékletében, valamint a madárvédelmi irányelv I. mellékletében felsorolt fajok és élőhelytípusok, továbbá a rendszeresen előforduló vonuló madarak védelmének céljára. Ezek a természeti területek adják együttesen az egész EU-ra kiterjedő Natura 2000 hálózatot, amely jelenleg 27 500 területet számlál. A Natura 2000 teljes területének megközelítőleg 4 %-át tavi és folyami ökoszisztémák teszik ki (Európai Környezetvédelmi Ügynökség, 2010, az EU-27 tekintetében).

— Fajvédelmi rendszer létrehozása valamennyi vadon élő európai madárfaj, valamint az élőhelyvédelmi irányelv IV. mellékletében felsorolt egyéb fajok számára. Ezeket az intézkedéseket a fajok teljes természetes előfordulási területén kell alkalmazni az EU-ban, tehát mind a védett természeti területeken pl. a Natura 2000-en belül, mind azokon kívül.

A Natura 2000 területekre vonatkozó védelmi rendelkezések

A Natura 2000 területek védelmét és kezelését az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikkének rendelkezései szabályozzák, amely cikk meghatározza a kapcsolatot a terület védelme és a más típusú területhasználat, például a vízenergia között, a területen belül és annak szomszédságában (7).

A 6. cikk kétféle intézkedést foglal magában:

— Az első a valamennyi Natura 2000 terület védelmére és kezelésére, továbbá az e területeket érintő védelmi célkitűzések meghatározására vonatkozik. A tagállamok számára előírja, hogy: a) dolgozzanak ki és hajtsanak végre pozitív védelmi intézkedéseket, amelyek megfelelnek az I. mellékletben szereplő élőhelytípusok és az ezen élőhelyeken előforduló, II. mellékletben feltüntetett fajok ökológiai szükségleteinek (a 6. cikk (1) bekezdése); továbbá b) tegyék meg a szükséges intézkedéseket az élőhelytípusok és a fajok élőhelyei károsodásának megakadályozására, valamint az ott élő fajok jelentős megzavarásának elkerülésére (a 6. cikk (2) bekezdése). Az élőhelyvédelmi irányelv Natura 2000 kezelési tervek kidolgozását ajánlja, amelyek segítségével nyilvános és átlátható módon azonosíthatók a Natura 2000 területek tekintetében szükséges védelmi intézkedések. Ezek hasznos eszközök a védelmi célkitűzések meghatározásában és annak elősegítésében, hogy egybehangzó álláspont szülessen a természeti területre vonatkozó kezelési megoldásokról az érdekeltek és érdekcsoportok között. Emellett mechanizmust is biztosítanak a Natura 2000-re vonatkozó védelmi intézkedéseknek a víz-keretirányelv szélesebb körű intézkedési programjaiba történő beépítéséhez.

— Az intézkedések második típusa (amelyeket a 6. cikk (3) bekezdése szabályoz) az egy vagy több Natura 2000 területet esetlegesen érintő bármely tervre vagy projektre vonatkozó vizsgálati eljárás (lásd az 5. fejezetet a részletek tekintetében). A vizsgálati eljárás során lényegében a Natura 2000 területekre valószínűleg jelentős hatást gyakorló minden tervet és projektet megfelelő vizsgálatnak vetnek alá a hatásoknak a terület védelmi célkitűzéseire tekintettel történő részletes tanulmányozása érdekében. Az illetékes hatóság csak akkor hagyhatja jóvá a tervet vagy a projektet, ha a megfelelő vizsgálat megállapításai alapján meggyőződött arról, hogy a terv vagy a projekt nem fog káros hatást gyakorolni az érintett természeti terület épségére. Fontos megjegyezni a bizonyítási terhet illetően, hogy a jelentős negatív hatások hiányát (és nem a meglétét) kell igazolni. Rendkívüli körülmények között eltérésre (6. cikk (4) bekezdés) lehet hivatkozni a Natura 2000 terület épségére káros hatást gyakorló terv vagy projekt jóváhagyásához, ha igazolható, hogy nincs kevésbé káros alternatíva és a terv vagy a projekt kiemelten fontos közérdeken alapuló kényszerítő indokból szükségesnek tekinthető. Ebben az esetben megfelelő kiegyenlítő intézkedésekről kell gondoskodni a Natura 2000 hálózat általános egységességének megóvása érdekében. Meg kell jegyezni, hogy az élőhelyvédelmi irányelv szerinti vizsgálati eljárás nem azonos a KHV- vagy az SKV-irányelv (8), illetve a víz-keretirányelv 4. cikkének (7) bekezdése szerinti eljárással, jóllehet ezeket ideális esetben egymásba kellene építeni vagy legalábbis össze kellene hangolni.

A fajok védelméről szóló rendelkezések

A természetvédelmi irányelvek rendelkezéseinek második köre egyes fajok EU-n belüli teljes természetes előfordulási területükön történő védelmét érinti, tehát őket védelemben kell részesíteni függetlenül attól, hogy Natura 2000 területen belül vagy kívül élnek-e. A fajvédelmi intézkedések az élőhelyvédelmi irányelv IV. mellékletében felsorolt fajokra, valamint az EU-ban előforduló valamennyi vadon élő madárfajra vonatkoznak. A pontos feltételeket a madárvédelmi irányelv 5. cikke határozza meg, továbbá (az állatokra vonatkozóan) az élőhelyvédelmi irányelv 12. cikke és (a növényekre vonatkozóan) 13. cikke.

Lényegében a tagállamoknak a következőket kell megtiltaniuk e fajok tekintetében:

— szándékos zavarás, különösen párzás, utódnevelés, áttelelés és vándorlás idején;

— a párzási, költő- vagy pihenőhelyek károsítása vagy elpusztítása;

— tojások és fészkek szándékos elpusztítása, valamint védett növények gyökerestől való kiszedése vagy elpusztítása.

A fajvédelmi rendelkezésektől korlátozott körülmények között (pl. a termés vagy az állatállomány súlyos károsodásának elkerülése, vagy a közegészség és közbiztonság érdekében) el lehet térni, feltéve, ha más elfogadható megoldás nem létezik, és az eltérés hatása nem összeegyeztethetetlen az irányelvek általános céljaival. Az eltérések feltételeit a madárvédelmi irányelv 9. cikke és az élőhelyvédelmi irányelv 16. cikke rögzíti (9).

A fajvédelmi rendelkezések rendkívül fontosak a Natura 2000 területeken kívül is működő vízerőművek szempontjából. Céljuk annak biztosítása, hogy az új fejlesztések ne rombolják le a vadon élő madarak vagy az élőhelyvédelmi irányelv IV. mellékletében felsorolt fajok párzási, költő- vagy pihenőhelyeit, hacsak nem kértek számukra eltérést az illetékes hatóságoktól az irányelv feltételei szerint. Ez a rendelkezés kifejezetten fontos lehet a vándorló fajoknak, köztük vándormadaraknak vagy halaknak (pl. az élőhelyvédelmi irányelv IV. mellékletében feltüntetett közönséges tok, Acipenser sturio vagy bucó, Zingel asper) otthont adó folyókon elhelyezkedő vízerőművek tekintetében.

1.2. A víz-keretirányelv

A víz-keretirányelv létrehozza a szárazföldi felszíni vizek (folyók és tavak), átmeneti vizek, parti tengervizek és felszín alatti vizek védelmének és a velük folytatott fenntartható gazdálkodásnak a keretét. Célja annak garantálása, hogy minden víztest főszabályként elérje a „jó állapotot” 2015-re (kivéve a jelentősen módosított és mesterséges víztesteket, amelyek esetében a jó ökológiai potenciál elérése a cél). A természetvédelmi irányelvekhez hasonlóan a víz-keretirányelv túlmutat a víztestek, valamint a vízi ökoszisztémáktól közvetlenül függő szárazföldi ökoszisztémák és vizes élőhelyek további romlásának megakadályozásában álló alapkövetelményen.

E cél elérése érdekében a víz-keretirányelv előírja a tagállamok számára, hogy minden vízgyűjtő kerület tekintetében hozzanak létre vízgyűjtő-gazdálkodási tervet. Az irányelv ciklikus folyamatot ír le a vízgyűjtő-gazdálkodási terveket elkészítésére, végrehajtására és hatévenkénti felülvizsgálatára.

1.3. A víz-keretirányelv és a természetvédelmi irányelvek közötti összhang

A víz-keretirányelv és a két természetvédelmi irányelv szorosan kapcsolódik egymáshoz, mivel mindegyikük célja Európa édesvízi ökoszisztémáinak védelme és helyreállítása. Ezeket ezért összehangoltan kell végrehajtani, biztosítva integrált működésüket. A következőkben kiemelünk a víz-keretirányelv és a két természetvédelmi irányelv közötti kölcsönhatásra utaló főbb pontokat, amelyek különösen a vízerőművek szempontjából relevánsak. Ezek „A víz-keretirányelv és a természetvédelmi irányelvek közötti kapcsolat” című, a Bizottság által összegyűjtött gyakori kérdésekben olvashatók (10).

A víz-keretirányelv és a természetvédelmi irányelvek eltérő célkitűzései

A víz-keretirányelv és a természetvédelmi irányelvek, legalábbis részben, ugyanabban a környezetben működnek, és nagyjából hasonló törekvéseik vannak a folyók romlásának megakadályozását és a vízi ökoszisztémák állapotának javítását illetően. Ugyanakkor, jóllehet általános céljai hasonlóak, különös céljaik egymástól eltérnek, még ha szorosan kapcsolódnak is egymáshoz.

A víz-keretirányelv célja az összes felszíni és felszín alatti víz minőségének védelme és javítása, hogy azok jó állapotot vagy potenciált érjenek el, és hogy elkerülhető legyen a romlásuk. Ezzel szemben a madárvédelmi és az élőhelyvédelmi irányelv célja konkrét fajok és élőhelytípusok fenntartása és helyreállítása, hogy azok kedvező védettségi helyzetbe kerüljenek az EU-n belül természetes kiterjedésük/előfordulásuk területén.

A víz-keretirányelv szerinti jó ökológiai állapot elérése általában segít a Natura 2000 vizes élőhelyekkel és vízben élő fajokkal kapcsolatos védelmi célkitűzések megvalósításában és fordítva. Ugyanakkor a „jó ökológiai állapottal” kapcsolatos követelmény a víztestekre vonatkozik, míg a kedvező védettségi helyzet a konkrét élőhelytípusokra és fajokra.

Így a jó ökológiai állapot elérése nem feltétlenül elég a kedvező védettségi helyzet eléréséhez, még akkor sem, ha minden víztest esetében megvalósulna a jó ökológiai állapot. Ezért aztán szükség lehet további védelmi intézkedésekre a Natura 2000 területek védelmi célkitűzéseinek eléréséhez azon fajok és élőhelyek tekintetében, amelyek számára a területet kijelölték.

Ezt a víz-keretirányelv kifejezetten elismeri. A víz-keretirányelv 4. cikkének (2) bekezdése szerint „ahol a […] célkitűzések közül egynél több vonatkozik egy meghatározott víztestre, a legszigorúbbat alkalmazzák ”. Ha például Natura 2000 területet jelölnek ki vidrák vagy folyami gyöngykagylók számára, a túlhalászás szabályozására is szükség lehet, még ha ez nem is feltétlenül kellene a víz-keretirányelv szerinti jó ökológiai állapot eléréséhez.

Ezeket a további követelményeket ideális esetben a víz-keretirányelv szerinti vízgyűjtő-gazdálkodási terv tartalmazza, vagy legalább hivatkozik rá a védett területekre vonatkozó konkrét rendelkezések formájában, hogy biztosított legyen a víz-keretirányelv szerinti intézkedések és a Natura 2000 intézkedések közötti összhang (és elkerülhető legyen a kollízió) (lásd a 4. cikk (1) bekezdésének c) pontját).

Jelentősen módosított víztestek vagy mesterséges víztestek és a Natura 2000

A víz-keretirányelv 4. cikkének (3) bekezdése szerint egyes víztestek, amelyek fizikai jellemzői emberi tevékenység következtében jelentősen módosultak, jelentősen módosított víztestnek jelölhetők ki, ha teljesülnek a 4. cikk (3) bekezdésében foglalt feltételek (11). Az emberi tevékenységgel létrehozott víztestek, amelyek esetében korábban nem volt víztest (pl. ember alkotta tározó vagy mesterséges hajózási csatorna) mesterséges víztestnek jelölhetők ki.

