A projektek arra szolgálnak, hogy feltérképezzék a témakörök és megvalósítási mechanizmusok széles körét, és hogy innovatív módon, mintegy kísérleti jelleggel előmozdítsák az egészségügyi szakpolitikai kezdeményezéseket. A program rendelkezésre álló költségvetésének legnagyobb részét a projektek teszik ki, ugyanakkor a program során csökkentették a projektekre szánt összeg arányát, és nagyobb rész jutott az együttes fellépéseknek és a pályázatoknak. Ehhez hozzájárultak az arra irányuló erőfeszítések is, hogy a program néhány jelentősebb, lehetőleg valamennyi tagállamból a lehető legtöbb partnert bevonó fellépésre összpontosítson, és így szélesebb körben fejtse ki hatását.

Az 1350/2007/EK határozat alapján a Bizottság – szoros együttműködésben a programbizottságban tagsággal rendelkező tagállami egészségügyi hatóságokkal – prioritásokat állapított meg az éves munkaprogramokban. A program végrehajtására a Fogyasztó-, Egészség-, Élelmiszerügyi és Mezőgazdasági Végrehajtó Ügynökség (CHAFEA) kapott megbízást, ez a szerv végezte el a felhívások megszervezését és látta el a legjobb fellépéseknek szánt társfinanszírozás odaítélését célzó értékelési eljárások felügyeletét. A CHAFEA a továbbiakban is kezeli a még folyamatban lévő támogatásokat és szerződéseket, és terjeszti a program körébe tartozó fellépések eredményeit.

A program általános kialakítása hasonló volt az első közegészségügyi programéhoz, de a hatálya túlnyúlt a „klasszikus” közegészségügyi kérdéseken, amilyen például az egészségfejlesztés és a fertőző betegségek elleni védelem, és kiterjedt olyan új megközelítésekre, mint az e-egészségügy és az egészségügyi technológiaértékelés, valamint a gyógyszerekre is. A lefedendő témák széles körén belül a program prioritásait ésszerűsítették 2010-hez képest, hogy még inkább az Európa 2020 stratégiára kerüljön a hangsúly. A kiindulópont az az elv volt, hogy az egészség előfeltétele a gazdasági fellendülésnek és az „inkluzív növekedésnek”, valamint az a tény, hogy az egészségügyi ágazat vonzza az innovációt és az „intelligens” beruházásokat.

Az 1350/2007/EK határozat 13. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerint a Bizottság köteles benyújtani az Európai Parlament, a Tanács, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság, valamint a Régiók Bizottsága részére a második egészségügyi program végrehajtásáról és eredményeiről szóló külső és független utólagos értékelést.

A félidős értékelés több ajánlást is megfogalmazott, amelyek a szükségletek rangsorolásának javítására, szűkebb körű és koncentráltabb célkitűzések meghatározására, kevesebb fellépés társfinanszírozására, „SMART” mutatók alapján való nyomon követésre, valamint az eredmények hatékonyabb terjesztésére irányultak.

A második egészségügyi program tükrözi az uniós egészségügyi szakpolitika fejlődését azáltal, hogy a klasszikus közegészségügyi megközelítésen (egészségfejlesztés és a betegségek megelőzése, a fertőző betegségek és a határokon át terjedő egyéb egészségügyi veszélyek elleni küzdelem, a betegek biztonsága) túl nagyobb hangsúlyt helyez az egészségügyet érintő olyan más kérdésekre, amelyek amiatt merülnek fel, hogy szükség van az innovációra és az egészségügyi rendszerek modernizációjára, miközben féken kell tartani az egészségügyi kiadásokat, valamint hogy optimalizálni kell a fellépéseket az olyan területeken, mint amilyen az egészségügyi technológiaértékelés, az e-egészségügy és a határokon átnyúló ellátásokról szóló, az uniós polgárok egészségének és jogainak védelmét szolgáló irányelv végrehajtása. A program sikeresen mobilizálta a releváns érdekelt feleket mind a 28 tagállamban (több érdekeltet sikerült bevonni a 15 régi tagállamból, mint a 12 újból) és a három EGT-tag EFTA-országban is (Norvégia, Izland és Liechtenstein). A program kiterjedt az egészségüggyel kapcsolatos több közös problémára (amelyek a legfontosabb krónikus betegségekhez, az idősödő népesség egészségéhez, illetve a határokon át terjedő egészségügyi veszélyekre való reagálást szolgáló kapacitások fejlesztéséhez kapcsolódnak), sokféle hasznos eszközt biztosított (nevezetesen a ritka betegségek uniós információs adatbázisát) és bevált gyakorlatokkal szolgált (a HIV/AIDS terjedésének megelőzése, az elhízás kezelése és a rákszűrés alkalmazása terén), amelyek felhasználhatók nemzeti és regionális szinten, továbbá előmozdította a tagállami egészségügyi hatóságok közötti együttműködést és koordinációt annak érdekében, hogy a hatóságok továbbra is nagy hangsúlyt helyezzenek az olyan kérdésekre, mint az egészségügyi egyenlőtlenségek, a mentális egészség, az öregedés stb.

