EURÓPAI BIZOTTSÁG Brüsszel, 2016.6.29. COM(2016) 430 final A BIZOTTSÁG JELENTÉSE A TANÁCSNAK ÉS AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK a pénzügyi biztosítékokról szóló megállapodásokról szóló 2002/47/EK irányelv 3. cikke (1) bekezdésének megfelelőségéről



1.Bevezetés A biztosítékot a hitelfelvevő nyújtja a hitelezőnek, hogy minimalizálja a hitelezőt abban az esetben érő pénzügyi veszteség kockázatát, ha a hitelfelvevő nem teljesíti kötelezettségeit. A pénzügyi válság óta egyre fontosabbá válik a biztosíték – a piac biztonságosabb finanszírozás iránti igénye és a szabályozási követelmények által vezérelten. A 2009/44/EK irányelvvel (FCD) módosított, a pénzügyi biztosítékokról szóló megállapodásokról szóló, 2002. június 6-i 2002/47/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv, amely harmonizált uniós jogi keretet teremt a biztosítékok – azaz a „tulajdonjog-átruházási pénzügyi biztosítékokról szóló megállapodások” (amelyek esetében a pénzügyi biztosíték teljes tulajdonjoga átruházásra kerül a biztosíték elfogadójára) és az „értékpapírokból álló pénzügyi biztosítékról szóló megállapodások” (amelyek esetében a biztosíték elfogadója értékpapírhoz fűződő jogot kap, pl. zálogjogot vagy jelzálogjogot jegyeznek be) – létrehozása és érvényesítése tekintetében. Az FCD eredetileg csak a biztosítékként használt pénzre és pénzügyi eszközökre vonatkozott. Eltörölte a pénzügyi biztosítékokra vonatkozó megállapodások vagy a biztosítékok nyújtása tekintetében a tagállamok által megszabott alaki követelményeket, például az érintett szerződéses dokumentáció formájára, a nyilvántartásba vételre vagy egyéb értesítésre vonatkozó követelményeket. Tekintettel arra, hogy az e követelményeknek való megfelelés hiánya gyakran a biztosíték harmadik személyekkel szembeni érvénytelenségét vagy érvényesíthetetlenségét vonta maga után, ezen akadályok megszüntetése megkönnyítette a pénz és a pénzügyi eszközök EU-n belüli mozgását. Az FCD-t 2009-ben a „hitelkövetelések” biztosítékként történő bevezetésével módosították. Az FCD fogalommeghatározása szerint a „hitelkövetelések” olyan megállapodásból keletkező pénzbeli követelések, amelyek esetében a hitelintézet kölcsön formájában hitelt nyújt. Az 1. ábra a hitelkövetelés biztosítékként történő felhasználását mutatja be, amelynek esetében a biztosíték nyújtója (B) az adósával (A) szembeni hitelkövetelését átruházza a biztosíték elfogadójára (C). Összetettebb, harmadik személyt (D) is érintő forgatókönyvek valósulnak meg, ha ugyanazt a hitelkövetelést többszörösen használják fel (például ha C a követelést újból átruházza), vagy ha a felszámoló kétségbe vonja, hogy a követelést érvényesen ruházták-e át B vagyonából. 1. ábra: Jogviszonyok a hitelkövetelés biztosítékként való felhasználása során Az FCD 2009. évi átdolgozása megakadályozza a tagállamokat annak előírásában, hogy a hitelkövetelésre vonatkozó pénzügyi biztosítékról szóló megállapodások létrejötte vagy érvényessége bármiféle alaki követelmény, például nyilvántartásba vétel vagy az adós értesítése teljesítésétől függjön. Ez azt hivatott biztosítani, hogy a hitelkövetelésre vonatkozó pénzügyi biztosítékról szóló megállapodás (az 1. ábrán szereplő 2. jogviszony) ne válhasson érvénytelenné amiatt, hogy a megállapodást nem vetették nyilvántartásba valamely hatóságnál vagy az adóst nem értesítették a biztosítékról szóló megállapodásról. Emellett megengedi a tagállamoknak, hogy a teljesülést, az elsőbbséget vagy az adóssal (az 1. ábrán szereplő 3. jogviszony) vagy harmadik személyekkel (az 1. ábrán szereplő 