A jelentősen módosított víztestek és a mesterséges víztestek esetében a víz-keretirányelv jó ökológiai potenciálra vonatkozó célkitűzését kell alkalmazni (a jó ökológiai állapot helyett), ha a kevésbé szigorú célkitűzésekkel kapcsolatos követelmények, például a megfelelő ökológiai potenciál nem alkalmazhatók. Ez magyarán azt a megvalósítható legjobb ökológiai állapotot jelenti, amely összeegyeztethető a jelentősen módosított víztestkénti vagy mesterséges víztestkénti kijelölés alapjául szolgáló jogszerű használattal (12).

A jelentősen módosított víztest vagy a mesterséges víztest Natura 2000 területként is kijelölhető, ha a madárvédelmi irányelv I. mellékletében vagy az élőhelyvédelmi irányelv I. vagy II. mellékletében felsorolt fajoknak vagy élőhelytípusoknak ad otthont. Ezekben az esetekben megfelelő védelmi intézkedéseket kell végrehajtani az adott faj vagy élőhely tekintetében, továbbá a természeti terület védelmi célkitűzéseivel összhangban. Ezek az intézkedések ebben az esetben is szigorúbbak lehetnek a jó ökológiai potenciál eléréshez szükséges intézkedéseknél. Ezeket a víz-keretirányelv szerinti vízgyűjtő-gazdálkodási tervbe is bele kell foglalni a védett területekre vonatkozó konkrét intézkedésekkel (lásd a 4. cikk (1) bekezdésének c) pontját összefüggésben a 4. cikk (2) bekezdésével).

Az új fejlesztések víz-keretirányelv szerinti értékelése

A természetvédelmi irányelvekhez hasonlóan a víz-keretirányelv is konkrét rendelkezések fogalmaz meg a víztestekre alkalmazott új fejlesztések értékelését érintően. A víz-keretirányelv 4. cikkének (7) bekezdése szerint a hatóságok bizonyos feltételek mellett mentességet adhatnak egyes olyan új módosítások és fenntartható emberi fejlesztési tevékenységek számára, amelyek a víztest állapotromlását eredményezik vagy megakadályozzák a jó ökológiai állapot vagy potenciál, illetve a felszín alatti vizek jó állapotának elérését. Ez kiterjedhet a vízenergiával összefüggő új fejlesztésekre is (13).

Ha a fejlesztés potenciálisan érint mind egy víz-keretirányelv szerinti célkitűzést, mind egy Natura 2000 területet, akkor le kell folytatni mind a víz-keretirányelv 4. cikkének (7) bekezdésében szereplő eljárást, mind az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikkének (3) bekezdésében előírt Natura 2000 vizsgálati eljárást (ideális esetben összehangoltan és integráltan). A két eljárásnak jogilag más áll a középpontjában: az egyik azt vizsgálja, hogy a projekt valószínűsíthetően veszélyezteti-e a víz-keretirányelv szerinti elsődleges célkitűzéseket, a másik pedig azt, hogy a projekt káros hatással lesz-e egy Natura 2000 terület épségére. Ez azonban nem akadálya annak, hogy a vizsgálat bizonyos aspektusait összehangolják, pl. felmérések és konzultációk útján.

A víz-keretirányelv egyértelművé teszi, hogy egy fejlesztésre nem kerülhet sor akkor, ha az nincs összhangban az egyéb uniós környezetvédelmi jogszabályokkal. Más szóval, ha a projekt nem veszélyezteti a víz-keretirányelv céljait, viszont káros hatással lesz egy Natura 2000 terület épségére, akkor az a víz-keretirányelv értelmében nem hagyható jóvá, kivéve, ha az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikkének (4) bekezdése szerinti mentességet is elfogadták. A víz-keretirányelv 4. cikke (7) bekezdésének alkalmazásáról, a környezetvédelmi célkitűzésekkel kapcsolatos mentességről, ideértve a természetvédelmi irányelvekhez fűződő kapcsolatot, pontosabb információ olvasható a közös végrehajtási stratégiának a víz-keretirányelv 4. cikke (7) bekezdéséről szóló, 2017-ben jóváhagyott 36. sz. útmutatójában (14).

A folyami gyöngykagyló megóvása Írország részvízgyűjtőiben A folyami gyöngykagyló (Margaritifera margaritifera) a leghosszabb életű gerinctelenek egyike a Földön. Az életében bekövetkező összetett változásoknak és annak köszönhetően, hogy majdnem természetes, tiszta folyóvízre van szüksége, fontos biológiai indikátora a folyami ökoszisztémák minőségének. A faj az élőhelyvédelmi irányelv szerint védett, de egész Írországban kedvezőtlen védettségi helyzetben van. Ennek legfőbb okaként az üledékképződést, illetve a tápanyagok feldúsulásával járó üledékképződést határozták meg. 2009-ben kidolgoztak egy nemzeti jogszabályt a folyami gyöngykagyló kedvező védettségi helyzete elérésének támogatására. A jogszabály kötelező környezetvédelmi minőségi célkitűzéseket állapított meg a folyami gyöngykagyló Natura 2000 területeken belüli élőhelyei tekintetében. Azt is előírta, hogy részvízgyűjtő-gazdálkodási tervek készüljenek, intézkedési programok mellett. E tervek célja az volt, hogy kezeljék az egész vízgyűjtőt érintő problémákat, amelyek hozzájárulnak a faj egyedszámának csökkenéséhez. Az alkalmazott formátum a víz-keretirányelv szerinti vízgyűjtő-gazdálkodási tervekéhez hasonló, így a részvízgyűjtő-gazdálkodási tervek a továbbiakban a vízgyűjtő-gazdálkodási tervek keretében működhetnek. Írországban az élőhelyvédelmi és a madárvédelmi irányelv, valamint a víz-keretirányelv közötti szoros összefüggés már a kezdetekkor hangsúlyt kapott. 2009-ben a Víz-keretirányelvvel Foglalkozó Nemzeti Műszaki Koordinációs Csoport albizottságot hozott létre, a Nemzeti Természetvédelmi Munkacsoportot, hogy a víz-keretirányelv természetvédelmi vonatkozásainak fejlesztésén dolgozzon. A munkacsoport legfontosabb célkitűzése egyfelől az volt, hogy gondoskodjon arról, hogy a víz-keretirányelv természetvédelmi vonatkozásainak e kimunkálása jól összehangolt és támogatott legyen Írországban, másfelől pedig, hogy megkönnyítse a megfelelő kormányzati hivatalok közötti hatékony kommunikációt. A folyami gyöngykagylóra vonatkozó részvízgyűjtő-tervek tekintetében a csoport kiemelt szerepet játszott a folyami gyöngykagylókat illetően kidolgozott, a vízgyűjtő területet érintő megvalósítható, gyakorlati és költséghatékony nemzeti szabványos intézkedések (eszköztár) továbbfejlesztésében. A csoport emellett felülvizsgálta a terveket, hogy garantálja azok megvalósíthatóságát és hatékonyságát, továbbá azonosította a szakpolitikai és útmutatási hiányosságokat, amelyek gátolhatják a tervek végrehajtását. http://www.wfdireland.ie/docs/5_FreshwaterPearlMusselPlans/ http://kerrylife.ie http://www.environ.ie/en/Environment/Water/WaterQuality/WaterFrameworkDirective/

1.4. Az árvízvédelmi irányelv

2007 novemberében elfogadták a 2007/60/EK irányelvet. Az irányelv létrehozza az árvízkockázat vizsgálatának és kezelésének keretét, és a következők elkészítését írja elő a tagállamok számára:

— Árvízveszély- és árvízkockázati térképek, amelyek vízgyűjtőkre (vagy más közösen megállapított kezelési egységekre) bontva térképen ábrázolják az árvízkockázat tekintetében azonosított területeket. Ezeknek a térképeknek tartalmazniuk kell a különböző árvízforgatókönyvek potenciális káros következményeit is, beleértve az árvizek esetén felmerülő lehetséges környezetszennyezési forrásokkal kapcsolatos információkat, továbbá a védett területeket, például a Natura 2000 területeket (határidő: 2013. december).

— Árvízkockázat-kezelési tervek az árvizek potenciális káros következményeinek kezelésére és enyhítésére. Ezeknek a terveknek fontossági sorrendben meg kell határozniuk a különböző árvízkockázat-kezelési intézkedéseket a megelőzéstől és a védelemtől kezdve a felkészültségig, figyelembe véve az adott vízgyűjtő vagy részvízgyűjtő jellemzőit (határidő: 2015. december).

Az árvízvédelmi irányelv szerinti tevékenységeknek összhangban kell állniuk a természetvédelmi irányelvek követelményeivel. Ha például egy árvízvédelmi intézkedés egy vagy több Natura 2000 területet érinthet, ezen intézkedés keretében is követni kell az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke szerinti eljárást, és megfelelő vizsgálatot kell végezni a terv vagy projekt Natura 2000 terület(ek) épségére gyakorolt esetleges hatásainak értékelése érdekében.

1.5. Az SKV- és a KHV-irányelv

Az SKV-irányelv

A bizonyos tervek és programok környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló 2001/42/EK irányelv (az SKV-irányelv) célja, hogy biztosítsa a környezet magas szintű védelmét. Ezt úgy kívánja elérni, hogy gondoskodik arról, hogy bizonyos tervek vagy programok környezeti következményeit már az előkészítés során és az elfogadás előtt azonosítsák, értékeljék és vegyék figyelembe.

A stratégiai környezeti vizsgálat kötelező azon különböző tervek és programok esetében, amelyek meghatározzák a KHV-irányelvben felsorolt projektek jövőbeli engedélyeinek kereteit. Kötelező azon tervek és programok esetében is, amelyeket a Natura 2000 területekre gyakorolt valószínűleg jelentős hatásuk miatt az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikkének (3) bekezdése szerinti vizsgálat alá kell vonni.

Az SKV-folyamat során a tagállamoknak környezeti jelentést kell készíteniük, amelyben értékelik, hogy a tervek és programok, illetve észszerű alternatíváik valószínűsíthetően milyen jelentős környezeti hatásokkal járnak. Ezenfelül konzultálniuk kell azokkal a hatóságokkal, amelyeket konkrét környezeti felelősségük folytán a tervek és programok megvalósításának környezeti hatásai valószínűleg érintenek (azaz a környezetvédelmi hatóságokkal), valamint a nyilvánossággal.

A konzultációt kellően korán és hatékony módon kell végezni, hogy a környezetvédelmi hatóságok és a nyilvánosság a terv vagy a program tervezetéről és a kísérő környezeti jelentésről még a terv vagy a program elfogadása előtt kinyilváníthassák véleményüket. Az SKV kidolgozásának folyamatát össze kell hangolni a terv kidolgozásával, hogy a terv végleges változatába környezeti megfontolásokat is bele lehessen foglalni.

Az SKV célja összességében az, hogy integráltabb és hatékonyabb megközelítést ösztönözzön a területfejlesztésben, amely megközelítés a tervezési folyamat sokkal korábbi szakaszában és hosszabb távú stratégiai szinten veszi figyelembe a környezetvédelemmel, így többek között a biodiverzitással kapcsolatos szempontokat. Ennek eredményeképpen kevesebb konfliktus keletkezik a későbbi szakaszokban az egyes projektek szintjén. Emellett azt is lehetővé teszi, hogy a jövőbeli fejlesztésekre megfelelőbb helyszínen kerüljön sor, távol azoktól a területektől, például a Natura 2000 területektől, ahol konfliktus alakulhat ki.

A KHV-irányelv

Míg az SKV-folyamat a tervekre és programokra irányul, a 2014/52/EU irányelvvel módosított 2011/92/EU irányelv (szokásos megnevezésével a KHV-irányelv) az egyedi köz- és magánprojektekre vonatkozik. Így a környezetre valószínűleg jelentős hatást kifejtő projektekre (15) csak azt követően adható fejlesztési engedély, hogy elvégezték az azok valószínű környezeti hatásaira vonatkozó vizsgálatot.

A KHV-irányelv megkülönbözteti a kötelező környezeti hatásvizsgálatot igénylő projekteket (az „I. melléklet szerinti projektek” (16)) és azokat a projekteket, amelyeknél a tagállami hatóságoknak kell meghatározniuk, hogy a projektnek valószínűsíthetően lesznek-e jelentős hatásai („II. melléklet szerinti projektek”). Erre előzetes vizsgálati eljárással kerül sor, amelynek során figyelembe veszik az irányelv III. mellékletének kritériumait. A legtöbb vízerőmű II. melléklet szerinti projekt (17).