Független külső értékelésre került sor a program félidejében (2010–2011-ben) és utólag is (2014–2015-ben). A program értékelése mindkét alkalommal pozitív volt, bizonyos fenntartásokkal. Az értékelések megerősítették, hogy a finanszírozott fellépések relevánsak, ugyanakkor kiemelték a program kialakításának gyenge pontjait (nagy hatókör és nem kellően konkrét egyedi célkitűzések). Az értékelések következtetése az volt, hogy a program elsősorban a bevált módszerek azonosítása, a hatékonyabb döntéshozatalt szolgáló teljesítményértékelés és a hálózatépítés terén képviselt uniós hozzáadott értéket, és csak kisebb mértékben az innováció, az uniós egészségügyi jogszabályok és a méretgazdaságosság tekintetében, továbbá alulreprezentáltak voltak a határokon át terjedő egészségügyi veszélyeket és a személyek szabad mozgását érintő fellépések. Az értékelések megállapították, hogy nem minden releváns szükséglet eredményezhet hatásos fellépést; csak az uniós hozzáadott értékkel bíró fellépések képesek befolyásolni a tagállamok egészségügyi szakpolitikáit. A hatás attól függ, hogy a tagállamok alkalmazzák-e és végrehajtják-e az eredményeket. Ezért fontos a megfelelő érdekelt felek, különösen a nemzeti egészségügyi szakpolitikákat meghatározó és végrehajtó nemzeti egészségügyi hatóságok körében történő terjesztés. A megfelelő érdekelt felek megszólítása tekintetében a program fellépései különböző mértékben voltak sikeresek. Az eredmények tagállamok általi alkalmazását befolyásolja az is, hogy a tagállamok mennyiben vettek részt a fellépésekben; a részvétel arányát növelte, hogy a program második felében nagyobb hangsúly esett az együttes fellépésekre.

A program hasznos ismereteket és adatokat generált, amelyek alapul szolgálhatnak a megalapozott politikai döntéshozatalhoz és a további kutatáshoz. Ezek olyan bevált gyakorlatok, eszközök és módszerek formáját öltötték, amelyek hozzájárulnak ahhoz, hogy mind a közegészségügyben érdekeltek, mind közvetlenül az állampolgárok profitáljanak a programból (például a diagnosztikai tesztek javítása, a rákbetegséggel kapcsolatos nemzeti cselekvési tervek kidolgozásához a tagállamok részére nyújtott támogatás, a betegellátás javítása stb. terén). A program elősegítette a figyelemfelhívást és a tartós kapcsolatépítést (például páneurópai konferenciák és hálózatok társfinanszírozása útján, többek között a közegészségügy és az egészségfejlesztés terén). Támogatta emellett az összehasonlítható adatok gyűjtését az Unió sok tagállamára kiterjedően, és információkat szolgáltatott a szakpolitikák kialakításához – megemlítendők itt például az európai alapvető egészségügyi mutatók (ECHI-k) és a ritka betegségek ORPHANET adatbázisa –, valamint hozzájárult képzési/oktatási anyagok (például az egészségügyi szakembereknek a migránsokkal és etnikai kisebbségekkel kapcsolatos egészségügyi kérdésekre vonatkozó képzése terén) és iránymutatások kidolgozásához. Végezetül: képzések és a tagállami egészségügyi intézmények közötti tudáscsere útján több szinten is támogatta a közegészségügyi kapacitásépítést (például a tagállamok egészségügyi vészhelyzetekre való felkészültségének javításával).

