HU Az Európai Unió Hivatalos Lapja C 248/43

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleménye – A vízpolitika beépítése más szakpolitikákba (feltáró vélemény a magyar elnökség felkérésére)

2011/C 248/07

Előadó: An LE NOUAIL MARLIÈRE

2010. november 13-án az EU jövőbeli magyar elnöksége felkérte az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságot, hogy dolgozzon ki feltáró véleményt a következő tárgyban:

A vízpolitika beépítése más szakpolitikákba.

A bizottsági munka előkészítésével megbízott „Mezőgazdaság, vidékfejlesztés és környezetvédelem” szekció 2011. május 20-án elfogadta véleményét (előadó: An Le NOUAIL MARLIÈRE).

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság 2011. június 15–16-án tartott, 472. plenáris ülésén (a 2011. június 15-i ülésnapon) 106 szavazattal 26 ellenében, 8 tartózkodás mellett elfogadta az alábbi véleményt.

1. Következtetések

1.1 A környezetvédelem és a mezőgazdaság, illetve az éghajlatváltozás hatásával összefüggő európai kihívások – az árvizek és aszályok váltakozó időszakai, melyek következtében károsodnak a vízforrások, a talaj és az infrastruktúrák, a gazdasági és társadalmi tevékenységek – terén szerzett szaktudását hangsúlyozva az EGSZB a környezetvédelmi, gazdasági és társadalmi szempontból felmerülő problémák egységes és ágazatokon átívelő megközelítését ajánlja.

1.2 Az EGSZB rendkívül fontosnak tartja, hogy az EU a vízügyi keretirányelven keresztül uniós vízpolitikát dolgozzon ki, és arra ösztönzi a tagállamokat és az uniós intézményeket, hogy ezt a politikát erősítsék meg, tekintetbe véve, hogy a víz két okból is elsődleges fontosságú a polgárok, az ipar és a mezőgazdaság, valamint a helyi önkormányzatok számára: egyfelől alapvetően az élethez nélkülözhetetlen jellege, másfelől a gazdasági, társadalmi és környezeti jellege miatt.

1.3 Ezért azt javasolja, hogy a vízügy minden uniós szakpolitikában kapjon központi szerepet.

1.4 A vidéki és a mezőgazdasági szereplőknek a KAP 2013 utáni jövőjéről folytatott vita időszakában fennálló szükségletei és konkrét kötelezettségei alapján az EGSZB azt ajánlja, hogy az első pillér pénzeszközeit egy környezetvédelmi feltételességi (1) mechanizmus keretében nagyobb mértékben kössék a vízügyi politikákhoz, és a második pillér agrár-környezetvédelmi intézkedéseit, valamint a vízvédelemre szánt támogatásokat olyan mértékben bővítsék, ami elegendő a termelők megnyeréséhez.

1.5 Mivel számos hajléktalan vagy rossz lakhatási körülmények között élő európai polgár még mindig nem jut ingyenesen hozzáférhető folyó és/vagy ivóvízhez, az EGSZB hangsúlyozza a vízzel kapcsolatos kihívások jelentőségét a szegénység elleni küzdelemmel és az annak felszámolására irányuló törekvéssel kapcsolatban.

1.6 Az EGSZB kiemeli, hogy az európai környezetvédelmi politika – az EU stratégiáján, kereskedelmi, környezetvédelmi és fejlesztési megközelítésén keresztül, valamint azáltal, hogy az EU mind a saját területén (transznacionális vízgyűjtők), mind a külpolitikái révén részt vesz a globális környezetvédelmi stratégiákban – nemzetközi és Európán kívüli dimenzióval bír (2).

1.7 Arra ösztönzi a tagállamokat és az Európai Uniót, hogy ratifikálják az 1997-es ENSZ-egyezményt. (3)

1.8 A belső piac szempontjából az alapvető jogok, az integráció, a társadalmi kohézió és az egészségügy olyan tényezők, amelyek megkövetelik egy olyan vízpolitika kihatásának és költségének alapos feltárását, amely nem építi be a társadalmi, környezetvédelmi és gazdasági dimenziókat.

1.9 Ehhez az integrációhoz össze kell hangolni a tagállamok különböző területi érdekei, valamint az általában érintett területek (foglalkoztatás, egészségügy, környezetvédelem, intenzív vagy biogazdálkodás, energia, területrendezés, közpolitikák finanszírozása stb.) és szereplők (egyéni és lakossági felhasználók és fogyasztók, ipari szereplők, mezőgazdasági termelők) között bevezetett stratégiákat.