1.6. Kapcsolat az SKV-, a KHV- és az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikkének (3) bekezdése között

A (2014/52/EU irányelvvel módosított) KHV-irányelv szerint összevont és/vagy koordinált eljárást kell lefolytatni, ha a projekt vizsgálatát mind a KHV-irányelv, mind a természetvédelmi irányelvek előírják. A Bizottság iránymutatást tett közzé az összevont és/vagy koordinált eljárásokról azon projektek tekintetében (18), amelyeket egyidejűleg kell vizsgálni a KHV-, az élőhelyvédelmi, a madárvédelmi, a víz-keretirányelv és az ipari kibocsátásokról szóló irányelv értelmében.

A koordinált eljárás keretében a tagállamoknak hatáskörrel rendelkező hatóság kijelölése révén kell összehangolniuk a vonatkozó uniós jogi aktusok által előírt, az adott projekt környezeti hatásainak vizsgálatára irányuló egyedi vizsgálatokat. Az összevont eljárás során a tagállamoknak egyetlen, a vonatkozó uniós jogi aktusok által előírt vizsgálatot kell lefolytatniuk az adott projekt környezeti hatásait illetően.

Az uniós természetvédelmi jogszabályok szerinti megfelelő vizsgálatnak mindazonáltal a teljes környezeti jelentés egyértelműen megkülönböztethető és azonosítható részét kell képeznie. Ez azért van így, mert az élőhelyvédelmi irányelv szerinti megfelelő vizsgálat a természeti környezet más vonatkozásait méri, és más kritériumokat alkalmaz a jelentőség meghatározására, mint a KHV-k vagy az SKV-k. A KHV-k/SKV-k a környezet valamennyi vonatkozását vizsgálják, ideértve a biodiverzitást, míg a természetvédelmi irányelvek kifejezetten az azokat a fajokat és élőhelytípusokat érő lehetséges káros hatásokra összpontosítanak, amelyek tekintetében Natura 2000 területet jelöltek ki.

Eltérés látható az egyes vizsgálatok eredményeiben is. A stratégiai környezeti vizsgálat és a környezeti hatásvizsgálat során készített értékelések eljárási követelményeket határoznak meg, de nem állapítanak meg kötelező környezetvédelmi előírásokat. Az élőhelyvédelmi irányelv szerinti vizsgálat eredménye ezzel szemben azonnali hatállyal kötelezővé válik az illetékes hatóság számára, és feltételekhez köti annak végleges döntését.

Más szóval, ha a megfelelő vizsgálat nem tudja teljes bizonyossággal megállapítani, hogy a terv vagy projekt nem lesz káros hatással valamely Natura 2000 terület épségére, a hatóság annak aktuális állapotában nem hagyhatja jóvá a tervet vagy a projektet, kivéve, ha speciális esetekben az megfelel a 6. cikk (4) bekezdése szerinti eltérés feltételeinek.

Ha az élőhelyvédelmi irányelv szerint vizsgálatot kell lefolytatni, az Európai Unió Bírósága tisztázta, hogy a SKV-irányelv saját jogán alkalmazandó a tervekre és a programokra (19).

Útmutató a közösségi érdekű energia-infrastruktúrával kapcsolatos projektek környezeti vizsgálati eljárásainak egyszerűsítéséhez A többi fejlesztési projekthez hasonlóan a vízenergia-termelést is számos környezeti vizsgálatnak kell alávetni. A Bizottság útmutatót adott ki arról, hogy hogyan lehet ezen eljárásokat egyszerűsíteni, különösen a TEN-E rendelet szerinti közösségi érdekű projektek vonatkozásában, és egyúttal a környezet lehető legmagasabb szintű védelmét biztosítani az uniós környezetvédelmi joggal összhangban. A bizottsági útmutató számos ajánlást megfogalmaz, amelyek, jóllehet a közösségi érdekű projektekre összpontosítanak, az energetikai tervek és projektek, köztük a vízenergia-fejlesztések szempontjából is relevánsak. Az ajánlások középpontjában főként a következők állnak: — korai tervezés, feltérképezés és a vizsgálatok hatókörének meghatározása; — a környezeti vizsgálatok és más környezeti követelmények korai és hatékony integrációja; — az eljárások összehangolása és határidők; — adatgyűjtés, adatok megosztása és minőség-ellenőrzés; — határokon átnyúló együttműködés; és — a nyilvánosság korai és hatékony részvétele. http://ec.europa.eu/environment/eia/pdf/PCI_guidance.pdf

2. ÉDESVÍZI ÖKOSZISZTÉMÁK ÉS VÍZENERGIA AZ EU-BAN

2.1. Az EU folyami és tavi ökoszisztémáinak állapota

A folyók és tavak szerkezeti összetettsége és rendkívül dinamikus természete különlegesen gazdag ökoszisztémává teszi őket, egyúttal biztosítják a környező vidék vér- (illetve ez esetben víz-) ellátását. Amellett, hogy saját jogon értékes élőhelyek, életbe vágó ökofolyosóként működnek, amelyek ösztönzik a fajok nagy távolságra történő elterjedését és vándorlását. Felelősek egyúttal az egymással összefüggő, víztől függő vizes élőhelyek, így például ártéri erdők, mocsarak, lápok, nedves rétek stb. gazdag hálózatának kialakulásért, amelyek mindegyike tovább bővíti e természetes rendszerek általános biodiverzitását.

Európa vadon élő növény- és állatfajainak jelentős része, köztük a madárvédelmi és az élőhelyvédelmi irányelv értelmében védett mintegy 400 édesvízi faj fennmaradása a folyami és tavi ökoszisztémáktól függ. A tavak és folyók együttesen a Natura 2000 területek felszínének 4 %-át adják (mintegy 31 560 km2, azaz Belgiumnál nagyobb a kiterjedésük), amely területeket például olyan fajok tekintetében jelölték ki, mint a lazac (Salmo salar), a vidra (Lutra lutra), a jégmadár (Alcedo atthis), a csókarák (Austropotamobius pallipes), a tompa folyamkagyló (Unio crassus), továbbá olyan élőhelytípusok számára, mint a síkvidéktől a hegyvidékekig megtalálható vízfolyások, ligeterdők, nedves rétek és lápok.

A folyók emellett létfontosságú többfunkciós erőforrások Európa gazdasága és szociális jólléte számára, mivel számos különböző ágazatot látnak el, és sok fontos árut és szolgáltatást kínálnak a társadalom számára. Ugyanakkor, intenzív felhasználása hatalmas nyomás alá helyezte ezt az értékes erőforrást az elmúlt 150 évben, aminek eredményeképpen mára kevés jelentősebb folyó természetes állapotát sikerült megőrizni. A változó fokú szennyeződésnek és a magas tápanyagterhelésnek való kitettség mellett, amelyek a vízminőség jelentős romlásához vezetnek, sok folyó mélyreható hidromorfológiai, a természetes áramlási dinamikát és az ökológiai konnektivitást érintő változásokon is keresztülment.

2015-ben az Európai Környezetvédelmi Ügynökség Európa környezetének állapotáról szóló jelentése (20) azt állapította meg, hogy Európa folyóinak és tavainak több mint fele nem érte el a jó ökológiai állapotot vagy potenciált. 2009-ben a felszíni víztestek mindössze 43 %-a volt jó vagy kiváló ökológiai állapotban. Nem volt várható, hogy a helyzet sokat javul 2015-ig, amikor a víztestek 53 %-a esetében számoltak a jó ökológiai állapot elérésével. Ez elég távol van a víz-keretirányelv által kitűzött céloktól.

A védett uniós édesvízi fajok és élőhelyek vonatkozásában a helyzet még ennél is súlyosabb. A két természetvédelmi irányelv által védett élőhelyek és fajok védettségi helyzetéről szóló, a természet állapotáról a 2007 és 2012 közötti időszak vonatkozásában készült legutóbbi bizottság jelentés (21) szerint az édesvízi fajok és az édesvízi élőhelytípusok közel háromnegyede (74 %, illetve 73 %) volt kedvezőtlen–nem kielégítő vagy kedvezőtlen–rossz helyzetben. Ezzel szemben mindössze 17, illetve 16 %-uk volt kedvező helyzetben.

Védettségi helyzet

Védettségi helyzet

a) Fajok (5615 vizsgálat)

b) Élőhelyek (94 vizsgálat)

Kedvező

Nem ismert

Kedvezőtlen–nem kielégítő

Kedvezőtlen–rossz

A fajok a) és élőhelyek b) (élőhelyvédelmi irányelv szerinti) védettségi helyzete és tendenciái a folyami és tavi ökoszisztémákban. Forrás: EEA, 2015b, 17. cikk szerinti jelentések és vizsgálatok.

Az európai folyók általánosságban véve rossz állapota komoly aggodalomra ad okot. Egyértelmű, hogy számos európai folyó rendkívül degradált állapotban van, és még sokat kell tenni a víz-keretirányelv és a két természetvédelmi irányelv célkitűzéseinek eléréséhez. Ez csak akkor valósítható meg, ha nemcsak a további romlás megakadályozásához rendelünk prioritást, hanem az ökológiai állapotuk tevőleges javításához is.

2.2. Az európai édesvízi ökoszisztémákat érő terhelések és veszélyek

A víztesteket érő terhelés számos különböző tevékenységből származik. A hidromorfológiai terhelések különösen nagy hatást gyakoroltak, és a folyami és átmeneti víztestek több mint 40 %-át érintették. A vízgyűjtők víz-keretirányelvvel kapcsolatos első jellemzése alapján (22), a legtöbb EU-tagállam azt jelezte, hogy a víztestek hidromorfológiai állapotát legerőteljesebben befolyásoló alapvető tényezők a városfejlesztéssel, az árvízvédelemmel, az energiatermeléssel, beleértve a vízenergiát is, a belvízi hajózással, valamint a mezőgazdasági célú kiegyenesítéssel és lecsapolással kapcsolatos terhelések.

A folyókat érő terhelések

A folyókat érő hatások

Nincs terhelés (22)

Nincs hatás (19)

Pontszerű források (22)

Szerves anyagok feldúsulása (16)

Diffúz források (22)

Tápanyagok feldúsulása (19)

Szennyeződés (18)

Vízkivétel (19)

Elsavasodás (10)

Hidromorfológia (22)

Megváltozott élőhelyek (16)

Más terhelések (19)

Más hatások (14)

A víztestek százalékos aránya

A víztestek százalékos aránya

A folyókat érő jelentős terhelések (balra) és hatások (jobbra); a bevont tagállamok száma zárójelben (Az európaivizek – állapot és terhelés értékelése, 2012)

A Natura 2000 édesvízi víztesteket érő veszélyeket és fenyegetéseket illetően a természet állapotáról szóló jelentés a víztestek állapotában bekövetkezett változásokat messze a leggyakoribbként azonosítja más veszélyekhez és fenyegetésekhez képest.

4.37. ábra: A(z élőhelyvédelmi irányelv szerinti) fajokat érő 10 (a gyakoriság %-ában) legmagasabban rangsorolt terhelés és veszély a folyami és tavi ökoszisztémákban

J02 A víztestek állapotában bekövetkezett változás

J03 Az ökoszisztémában bekövetkezett más változások

H01 Felszíni vizek szennyeződése

I01 Idegenhonos inváziós fajok

A02 A talajművelési gyakorlat megváltozása

K03 Fajok közötti kapcsolat az állatvilágban

F02 Halászat és a vízi erőforrások betakarítása

A07 Növényvédő szerek alkalmazása a mezőgazdaságban

D01 Közutak, vasutak és ösvények

K02 Vegetációszukcesszió/Az életközösségek alakulása

Terhelések

Veszélyek

A természet állapotáról szóló jelentés, EEA, 2015

Vízenergia az EU-ban Az EU-ban 2011-ben megközelítőleg 23 000 vízerőművet tartottak nyilván. Ezek túlnyomó többsége (91 %) kis erőmű (10 MWH alatti), amelyek a vízenergiából származó teljes villamosenergia-termelés 13 %-át adják. A nagy vízerőművek ezzel szemben az ilyen létesítmények csak 9 %-át képviselik, viszont a vízenergiából származó teljes villamosenergia-termelés 87 %-áért felelnek. (23) A vízerőművek gyakorlati okokból gyakran a hegyvidéki területekre összpontosulnak, de nagyobb, messze elérő hatással vannak mind a kisebb, mind a nagyobb folyókra és tavakra a régiók minden típusában. A kisebb folyókban a vízhozam kisebb mértékű csökkenése vagy a természetes ökológiai állapot romlása is jelentősen kedvezőtlen kihatásokkal járhat a folyóra nézve. A leggyakrabban az alábbi vízerőművek használatosak: Tározás nélküli folyami erőmű: A tározás nélküli vízerőmű-rendszerekben a villamosenergia-termelést a folyó meglévő vízhozama és esése adja. Az erőművek e típusa a vízfolyások természetes áramlása révén termel villamos energiát. Nem kívánja a vizet tározni vagy később felhasználni. Ez a típus a kis erőművek esetében a leggyakoribb, de a nagyobbak között is megtalálható. Tározással kombinált folyami vízerőmű: A tározó lehetőséget kínál arra, hogy az alacsony kereslet időszakában tározza a vizet, majd a csúcsidőszakokban kiengedje. A termelési kapacitás tehát kevésbé függ a vízhozamtól. Az ilyen tározók alkalmasak lehetnek napi, szezonális vagy éves tározásra, így lehetővé teszik a villamosenergia-kereslet csúcsidőszakaiban a kereslet kielégítését és megkönnyítik az ingadozó teljesítményű megújuló energiaforrások, pl. a szél energiatermelésének beépítését a rendszerbe. Tározós vízerőmű : A hagyományos tározós vízerőmű egy kellően nagy méretű tározót tartalmaz, amely lehetővé teszi a víz tározását a nedves és száraz időszakokban. A vizet duzzasztógát mögött tározzák, és azt igény szerint bocsátják az erőmű rendelkezésére. Az ilyen típusú erőmű hatékonyan használható egész évben, alaperőműként vagy csúcserőműként, a szükségleteknek megfelelően. Szivattyús-tározós vízerőmű : Ennek alapját a különböző tengerszint feletti magasságokban elhelyezett víztározók adják, amelyek lehetővé teszik többletenergia termelését a csúcsidőszakban. A vizet a magasabban elhelyezkedő tározóba szivattyúzzák, ha a kereslet alacsonyabb, és ráengedik a turbinákra, ha a kereslet nagy. A szivattyús-tározós vízerőműveket ugyan nem veszik ki a megújulóenergia-irányelv hatálya alól, de a megújuló energiákra vonatkozó statisztikákban figyelmen kívül hagyják őket.