4. jogviszony) szembeni érvényesíthetőséget, illetve a bizonyítékként történő felhasználhatóságot választásuk szerint alaki követelmény – például nyilvántartásba vétel vagy értesítés – teljesítéséhez kössék. A Bizottság a 2009-es átdolgozás keretében felkérést kapott arra, hogy nyújtson be jelentést az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak arról, hogy a tagállamok számára biztosított ez a lehetőség továbbra is megfelelő-e. Ez a jelentés értékeli, hogy miként hajtották végre az FCD 3. cikkének (1) bekezdését, milyen eredményekkel, és hogy szükséges-e az irányelv módosítása. 2.Célkitűzések és módszertan A jelentés az átdolgozott FCD 3. cikke (1) bekezdésének a végrehajtását veszi nagyító alá. Tárgya annak értékelése, hogy az irányelv eredményesen és hatékonyan működik-e a hitelkövetelések biztosítékként történő nyújtásához előírt alaki követelményeket illetően. E jelentés elkészítése érdekében a Bizottság a tagállamoknak, az EKB-nak és az Európai Gazdasági Térség (EGT) államainak az FCD 3. cikke (1) bekezdésének a végrehajtására vonatkozó kérdőívet küldött ki. 25 tagállamtól érkezett válasz. Ez az értékelés főként erre az anyagra támaszkodik. A jelentés figyelembe veszi a tőkepiaci unió kiépítésére vonatkozó nyilvános konzultációra beérkezett válaszokat is. A tagállamok jogára vonatkozó bizonyos háttér-információk egy külső tanulmányból származnak, amely az Európai Bizottság számára a követelés engedményezésének a harmadik személyekkel szembeni hatályossága és az engedményezett követelés harmadik személyt megillető jogokkal szembeni elsőbbsége tárgyában készült. 3.Végrehajtás és eredmények 3.1.A hitelkövetelések gazdasági jelentősége A 2. ábra a hitelkövetelések eurórendszer hitelműveletein belüli felhasználásának terjedését mutatja be. 2004-ben a hitelkövetelések az összes biztosíték 4%-át tették ki. 2015 végére ez a részarány 21%-ra nőtt. A legmeredekebb növekedésre 2006 és 2007 között került sor, ami az eurórendszer azon döntésének tudható be, amellyel 2007. január 1-jétől felvette a hitelköveteléseket a hitelműveletek tekintetében elfogadható biztosítékok listájára, a nem forgalomképes eszközök kategóriájában. Ez egységes feltételeket teremtett többek között az annak eldöntésére szolgáló kritériumokat illetően is, hogy a hitelkövetelések biztosítékként való felhasználása az ilyen műveletekhez elfogadható-e. Az euróövezeti tagállamok válaszai megerősítik, hogy a hitelköveteléseket központi bankjaik széles körben elfogadják vagy azokat biztosítékként általánosan alkalmazzák. 2. ábra: Az eurórendszer hitelműveleteiben felhasznált hitelkövetelésekre vonatkozó EKB-adatok milliárd euró a fedezetértékelés és haircutok után, minden időszak tekintetében a hó végi adatok átlagai Év Hitelkövetelések felhasználása: Összes biztosíték: A hitelkövetelések az összes felhasznált biztosíték %-ában: 2004 33,5 817 4% 2005 35,4 900 4% 2006 36,3 959 4% 2007 109,3 1 148 10% 2008 190,1 1 579 12% 2009 294,8 2 035 14% 2010 358,5 2 010 18% 2011 418,7 1 824 23% 2012 633,4 2 457 26% 2013 439,4 2 348 19% 2014 372,8 1 949 19% 2015 368,2 1 737 21%