A konferenciatámogatások, amelyeket szintén a program vezetett be, központi szervezésű egészségügyi konferenciák támogatását szolgálták valamennyi uniós elnökség alatt, valamint egy évenkénti pályázati felhívás útján felhasználták őket fontos egészségügyi kérdésekről szóló páneurópai konferenciák társfinanszírozására is.

Az együttes fellépések olyan, először a második egészségügyi programban megjelenő finanszírozási mechanizmust jelentenek, amelyek célja a tagállamok közötti együttműködés támogatása a szakpolitikai szempontból fontos területeken. A kiválasztott együttes fellépések különösen nagy mértékben járultak hozzá az Európa 2020 stratégia „intelligens és inkluzív növekedésre” irányuló célkitűzéseinek megvalósításához. Az együttes fellépések gyakran a hatóságok és az érintett érdekelt felek közötti hosszú együttműködés eredményei, és céljuk annak biztosítása, hogy a tagállami hatóságok politikailag elkötelezzék magukat és támogassák az eredményeket, valamint hogy optimálisabban működjön a szakpolitikai koordináció. Az együttes fellépések során tipikusan konkrét problémákhoz vagy tevékenységekhez kapcsolódó eszközöket, módszereket és megközelítéseket dolgoznak ki, osztanak meg és tesztelnek, és e fellépéseknek kapacitásépítés is a részét képezi. A cél az, hogy az ismeretek és tapasztalatok cseréje révén jelentősen gyarapodjon a részt vevő tagállamok tudása, és ez egyes esetekben kézzelfogható megtakarítást eredményezzen. A program ezért arra törekszik, hogy valamennyi tagállam a lehető legszélesebb körben vegyen részt ilyen fellépésekben.

korlátozott számú egyértelmű tematikus prioritást határoz meg (I. melléklet),

külön kritériumokat tartalmaz az uniós hozzáadott érték meghatározására ((6) preambulumbekezdés), a szükségletek rangsorolására (II. melléklet) és a finanszírozás odaítélésére vonatkozóan,

hivatalosan elismeri a nemzeti kapcsolattartó pontok szerepét (15. cikk), valamint

kiemeli, hogy hatékonyabban kell terjeszteni a fellépések eredményeit, és szükséges az Unió politikai prioritásaira vonatkozó általános intézményi kommunikáció (13. cikk, (4) bekezdés és 9. cikk).

A harmadik egészségügyi program félidős értékelése meg fogja vizsgálni, hogy a fenti változtatások mennyiben járulnak hozzá ténylegesen a megfelelőbb végrehajtáshoz és a program célkitűzéseinek eléréséhez.

3.3. Utólagos értékelés

Az utólagos értékelés a program végrehajtásának legfontosabb vonatkozásait, többek között a félidős értékelés ajánlásainak nyomon követését vizsgálta meg. A program irányítására, az eredmények terjesztésére, a program eredményességére, valamint a más uniós programokkal fennálló szinergiákra összpontosított. Lehetséges volt tehát olyan kérdésekre koncentrálni, amelyeket a félidős értékelés során még nem lehetett kellő mélységben feltárni, és így elkerülhető volt a korábbi értékelő munka megkettőzése. Tekintettel arra, hogy az egészségügy területén általában csak hosszú idő alatt jelentkeznek az eredmények és a hatások, és arra, hogy a program által kiváltott hatás attól függ, hogy a tagállamok milyen mértékben alkalmazzák a fellépések eredményeit, és erre a programnak nincs kihatása, az értékelők a következő programozási időszakot szem előtt tartva közelítették meg a feladatot, és olyan elemeket kerestek, amelyek által jobban megérthető, hogy milyen hatást gyakorolhat a program a tagállami egészségügyi szakpolitikákra. A következtetések meghatároztak mind sikerességi tényezőket, mind pedig olyan elemeket, amelyek negatívan befolyásolják a második egészségügyi programban finanszírozott fellépések lehetséges hatását. A levont következtetéseket fel fogják használni a harmadik egészségügyi program végrehajtásának javítására, valamint a fellépések alábbi három fő területén:

a)Hatékonyabb nyomonkövetési, jelentéstételi és terjesztési tevékenységek

A program irányítása jelentős mértékben javult. Az időszak második felében ésszerűsítették a program prioritásait, jobban megfeleltetve azokat az Európa 2020 stratégia kezdeményezéseinek és az intelligens, fenntartható és inkluzív növekedést szolgáló célkitűzéseinek. Sor került (és a jövőben is sor fog kerülni) nyomonkövetési adatok gyűjtésére, és az ilyen adatok gyűjtése, elemzése és rendszeres felhasználása szisztematikusabb megközelítésének köszönhetően megfelelőbb adatbázis fog rendelkezésre állni az éves prioritások meghatározásához, az eredményekről való jelentéstételhez, valamint ahhoz, hogy a terjesztés jobban célozza a releváns érdekelt feleket.

A program sikere nagyban függ arról, hogy a tagállamok és a többi részt vevő ország mennyiben hajlandók alkalmazni az eredményeket és beépíteni azokat a nemzeti kezdeményezésekbe és szakpolitikákba (megemlítendő itt a rákszűrésre vonatkozó iránymutatás, amelyet már valamennyi tagállam elfogadott, valamint a tagállamok készültségi tervei az egészségügyi veszélyekre és veszélyhelyzetekre való reagálásra vonatkozóan). Fontos tehát, hogy a legfontosabb érintett érdekelt felek jól ismerjék a fellépéseket és azok eredményeit. Ez kulcsfontosságú a program láthatósága, a források felhasználásával való elszámoltathatósága, és mindenekfelett hasznossága szempontjából.

Az elmúlt két évben a Bizottság fokozta a terjesztési tevékenységek intenzitását. A terjesztés fő eszközei a következők voltak: a CHAFEA projektadatbázisa, a társfinanszírozott fellépéseket szakpolitikai területenként (egészségi egyenlőtlenségek, ritka betegségek stb.) bemutató brosúrák, az újságírók részvételével szervezett rendszeres „klasztertalálkozók” (például a szervátültetés és a HIV/AIDS kapcsán), valamint a programról szóló, 2012-ben tartott magas szintű konferencia. 2014 óta a program támogatást nyújtott a tagállamok hatóságai részére olyan konferenciák és más rendezvények szervezéséhez, amelyek előmozdították a program egyes egészségügyi témákkal kapcsolatos eredményeinek a legfontosabb célközönségek körében való terjesztését. Az egyes fellépésekhez kapcsolódó terjesztési tevékenységekhez nyújtott ilyen fokozottabb támogatás hasznosnak bizonyult, és elérte, hogy többekhez jussanak el a releváns eredmények. A fellépések sokfélesége és széles köre miatt azonban ez sem képes ellensúlyozni azt, hogy egyes projektek esetében nem népszerűsítették az eredményeket azon célközönség körében, amely számára a projekt leginkább releváns volt. Ezért a harmadik egészségügyi program során már korai szakaszban meg kell határozni egy hatékony terjesztési stratégiát valamennyi fellépésre vonatkozóan.

b)A tagállamok és más részt vevő országok részvételének ösztönzése

A program olyan eszköz, amely támogatja a szakpolitikák kialakítását, összehangolását és végrehajtását az egészségügy terén. Bár e terület nagy része a tagállamok hatáskörébe tartozik, a program segítséget nyújtott a tagállamok számára ahhoz, hogy uniós szintű kezdeményezéseket dolgozzanak ki, így keresve hatékonyabb és eredményesebb megoldásokat az egészségüggyel kapcsolatos közös problémákra. Megemlítendő itt például az „Európai útmutató a színvonalas tagállami rákellenes programok kidolgozásához”, amely felvázolja a döntéshozók számára a rák elleni fellépés alapelveit; a részt vevő országokban működő szervadományozási és szervátültetési rendszerek minőségének és eredményességének alaposabb megismerése; olyan diagnosztikai eszközök és laboratóriumi hálózat, amelyek fokozzák a tagállamok felkészültségét és együttműködését az egészséget fenyegető veszélyek esetén; valamint a másik tagállamban élő és dolgozó betegek jogai.