2.3. A vízenergia-termelés hatása az édesvízi ökoszisztémákra

A vízerőműveknek az uniós természetvédelmi irányelvek által védett fajokra és élőhelytípusokra gyakorolt hatásai terjedelmüket tekintve természeti területenként nagyon különbözőek lehetnek. Egyrészt függnek a folyó egyedi jellemzőitől, fizikai és ökológiai állapotától – hogy már degradált vagy még őrzi eredeti állapotát, kicsi vagy nagy, hegyi vagy síkvidéki stb. –, valamint a vízerőművek típusától és méretétől, továbbá azoktól a fajoktól és élőhelyektől, amelyek tekintetében a természeti területet kijelölték. Az egyes létesítményeket tehát esetről esetre kell megvizsgálni.

A hatások a vízerőmű életciklusában bármikor bekövetkezhetnek, kezdeti építésétől a felújításán át a leszereléséig, vagy a mindennapi működése és irányítása során. Jelentkezhetnek a természetes élőhelyek és a fennmaradásuk tekintetében ezen élőhelyektől függő populációk csökkenésében, degradációjában és elaprózódásában. A veszteség jelentősége a hatások mértékétől, továbbá az érintett élőhelyek és fajok ritkaságától és sebezhetőségétől függ.

E fejezet további részében vázoljuk azokat a hatásokat, amelyeket a vízerőművek jelenthetnek a különösen az uniós természetvédelmi irányelvek hatálya alatt álló élőhelyekre és fajokra. Azok az üzemeltetők, akik tisztában vannak a hatások típusával és megértik a folyami ökoszisztémák összetettségét, jobb helyzetben vannak annak garantálásához, hogy tevékenységeik összeegyeztethetők legyenek a víz-keretirányelv és a természetvédelmi irányelvek követelményeivel. Emellett jobban be tudják azonosítani azokat a lehetséges helyzeteket a már degradált folyók helyreállításának elősegítésében, amelyekből mindenki győztesen kerül ki.

A folyók morfológiája és a folyami élőhelyek megváltozása

A víztestek bármely fizikai megváltozása befolyásolja a szokásos hidrológiai folyamatokat és megszakítja az édesvízi rendszerek ökológiai folytonosságát (24), mind hosszanti, mind oldalirányban, pl. azáltal, hogy elvágják a folyókat a környező árterületektől és vizes élőhelyektől, vagy azzal, hogy az erőművek környékén a víz felgyülemlését idézik elő.

Az élőhelyek eltűnésének legnyilvánvalóbb formája maguknak az élőhelyeknek a közvetlen fizikai elpusztítása a felvízi vagy alvízi oldalon, vagy a környező területeken (pl. földfoglalás, elárasztás, a part menti vegetáció eltávolítása vagy fizikai struktúrák a folyóban). A természetes hidromorfológiai folyamatok megbontása ugyanakkor fizikai földfoglalás nélkül is leronthatja vagy megváltoztathatja azokat a biotikus és abiotikus körülményeket, amelyek nélkülözhetetlenek az élőhely struktúrája és működése szempontjából. Ezenfelül, a degradált élőhelyek idegenhonos inváziós fajok általi kolonizációjához vezethet, ami a természetes állatvilág kiszorulásával végződhet.

A védett fajok vándorlásának és terjedésének akadályai

A folyók, tavak és a part menti zónák fontos szerepet játszanak az édesvízi fajok terjedésében és vándorlásában, valamint a különféle táplálékszerzési, párzási, költő-, pihenő- és fészkelőhelyek közötti rövidebb távú mozgásokban. Létfontosságú ökológiai folyosóként vagy tranzithelyként szolgálnak a természetes környezetben. Bármilyen, a folyón felfelé vagy lefelé a szabad mozgás útjában álló akadály vagy gát, legyen bármilyen csekély is, jelentős következményekkel jár e fajok fennmaradására nézve.

A különböző vízerőművek által okozott hatások. Forrás: Veronika Koller-Kreimel.

A vízerőművek közvetlenül vagy közvetve megzavarhatják vagy megakadályozhatják a fajok terjedését és vándorlását. A legnyilvánvalóbbak a gátak és a felduzzasztott területek, amelyek fizikailag akadályozzák a halak vándorlását, lehetetlenné téve azok szabad közlekedését a folyóban. Ez jelentős hatást gyakorol számos édesvízi halfaj fennmaradására; eredményeként különösen egyes édesvízi halpopulációk elaprózódnak, elszigetelődnek és végül eltűnnek.

A gáthatás különösen súlyos ott, ahol egynél több akadály található adott folyószakaszon. Még az egészen kicsi struktúrák vagy fizikai akadályok is gyorsan járhatatlanná teszik a folyókat. A mesterséges csatornák is akadályozhatják a fajok mozgását azáltal, hogy a szárazföldi élőhelyeket keresztülvágják és ezért azok szétaprózódását okozzák. Emellett mesterséges kapcsolatot hoznak létre a vízgyűjtő területek között, ami felgyorsíthatja az idegenhonos fajok elterjedését az őshonos fajok kárára.

Noha a felfelé és lefelé irányuló vándorlás valamennyi halfaj számára fontos, a folytonosság különösen a diadróm halfajok számára alapvető. A folyásiránnyal szembeni vándorlás az anadróm halak és az ingolafélék, köztük a lazacok (Salmo salar), a tengeri ingolák (Petromyzon marinus), a folyami ingolák (Lampetra fluviatilis) és egyes tokfélék (például a közönséges tok, Acipenser sturio) szempontjából a legjelentősebb, mivel e fajoknak időszakonként (optimálisan évente) nagy távolságot kell megtenniük. A folyásiránnyal megegyező vándorlás ezek növendékeinek, illetve a katadróm halak (például az angolnáról szóló rendelet által védett angolna (Anguilla anguilla) felnőtt egyedei számára fontos (25).

A hordalékmozgás megszakítása

A hordalék a vízi ökoszisztémák természetes része, és e rendszerek hidrológiai, geomorfológiai és ökológiai működéséhez nélkülözhetetlen. A hordalék élőhelyek egész sorát adja, amelyek közvetve vagy közvetlenül számos fajt tartanak el. Természetes körülmények között a hordalék (főként homok) a folyásirány mentén állandó mozgásban van, ami fenntartja a folyók ökológiai struktúráját és működését. A keresztirányú struktúrák, például a gátak és duzzasztógátak megszakíthatják a természetes hordalékmozgást.

A nagy víztározók a beérkező hordalék több mint 90 %-át megfoghatják, ennek eredményeként az alvízi oldalon fokozottan erodálódik a folyómeder és a part, továbbá elpusztulnak a helyben jelentős hidromorfológiai struktúrák, köztük a kavicspadok. A gátakon és duzzasztógátakon végzett karbantartási munkák, amelyek az üledék időszakos kimosódásával járnak (különösen nyáron, amikor vízhiány tapasztalható), szintén árthatnak az élőhelyeknek és a fajoknak, ha nem megfelelően végzik őket.

A duzzasztógátak felvízi oldalán, a víztározóban vagy a felduzzasztott területeken a hordalékszállítási kapacitás csökkenésének eredményeként felhalmozódhat az üledék, ami káros hatással járhat mind a fajokra, mind az élőhelyekre nézve, pl. azáltal, hogy előmozdítja az algák és más olyan vízi gyomnövények elszaporodását, amelyek kiszorítják a védett fajokat. A kavics és más iszapos üledék folyómederben vagy vízoszlopban való felhalmozódása kifejezetten árthat a litofil fajoknak, mint például a pénzes pér (Thymallus thymallus), amely ezeket a területeket ívóhelyként használja, továbbá a folyami gyöngykagyló (Margaritifera margaritifera) és a tompa folyamkagyló (Unio crassus). Káros az olyan madárfajok számára is, mint a lile és a szalonka, amelyek a száraz kavicságyon raknak fészket.

A dunai vízgyűjtő kerület akadályainak felszámolása A vízenergia-termelés a dunai vízgyűjtő kerületben a folyók és élőhelyek folytonossága megszakadásának körülbelül 45 %-áért felel. A kerület több mint 4 000 km-es vízgyűjtővel rendelkező folyóin összesen 1 688 akadály található. Ezek közül 600 duzzasztógát/gát, 729 rámpa/küszöb és 359 más típusú megszakítás. A jelentések szerint 756 van ellátva a halak vándorlását segítő funkciókkal. A folytonosságot megszakító tényezők közül 932 (55 %) 2009 óta jelent akadályt a halak vándorlása számára; ezeket jelenleg jelentős terhelésként osztályozzák. A legutóbbi dunai vízgyűjtő-gazdálkodási terv szerint a Duna menti országok azt tervezik, hogy 2021-ig lényegesen csökkentik a gátak jelentette folytonosságmegszakításokat. Dunai vízgyűjtő kerület: A folyó és az élőhelyek folytonosságának megszakításai – (fent) aktuális helyzet, 2015, (1. térkép) várható javulás 2021-re (2. térkép) Forrás: Dunai vízgyűjtőgazdálkodási-terv https://www.icpdr.org/main/management-plans-danube-river-basin-published

Az ökológiai vízhozam változásai

Az ökológiai vízhozam az EU által védett fajokat és élőhelyeket eltartó egészséges folyami ökoszisztémák lényeges folyamatainak fenntartásához nélkülözhetetlen mechanizmus, amely biztosítja a víztestek jó ökológiai állapotát (26). Az ökológiai vízhozam megváltozása csökkentheti vagy degradálhatja a vizes élőhelyek kiterjedését, továbbá a part menti élőhelyekhez való kapcsolódásukat.

Ha például túl kicsi a vízhozam, annak számos kedvezőtlen hatása lehet, ideértve a halak és ingolafélék ívóhelyeinek kiszáradását vagy az ikrák és növendékek kifejlődésének megakadályozását. A halak folyásiránnyal szembeni vándorlása is nehézkes lehet a kimerült folyószakaszon, akár a csekély vízhozam keltette akadályok, akár a halak vándorlásra való csekély ösztönzöttsége miatt.

Az eredeti folyómeder elégtelen vízhozama következtében a víz túlmelegedhet és nem tartalmaz kellő mennyiségű oxigént (a fent leírtak szerint). Ezzel számos faj, köztük halak, rákok és ingolafélék, kéthéjú kagylók vagy a folyóvízi élőhelyektől függő szitakötők számára kedvezőtlenül alakulnak az életkörülmények.

A vízjárás módosulása az erőművek vízhozamának mesterséges megváltoztatása miatt

A vízhozam erőteljes ingadozása nagy kárt okozhat mind a fajok, mind az élőhelyeik számára, különösen a kisebb folyókban. A vízhozam mesterséges és gyors változtatásai (hydropeaking) nagy terhet rónak a vízfolyás érintett részén élő fajokra, különösen azokra, amelyek képtelenek kezelni a vízszint hirtelen megváltoztatását, mint a növendék halak, vagy más lassan mozgó, vagy statikus organizmusok (különösen növényfajok). A hydropeaking a védett fajok zsákmányainak magatartását is befolyásolja, és ennek következtében érinti állóképességüket is.