Forrás: https://www.ecb.europa.eu/paym/coll/charts/html/index.en.html Megjegyzés: A hitelkövetelésekre vonatkozó 2004–2011. évi adatok a „nem forgalomképes eszközökre” vonatkozó összesített adatok (2012 előtt a hitelköveteléseket nem tartották külön nyilván. Ezek teszik ki a nem forgalomképes eszközök kategóriájába tartozó eszközök zömét, a fennmaradó részt lekötött betétek és készpénzletétek adják.) Az euróövezeten kívül a helyzet eltérő, és kevés adat áll rendelkezésre. Úgy tűnik, hogy a hitelkövetelések biztosítékként való elfogadása az euróövezeten kívül alacsony szintű. A Cseh Köztársaság és Litvánia megerősítette, hogy piacaikon felhasználják a hitelköveteléseket biztosítékként. Bulgária és Magyarország úgy nyilatkozott, hogy a hitelkövetelések biztosítékként való felhasználása nem elterjedt. Egyedül Dánia számolt be arról, hogy központi bankja elfogadja a hitelköveteléseket biztosítékként. Más jelentések arra utalnak, hogy a Bank of England szinten elfogadja a hitelköveteléseket, de csak korlátozott módon. A hitelintézetek a piaci feltételekből és a globális szabályozói változásokból adódóan számos biztosíték iránti igénnyel szembesülnek. Az EU hagyományosan a banki finanszírozásra támaszkodik. A 2013. végi adatok tanúsága szerint a nem pénzügyi vállalatok teljes finanszírozási igényük körülbelül 15%-át fedezik banki hitellel (ez az érték az USA-ban 10%). Emiatt az uniós hitelintézetek hitelkövetelésekkel rendelkeznek, amelyek adott esetben felhasználhatók biztosítékként. Becslések az euróövezeti hitelkövetelések összegét csaknem 4,4 trillió euróra teszik, azaz ezek adják az eurórendszer elfogadható forgalomképes eszközei összértékének egyharmadát. Ez mutatja, hogy az FCD jelentős szerepet játszik a jogbiztonság növelésében, amennyiben az a hitelkövetelések biztosítékként való felhasználásához szükséges és célszerű. 3.2.A 2009/44/EK irányelv végrehajtása Az FCD-t felülvizsgáló 2009/44/EK irányelvet 2009. május 6-án fogadták el. Az irányelvet a legtöbb tagállamban 2011-ben végrehajtották és azt 2012-re valamennyi tagállam átültette. Az FCD-re a Liechtensteinnel, Norvégiával és Izlanddal kötött EGT-megállapodás is vonatkozik, amelyek mindegyike végrehajtja az irányelvet. 3.2.1.A 3. cikk (1) bekezdésében meghatározott opció végrehajtása Az adminisztratív terhek csökkentése és a piaci hatékonyság növelése érdekében az FCD 3. cikkének (1) bekezdése megakadályozza, hogy a tagállamok „alaki követelményeket” szabjanak meg a biztosítékokról szóló megállapodások tekintetében, és a biztosíték nyújtását bármiféle „alaki követelmény” teljesítésétől tegyék függővé. E fogalmak meghatározása nem történt meg, de a preambulum példákat hoz. Az 1. cikk (5) bekezdése pontosítja, hogy a biztosítékot elfogadó számára benyújtott követelések jegyzékében való szerepeltetést a biztosítéknyújtás bizonyítékának, nem pedig alaki követelménynek kell tekinteni. A tagállamok kérdőívre adott válaszai négy kérdéskört tárnak fel. Először is, egyes tagállamok az 1. cikk (5) bekezdése által megengedett módon előírják, hogy a hitelkövetelések biztosítékként való felhasználását a biztosítékot elfogadó számára benyújtott követelésjegyzékben való szerepeltetéssel igazolják. Másodszor, úgy tűnik, hogy a tagállamok eltérően értelmezik azt, hogy mi minősül „alaki követelménynek”. A többségük alaki követelménynek tekinti a biztosíték nyújtása tekintetében előírt, könyvelésen kívüli fizikai aktusokat, de egyes tagállamok kizárnak bizonyos aktusokat. Ezért nehéz megállapítani, hogy mely tagállamok éltek ténylegesen azzal a lehetőséggel, hogy a teljesülést, az elsőbbséget vagy az adóssal (az 1. ábrán szereplő 3. jogviszony) vagy harmadik személyekkel (az 1. ábrán szereplő 4. jogviszony) szembeni érvényesíthetőséget, illetve a bizonyítékként történő felhasználhatóságot alaki követelmény teljesítéséhez kössék. Harmadszor, saját értékelése alapján a tagállamok fele nem használta ki az opciót. E tagállamokban ugyan nem feltétlenül áll fenn az adós értesítésére vonatkozó alaki követelmény, de az adósvédelmi szabályokat