1.10 A vízgazdálkodás Európa-szerte hagyományosan kínálat- és ellátásorientált megközelítést követett. Napjainkban az EU-nak a megelőzés új eszközeit kell létrehoznia a vízforrásokat rövid távon veszélyeztető és károsító természeti, illetve az emberi tevékenységgel összefüggő katasztrófákkal szemben.

1.11 Tekintettel arra, hogy a talajokra és a növényekre alapvető szerep hárul a csapadékkal szembeni „ütközőzónaként”, az EGSZB arra kéri a Tanácsot, hogy ismét szorgalmazza a talajvédelmi irányelv elfogadását, az ugyanis nélkülözhetetlen a hatékony vízpolitikához. (4)

1.12 Az EU-nak ki kell dolgoznia továbbá ezen erőforrások kezelésének fenntartható megközelítését is, és a forrásokkal szemben kíméletesebb keresletre is figyelmet kell fordítania annak érdekében, hogy a forrást a hatékonyabb felhasználás révén megőrizze és megóvja: ez a vízkivételek és az új technológiák használatának újfajta szervezésével érhető el.

1.13 Noha a vízciklus még nagyrészt természetes, az új technológiák által lehetővé tett mesterséges szakaszokat is tartalmaz már. Ezzel kapcsolatban nem szabad szem elől téveszteni annak szükségességét, hogy a döntések demokratikusan szülessenek. Egy olyan, a vízkivételekkel kapcsolatos igazságosabb megközelítést kell találni, amely megfelel a követelményeknek, a gazdasági és az energetikai ágazatok közötti versenynek, az édesvizű ökoszisztémák megőrzése iránti szükségnek és az egyik alapvető polgári jog teljesítésével járó követelménynek.

1.14 A vízgyűjtők integrált kezelése alapvető fontosságú a források megőrzéséhez és kezeléséhez. Az EGSZB támogatja, hogy a különböző érdekelt felek részt vegyenek a regionális kihívásokra vonatkozó intézkedések meghatározásában és végrehajtásában, amelyekhez gyakran kompromisszumra van szükség a különböző érdekek és a különböző ágazatok között. Ilyen intézkedések érinthetik a következőket: várostervezés, áradások kiterjedési területei, földhasználat – különösen a mezőgazdasági földek használata –, ipari és energetikai szektor.

1.15 Az EGSZB hangsúlyozza, hogy meg lehetne határozni az európai és nemzeti állami támogatások egy térségét, és ezt megfelelő – növelhető – pénzügyi forrásokkal lehetne ellátni azon támogatások összefogása érdekében, amelyek célja a kollektív területi közérdekről – mint a vizes élőhelyek helyreállítása vagy a biológiai sokféleség megőrzése – való gondoskodás; erre mindenekelőtt az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokkal kapcsolatos állami támogatásokra vonatkozó európai uniós rendelkezések reformja kínál alkalmat. (5)

1.16 A polgárok létfontosságú vízmennyiséghez való alapvető jogának biztosítása érdekében az EGSZB arra buzdítja a tagállamokat és a területi önkormányzatokat, hogy legyenek körültekintőek, és mind jogi, mind gazdasági téren javítsák az általános vagy közérdekű szolgáltatások átruházásának átláthatósági és átszármaztathatósági feltételeivel – a köztulajdonnal, a bérbeadással, a díjszabással, az újrabefektetéssel, a műtárgyak karbantartásával – kapcsolatos követelményeket.

1.17 Figyelmeztet arra, hogy az emberi és társadalmi erőforrások kezeléséről szintén integrált módon kell előre gondoskodni: alap- és továbbképzés; képesítési keretrendszer és a szakképesítések elismerésének keretrendszere; előrelátó, átfogó és integrált gazdálkodás a nemek közötti egyenlőség dimenzióját is magában foglaló szakmai és földrajzi mobilitás elősegítése érdekében; adatbázis.

1.18 Az EGSZB azt ajánlja, hogy a társadalmi párbeszédet olyan elemként integrálják, amely hozzájárul a vízszolgáltatás és a szennyvízelvezetés valamennyi szintjén felmerülő számtalan feladat biztosításához: mind a munkavállalók személyzeti szabályzataiban, mind a személyzet és a polgárok biztonsága érdekében.

1.19 A felhasználók tájékoztatása és a velük folytatott konzultáció területén a Gazdasági és Szociális Tanácsok – mindenhol, ahol léteznek ilyenek – reprezentativitásuk és függetlenségük, illetve a közmeghallgatások szervezésében való jártasságuk és az erre való képességük okán a konzultáció értékes segítői.