Hatásai különösen akutak az érzékeny időszakokban (pl. aszály vagy fagy idején), és különösen relevánsak az éghajlatváltozásra tekintettel. A vízerőművek vízhozama mesterséges megváltoztatásának másik káros következménye gyakran az, hogy a csúcsidőben kiengedett víz hőmérséklete nagymértékben eltérő (jóval alacsonyabb). Az állandó vízhőmérséklethez szokott fajok nem élik túl a naponta több órán át tartó hirtelen változásokat.

A szezonális áramlási ciklusok megváltozása

Néha intézkedéseket hoznak a folyómeder megváltoztatására, hogy jobban tudják szabályozni a vízhozamot. A vízhozamba való beavatkozás megszakíthatja a szezonális áramlási ciklusokat, amelyek eredményeként az e ciklusokba kapcsolódó célzott élőhelytípusok és célfajok teljesen eltűnhetnek. Az érintett élőhelyekre példa többek között a ligeterdők, az időszakos tavak, a holtági tavak és a folyók, valamint a hozzájuk társuló fajok.

RIPEAK — UNIÓS KUTATÁSI PROJEKT: Miként reagálnak a part menti erdők a vízhozam mesterséges és gyors megváltoztatására: a fenntartható vízenergia-gazdálkodás felé A hydropeaking a folyó vízhozamának rövid távú, egy nap alatti megváltoztatására utal, amelyet a vízturbinák be- és kikapcsolásával idéznek elő, hogy a piaci kereslet ingadozásának megfelelően termeljenek villamos energiát. Ennek eredményeként módosul a felvízi és alvízi hidrológia, a hidraulikai paraméterek, a vízminőség, a folyó morfológiája és végső soron a folyami ökoszisztémák is. A hydropeaking hatásairól szóló tudományos vizsgálatok szűkösek, és legtöbbjük a halfaunára összpontosít. Ráadásul egy tanulmány sem foglalkozik a part menti vegetációval. A hydropeaking eredményeként a part menti fajok nem tudnak megerősödni, ez pedig érinti a part menti populációk fennmaradását. A magok csírázását és a magoncképződési teljesítményt elemezve meg lehet határozni a hydropeaking és a vegetáció reakciója közötti kapcsolatokat, ami segít a hydropeakingre adott biológiai válaszok számszerűsítésében, viszonyításában és előrejelzésében. Az ilyen kapcsolatok döntő fontosságúak azon határértékek objektív meghatározásában, amelyek segítenek a vízenergia-termelés ökológiai hatásainak a lehető legkisebbre csökkentésében, jelentős termelési veszteségek nélkül. E projekt célja, hogy némiképp megvilágítsa a vízenergia-termeléssel érintett folyók fenntartható gazdálkodását. Ennek érdekében tervezik a szakirodalom mélységi felülvizsgálatát, a napi szint alatti áramlási sorok elemzését, a helyszíni kísérleteket és a számítógépes modellezést. A projekt várható végső eredményei a következők lesznek: (1) a hydropeaking hatásainak új hidrológiai és ökológiai (azaz a part menti vegetációval kapcsolatos) mérési rendszere, (2) új hidrológiai–ökológiai modellek e hatások számszerűsítésére és (3) új hatékony intézkedések a vízerőművek duzzasztógátjai fenntartható üzemeltetéséhez. http://www.emg.umu.se/english/research/research-projects/responses-of-riparian-forests-to-hydropeaking/

A víz kémiai és hőmérséklet-változásai

A duzzasztógátak alapvetően meg tudják változtatni a folyó kémiai minőségét, ásványianyag-összetételét és pH-ját, mind a felvízi, mind az alvízi oldalon, például azzal, hogy az üledékben szennyezőanyagot halmoznak fel. Mindezek a változások hatással lehetnek a jelen lévő növényi és állati közösségek összetételére. Az organizmusokat szintén befolyásolja a vízhőmérséklet változása és az oxigénkoncentráció ezzel összefüggő módosulása. A víztározók jelentősen növelhetik a hőmérsékletet, de csökkenthetik is, ha a vizet a tározó aljáról nyerik ki.

Az állatok egyedeinek sérülése és elpusztulása

A vízerőművön áthaladó halak és más fajok megsérülhetnek és el is pusztulhatnak. A vízerőművek a következőket idézhetik elő (27):

— a vezetőlapáttal, a turbinakerékkel vagy a turbinaházzal létrejött fizikai kontaktus okozta sérülés,

— a turbinán történő áthaladás során a nyomásingadozásból eredő károsodás,

— beékelődés a beeresztőnyílás rácsaiba vagy a tisztító gépek által okozott sérülések,

— az intenzív áramlás és a kifolyóban található túlfolyó szerkezetek okozta sérülések,

— a zsákmánnyá válás kockázata az irányérzék elvesztése miatt.

A mortalitás foka 0-tól 100 %-ig terjedhet egyetlen vízerőmű esetében is (28). Sok függ a jelen lévő halak típusától, a vízerőmű felépítésétől és az alkalmazott mérséklő intézkedésektől. A turbinák által előidézett mortalitás a lapátok lineáris sebességével és számával és a lapátok közötti távolság csökkenésével arányosan növekszik (Kaplan). A mortalitás a 100 %-ot is elérheti, ha a hal áthalad a főként nagynyomású erőművek turbináin (pl. Pelton turbina).

Kiszorítás és megzavarás

A folyami gépészeti munkák megzavarhatnak bizonyos fajokat, megszakíthatják életciklusukat, mind a Natura 2000 területeken belül, mind azokon kívül, különösen a bentikus állat- és növényvilág esetében, amelyeknek jó vízminőségre van szükségük. Mindez befolyásolhatja a fajok szaporodási, táplálkozási, visszavonulási, terjedési és vándorlási képességét.

Ha a zavarás mértéke számottevő, az az érintett fajok adott területről való eltűnését és az élőhelyhasználat megszűnését is maga után vonhatja, illetve rosszabb eredményekhez vezethet a fennmaradás és/vagy a szaporodás tekintetében. A ritka és veszélyeztetett fajok esetében a kisebb és átmeneti zavaroknak is súlyos következményei lehetnek az adott régióban való hosszú távú fennmaradás szempontjából. Ezek a helyzetek összeegyeztethetetlenek a két természetvédelmi irányelv fajvédelmi rendelkezéseivel.

A szárazföldi fajokra és élőhelyekre gyakorolt hatások

A vízenergia-termelés nemcsak az édesvízi fajokra és élőhelyekre van hatással, hanem a szárazföldiekre is. E hatások előállhatnak ez esetben is bármikor, azaz a vízerőmű építése, leszerelése vagy felújítása során. Okozhatják őket a kapcsolódó infrastruktúrák, például az útcsatlakozások, csővezetékek nyomvonala, vagy a vízerőművet a villamosenergia-hálózathoz kapcsoló villamos vezetékek.

Az érintett élőhelyek eltűnése, degradálódása vagy elaprózódása mellett e struktúrák szárazföldi fajok pusztulását idézhetik elő vagy jelentősen megzavarhatják őket. A madarak például beleütközhetnek a villamos légvezetékekbe, ahol akár áramütés is érheti őket, illetve költőhelyeiket is súlyosan megzavarhatja a csatlakozó utak rendszeres forgalma. Ezek a hatások különösen jelentősek ott, ahol a vízerőmű és a kapcsolódó infrastruktúra a vándorlási útvonalon helyezkedik el, vagy olyan szűk völgyekben, ahol a ragadozómadarak által használt sziklák is találhatók, vagy a madarak szempontjából fontos vizes élőhelyek közelében.

2.4. Kumulatív hatások

Amint az EEA környezet állapotáról szóló jelentése rámutatott, a legtöbb európai folyó jelenleg degradált, és többségük olyan telítettségi szintet ért el, hogy már több új fejlesztést vagy tevékenységet nem tud kiszolgálni anélkül, hogy ne következne be további jelentős romlás a folyó állapotában. Különös figyelmet kell tehát fordítani a potenciális kumulatív hatások értékelésére bármely új tevékenység esetében, ideértve az általában folyókon és különösen a Natura 2000 terület(ek)en elhelyezkedő vízerőműveket is.

A kumulatív hatások vizsgálata nagyon fontos a közel természetes folyókon, különösen a kis folyók esetében, amelyek nagyon sebezhetőek a hidromorfológiájuk bármely megváltozása szempontjából. Akár egy vagy két kis létesítmény is előidézhet elfogadhatatlanul erőteljes hatásokat, amelyek ütköznek a víz-keretirányelv és a két természetvédelmi irányelv jogi követelményeivel.

A kumulatív hatások vizsgálata során figyelembe kell venni minden vízerőművet és más fejlesztést a vízgyűjtő területen, függetlenül attól, hogy Natura 2000 területen helyezkednek-e el vagy sem. Előfordulhat, hogy egy vízenergia-projekt önmagában nem gyakorolna jelentős hatást, de ha hatása hozzáadódik a már meglévő tevékenységekéhez vagy jóváhagyott projektekéhez, együttesen hatásuk komoly lehet.

A kumulatív hatások gyakran csak bizonyos idő elteltével jelentkeznek. Ezért a vizsgálat során fontos figyelembe venni minden tervet és projektet; ideértve a múltban már jóváhagyott, de még meg nem valósított vagy le nem zárt terveket és projekteket, továbbá a meglévő terheléseket és veszélyeket. Ezzel összefüggésben a víz-keretirányelv szerinti vízgyűjtő-gazdálkodási tervekben és a Natura 2000 kezelési tervekben rendelkezésre álló információ hasznos lehet ebből a célból.

Fontos emellett megjegyezni, hogy egy már jóváhagyott terv vagy projekt nem keletkeztet vélelmet a jövőben javasolt egyetlen terv vagy projekt javára sem. Ha például egy vízenergia-fejlesztés nem vált ki jelentős hatásokat, és ezért jóváhagyják, a jóváhagyásból nem következik vélelem a jövőbeni vízerőmű-fejlesztések javára. Ezzel szemben, e projekt jóváhagyása jelentheti azt, hogy a folyó elérte a teherbíró képességének határát, és további fejlesztéseket már nem bír el, legyenek azok bármilyen csekélyek is.

Emellett a kumulatív és együttes hatások vizsgálata nem korlátozódik az adott ágazat hasonló típusú terveinek vagy projektjeinek vizsgálatára. A vizsgálat során figyelembe kell venni bármely más projektet vagy tervet, amely a vizsgált projekttel együtt jelentős hatást gyakorolhat. A potenciális kumulatív hatásokat megbízható alapadatok segítségével kell értékelni, és nem szabad pusztán minőségi kritériumokra támaszkodni. E hatásokat az átfogó vizsgálat elválaszthatatlan részeként kell értékelni, és nem csak a vizsgálati folyamat végén utólagos megfontolásként.

Végezetül, a kumulatív vizsgálatban ki kell térni a folyón már meglévő létesítményekre is (az úgynevezett előzetes terhelés) (29). Ha például új projektet vesznek tervbe új turbinával, annak hatását a meglévő vízerőműre tekintettel kell vizsgálni, akkor is, ha az évtizedekkel korábban épült. Ha a kumulatív hatások jelentősek, az új projektet el kell utasítani.