továbbra is alkalmazni kell. Ha egy adósnak nincs tudomása a pénzügyi biztosítékról szóló megállapodásról és kifizeti a hitelkövetelést, az adós mentesül a kötelezettsége alól. Ekként ezek a kifizetések levonhatók a biztosítékként átadott követelés értékéből, ami azzal a kockázattal jár a biztosíték elfogadója szempontjából, hogy a biztosíték elfogyhat. Ennek megfelelően úgy tekinthető, hogy adós értesítésére az érvényesíthetőség és/vagy az adóssal szembeni bizonyíték céljából van szükség, kivéve, ha a hitelmegállapodásban rendelkezni lehet az adósvédelem mellőzéséről. Negyedszer, a tagállamok fele élt a lehetőséggel. Egy tagállam kivételével valamennyi tagállam előírja az adós értesítését. A nemzeti jogok azonban eltérnek e feltétel jellegét illetően. Bulgária, Belgium, Észtország, Finnország és Portugália egyedüli kötelező alaki követelményként írja elő az adós értesítését. Magyarország az alátámasztó dokumentumok biztosíték elfogadójának történő átadását is előírja. Más tagállamok az adós értesítése és az egyéb alaki követelmények közötti választást a partnerekre bízzák. Ausztria az adós értesítését vagy a biztosíték nyújtójának a könyveibe történő bejegyzést ír elő. Litvánia és Málta az adós értesítését vagy nyilvános értesítés újságban való közzétételét írja elő. Hollandia az adós értesítését vagy az adóhatóságok által vezetett, nem nyilvános nyilvántartásban való nyilvántartásba vételt ír elő. Eltérés mutatkozik az értesítési követelmény céljában is. Az értesítés a legtöbb tagállamban a biztosítékról szóló megállapodást a hitelkövetelés adósával szemben érvényesíthetővé teszi (az 1. ábra 3. jogviszonya). Ausztriában, Bulgáriában, Finnországban, Litvániában, Máltán és Hollandiában az adós értesítése a biztosítékról szóló megállapodást harmadik személyekkel szemben érvényesíthetővé teszi (az 1. ábra 4. jogviszonya). E tagállamok a követelményt olyan közzétételi aktusnak tekintik, amely a jogbiztonságot, valamennyi fél jogainak a védelmét biztosítja, és segít a csalás elleni küzdelemben (azaz a fizetésképtelenségi eljárás elindítása után létrehozott, de más hitelezők becsapása érdekében visszadátumozott biztosítékról szóló megállapodások megelőzésében). Egyes joghatóságokban az adós értesítése a döntő tényező abban, hogy több biztosítékot elfogadó közül melyiknek lehet elsőbbsége. Az angol, holland, olasz és portugál jog alapján az adósnak elsőként bejelentett tulajdonjog-átruházásos biztosítékokról szóló megállapodás élvezne elsőbbséget. 3.2.2.Más végrehajtási kérdések A tagállamok két olyan helyzetet jelöltek meg, amelyben különböző alaki követelményeket írhatnak elő. Öt tagállam nyilatkozott úgy, hogy az alaki követelmények tekintetében külön szabályok irányadók, ha a hitelköveteléseket a központi bankjuknak nyújtandó biztosítékként használják fel. Ha a biztosíték elfogadója a központi bank, Belgiumban az adós értesítése helyett nyilvántartásba vételt írnak elő. Ez juttatja érvényre a követelést harmadik személyekkel szemben, és elsőbbséget biztosít a központi bank számára. Litvániában, ha a hitelköveteléseket uniós központi bankoknak nyújtott biztosítékként használják fel, a Litván Központi Bank weboldalán nyilvános értesítést kell közzétenni. Szlovénia – ha a hitelköveteléseket uniós központi bankoknak adják – azért írja elő az adós értesítését, hogy korlátozza az adós beszámítási jogait. Ezzel szemben Portugáliában és (átmenetileg) Olaszországban, ha a hitelköveteléseket központi banknak adják, nincs szükség semmilyen nyilvántartásba vételre, sem az adós értesítésére. A központi bank jogai