2. A vízpolitikákkal foglalkozó jogszabályok

2.1 A vízpolitika több problémakört érint: a vízforrások kezelését, megőrzését és kiaknázását, a vízzel kapcsolatos katasztrófák kezelését, a természeti környezet védelmét, a közegészségügyet.

2.2 Az alábbi lista a vízgazdálkodással kapcsolatos uniós jogszabályokat és a legrelevánsabb szakpolitikákat foglalja össze.

— 1970-es évek: első kezdeményezések — 1976: a fürdővizek minőségéről szóló irányelv — 1980: az emberi fogyasztásra szánt víz minőségéről szóló irányelv

— 1990-es évek: a jelentős szennyezési források problémájának kezelése a forrásnál — 1991: a települési szennyvíz kezelése — 1991: a mezőgazdasági eredetű nitrátszennyezés — 1996: a környezetszennyezés integrált megelőzése és csökkentése (IPPC-irányelv)

— 2000 óta: bővítés, koherencia, racionalizáció — 2000: vízügyi keretirányelv, valamint a felszín alatti vizekről és az elsőbbségi anyagokról szóló 2006-os, illetve 2008-as kapcsolódó irányelvek — 2007: az árvízkockázatokról szóló irányelv — 2007: közlemény a vízhiány és az aszály jelentette kihívás kezeléséről

2.2.1 A vízügyi keretirányelv (2000/60/EK) a vízforrások „mindennapi” megóvása érdekében előírja a vízgyűjtők integrált kezelését, és bevezeti a vízgyűjtő fogalmát, továbbá lehetővé teszi a kontinentális és a parti tengervizek kezelésének integrálását.

2.2.2 A vízügyi keretirányelv előírja, hogy a vízgyűjtő kerületek szintjén bevezetett intézkedési programok révén 2015-ig jó vízminőséget (az indokolt eltérések lehetőségének fenntartásával) kell elérni, valamint azt, hogy a vizek állapota a jövőben ne romoljon tovább. Ezek az intézkedések a következők:

— a szennyezés megelőzése és csökkentése,

— a fenntartható vízhasználat előmozdítása,

— a környezet védelme,

— a vízi ökoszisztémák állapotának javítása, és az árvizek és aszályok hatásainak mérséklése.

2.2.3 Az irányelv a tagállamokat azzal bízta meg, hogy azonosítsák és osztályozzák a területükön lévő vízgyűjtőket, elemezzék azok jellemzőit, jelezzék a kockázatos helyzetű vízgyűjtőket, és vizsgálják meg az emberi tevékenységeknek a vízgyűjtő medencékre gyakorolt hatását. Vízgyűjtő-gazdálkodási terveket vezet be az állapotromlás és a szennyezés megelőzése, a vízgyűjtők javítása és helyreállítása érdekében mind a felszíni vizek, mind a felszín alatti vizek vagy a védett területek esetében. A veszélyes anyagok bevezetéséből és kibocsátásából eredő szennyezést szintén csökkenteni kell. E tekintetben a vízügyi keretirányelvet az elsőbbségi anyagokról szóló 2008-as irányelv egészíti ki.

2.2.4 A vízgyűjtők állapotának időszakos romlása tekintetében számos kivétel van. Nem minősül a keretirányelv megszegésének, ha az időszakos állapotromlás balesettel, természetes okkal vagy vis maiorral összefüggő rendkívüli és előre nem látható körülmények következménye. Ezeket a kivételeket a tagállamoknak indokolniuk és igazolniuk kell az Európai Bizottság előtt.

2.2.5 Az irányelv arra kötelezi a tagállamokat, hogy 2010-től olyan árpolitikát vezessenek be, amely a vízkivétel mennyiségével való arányosság, a „szennyező fizet” és a költségek megtérülésének elveit követve vonatkozik a különböző vízhasználókra (háztartások, mezőgazdaság, ipar stb.).

2.2.6 A tagállamoknak szankciórendszert kell bevezetniük az irányelv megsértése esetére, annak be nem tartása esetén pedig az Európai Bizottság jogsértési eljárást indíthat, és szankciókat szabhat ki. A jogsértési eljárások bonyolult rendszere azonban nem teszi lehetővé a büntetések szigorú alkalmazását, és ez a szankciórendszer nem kellően visszatartó erejű. Ismételt elkövetés esetén exponenciális bírságot kellene javasolni (a bírság minden ismételt elkövetés esetén a kétszeresére nőne).

2.2.7 A REACH-rendelet – a vegyi anyagok regisztrálásáról, értékeléséről és engedélyezéséről szóló rendelet – keretében elvégzett munka és a legjelentősebb szennyezőanyagok listája hozzájárul a vízben tartósan megmaradó szennyezőanyagok diszperziójának csökkentéséhez és a vízi ökoszisztémák védelméhez, csökkentve ezzel a közegészségügyi kockázatokat.