A németországi Szövetségi Környezetvédelmi Ügynökség (Umweltbundesamt) kis vízerőművekkel kapcsolatos ajánlása Németországban a felhasználható vízenergia-potenciál körülbelül 80 %-át már kiaknázták. A technológiai potenciált is jórészt kimerítették. Ez tükröződött abban, hogy a vízenergia-felhasználás számára a támogatási programokban viszonylag alacsony mértékű támogatás áll rendelkezésre. A fennmaradó, még kiaknázható potenciál ezért főként a kis területű, korábban fejlesztéssel nem érintett, gyakorlatilag háborítatlan vizekhez köthető. Ugyanakkor, a Németországban fennmaradó kevés kis területű, háborítatlan vízfolyást érő lehetséges káros ökológiai hatások tekintélyesek lehetnek. A makroökonómiai költség-haszon elemzés is azt mutatta, hogy a gazdasági költségek a haszonhoz viszonyítva figyelemreméltóak lehetnek. Minél kisebb a létesítmény kapacitása és minél természetesebb a vízfolyás, annál kedvezőtlenebb eredményt ad a költség-haszon elemzés. A gazdasági értékelések tanúsítják, hogy különösen a kis méretű, legfeljebb 100 kW kapacitású vízerőműveknél az új építés, a korszerűsítés és a reaktiváció mindhárom esetében magasabb az energiatermelés költsége, mint a megújuló energiáról szóló törvény szerint fizetendő díjak. Ezért számos esetben, még kedvezőbb körülmények között is alig lehet villamos energiát gazdaságosan előállítani. A gazdasági megfontolások azt mutatják, hogy egy – különösen 100 kW kapacitás alatti – kis vízerőmű működési költségeit fedező támogatás óriási makroökonómiai költségeket idéz elő a CO 2 -kibocsátások elkerülése terén. A negatív ökológiai hatások ismeretében a kis vízerőművek potenciáljának további kiaknázása nem prioritás az éghajlatvédelem szempontjából. Ami a hatályos jogi rendelkezéseket és az EU víz-keretirányelvének rendelkezéseit illeti, a következő ajánlásokat tették: — Nagyobb hatékonyságuk okán a nagy méretű vízerőműveket részesítik előnyben a kisebb és a mikrolétesítményekkel szemben a már fejlesztéssel érintett és duzzasztott vizeken másodlagos használatra. A vízerőmű kapacitásának kialakításakor az optimalizációra kell összpontosítani. — A gyakorlatilag háborítatlan vizeken, vagy ahol a renaturalizációt tervezik, a vízerőművek használatáról le kell mondani. — Kis vízerőművek építése és reaktiválása nem jelent gondot meglévő gátaknál, amelyeket nem lehet lerombolni, különösen, ha ezzel egyidejűleg ökológiai javulás érhető el, például helyreáll a szabad átjárás. — A jelenleg nem működő létesítmények reaktiválása és a vízjogok megújítása esetén a vízvédelmi szempontokat határozottabban figyelembe kell venni, és feltételeket kell megállapítani (például funkcionális hallépcsők, strukturálisan biztosított dinamikus minimális vízhozam, a hirtelen elárasztás kizárása a gátak alvízi oldalán). — Új létesítmények esetében kerülni kell a víztest elterelési célú felduzzasztását. Olyan konstrukciót kell választani, amely a vizet oly módon tereli el, hogy fennmaradjon a szabad átjárás lehetősége és megőrizzék a vízfolyás jellegét (pl. oldalirányú vízkivétel a víztestben alkalmazott terelő szerkezettel). Követelményeket kell megfogalmazni a minimális vízhozamra és a halak turbinák okozta károsodásának elkerülését szolgáló intézkedésekre vonatkozóan. A gátak alvízi oldalának hirtelen elárasztását meg kell tiltani. Kivonat: Vízerőművek, mint a megújuló energia forrásai – jogi és gazdasági szempontok – Umweltbundesamt, 2003. november.http://www.umweltbundesamt.de/sites/default/files/medien/publikation/long/2544.pdf

2.5. A jelentős és jelentéktelen hatások közötti különbségtétel

A hatásvizsgálat első lépése a vízenergia-fejlesztési tervvel vagy projekttel esetlegesen érintett fajokat és élőhelyeket érő hatások tartományának meghatározása. Ezt követően meg kell állapítani, hogy a hatás a Natura 2000 terület védelmi célkitűzéseinek fényében jelentős-e vagy sem. Egyértelmű, hogy a jelentőséget esetről esetre kell értékelni, a természeti területre jellemző fajok és élőhelyek, továbbá maga a projekt pontos jellemzői függvényében, megbízható tudományos szakértelem alapján (lásd az 5. fejezetet).

Néhány egyed pusztulása jelentéktelen lehet egyes fajok esetében, míg másoknál súlyos következményekkel járhat. A hatások jelentőségét befolyásolja a populáció mérete, eloszlása, elterjedése, a reprodukciós stratégia és az élettartam, ez pedig Natura 2000 területenként változik, még akkor is, ha e területeket ugyanazon fajok tekintetében jelölték ki. A hatások összefüggését is figyelembe kell venni. A földfoglalás önmagában nem feltétlenül fontos egy faj szempontjából, de ha a természetes vízáramlásban nagyobb zavarokat okoz, hatása jelentős lehet.

A jelentőséget megfelelő földrajzi léptékben kell vizsgálni. A nagy távolságra jutó vándorló fajok (például a lazac, Salmo salar) esetében egy konkrét természeti területre gyakorolt hatás nagyobb földrajzi területen (vízgyűjtő) is érvényesülhet. Ugyanígy, a nagy területen élő vagy élőhelyhasználatukat változtató fajok tekintetében szükség lehet a helyi lépték helyett a potenciális hatások regionális léptékét áttekinteni.

A Natura 2000 területek védelmi célkitűzései szintén lényegesek annak megállapítása szempontjából, hogy valószínűsíthető-e jelentős hatás. Ezt a Bíróság is megerősíti a Waddenzee-ítélet (30) 49. pontjában, amelyben kimondja, hogy „…valamely, a természeti terület kezeléséhez közvetlenül nem kapcsolódó vagy ahhoz nem nélkülözhetetlen terv vagy projekt veszélyezteti a természeti terület védelmével kapcsolatos célkitűzéseket, akkor olyan tervnek vagy projektnek tekintendő, amely jelentős hatást gyakorolhat az adott természetei területre. Ennek kockázatát a terv vagy projekt által érintett természeti terület egyedi környezeti jellemzőinek és feltételeinek figyelembevételével kell megítélni.”

A megfelelő vizsgálatnak a rendelkezésre álló legjobb adatokon kell alapulnia. Ehhez külön e célra rendelt helyszíni felmérésekre vagy monitoringprogramokra lehet szükség, valamennyivel a projekt előtt. A befektetőknek előre kell tudniuk jelezni ezt a tervezésben, és gondoskodniuk kell arról, hogy a biológiai és hidrológiai felügyelet kiterjedjen valamennyi fontos szempontot érintő információra (életcikluson belüli és szezonális variabilitás). Az ilyen tanulmányok adott esetben több évig is tarthatnak, mire kellően át tudják fogni az adott fajok és élőhelytípusok életciklusát (lásd az 5. fejezetet a részletek tekintetében).

Jelentőségi határértékek megállapításáról szóló iránymutatás Németországban Németországban, csakúgy, mint máshol, a szubjektivitás magas foka miatt nehéz volt a Natura 2000 célelemekre gyakorolt hatás jelentőségének vizsgálata, amely a megfelelő vizsgálat középpontja. Ennek eredményeként az illetékes hatóságok gyakran nem rendelkeztek megalapozott tudományos bizonyossággal azon döntéseik alátámasztásához, hogy engedélyezzenek-e egy tervet vagy projektet, vagy sem. Ez jogviták elé is állította őket. E probléma feloldására, és hogy egységesebb és következetesebb megközelítést biztosítsanak a hatások jelentőségének gyakorlati vizsgálata során, a Német Szövetségi Természetvédelmi Hivatal (BfN) kutatási projektet rendelt meg, hogy tudományosan kipróbált szabályokat és konvenciókat adjon minden, a madárvédelmi és az élőhelyvédelmi irányelvben felsorolt és Németországban előforduló élőhelytípus és faj vonatkozásában (31). Az ennek eredményeként kidolgozott útmutatót 2007-ben tették közzé. Az útmutató első előfeltételezése, hogy egy Natura 2000 területen az élőhelytípusok és a fajok élőhelyeinek végleges eltűnése jelentős hatásnak tekinthető. Ugyanakkor, a veszteség bizonyos mértékben jelentéktelennek tekinthető egyes élőhelytípusok és fajok esetében, adott körülmények között. Az útmutató tudományosan elfogadott határértékeket és kritériumokat ad meg a jelentőség meghatározásához, amely értékek és kritériumok minőségi és funkcionális szempontúak is, nem csak mennyiségiek. Így ahhoz, hogy egy hatást jelentéktelennek lehessen minősíteni, az összes következő feltételnek meg kell felelni: — az adott élőhely/a fajok élőhelye vagy a tipikus faj kulcsfontosságú élőhelye egyedi elemei nem változhatnak, — a mennyiségi – abszolút területveszteség irányadó értékeit nem lehet túllépni, — az 1 %-os mennyiségi – relatív területveszteség kiegészítő értékeit nem lehet túllépni, — a más projektekkel együtt fennálló kumulatív hatások nem léphetik túl a fenti határértékeket, és — más tényezőkkel együttesen fennálló kumulatív hatások nem fordulhatnak elő. A 2. franciabekezdést illetően 7 méretosztályt alakítottak ki az élőhelyek és 8-at a fajok tekintetében, amelyek megadják azokat a tartományokat, amelyekbe az élőhelytípusokra/fajokra vonatkozó határértékek tartoznak; minden osztály esetében három határmértéket állapítottak meg. A gyakorlatban ez azt jelenti, hogy a Németországban előforduló 91 élőhelytípus közül 21 esetében nem fogadható el veszteség, míg a fennmaradó élőhelyek tekintetében bizonyos veszteség jelentéktelennek tekinthető, ha azok a méretosztályoknak és mértékeknek megfelelő tartományban mérik. A II. mellékletben szereplő 53 fajt érintően 16 esetében, továbbá a madárvédelmi irányelv 98 madárfaja közül 20 esetében nincs kísérleti határérték. Ez azt jelenti, hogy semmilyen hatás nem fogadható el. Mindezek a következtetések/számadatok/határértékek csak iránymutató jellegűek. Eszerint minden megfelelő vizsgálat esetén továbbra is eseti megközelítést kell alkalmazni. Közzététele óta az útmutató sikerrel vizsgázott a német bíróságok előtt, és most már az egész országban alkalmazzák. http://www.bfn.de/0306_ffhvp.html

A megfelelő vizsgálatra engedéllyel rendelkező szakértők által használt léptékek a Cseh Köztársaságban Gyakorlati probléma, hogy milyen léptéket használjanak a hatások jelentőségének értékeléséhez a megfelelő vizsgálat során. Nincs előírás, de régi tapasztalat alapján a következő léptéket ajánlják a megfelelő vizsgálatra jogszabály szerinti engedéllyel rendelkező szakértők számára a Cseh Köztársaságban (32). A hatás jelentőségét az adott terület minden céleleme alapján értékelni kell. Ha a hatást csak egyetlen célelem esetében is –2-re értékelik, az automatikusan azt jelenti, hogy a terület épségét káros hatás éri, és az ilyen projektet nem lehet engedélyezni a 6. cikk (3) bekezdése szerinti eljárásban. Érték Megnevezés Leírás Példa -2 Jelentős káros hatás Jelentős káros hatás. Kizárja a terv/projekt végrehajtását Jelentős zavaró vagy pusztító hatás az élőhelyre vagy populációra, illetve azok lényeges részére; az élőhely vagy faj ökológiai szükségleteinek jelentős megzavarása; az élőhelyre vagy a faj természetes fejlődésére gyakorolt jelentős hatás. Bizonyos körülmények között a hatást mérséklő intézkedések enyhíthetik. Az anadróm fajok ívóhelyeire történő vándorlás útvonalainak megszakítása Az élőhely pusztulása új duzzasztógát miatt történő elárasztása következtében. Hidrológiai változások a populációra jelentős hatással lévő elágazás miatt. -1 Mérsékelten káros hatás Korlátozott/mérsékelt/nem jelentős káros hatás. A terv/projekt végrehajtása nem kizárt. Mérsékelt zavaró hatás az élőhelyre vagy a populációra; az élőhely vagy faj ökológiai szükségleteinek mérsékelt megzavarása; az élőhelyre vagy a faj természetes fejlődésére gyakorolt elhanyagolható hatás. E hatások elhárítása mérséklő intézkedésekkel lehetséges, de ezen intézkedések alkalmazása nem kényszeríthető ki, nemzeti jogszabály eltérő rendelkezése hiányában. Korszerűsítés – a halak számára kevésbé káros technológia alkalmazása, hallépcsők kiépítése a meglévő akadályokon. A hatás a populáció csekély részén érvényesül. A környező térségben általánosan jellemző élőhelyre gyakorolt hatás. 0 Zéró hatás. A tervnek/projektnek nincs mérhető hatása. A bekövetkezés helyén kívül. +1 Mérsékelt pozitív hatás Mérsékelt kedvező hatás az élőhelyre vagy a populációra; az élőhely vagy faj ökológiai szükségleteinek mérsékelt javulása; az élőhelyre vagy a faj természetes fejlődésére gyakorolt mérsékelt kedvező hatás. A csúcserőmű átalakítása folyami vízerőművé gát vagy duzzasztó nélkül. +2 Jelentős pozitív hatás Jelentősen kedvező hatás az élőhelyre vagy a populációra; az élőhely vagy faj ökológiai szükségleteinek jelentős javulása; az élőhelyre vagy a faj természetes fejlődésére gyakorolt jelentős kedvező hatás. Vízerőmű lebontása.

