P9_TA(2020)0382

Az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodásra vonatkozó uniós stratégia

Az Európai Parlament 2020. december 17-i állásfoglalása az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodásra vonatkozó uniós stratégiáról (2020/2532(RSP))

(2021/C 445/19)

Az Európai Parlament,

— tekintettel az ENSZ Éghajlatváltozási Keretegyezményére (UNFCCC) és az ahhoz csatolt Kiotói Jegyzőkönyvre,

— tekintettel az UNFCCC részes feleinek 21. konferenciáján (COP21) Párizsban, 2015. december 12-én elfogadott megállapodásra (Párizsi Megállapodás),

— tekintettel az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodásra vonatkozó 2013. áprilisi uniós stratégiára és az azt kísérő szolgálati munkadokumentumokra,

— tekintettel az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodásra vonatkozó uniós stratégia végrehajtásáról szóló 2018. november 12-i bizottsági közleményre (COM(2018)0738),

— tekintettel az ENSZ Környezetvédelmi Programjának az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásban tapasztalható szakadékról szóló, 2018. évi jelentésére,

— tekintettel az európai zöld megállapodásról szóló, 2019. december 11-i bizottsági közleményre (COM(2019)0640),

— tekintettel a Bizottságnak a klímasemlegesség elérését célzó keret létrehozásáról és az (EU) 2018/1999 rendelet (az európai klímarendelet) módosításáról szóló rendeletre irányuló 2020. március 4-i javaslatára (COM(2020)0080),

— tekintettel „A 2030-ig tartó időszakra szóló uniós biodiverzitási stratégia. Hozzuk vissza a természetet az életünkbe!” című, 2020. május 20-i bizottsági közleményre (COM(2020)0380),

— tekintettel „A »termelőtől a fogyasztóig«” stratégia a méltányos, egészséges és környezetbarát élelmiszerrendszerért” című, 2020. május 20-i bizottsági közleményre (COM(2020)0381),

— tekintettel az Éghajlatváltozási Kormányközi Testületnek (IPCC) az 1,5 oC-os globális felmelegedésről szóló különjelentésére, 5. értékelő jelentésére és annak összefoglaló jelentésére, az éghajlatváltozásról és a földhasználatról szóló különjelentésére, valamint a változó éghajlattal összefüggésben az óceánról és a krioszféráról szóló különjelentésére,

— tekintettel a biológiai sokféleséggel és az ökoszisztéma-szolgáltatásokkal foglalkozó kormányközi tudománypolitikai platform (IBPES) által a biológiai sokféleséggel és az ökoszisztéma-szolgáltatásokkal kapcsolatban 2019. május 31-én kiadott globális értékelő jelentésre,

— tekintettel az Európai Számvevőszék 33/2018. sz. „Az elsivatagosodás elleni küzdelem az Európai Unióban: a növekvő fenyegetés határozottabb fellépést követel meg” című különjelentésére,

— tekintettel a Globális Alkalmazkodási Bizottság „Alkalmazkodj most: vezető szerepvállalás az éghajlatváltozással szembeni ellenálló képesség fejlesztésében” című, 2019. évi kiemelt jelentésére,

— tekintettel az EU 2020-ig szóló 7. környezetvédelmi cselekvési programjára és 2050-re vonatkozó jövőképére,

— tekintettel az ENSZ 2030-ig tartó időszakra vonatkozó fenntartható fejlődési menetrendjére és a fenntartható fejlődési célokra,

— tekintettel a Biológiai Sokféleség Egyezmény részes felei konferenciájának 15. üléséről (COP15) szóló, 2020. január 16-i állásfoglalására (1),

— tekintettel az európai zöld megállapodásról szóló, 2020. január 15-i állásfoglalására (2),

— tekintettel az éghajlati és környezeti vészhelyzetről szóló, 2019. november 28-i állásfoglalására (3),

— tekintettel az Európai Környezetvédelmi Ügynökség „Éghajlatváltozás, hatások és sebezhetőség Európában 2016” című, mutatókon alapuló, 2017. január 25-i jelentésére,

— tekintettel az Európai Környezetvédelmi Ügynökség „Az európai éghajlati szélsőségek okozta gazdasági veszteségek” című, 2019. április 2-i mutató-értékelésre,

— tekintettel az Európai Környezetvédelmi Ügynökség „Az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás az európai mezőgazdasági ágazatban” című, 2019. szeptember 4-i jelentésére,

— tekintettel az Európai Környezetvédelmi Ügynökség „Európai környezet – helyzetkép és kilátások 2020-ban: tudás a fenntartható Európába való átmenetért” című, 2019. december 4-i jelentésére,

— tekintettel a Bizottság független tudományos tanácsadói csoportjának az éghajlatváltozással összefüggő egészségügyi hatásokhoz való alkalmazkodásról szóló, 2020. június 29-i tudományos véleményére,

— tekintettel az Európai Környezetvédelmi Ügynökség „Egészséges környezet, egészséges élet: hogyan befolyásolja a környezet az egészséget és a jólétet Európában” című, 2020. szeptember 8-i jelentésére,

— tekintettel az ENSZ 2015–2030-as időszakra szóló sendai katasztrófakockázat-csökkentési keretére,

— tekintettel a vízpolitika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló, 2000. október 23-i 2000/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvre (4),

— tekintettel a víz újrafelhasználására vonatkozó minimumkövetelményekről szóló, 2020. május 25-i (EU) 2020/741 európai parlamenti és tanácsi rendeletre (5),

— tekintettel a cancúni alkalmazkodási keretre,

— tekintettel az éghajlatváltozással kapcsolatos veszteségek és károk orvoslására szolgáló Varsói Nemzetközi Mechanizmusra,