2.3 Az Európai Bizottság a közös agrárpolitika állapotfelmérése keretében foglalkozik a víz problémájával

2.3.1 Az „állapotfelmérés” bevezette azt a kötelezettséget, hogy a vízfolyások mentén – ahol korlátozott a növényvédő szerek használata – védelmi sávokat kell kialakítani, és a pénzeszközök egy részét a vízhiány elleni küzdelemre kell fordítani. Ezen intézkedések alkalmazását biztosítani kell. Szintén fontos, hogy hatástanulmányok készüljenek a bioüzemanyagok vagy a biomassza előállítása során felhasznált vízmennyiségről.

2.4 Az árvízkockázatok értékeléséről és kezeléséről szóló irányelv a forrás természeti katasztrófa esetén történő megóvásával foglalkozik (6)

2.4.1 Az árvízkockázatok értékeléséről és kezeléséről szóló 2007/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv értelmében a tagállamoknak el kell készíteniük az ezzel a területtel kapcsolatos veszélyek és kockázatok térképét, és ez utóbbiak csökkentése céljából árvízkockázat-kezelési terveket kell létrehozniuk. Az irányelv előírja továbbá, hogy a végrehajtása során mindvégig határokon átnyúló együttműködést és információcserét kell folytatni a határokon átnyúló közös vízgyűjtő kerületekben.

2.5 Természeti katasztrófák esetén az Európai Unió Szolidaritási Alapja kártalanítja az áldozatokat

2.5.1 Egyik véleményében (7) az EGSZB kiemelte azokat az elemeket, amelyekkel az Alap működése javítható. A javaslat 4. cikkében felsorolt támogatható műveletekre vonatkozó kritériumok ugyanis túlságosan megszorítóak, és bizonyos típusú károkat nem vesznek figyelembe. A vélemény hangsúlyozza, hogy az alapot a helyzetek halmozódása vagy folyamatossá válása által előidézett katasztrófa esetén is mozgósítani kell. Az ilyen katasztrófák – például az aszályok vagy a hőhullámok – a környezet olyan változásaiból erednek, amelyekért az Unió összes tagállama felelős. A vélemény szerint a vízellátást és az infrastruktúrák működését az EUSZA-ból kellene fedezni, még akkor is, ha a katasztrófát nem egy hirtelen bekövetkező esemény idézte elő.

2.6 A környezetszennyezés integrált megelőzéséről és csökkentéséről szóló 2008/1/EK IPPC-irányelv meghatározza az ipari és agrár-ipari termelő létesítmények telepítésének keretét. (8)

2.6.1 Az irányelv elméletileg a rendelkezésre álló legjobb technológiák használatára kötelezi az ipari létesítményeket. Nyilvánvalóan nem tartozik az európai vízpolitika legjelentősebb eszközei közé, ugyanakkor a közelmúltban, Magyarországon történt vörösiszap-áradás, amely Ajka környékén beszennyezte a talajt és a folyókat, és a Dunát is elérte, felhívta a figyelmet a környezet és a vízfolyások védelmének különböző kérdéseire, a katasztrófák áldozatainak ellátására és kártalanítására, valamint a vízpolitikák végrehajtásakor szükséges körültekintésre. Márpedig konkrétan a Duna 3 019 kilométer hosszú folyama mentén közel 150 olyan üzem található, amely a WWF véleménye szerint „időzített bombának” minősül. (9) Az alumíniumgyártás melléktermékeként visszamaradó anyagot, a vörös iszapot nem kezelték, holott az ezt lehetővé tevő technológia létezik – sőt, máshol alkalmazzák is –, és segítségével jelentősen csökkenthető a visszamaradó anyagban lévő 96 %-nyi lúg aránya. Sokan megelégszenek azzal, hogy hulladékaikat – valódi szennyezés-mentesítés bevezetése helyett – olyan tárolómedencében tárolják, amelyek gyakran nem rendelkeznek a termelésnek megfelelő tárolókapacitással. (10) A rendelkezésre álló leghatékonyabb technikákkal történő kezelésre vonatkozó kötelezettség sikerrel egészítheti ki a tárolási infrastruktúrákat azáltal, hogy azokat jobbá, biztonságosabbá és megfelelően méretezetté teszi.