mindkét esetben elsőbbséget élveznek az ugyanazon követelésekhez fűződő bármely egyéb jogokkal szemben, még akkor is, ha azokról az adóst a biztosítékról szóló megállapodás után értesítették. Négy tagállam számolt be arról, hogy külön alaki követelményeket ír elő abban az esetben, ha biztosítékként jelzáloggal fedezett hitelköveteléseket használnak fel. Németországban a jelzáloggal fedezett hitelkövetelésre vonatkozó tulajdonjog-átruházással járó pénzügyi biztosítékokról szóló megállapodáson túlmenően át kell adni a jelzálog-tanúsítványt is, vagy a követelés átruházását be kell jegyezni az ingatlan-nyilvántartásba. Litvániában a jelzáloggal fedezett követelés átruházását nyilvántartásba kell venni ahhoz, hogy harmadik személyekkel szemben érvényesíthető legyen. Portugáliában a jelzáloghitel-követelésekre vonatkozó zálogjogokat nyilvántartásba kell venni. Ami a lakossági jelzáloghitelek formájában fennálló hitelköveteléseket illeti, amelyek (különleges) jelzálog-fedezetű saját váltókat fedeznek, az ír központi bank előírja, hogy a biztosítékról szóló megállapodást okirat formájában kell elkészíteni, és annak adatait nyilvántartásba kell venni.

3.3.Eredményesség A 2009/44/EK irányelv célja a hitelkövetelések biztosítékként való felhasználásának megkönnyítése volt. Ez a rész azt vizsgálja, hogy sikerült-e ezt a célt elérni, és hogy a 3. cikk (1) bekezdésében foglalt opció befolyásolta-e az eredményt. A 2009/44/EK irányelv hitelkövetelések mobilizálására gyakorolt hatásának bárminemű mennyiségi értékelése nehéz. Az eurórendszer adatai (2. ábra) azt mutatják, hogy 2011 és 2012 között – azaz amikorra a 2009/44/EK irányelvet valamennyi tagállamban végrehajtották – a hitelkövetelések biztosítékként való felhasználása az összes felhasznált biztosítékon belül 23%-ról 26%-ra nőtt. 2013 és 2013 között azonban 26%-ról 19%-ra esett vissza. Számos tényező befolyásolhatta a hitelkövetelések eurórendszer hitelműveleteiben biztosítékként való felhasználását. A 2009/44/EK irányelv végrehajtása egybeesett a pénzügyi válsággal és az eurórendszer biztosítéki keretének változásaival. A hitelkövetelések biztosítékként való nagyobb arányú felhasználása az eurórendszerben így a központi banki hitel iránti megnövekedett kereslettel és az annak irányába ható ösztönzőkkel is magyarázható, hogy a piaci résztvevők a viszonylag kevésbé likvid eszközöket nyújtsák be, a likvidebb eszközöket pedig más tranzakciókhoz megtartsák. Egyes központi bankoknál technikai és operatív adaptációkat is megvalósítottak, például a Deutsche Bundesbank és a Banque de France (mindkét banknak vannak olyan partnerei, amelyek nagy összegű hátralékos hitelköveteléssel rendelkeznek) automatizált kommunikációs felületet vezetett be, amely lehetővé teszi a hitelkövetelések hatékony mobilizálását. Öt tagállam jelezte, hogy az FCD segítette a hitelkövetelések biztosítékként való felhasználását. Eltérő azonban Annak értékelése, hogy a 3. cikk (1) bekezdésében szereplő lehetőség csökkentette vagy növelte-e a jogi kockázatot. Az egyik álláspont szerint az opció nélkülözhetetlen a jogbiztonsághoz, mivel az alaki követelmények hiánya költségessé tette az arról való megbizonyosodást, hogy a hitelkövetelést felhasználták-e biztosítékként vagy sem, és ez nem is volt minden esetben lehetséges. Egy második álláspont szerint a jogbiztonságot éppen a tagállamonként eltérő alaki követelmények megszüntetése növelné. A tőkepiaci unió kiépítéséről szóló zöld könyv feltette a kérdést, hogy milyen intézkedések javíthatnák a biztosítékok határokon átnyúló áramlását. A konzultációra