3. PÉLDÁK BEVÁLT GYAKORLATOKRA A VÍZENERGIA-TERMELÉS HATÁSAINAK MÉRSÉKLÉSE ÉS A VÍZENERGIA-TERMELÉSRE ALKALMAZOTT ÖKOLÓGIAI HELYREÁLLÍTÓ INTÉZKEDÉSEK TERÉN

3.1. A folyók lehető legjobb ökológiai állapotának elérése a vízenergiával összefüggésben

Amint arról az előző fejezetben is szó volt, Európában csak néhány nagy folyó maradt viszonylag természetes állapotban. A fizikai változások az évek során számos okból következtek be, többek között a vízenergia-termelés miatt. A meglévő vízerőművek korszerűsítését ezért előnyben kell részesíteni az újak építése helyett, hogy ökológiai lábnyomukat javítsuk.

Egy sor intézkedést lehet hozni a vízerőművek folyami ökoszisztémákra és a környező élőhelyekre és fajokra gyakorolt kedvezőtlen hatásainak mérséklésére és a fajok és élőhelyek védettségi helyzetének javítására. Ez fontos szerepet játszik a víz-keretirányelv és a két természetvédelmi irányelv célkitűzéseinek elérésében.

Keresni kell a lehetőségeket a nem hatékony vagy elavult létesítmények leszerelésére és arra, hogy teljesen eltávolítsák őket a folyami rendszerekből. Meg kell jegyezni, hogy a víz-keretirányelv szerinti alapértelmezett intézkedés a víztest meglévő létesítmény általi degradálása esetén a folyó jó ökológiai állapotának helyreállítása. Jelentős fizikai módosításokra csak akkor kerülhet sor, ha olyan törvényes célt is szolgálnak, amely más, jobb környezetvédelmi alternatívákkal nem érhető el (lásd a víz-keretirányelv 4. cikkének (3) bekezdését a mesterségesen vagy jelentősen módosított víztestek kijelölésének követelményeivel kapcsolatos további részletek tekintetében és a megfelelő útmutatót).

A vízerőművek műszaki korszerűsítésének és az ökológiai helyreállító intézkedések bevezetésének lehetőségeit esetről esetre kell értékelni, kumulatív hatásukra is figyelemmel. A végrehajtható ökológiai intézkedések nagyban függnek majd a helyi körülményektől, például a folyó állapotától, a folyó mentén tapasztalható folyamatos terhelésektől, a már telepített létesítményektől, és a jelen lévő fajoktól és élőhelyektől.

3.2. Valamely Natura 2000 területre negatív hatást gyakorló meglévő vízerőművek kezelése

A Natura 2000 területeken vagy azok közelében található, vagy azokra kedvezőtlen hatást gyakorló meglévő vízerőműveknek mindig meg kell felelniük az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke (2) bekezdésének. Közelebbről, a 6. cikk (2) bekezdése azt a kötelezettséget írja elő, hogy garantálni kell, a természeti terület ne romoljon ahhoz az állapothoz képest, amelyben Natura 2000 területté történő első kijelölésekor volt. Ez azt jelenti, hogy a tagállamoknak minden észszerűen várható megfelelő intézkedést meg kell tenniük annak biztosítása érdekében, hogy ne károsodjanak az élőhelyek, és/vagy a fajokat ne zavarják jelentősen.

Eszerint a tagállamok jogilag kötelesek a következőre:

— kivizsgálni a vízerőművek jelenlétével azon fajok és élőhelytípusok tekintetében előidézett veszélyeket és terheléseket, amelyeket illetően a területet kijelölték, és

— meghozni a szükséges kármentési intézkedéseket, ha ezek a terhelések a területen előforduló célfajok és élőhelyek csökkenéséhez vagy degradációjához vezetnek.

A Bíróság megerősítette ez a követelményt az Owenduff-ügyben (C-117/00) (33), amelyben kimondta a 6. cikk (2) bekezdésének abból az okból történő megsértését, hogy nem fogadtak el intézkedéseket azon élőhelyek vagy fajok károsodásának megakadályozására, amelyek tekintetében kmt-t jelöltek ki. Több bírósági ítélet (34) is pontosította, hogy milyen típusú jogi védelmi rendszert kell bevezetni a madárvédelmi irányelv 4. cikke (1) és (2) bekezdésének, valamint az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikke (2) bekezdésének alkalmazásában. Különösen hangsúlyozzák, hogy a jogi rendszernek egyedinek, koherensnek és teljesnek kell lennie, és képesnek az érintett területekkel való fenntartható gazdálkodás és a területek hatékony védelmének biztosítására (C-293/07).

A Bíróság jogsértést állapított meg akkor is, amikor a bevezetett rendszer „túl általános volt, és nem vonatkozott kifejezetten a kmt-re és az ott élő fajokra” (C-166/04), vagy amikor az intézkedések túlságosan „részlegesek és szórványosak [voltak], amelyek közül csak néhány mozdítja elő az érintett madárállományok védelmét, [ily módon] összességükben nem minősülnek egységesnek” (C-418/04), vagy amikor a kmt-ket olyan „heterogén jogi rendszereknek vetették alá, amelyek nem garantáltak kellő védelmet a kmt számára” (C-293/07). A Bíróság úgy tekinti emellett, hogy a tisztán közigazgatási vagy önkéntes intézkedések nem elegendők a 6. cikk (2) bekezdésének alkalmazásában (C-96/98).

Meg kell jegyezni, hogy a Natura 2000 területek vonatkozásában az élőhelyvédelmi irányelv 6. cikkének (1) bekezdése azt is előírja a tagállamok számára, hogy megállapítsanak olyan védelmi intézkedéseket, amelyek az adott területen megtalálható, I. mellékletben szereplő élőhelytípusok, illetve II. mellékletben szereplő fajok ökológiai szükségleteinek megfelelnek. Ez azt jelenti, hogy a vízerőműveknek meg kell felelniük a károsodás megelőzésének 6. cikk (2) bekezdése szerinti célkitűzésén túlmenő, nagyratörőbb védelmi célkitűzéseknek is. Ezeket a vízgyűjtő-gazdálkodási terven belüli intézkedési programba is bele kell foglalni.

Az élőhelyvédelmi irányelv, jóllehet nem kötelező jelleggel, a természetvédelmi hatóságokat arra ösztönzi, hogy a Natura 2000 kezelési terveket a helyi érdekeltekkel és az érintett földtulajdonosokkal fokozottan együttműködve dolgozzák ki, hogy azonosítsák minden egyes Natura 2000 területen a veszélyeket és terheléseket és együtt határozzák meg a végrehajtandó védelmi intézkedéseket.

A vízerőművek üzemeltetői és a kezelési tervezésért felelős hatóságok és/vagy testületek közötti megfelelő kommunikáció elengedhetetlen, mivel olyan intézkedések beépítéséhez vezethet, amelyek mind a védelmi célkitűzések, mind a vízerőmű üzemeltetése szempontjából előnyösek.

3.3. Ökológiai mérséklő és helyreállító intézkedések bevezetése

Sokféle intézkedést lehet bevezetni mind a meglévő, mind az új vízerőművek tekintetében, ökológiai hatásaik csökkentésére (35). Ezek mérséklik a potenciális hatásokat, mielőtt azok bekövetkeznének, vagy helyreállítják az okozott kárt. Ezek az intézkedések kiterjedhetnek például a következőkre:

— a vízfolyás folytonosságának és a halak vándorlásának helyreállítása, például a régi vagy elavult struktúrák eltávolításával vagy hallépcsők kialakításával;

— a halak mortalitásának csökkentése, például szűrők elhelyezése a bevezető csöveknél és egyedi kialakítású turbinák;

— megfelelően ingadozó ökológiai vízhozam helyreállítása (köztük az alacsony vízhozam, a dinamikus vízhozam, a halak áramlásai és a gyorsan változó vízhozam mérséklése) és olyan hordalékmozgás kialakítása, amely javítja az édesvízi élőhelyek szerkezetét és működését.

Sokféle intézkedést lehet bevezetni az értékes természetes folyami élőhelyek, illetve a ritka és veszélyeztetett fajoknak otthont adó élőhelyek helyreállítására, újraegyesítésére és rekonstrukciójára, a folyó ökológiai állapotának javításában való nettó pozitív közreműködés érdekében, összhangban a víz-keretirányelv és a természetvédelmi irányelvek célkitűzéseivel. A választott intézkedések típusa nagymértékben függ a szóban forgó víztest ökológiai állapotától, az ott található vízerőmű típusától, egyéb terhelésektől és veszélyektől, továbbá a vízerőmű hatékonyságának és energiatermelő kapacitásának javításával összefüggő teljes költségtől és e javítás lehetőségétől.

Az intézkedések megvalósítását követően monitoringrendszereket kell bevezetni, hogy garantálni lehessen, az intézkedések elérték a kívánt hatást, és ha nem így van, kármentési intézkedéseket kell hozni a hibák orvoslására.

A mérséklő, a kiegyenlítő és az ökológia helyreállító intézkedések közötti különbség A mérséklő intézkedések közvetlenül kapcsolódnak a projekt várható hatásaihoz, a projekt részét képezik, vagy azokat a hatóság vezeti be a terv vagy projekt engedélyezésének feltételeként. Az elővigyázatosság elve alapján úgy alakítják ki őket, hogy a lehetséges negatív hatásokat elhárítsák, megelőzzék vagy olyan szintre csökkentsék, hogy többé ne befolyásolják károsan a természeti terület épségét. A projekt kivitelezését engedélyező határozat meghozatalának időpontjában a projekt szerinti mérséklő intézkedésnek garantálnia kell, hogy tudományos szempontok alapján ne maradjon semmilyen észszerű kétség a tekintetben, hogy a projekt nem jár az érintett természeti terület épségét veszélyeztető káros hatásokkal (36). A kiegyenlítő intézkedések célja a projekt által esetlegesen okozott károk kompenzálása. Csak abban az esetben jöhetnek számításba a 6. cikk (4) bekezdése alapján, ha a tervet vagy projektet kiemelkedően fontos közérdeken alapuló kényszerítő indok miatt minősítették szükségesnek és hagyták jóvá, és nem léteznek alternatív megoldások (lásd az 5. pontot). Az ökológiai helyreállító intézkedések nem feltétlenül kapcsolódnak egy környezeti hatásvizsgálathoz, és céljuk nettó pozitív hozzájárulást biztosítani egy már degradált folyó ökológiai állapotának javításához, a víz-keretirányelv és a természetvédelmi irányelvek célkitűzéseivel összhangban.