2.7 A vízügyi, energiaipari, szállítási és távközlési ágazatokban működő vállalkozások beszerzési eljárásainak összehangolásáról szóló irányelv (90/531/EGK és 93/38/EGK) meghatározza a vízforrások állami vagy magánszolgáltatók általi kiaknázásának keretét, és rögzíti a szerződések odaítélésének feltételeit

2.7.1 A csatlakozás előtti időszakban a tagjelölt országoktól azt kérték, hogy iparukat hozzák az európai normáknak megfelelő szintre. Több ország hajtott végre jogszabály-módosítást, viszont ehhez egyes küszöbértékeket csökkentett és egyes környezetvédelmi problémákat minimalizált.

2.7.2 Ezért fontosnak tartjuk, hogy a polgároknak a vízhez és a szennyvízelvezetéshez való hozzáféréssel kapcsolatos jobb tájékoztatása és nagyobb biztonsága érdekében az EU és a tagállamok megerősítsék az uniós jogszabályok betartatására irányuló végrehajtási eszközöket.

2.8 Éghajlatváltozás és árvizek

2.8.1 A közelmúltban Európa-szerte bekövetkezett áradások nyomán számos kérdés vetődik fel az árvizek megelőzésével kapcsolatban. Az Európai Unió rendelkezik pénzeszközökkel a természeti katasztrófák meggátolására, viszont paradox módon nem rendelkezik eszközökkel a szándékos vagy hanyag emberi viselkedésből eredő katasztrófák kockázatainak megakadályozására vagy megelőzésére. Ahhoz, hogy az árvizek megelőzésével kapcsolatos politikák hatékonysága teljes legyen, átfogóbb területrendezési, infrastrukturális, az ökoszisztémák védelmére, az éghajlatváltozás elleni küzdelemre irányuló politikákba kellene azokat beépíteni. (11)

2.9 Határokon átnyúló együttműködés: Saar-vidék és Lotaringia példája a Blies alsó szakaszának medencéjében

2.9.1 Több szereplő közötti régióközi együttműködés került bevezetésre a határokon átnyúló árvízi partnerség elindítása érdekében „Az árvizek és az alacsony vízállások kezelése a Mosel és a Saar folyó vízgyűjtő területén – FLOW MS” elnevezésű Interreg IV/A program keretében. A megállapodás tárgyalásán a Mosel és a Saar védelmével foglalkozó nemzetközi bizottságok (CIPMS) mellett a Saar-vidék környezetvédelmi, energiaügyi és közlekedési minisztériuma (MUEV), a lotaringiai régió prefektúrája, Sarreguemines alprefektúrája, továbbá négy német és öt francia település vett részt. A cél az, hogy a megelőzésre irányuló közös erőfeszítések és a rendszeres tapasztalatcserék segítségével küzdjenek az áradások ellen. Ez a riasztási és beavatkozási tervek jobb összehangolását, illetve a településrendezésnek az árvízkockázatokhoz történő igazítását jelenti.

2.9.2 A Blies alsó szakaszával kapcsolatos együttműködés célja az árterek és az árvízkockázatok térképeinek elkészítése, e kockázatok értékelése és olyan ajánlások kidolgozása, amelyek később árvízkockázat-kezelési tervek formájában konkretizálódnak.

2.9.3 A folyók nem állnak meg az országhatároknál. A források upstream kezelésében elengedhetetlenek a helyi kezdeményezések, ahogyan ezt néhány példa is tanúsítja. Határokon átnyúló együttműködés van kialakulóban a Rajna, az Odera, a Maas, a Duna, a Saar, a Mosel és az Elba folyamvidékein: a part menti országok intézményeket hoznak létre az árvízkockázat-kezelés, valamint a határokon átnyúló védelmi tervek összehangolt megközelítésének biztosítására.

2.9.4 Ezt szemlélteti a Majna mellékfolyójának, a Semois folyónak a medencéje Belgium és Franciaország között. A megelőző intézkedések és a jogszabályok közötti különbségek ellenére 2002-ben közös cselekvési tervet vezettek be a felső szakaszról (Belgium) az alsó szakaszra (Franciaország) érkező árvizek elleni küzdelem érdekében. A transzeurópai együttműködés ösztönzésére irányuló, Franciaországra, a vallon régióra és Flandriára vonatkozó Interreg III pénzügyi program (2002–2006) lehetővé tette, hogy egy „folyami szerződésen” keresztül (amely egy, a részvételen alapuló vízgazdálkodási eszköz) közös fellépésben egyesítsék a határ két oldalán kezdeményezett árvíz-megelőzési tevékenységeket.

2.9.5 Más projektek – mint az EUROTAS vagy a határokon átnyúló Duna- vagy balti-tengeri stratégiák – célja több országgal közös módszerek kidolgozása a hosszú távú árvízkockázat-kezelés és a valós idejű árvíz-megelőzés vagy az édesvizű források megőrzése területén.