válaszolva az egyik érdekelt fél úgy érvelt, hogy valamennyi alaki követelményt, például értesítési és nyilvántartásba vételi kötelezettséget meg kell szüntetni a hitelkövetelések biztosítékként való felhasználásának megkönnyítésére. Két válasz támogatta a kollíziós szabályok harmonizálását a biztosítékok elfogadói védelmének azzal történő fokozása céljából, hogy eldönthetik, melyik jog legyen irányadó azokra az alaki követelményekre, amelyeket be kell tartani a biztosítékként felhasznált hitelkövetelések harmadik személyekkel szemben érvényesíthetőségéhez. Az EKB azt javasolta, hogy az adósnak ne legyen joga a központi bankokkal szemben biztosítékként felhasznált hitelkövetelések tekintetében a beszámításhoz, ez azonban kívül esik e jelentés keretein. Összességében megvalósult az FCD-nek az a célja, hogy megkönnyítse a hitelkövetelések felhasználását. Bizonyítékok vannak arra, hogy a hitelkövetelések biztosítékokra vonatkozó harmonizált keretbe való felvétele bizonyos országokban elősegítette azok használatát. Például a holland jog a hitelkövetelésre vonatkozó tulajdonjog-átruházással járó pénzügyi biztosítékokról szóló megállapodásokat korábban tiltotta, az FCD végrehajtásával azonban megváltozott a helyzet, és Hollandiában terjed a hitelkövetelések felhasználása. Az FCD megszüntette a biztosítékról szóló megállapodások létrejöttével és érvényességével kapcsolatos alaki követelményeket is. Ennek eredményeképpen megszűnt az ilyen megállapodások érvénytelenítésének a kockázata, segítve a hitelkövetelések mobilizálását. Ahogy a végrehajtás áttekintése mutatta, a tagállamok között továbbra is fennállnak különbségek a hitelkövetelések biztosítékként való felhasználásához szükséges alakiságok és rendelkezésre álló technikák tekintetében. Mindazonáltal, még ha a hitelkövetelés formáját öltő biztosítékra továbbra is vonatkoznak is nemzeti alaki követelmények, amint ezek teljesülnek, a biztosíték működését segíti az FCD által bevezetett könnyű érvényesíthetőség (például a biztosítékként nyújtott hitelkövetelések realizálhatók eladás vagy elidegenítés és beszámítás révén, és semmilyen alakiságnak nem kell eleget tenni az előzetes értesítést, az érvényesítés előírt módját vagy meghatározott idő elteltét illetően). Azzal kapcsolatban, hogy milyen mértékben valósult meg a célkitűzés, nem állapítható meg, hogy az EU-ban a hitelkövetelések biztosítékként való felhasználásának útjában álló valamennyi jogi akadályt megszüntettek. A hitelkövetelések biztosítékként való határokon átnyúló felhasználásával kapcsolatban például még mindig jogbizonytalanság áll fenn az eltérő nemzeti követelmények hatása és a kollíziós szabályok uniós szintű harmonizálásának részleges volta miatt. Jóllehet a hitelkövetelés adósa és hitelezője közötti jogviszony (az 1. ábra 1. jogviszonya), a biztosíték nyújtója és a biztosíték elfogadója közötti jogviszony (az 1. ábra 2. jogviszonya) és a biztosíték elfogadója és az adós közötti jogviszony (az 1. ábra 3. jogviszonya) tekintetében alkalmazandó jogot illetően léteznek harmonizált kollíziós szabályok, a hitelkövetelés biztosítékként való nyújtásának harmadik személyekkel szembeni érvényesíthetőségére irányadó jogot – például hogy milyen alaki követelmények szükségesek a más érdekelt felekkel szembeni érvényesíthetőség biztosításához – és az ugyanazon hitelkövetelés többszöri átruházásai közötti elsőbbségi sorrendet (az 1. ábra 4. jogviszonya) továbbra is a tagállami nemzeti kollíziós szabályok határozzák meg. Ekként a biztosíték elfogadója feltételezheti, hogy elsőbbséget élvez, mert az A