Különböző mértékben valamennyi tagállam, a három EGT-tag EFTA-ország (Izland, Liechtenstein és Norvégia) és Horvátország is részt vett a programban. Annak ellenére, hogy a 15 régi uniós tagállam általában véve nagyobb arányban vett részt a programban, mint a 12 új tagállam, és elsősorban a fellépések koordinátoraként, az egészségügyi program nagyobb mértékben vonta be az alacsony GDP/GNI-értékkel rendelkező tagállamokat, mint a hetedik kutatási és technológiafejlesztési keretprogram (FP7). Az, hogy minél több ország vesz részt, megteremti a szükséges kapcsolati hátteret ahhoz, hogy azonosítani lehessen az egészségüggyel kapcsolatos közös problémákat, fel lehessen hívni a figyelmet a legfontosabb újonnan azonosított egészségügyi problémákra, és át lehessen adni az egészségi állapot javítását és az egyenlőtlenségek kezelését szolgáló ismereteket. Az egészségügy a gazdaság terén intelligens ösztönzőt jelenthet a beruházások számára, és kulcsszerepet tölt be az európai kohézió és befogadás terén.

Az egyes tagállamok kisebb mértékű részvételét indokló tényezők között szerepelnek a nehéz gazdasági körülmények is. Ennek orvoslására a Bizottság a jelenlegi, harmadik egészségügyi programban bevezette a „kivételes hasznosság” elvét, amely pénzügyi ösztönzést jelent valamennyi tagállam bevonására. A továbbiakban is szervezni kell a program népszerűsítését szolgáló tájékoztató napokat valamennyi tagállamban és részt vevő országban; a cél az, hogy az ilyen események legalább felére azokban a tagállamokban kerüljön sor, amelyek a program előző időszakában alulreprezentáltak voltak. Több tájékoztató anyagot kell elérhetővé tenni valamennyi uniós nyelven.

A program költségalapon nyitva áll a csatlakozó, a tagjelölt és a potenciális tagjelölt országok előtt is, amelyek esetében olyan mechanizmusként működik, amely – az említett országok és a tagállamok közötti, projektek és együttes fellépések keretében folytatott együttműködés útján – elősegítheti az egészségügy terén kialakult uniós vívmányokhoz való alkalmazkodást.

c)A program más európai programokkal és bizottsági prioritásokkal összhangban történő végrehajtása

Azt, hogy a program sikeres-e, a továbbiakban is az eredményeinek alkalmazása és nemzeti szakpolitikákba való beépülése határozza meg. A korlátozott költségvetésre és a roppant mértékű egészségügyi szükségletekre és kihívásokra tekintettel a más programokkal való, az eredmények szélesebb körben történő terjesztését, azok használatának előmozdítását és a rájuk való építkezést szolgáló szinergiák kialakítása már nagyobb hangsúlyt kapott az Unió kutatási programjai (FP7 és Horizont 2020) és – kisebb mértékben – az európai strukturális és beruházási alapok esetében is.

Az egyes rendszerek közötti akadályok lebontása és a más uniós programokkal való szorosabb együttműködés részét képezi a Bizottság azon tervének, hogy összehangolt módon ér el eredményeket 10 fő prioritása terén. A harmadik egészségügyi program lehetőségeket kínál az ilyen együttműködésre az egészségügy olyan területeken való támogatása terén, mint amilyen a migráció, a környezeti tényezőkhöz – például az éghajlatváltozáshoz – kapcsolódó, újonnan megjelenő betegségek kezelése, az egészségügyi innováció, az egészségügyi ágazat reformja, valamint a globális egészségügy. Végezetül a programnak részét képezi az egészségügyi rendszerek értékelése is, és bővíti az egyes országokra vonatkozó és az általános ismereteket, amelyek felhasználhatók a szakpolitika formálásához nemzeti és európai szinten.