2.9.6 Tehát lehetségesnek, szükségesnek és célszerűnek tűnik, hogy az együttműködési kezdeményezéseket a helyi önkormányzatok szintjén határozzák meg, és hogy ezt követően az Európai Unió politikai és pénzügyi értelemben is támogassa azokat.

3. A helyi önkormányzatok és a civil társadalom helye és szerepe

Számtalan olyan terület van, ahol az uniós polgárokat közvetlenül érinti az uniós vízpolitika integrációja:

3.1 A vízgazdálkodás és a katasztrófakezelés hatása a lakosságra

3.1.1 A vízkészletek szűkössége, a hosszú aszályok és az árvizek váltakozó időszakai vagy a vízszennyezések súlyos következményekkel járnak, gazdasági és társadalmi gondokat idéznek elő, és gazdasági (többek között a mezőgazdasági) tevékenységek megszűnéséhez, munkahelyek leépítéséhez és ezért a lakosság elvándorlásához, valamint a területek legyengüléséhez vezethetnek.

3.1.2 A víz vegyi szennyezés elleni védelme alapvető fontosságú. Az emberek, a növény- és állatvilág egészsége, valamint a vegyi elemek élelmiszerláncon keresztüli átvitele függ ettől. Fontos, hogy a tiltott vagy szabályozottan használható szennyezőanyagok listáját az elsőbbségi anyagokról szóló irányelvben meghatározottak szerint rendszeresen felülvizsgálják. Ehhez – ahogyan azt az EGSZB a korábbi véleményeiben (12) is hangsúlyozta – partnerségben kell együttműködni a mezőgazdasági termelőkkel, az ipari szereplőkkel és a környezetvédelmi egyesületekkel az új termékek használatának szabályozása és a használati küszöbértékek megállapítása érdekében.

3.2 A víz különböző felhasználási területei

3.2.1 A vízforrások kiaknázása és szennyezettsége az ipari, az idegenforgalmi és a mezőgazdasági ágazatokat is érinti. A folyami vagy tengeri területek gyorsuló urbanizációja szintén nyomást gyakorol erre a sérülékeny környezetre. Az Európai Unióban az energiatermelés az összes vízkivétel 44 %-át teszi ki, melyet elsősorban hűtésre használnak. A vízkivétel 24 %-át a mezőgazdaságban, 21 %-át a lakosság ellátására és 11 %-át ipari célokra használják. Ezek a számok azonban elfedik, hogy a vízfelhasználás régiónként változó. Európa déli részén például a vízkivétel több mint felét, egyes régiókban pedig több mint 80 %-át a mezőgazdaság teszi ki, míg Európa nyugati részén a kivett víz több mint felét energiatermelésre és hűtésre használják. (13)

3.2.2 Felszínre kerülnek a vízforrás-gazdálkodás és a villamosenergia-termelés közötti függőségi kapcsolatok, és ezeket az Európai Uniónak mérlegelnie kell. Az energiatermelésre kivett víznek csak egy rendkívül kis hányadát fogyasztják el, a legnagyobb részét magasabb hőmérsékleten visszabocsátják. A vízrendszerek megőrzésének nagy a tétje. Léteznek ugyan a villamosenergia-termelésre felhasznált vízmennyiség csökkentését vagy hatékony visszanyerését lehetővé tevő technológiák, de többletköltségük miatt azokat nem feltétlenül alkalmazzák. Ezért nem csupán az ezzel a témával kapcsolatos K+F-tevékenység pénzügyi ösztönzésére és ezen új technológiák használatának támogatására van szükség, hanem a beruházásokról és hozamaik környezetvédelmi, társadalmi és gazdasági fenntarthatóságáról folytatott gondolkodást is be kell építeni.

3.2.3 A mezőgazdasági földek használatának gyakorlati módozatai és a várostervezés nagy hatással lehetnek a vízhiányra. Az ellenőrizetlen felhasználás fokozza a felszín alatti vagy a felszíni vizek kiaknázását, visszafordíthatatlanul károsíthatja a környezetet, és nem életképes társadalmi-gazdasági ciklust hozhat létre, ami az élelmezés- és energiabiztonságra, valamint a társadalmi stabilitásra nézve is kockázatokkal jár. Több vizes élőhelyet, természetes ártéri erdőt vagy síkságot csapoltak le vagy vettek körül töltéssel, továbbá szabályozó vagy árvízvédelmi műveket vagy csatornákat építettek az urbanizáció, a mezőgazdaság és az energiakereslet támogatása céljából. (14) A jövőbeli területrendezési politikáknak a vízzel kapcsolatos követelményeket is magukban kell foglalniuk.