tagállam alaki követelményei teljesültek, miközben a harmadik személy a B tagállam alaki követelményeire hagyatkozik, és ugyancsak azt hiszi, hogy a másik jogaival szemben elsőbbsége van. 3.4.Hatékonyság A hitelkövetelések biztosítékként való felhasználása során felmerülő problémákat és a bankhitelek reálgazdaságban betöltött szerepének fontosságát mérlegelve a Bizottság úgy véli, hogy az FCD célkitűzését valamennyi részt vevő fél számára a legkevésbé költséges módon sikerült elérni. Az alaki követelmények fenntartása további költségeket ró a biztosíték nyújtójára. Még ha az adós értesítésére vonatkozó követelmény nem is költséges, egy hitelintézet szemszögéből a követelmény közvetetten károsan hathat az ügyfélkapcsolatokra. Egyes adatok arra engednek következtetni, hogy az értesítési követelmény akadályt gördíthet a bankhitelek mobilizálásának útjába. Ez érintheti a bankok mérlegében szereplő azon tőke összegét, amely nem kerül a gazdaságban hatékonyabb felhasználásra. Ugyanakkor szem előtt kell tartani, hogy léteznek más jogi eszközök, amelyek lehetővé teszik a bankok számára, hogy nyugvó eszközeiket jobban kihasználják, például kibocsáthatnak hitelkövetelésekkel fedezett értékpapírokat, és így forrásokhoz juthatnak, amelyeket további kölcsönök létrehozására használhatnak fel. A biztosíték elfogadójának szemszögéből az alaki követelmények betartása segíthet a hitelkövetelések biztosítékként való elfogadásával járó jogi kockázatokból eredő költségek csökkentésében. A forgalomképes értékpapíroktól eltérően a hitelkövetelések rendszerint az adós szükségleteihez igazodnak. Így ha a biztosítékot fel kell használni, a hitelkövetelések rendszerint nem válthatók át gyorsan készpénzre, hanem először az adóst kell megszólítani. A biztosíték értékét meghatározó kritikus tényező ezért a hitelkövetelés adóssal szembeni érvényesíthetősége (az 1. ábra 3. jogviszonya). Annak biztosítása érdekében, hogy a hitelkövetelést gyorsan fel lehessen használni a partner nemteljesítése esetén, az eurórendszer elfogadhatósági kritériumai minden esetben előírják az adós értesítését. Korlátozott likviditásukon túlmenően a hitelkövetelések abban is különböznek a forgalomképes értékpapíroktól, hogy azokat rendszerint nem elektronikus elszámolásokban tartják nyilván, hanem csak egy hitelmegállapodás dokumentálja. Emiatt nagyobb a kockázata annak, hogy ugyanazt a hitelkövetelést harmadik személynek nyújtják biztosítékként. Az értesítési követelmény mögött az az elképzelés húzódik meg, hogy ha előírják, hogy az adósnak legyen tudomása a biztosítékról szóló megállapodásról, ez a hitelkövetelés formájában nyújtott biztosíték létezését illetően lehetséges információforrásként működhet. Mint az abból is látszik, hogy egyes joghatóságokban szigorúbbak az alaki követelményekre vonatkozó szabályok, ha a központi bank fogad el hitelköveteléseket biztosítékként, az alaki követelmények a biztosíték elfogadóját az érvényesíthetőség és az elsőbbség tekintetében harmadik személyekkel felmerülő potenciális vitáknak való kitettségtől védik (az 1. ábra 4. jogviszonya). Ezért az FCD-ben szereplő opció, amely lehetővé tette a tagállamok számára, hogy megtartsák az alaki követelményeket, az érintett országokban előnyös lehet a biztosítékok elfogadói számára. Ami az adóst illeti, rendszerint lényegtelen, hogy a banknak vagy a biztosíték elfogadójának kell-e visszafizetnie a kölcsönt, így elvileg az adós helyzetét a biztosítékról szóló megállapodás nem érinti hátrányosan. Mindazonáltal védeni kell az adóst a kettős (az eredeti hitelezőnek és a követelés új