Táblázat

A víztározás mérséklése legelterjedtebb intézkedéseinek áttekintése

Hidromorfológiai elváltozások Elsődleges ökológiai hatás Minek a mérséklését szolgálja Lehetséges mérséklő intézkedések A felvízi oldali halak szempontjából a vízfolyás folytonossága, illetve a vándorlás csökken vagy megszakad Halak: A vándorló és egyéb folyami halak populációinak hiánya vagy csökkent abundanciája Felvízi folytonosság a halak számára — rámpa — hallépcső — megkerülő csatorna Az alvízi oldali halak szempontjából a vízfolyás folytonossága, illetve a vándorlás csökken vagy megszakad Halak: A vándorló és egyéb folyami halak populációinak hiánya vagy csökkent abundanciája Alvízi folytonosság a halak számára — a halakat kevésbé károsító turbinák — halszűrők — megkerülő csatorna — hallépcső Mesterségesen extrém alacsony vízhozam vagy hosszabb ideig tartó alacsony vízhozam A növény- és állatfajok abundanciájának csökkenése. A növény- és állatfajok összetételének megváltozása Alacsony vízhozam — további vízhozam biztosítása — morfológiai változtatások a folyón A vízhozam olyan mértékű csökkenése vagy megszűnése, hogy az már nem elegendő a halak vándorlásának kiváltásához és fenntartásához. A vándorló halak hiánya vagy abundanciájának csökkenése Halak áramlása a halak áramlásának biztosítása A tisztuláshoz elegendő ingadozó vízhozam megszűnése, csökkenése vagy hiánya A halak és a gerinctelen fajok abundanciájának megváltozása/csökkenése Ingadozó vízhozam — a vízhozam ingadozásának passzív kihasználása — a vízhozam ingadozásának aktív kezelése Gyorsan változó vízhozamok (ideértve a vízhozam mesterséges megváltoztatását) Az állat- és növényfajok abundanciájának csökkenése partra vetődés és kimosódás miatt Gyorsan változó vízhozam — kiegyenlítő (belső) víztározó(k) — az alvízcsatorna áthelyezése — a vízhozam csökkentése — a folyó morfológiájának módosítása — kiegyenlítő (külső) víztározó(k) Az általános fizikai-kémiai feltételek megváltozása mind az alvízi, mind a felvízi oldalon (hőmérséklet, túltelítettség stb.) A makrogerinctelenek közösségei és a halak megváltozott összetétele vagy rendellenes növekedése, vagy a halállomány pusztulása Fizikai-kémiai elváltozás — rugalmas beeresztőnyílás — több beeresztőnyílás — a tározó szintjének szabályozása A vízfolyás folytonossága az üledék szempontjából megszakad vagy csökken, ami változást idéz elő a szubsztrát-összetételben A halak és gerinctelenek abundanciájának csökkenése és a fajok összetételének megváltozása Az üledék megváltozása — a folyóágy durva felületének mechanikus feltörése — az üledék eltávolítása — az üledék újratelepítése (vízkivételi struktúrák) — az üledék újratelepítése (tározók) — az oldalirányú eróziós folyamatok helyreállítása — mobilizáló áramlások bevezetése Mesterségesen extrém változások a tavak vízszintjében, a sekély víz és a part menti élőhelyek minőségének romlása és kiterjedésének csökkenése A növény- és állatfajok abundanciájának csökkenése. A fajok összetételének megváltozása. A tavak szintjének megváltozása — a vízkivétel csökkentése — a beáramlás növelése — öblök kialakítása — a part menti/sekély vízi élőhelyek kezelése — kapcsolódás a mellékfolyókhoz — mesterséges úszó szigetek Víz nélkül maradt partvonal és csökkent vízhozam – eliszaposodott folyók A növény- és állatfajok összetételének megváltozása (pl. a zavarást nem toleráló fajok/állóvízi fajok számára előnyös módon) Eliszaposodott folyók (duzzasztások) — megkerülő csatorna — a tározási szint csökkentése — az élőhelyek javítása a csatornán belül — oldalágak újbóli bekötése Forrás: Az ECOSTAT munkacsoportnak a jelentősen módosított víztestek jó ökológiai potenciáljának elérésére szolgáló mérséklő intézkedések alkalmazásával kapcsolatos egyetértésről szóló jelentésének (37) „A víztározás általi érintettség” című 2. része 3. táblázata alapján.

A vízerőművekben gyakran különös figyelmet fordítanak azon technikák lehetséges körére, amelyeket a folyami rendszereken belül a halak és más vízi állatok felvízi és alvízi mozgásainak helyreállítására vagy megkönnyítésére lehet használni. Ez fejlődő tudományág, amelyben számos technikával és innovatív megoldással kísérleteznek rendszeresen, majd újraértékelik őket. Ugyanakkor nem jelentenek mindenre orvosságot.

A halak vándorlását elősegítő, feltételezett mérséklő intézkedésként bevezetett eszközök között túl sok a példa olyanokra, amelyek hatástalannak vagy kifejezetten ártalmasnak bizonyultak azokra a halpopulációkra, amelyeket segíteni voltak hivatottak. Ez azért fordulhatott elő, mert rosszul tervezték meg az eszközöket és azok nem feleltek meg a célnak, vagy mert nem vették figyelembe a folyószakaszon már meglévő akadályok kumulatív hatását. Azért is megtörténhetett, mert az eszközök karbantartásának vagy kezelésének feltételeit nem tartották be, vagy mert nem volt olyan monitoringrendszer, amely ellenőrizte volna, hogy az eszköz ténylegesen ellátja-e a rendeltetés szerinti feladatát.

Ezért fontos nemcsak annak biztosítása, hogy a hallépcső vagy az egyedi kialakítású turbina az ágazatban a technika állása és az aktuális legjobb gyakorlatok szerinti fejlesztéseknek megfelelően készüljön el, hanem annak is, hogy megbízható monitoringrendszert vezessenek be, amely visszajelzést ad ezen eszközök hatékonyságáról. A monitoringnak általában ki kell mutatnia, hogy az eszköz lehetővé teszi valamennyi folyami faj belépését a lépcsőbe, és azt, hogy döntő többségük (pl. 85 %) azon élve is lép ki.

A hallépcsők esetében, ahol lehetséges, a természeteshez hasonlót kell előnyben részesíteni, mivel az a főszabály, hogy minél inkább közelít a lépcső a természeteshez, annál jobban működik. A hallépcső legmegfelelőbb típusának megválasztása (pl. függőleges rés, átjáró, sziklarámpa, lift) erőteljesen függ a helyi körülményektől (az akadály magassága, a folyó jellege, a szomszédos területek használhatósága stb.) és gondos, eseti tanulmányozást igényel.

Hasonlóan, a turbinák halakra gyakorolt hatása szokásosan jelentős, de néha a turbinák geometriájának és működési módjának bizonyos kiigazításaival csökkenthető. Az ilyen egyedi kialakítású turbinák ugyanakkor eddig nem bizonyultak garanciának arra, hogy egyetlen hal sem pusztul el, vagy hogy a turbina nem áll a vándorlásuk útjába. A hatékonyságot itt is eseti alapon kell megvizsgálni és nyomon követni.

A hallépcsők és egyedi kialakítású turbinák tervezése a tágabb folyami rendszerben található akadályok kumulatív hatásának értékelésén is múlik. Ha hallépcsőt építenek egy akadályokkal szabdalt folyón, az költséges és hatástalan is lehet. Ezért fontos stratégiai szempontból megvizsgálni a szóban forgó folyószakasz minden akadályát annak eldöntéséhez, hogy mi lenne a legmegfelelőbb kármentési intézkedés.

Végül, fontos, hogy minden új konstrukciónak legyen rendszeres karbantartásról szóló terve. Sok hallépcső vagy turbina hatásossága csökken közép- vagy hosszú távon, ha nem tartják karban kellő rendszerességgel.

Mikor tekinthető a hallépcső megfelelő mérséklő intézkedésnek? A Bíróság moorburgi széntüzelésű erőmű tekintetében hozott C-142/16 ítéletének megállapításai A moorburgi széntüzelésű erőmű Hamburg kikötőjében, az Elba déli szakaszának déli partján helyezkedik el. Ez a szakasz bizonyos, az élőhelyvédelmi irányelv II. mellékletében felsorolt, és ekként számos, a Geesthacht gát (Németország) felvízi oldalán elhelyezkedő, olyan Natura 2000 területen fontos szerepet játszó halfaj migrációs útvonala, amely terület védelmi célkitűzései e fajokat érintik. E területek megközelítőleg 600 km távolságban találhatók az erőműtől. A Geesthacht gát az Elba folyosón helyezkedik el, a moorburgi erőmű és a Natura 2000 területek között. A moorburgi erőmű megépítésére 2008. szeptember 30-án adták ki az engedélyt, ezt megelőzően környezeti hatásvizsgálatot folytattak le a német vízjogi jogszabályok értelmében. A vizsgálat azt állapította meg, hogy az engedélyezés összeegyeztethető a Natura 2000 területek védelmi célkitűzéseivel, mivel az üzemeltető beleegyezett abba, hogy az erőműtől nagyjából 30 km-re egy második hallépcsőt is megépít a Geesthacht gátnál. A szándék tehát megvolt arra, hogy kiegyenlítsék a hűtőmechanizmus működése során előállít halpusztulást, amely mechanizmus nagy mennyiségű vizet szivattyúz be a folyóból, hogy a moorburgi erőművet lehűtse (a hallépcső). A hatásvizsgálat emellett többszakaszos monitoringot írt elő, hogy ellenőrizzék a hallépcső hatékonyságát. A Bizottság úgy vélte, hogy az érintett hatóság helytelenül minősítette a hallépcsőt mérséklő intézkedésnek. A Bíróság megállapításai: „Annak biztosítása érdekében, hogy a moorburgi erőmű megépítésére vonatkozó projekt nem veszélyezteti az érintett Natura 2000 területek épségét, a német hatóságoknak figyelembe kellett venniük az említett építési projekt részét képező védelmi intézkedéseket. E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az elővigyázatosság elvének az élőhelyirányelv 6. cikke (3) bekezdésének végrehajtásával összefüggésben történő alkalmazása az illetékes nemzeti hatóságtól többek között azt követeli meg, hogy vegye figyelembe az említett projekt részét képező, az esetleges közvetlen káros hatások elkerülését vagy csökkentését célzó védelmi intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy a projekt nem veszélyezteti az említett terület épségét (…C-521/12,..C-387/15 és C-388/15…). A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a Bíróság előtti iratokból az tűnik ki, hogy … [a] hallétra lehetővé teszi a vándorló halak állományainak az erősítését, mivel e fajok számára lehetőséget biztosít arra, hogy gyorsabban elérjenek az Elba középső vagy felső folyásán elhelyezkedő szaporodási területükre. Az állományok erősítése ellensúlyozza a moorburgi erőmű melletti veszteségeket, és emiatt az ezen erőműhöz képest feljebbi folyószakaszon elhelyezkedő Natura 2000 területek megőrzési céljai nem sérülnek jelentős mértékben. A hatásvizsgálatból azonban az következik, hogy az nem tartalmaz végleges megállapításokat a hallétra hatékonyságára vonatkozóan, hanem annak a megállapítására szorítkozik, hogy e hatékonyságot csak többéves felügyelet erősítheti meg . Meg kell tehát állapítani, hogy az engedély kiadásakor a hallétra – még ha a moorburgi erőmű felett elhelyezkedő Natura 2000 területek tekintetében közvetlenül okozott jelentős hatások csökkentését célozza is – nem tudja biztosítani a jelen ítélet 35. pontjában említett egyéb intézkedésekkel együtt, hogy kizárt legyen mindenfajta észszerű kétség azt illetően, hogy az említett erőmű az élőhelyirányelv 6. cikkének (3) bekezdése értelmében nem befolyásolja hátrányosan a terület épségét. Ami azokat az előrejelzéseket illeti, amelyeken a hatásvizsgálat alapul, meg kell állapítani, hogy a 2011 és 2014 közötti évekre vonatkozóan benyújtott megállapításokat a Németországi Szövetségi Köztársaság a 2008. szeptember 30-i engedély kiadását követően bocsátotta rendelkezésre. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a projekt kivitelezését engedélyező határozat meghozatalának időpontjában kell, hogy tudományos szempontok alapján ne maradjon semmilyen észszerű kétség a tekintetben, hogy az nem jár az érintett természeti terület épségét veszélyeztető káros hatásokkal (2006. október 26-i Bizottság kontra Portugália ítélet, C-239/04, EU:C:2006:665, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).” A Bizottság azt is kifejtette, hogy Hamburg városa anélkül adta ki az engedélyt, hogy a moorburgi erőműre vonatkozó hatásvizsgálatban figyelembe vette volna a Geesthacht szivattyús-tározós erőműből eredő hatásokkal kumulatív hatásokat, amely erőmű 1958-ban épült és nincs semmilyen sajátos halvédelmi mechanizmusa. A Bizottság szerint nincs jelentősége, hogy a Geesthacht szivattyús-tározós erőmű az élőhelyvédelmi irányelv átültetési időszakának lejártát megelőzően épült, mivel az említett irányelv 6. cikke (3) bekezdésének rendelkezései nem korlátozódnak az e határidőt követően jóváhagyott vagy lezárult tervekre és projektekre. A Bíróság megállapításai Az élőhelyirányelv 6. cikkének (3) bekezdése megköveteli a nemzeti hatóságoktól, hogy a halmozott hatások vizsgálata keretében vegyenek figyelembe minden olyan projektet, amely azon projekttel együtt, amelynek az engedélyezését kérelmezik, jelentős hatást gyakorolhat az ezen irányelv által követett célok tekintetében, akkor is, ha e projektek az említett irányelv átültetésének az időpontját megelőzik. Az olyan projektek ugyanis, amelyek a geesthachti szivattyús erőműhöz hasonlóan a hatásvizsgálat tárgyát képező projekttel kombinálva olyan károsítást vagy megzavarást okozhatnak, amely hatást gyakorolhat a folyóban élő vándorló halakra, és következésképpen károsíthatja az érintett területet, az élőhelyirányelv által követett célokra tekintettel nem hagyható figyelmen kívül az ezen irányelv 6. cikkének (3) bekezdése alapján végzett hatásvizsgálat keretében. http://curia.europa.eu/juris/liste.jsf?num=C-142/16

Az ICPDR technikai dokumentuma: A halak vándorlásának garantálását