3.3 A kereslet kézben tartása, valamint tartós és fenntartható kínálat javasolása

3.3.1 A háztartások vízigényét egy sor tényező befolyásolja: a népesség és a háztartások száma, az urbanizáció, az idegenforgalom, a jövedelem, a technológia és a fogyasztói magatartás. Ezenfelül az elosztó és ellátó hálózatok „szivárgásai” is kulcsszerepet játszanak a végfelhasználókhoz eljutó vízmennyiség meghatározásában. Ezek mértékét csökkenteni kell, ahol arra szükség van. Az elosztó hálózatok, továbbá a szennyvízkezelő infrastruktúrák fenntartásához és fejlesztéséhez beruházásokra van szükség. 2006-ban a 25 tagú EU népességének 10 %-a még mindig nem volt szennyvízgyűjtő rendszerhez csatlakoztatva – az egyes országok között ezen a téren is jelentős eltérések mutatkoznak. (15)

3.3.2 Az idegenforgalom szintén jelentős mértékben növelheti a vízfogyasztást, különösen a nyári szünidő hónapjaiban és legfőképpen délen, az európai tengerparton, ahol a régiók már most is jelentős vízhiánynak vannak kitéve. A fogyasztók tudatosságának fokozása főként a forrásmegőrzés érdekében hozott más intézkedések kiegészítéseként történik.

3.3.3 Előírások és függetlenség: A szennyvíz mezőgazdaságban történő újrafelhasználása a fenntartható forrásgazdálkodás egyik fontos tényezője lehet, és más forrásokhoz hasonlóan érdemes azt közegészségügyi szempontból biztonságossá tenni olyan egészségügyi előírások meghatározása és ellenőrzése révén, amelyeket a jogalkotó átlátható módon állapít meg, a hitelesített vagy állami ellenőrző intézmények pedig teljes függetlenséget élvezve ellenőriznek.

3.4 A civil társadalom szerepe az uniós vízpolitikákban

3.4.1 Az Európai Unió Tanácsa még az ENSZ Közgyűlésének 2010. július 26-i határozata (16) előtt, 2010. március 22-én bejelentette, hogy az EU 27 tagállama elismeri a vízhez és a szennyvízelvezetéshez való jogot; és emlékeztetett arra, hogy „minden államnak emberi jogi kötelességei vannak az ivóvízhez való hozzáféréssel kapcsolatban”; valamint úgy vélte, hogy „emberi jogi kötelességek állnak fenn az ivóvízhez és a szennyvízelvezetéshez való hozzáféréssel kapcsolatban, és hogy e kötelességek szorosan kapcsolódnak az olyan emberi jogokhoz, mint a lakhatáshoz, a táplálkozáshoz és az egészséghez való jog”.

3.4.2 A civil társadalomnak a vízre vonatkozó adatokkal kapcsolatos tájékoztatáshoz való joga alapvető fontosságú. 1999-ben Berlin tartomány a Veolia és a német RWE konglomerátum részére privatizálta a vízszolgáltató vállalatait, aminek következtében a felhasználói díjak emelkedtek. Az érdekelt felek között létrejött átruházási szerződéseket és azok záradékait titokban tartották. Lakossági kezdeményezésre szerveződött meg a „Berliner Wassertisch” elnevezésű csoport, amelynek sikerült a népszavazási eljárás elindításához elegendő aláírást összegyűjtenie. A népszavazáson 27 %-os részvételi arány mellett a szavazók 98 %-a szavazott a titkos szerződések nyilvánosságra hozatala, majd hatályon kívül helyezése mellett. E kezdeményezést követően a nyilvánosságra hozott szerződések részleteiből kiderült, hogy a két társaság részvényeseinek nyereségét egy kompenzációs rendszerrel garantálták. Berlin tartomány tehát (közpénzből) biztosította a vállalatok nyereségét azokban az években, amikor az nem érte el a titkos záradékokban rögzített összegeket. Európában egyre több helyi önkormányzat használja ki a magánvállalatokkal kötött átruházási szerződések lejártát arra, hogy újra önkormányzati hatáskörbe vonja a vízszolgáltatásokat. Egyes önkormányzatok – és nem is a legkisebbek – kezét azonban annyira megkötötték az eredetileg meghatározott és jogilag egyenlőtlen feltételek mellett kötött szerződések, hogy kénytelenek voltak megtartani a magánszolgáltatók részesedését. (17) Az általános vagy közérdekű szolgáltatások átruházásának átláthatósági és átszármaztathatósági feltételeit elsősorban a következő szempontok vizsgálatával lehet javítani:

— vízgazdálkodás: a nyereségek visszaforgatása a hálózatok karbantartásába és korszerűsítésébe;

— a magán- és állami piacra való belépéssel kapcsolatos beruházások jellemzői és nagy volumene nem vezethet monopolhelyzetek kialakulásához és/vagy kartellek létrejöttéhez;

— a legnagyobb vízszolgáltató magántársaságok finanszírozása zömmel állami finanszírozásokból áll; (18)

— az alkalmazottak munka-, foglalkoztatási és biztonsági feltételei; megfelelő számú, képzett és szakképzett nőre és férfire van és lesz szükség, akik munkavállalói jogviszony keretében közalkalmazotti jogállást élveznek a vízügy, a szennyvízelvezetés, az ellenőrzés, a jogsértések megszüntetése, a kutatás stb. területén, és akik mindannyian, minden szinten garanciát jelentenek a felmerülő sokféle feladat összességének biztosítására;

— a felhasználók tájékoztatása és a velük folytatott konzultáció; a Gazdasági és Szociális Tanácsok – mindenhol, ahol léteznek ilyenek – a reprezentativitásuk, illetve a közmeghallgatások szervezésében való jártasságuk és az erre való képességük miatt értékes segítői a konzultációnak.

Kelt Brüsszelben, 2011. június 15-én. az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság elnöke Staffan NILSSON

(1) A támogatások visszafizetése a nitrátszennyezésekre, a vízminőségre, az európai vízügyi keretirányelvre vonatkozó uniós és nemzeti (átültetési) jogszabályok be nem tartása esetén, a szennyező fizet elv alapján stb.

(2) Tájékoztató jelentés a következő tárgyban: A tisztességes munka és a fenntartható fejlődés a földközi-tengeri térségben: az édesvíz-, a tengervíz- és a szennyvízkezelés ágazata.

(3) Convention on the Law of the Non-navigational Uses of International Watercourses [Egyezmény a nemzetközi vízi útvonalak nem hajózási célú hasznosításáról] – http://untreaty.un.org/ilc/texts/instruments/english/conventions/8_3_1997.pdf.

(4) COM(2006) 232 végleges – 2006/0086/COD; COM(2009) 665 végleges.

(5) COM(2011) 146 végleges; az EGSZB „Az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokra vonatkozó uniós állami támogatási szabályok reformja” (Lásd e Hivatalos Lap 149 oldalát) sz. véleménye.

(6) HL C 195., 2006.8.18., 20. o.

(7) HL C 28., 2006.2.3., 69. o.

(8) HL C 182., 2009.8.4., 46.o. HL C 97., 2007.4.28., 12. o. HL C 80., 2004.3.30., 29. o.

(9) WWF/Usine Nouvelle, 2010.10.21.

(10) (A franciaországi Ivry-ben található SANOFI AVENTIS évekig bocsátott szennyező anyagokat – köztük erősen rákkeltő benzolt – a SIAAP csatornahálózatába azért, mert a tárolómedencék alulméretezettek voltak.)

(11) HL C 195., 2006.8.18., 20. o.

(12) HL C 97., 2007.4.28., 3. o.

(13) Water resources across Europe – confronting water scarcity and drought [„Az európai vízkészletek – felkészülés a vízhiányra és az aszályokra”] – az Európai Környezetvédelmi Ügynökség jelentése. ISSN 1725-9177, 2009. február.

(14) „Európai környezet – Helyzetkép és kitekintés 2010” – Európai Környezetvédelmi Ügynökség, SOER 2010.

(15) SOER, 103. oldal; az Európai Környezetvédelmi Ügynökség jelentése, 5. oldal; az Eurostat 2006-os sajtóközleménye.

(16) Az ENSZ Közgyűlésének határozata: „A vízhez és higiéniához fűződő emberi jog,”2010. július 26., A/64/L.63/Rev.1, lásd: http://www.internationalwaterlaw.org/documents/intldocs/UNGA_Resolution_HR_to_Water.pdf

(17) Public Citizen: „Vízügyi kampány mindenki számára”.

— Veolia Environnement: Egy vállalati profil. A Public Citizen által a „Vízügyi kampány mindenki számára” keretében készített különjelentés (http://documents.foodandandwaterwatch.org/Vivendi05.pdf), és

— a berlini vízprivatizáció titkos szerződését a berlini Die Tageszeitung (TAZ) napilap 2010. október 30-i, szombati számában hozták nyilvánosságra: http://www.taz.de/1/zukunft/wirtschaft/artikel/1/die-raeuberische-wasser-privatisierung.

(18) http://www.psiru.org/reports/2010-W-EWCS.doc.