tulajdonosaként a biztosíték elfogadójának történő) fizetés kockázatától. Erre különböző lehetőségek kínálkoznak, például a biztosítékról szóló megállapodás létrejöttéhez vagy érvényességéhez, valamint a teljesüléshez, az elsőbbséghez vagy az adóssal vagy harmadik személyekkel szembeni érvényesíthetőséghez, illetve a bizonyítékként történő felhasználhatósághoz szükséges alaki követelmények formájában. A rendelkezésre álló választási lehetőségek keretét az FCD határozza meg. Tekintettel arra, hogy az EU-ban a nem pénzügyi vállalkozások finanszírozásának legfontosabb forrásai a bankhitelek, pozitív társadalmi hatással jár, hogy az FCD nem érintette azt a szabályt, hogy az adós mentesül, ha az eredeti hitelezőnek fizeti vissza a kölcsönt, mert nincs tudomása a biztosítékról szóló megállapodásról. Ami a tagállamokat illeti, az opció csökkentette az FCD végrehajtási költségeit. Arra sem utal semmilyen jel, hogy a tagállamok jogi nehézségek miatt felmerülő költségekkel szembesültek volna, mivel erre semmilyen bizonyítékkal (például a 3. cikk (1) bekezdését átültető nemzeti jogszabály alkalmazásával hozott bírósági határozatok) nem szolgáltak. Összegzésképpen megállapíthatjuk, hogy az FCD hatékonyan működik a belföldi környezetben a hitelkövetelések biztosítékként történő mobilizálásához előírt alaki követelmények tekintetében. Úgy tűnik, hogy bizonyos alaki követelményeket jogos indokok tesznek szükségessé. Amennyiben a helyzet szempontjából lényeges minden elem egy joghatóságban található, a megfelelés nem ütközik nehézségbe. Határokon átnyúló helyzetben a probléma nem is annyira az eltérő alaki követelmények fennállása, hanem annak megállapítása, hogy mely nemzeti követelmény irányadó. A harmadik személyekkel szembeni érvényesíthetőség vagy elsőbbség biztosításához (az 1. ábra 4. jogviszonya) szükséges alaki követelményekre alkalmazandó jog megtalálásának és az átvilágításnak a költségei magasak lehetnek. A harmonizált kollíziós szabályok hiánya szintén növeli a hitelkövetelések biztosítékként való mobilizálására potenciálisan irányadó anyagi jogok számát, ami megnehezítheti az eurórendszer elfogadhatósági kritériumainak való megfelelést. 4.A 3. cikk (1) bekezdésének megfelelősége Az FCD 3. cikkének (1) bekezdését illetően több szakpolitikai választási lehetőség mérlegelhető. Először is, fenn lehet tartani a jelenlegi helyzetet. Kifejezetten ezt részesítené előnyben tizenkét tagállam, amelyek úgy érvelnek, hogy a kívülmaradási lehetőség lehetővé teszi az érdekek ésszerű egyensúlyának megteremtését. Meggyőződésük, hogy nemzeti közzétételi követelményekre van szükség az adósok és a harmadik személyek védelméhez, a csalás elleni küzdelemhez, legalábbis addig, amíg uniós szinten nem harmonizálják a harmadik személyekkel szembeni hatályosság és elsőbbség kérdését. Álláspontjuk szerint ez az opció lehetőséget ad arra, hogy nemzeti szinten kezeljék azt a jogi kockázatot, amellyel a piac a hitelkövetelések ellenőrzése során szembesül. A hitelkövetelések mobilizálását előmozdítandó az alaki követelmények megszüntetésének ösztönzése érthető törekvés. Ha azonban az alaki követelmények nem jelentenek nagy terhet, jogilag előnyösebb lenne azok előírása, hogy a biztosíték elfogadójának elsőbbséget biztosítsanak. Ez továbbra is jogbizonytalanságot teremthet, amennyiben a követelések átruházásának határokon átnyúló eleme van. Ez mérsékelhető lenne a hitelkövetelés harmadik személyekkel szembeni hatályosságára és az azonos követelés többszöri átruházásai közötti elsőbbségi sorrendre vonatkozó egységes kollíziós szabályokkal.