— tekintettel az árvízkockázatok értékeléséről és kezeléséről szóló, 2007. október 23-i 2007/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvre (6),

— tekintettel a „Right2Water” európai polgári kezdeményezés nyomon követéséről szóló, 2015. szeptember 8-i állásfoglalására (7),

— tekintettel az Európai Számvevőszéknek „Az elsivatagosodás elleni küzdelem az Európai Unióban: a növekvő fenyegetés határozottabb fellépést követel meg” című 33/2018. sz. különjelentésére,

— tekintettel az Európai Számvevőszéknek „Az árvízvédelmi irányelv: előrehaladás a kockázatok értékelése terén, a tervezés és a végrehajtás azonban javításra szorul” című 25/2018. sz. különjelentésére,

— tekintettel az Európai Bizottság „Az éghajlatváltozás gazdasági hatásainak előrejelzései az EU ágazataiban alulról felfelé építkező elemzés alapján” című jelentéseire (PESETA), különös tekintettel a 2018. évi PESETA III. és a 2020. évi PESETA IV. jelentésre,

— tekintettel a Bizottsághoz intézett, az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodásra vonatkozó uniós stratégiáról szóló kérdésre (O-000075/2020 – B9-0075/2020),

— tekintettel eljárási szabályzata 136. cikkének (5) bekezdésére és 132. cikkének (2) bekezdésére,

— tekintettel a Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszer-biztonsági Bizottság állásfoglalási indítványára,

A. mivel a megfigyelt éghajlati változások már széles körű hatást gyakorolnak az ökoszisztémákra (különösen a biológiai sokféleségre), a társadalmakra (elmélyítve az egyenlőtlenséget), a gazdasági ágazatokra és az emberi egészségre; mivel fontos megelőzni az ökoszisztémákat és az élővilágot fenyegető többszörös és gyakran egymással kölcsönhatásban lévő fenyegetések kialakulását, ideértve az élőhelyek elvesztését és romlását; mivel az éghajlatváltozás hatásai globálisan és az EU-ban is egyre nyilvánvalóbbak, és további bizonyítékok támasztják alá, hogy a jövőbeli éghajlatváltozás számos uniós régióban és harmadik országokban növelni fogja a szélsőséges éghajlati jelenségek előfordulását, és előidézheti olyan fertőző betegségeket hordozó csoportok tömeges beáramlását, amelyek már korábban felszámolt fertőző betegségek újbóli megjelenéséhez vezethetnek az EU-ban; mivel az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás nemcsak gazdasági érdek az EU-ban, hanem a lakosság jóléte szempontjából is elengedhetetlen;

B. mivel az éghajlatváltozás az EU tagállamait, régióit és ágazatait már most is eltérően érinti, és e hatások várhatóan a jövőben is eltérőek lesznek; mivel a tengerparti és szigeti régiók különösen ki vannak téve az éghajlatváltozás hatásainak; mivel az alkalmazkodóképesség az uniós régiók között jelentősen eltér, és az EU szigeti és legkülső régióinak alkalmazkodóképessége korlátozott; mivel az alkalmazkodási stratégiáknak a veszélyeztetett területeken – például a szigeteken – ösztönözniük kell a fenntartható fejlődésre való átállást, környezetbarát és természetalapú megoldásokra építve; mivel a Földközi-tenger térségében egyre nagyobb fenyegetést fog jelenteni a hőséggel összefüggő emberi halálozás, a vízhiány, az elsivatagosodás, az élőhelyek elvesztése és az erdőtüzek;

C. mivel az éghajlatváltozás veszélyt jelent a korallzátonyokra és mangrove-erdőkre is, amelyek alapvető természetes szénelnyelők;

D. mivel a talaj állapota kulcstényező az elsivatagosodás következményeinek enyhítésében, mivel a talaj a legnagyobb széntároló és valamennyi ökoszisztéma és növényzet alapja, jelentős vízmegtartó képességgel rendelkezik, és fontos szerepet játszik a környezeti változásokkal szembeni társadalmi reziliencia javításában;

E. mivel a vízügyi ágazat, a mezőgazdaság és a halászat, az erdészet és a szárazföldi és tengeri biológiai sokféleség szorosan összefügg egymással, és összefügg a változó földhasználati mintákkal és a népesség változásával is; mivel az éghajlatváltozás által a világ más részein kifejtett hatások a kereskedelem, a nemzetközi pénzmozgások, a közegészségügy, a migráció és a biztonsági szempontok révén hatással lehetnek az EU-ra;

F. mivel az EU vízágazatának jelentős a teljes energiafogyasztása, és hatékonyabbnak kell lennie ahhoz, hogy hozzájárulhasson a Párizsi Megállapodás célkitűzéseihez, az EU 2030-ig teljesítendő éghajlat-politikai céljaihoz, és a klímasemlegesség 2050-ig történő megvalósításához;

G. mivel a vízügyi keretirányelv nem tartalmaz külön rendelkezéseket az éghajlatváltozás hatásainak kezelésére; mivel az európai zöld megállapodásról szóló közleményében a Bizottság mindazonáltal elismeri, hogy a felszín alatti és felszíni vizek természetes funkcióit vissza kell állítani;

H. mivel az EU-ban az energiafogyasztás mintegy 40 %-áért és a szén-dioxid-kibocsátás 36 %-áért az épületek felelősek, és ezért komplex felújításuk, ideértve a szakaszos komplex felújításokat is, elengedhetetlen az EU nulla nettó üvegházhatásúgáz-kibocsátásra irányuló, 2050-ig teljesítendő céljának teljesítéséhez;

I. mivel az Európai Környezetvédelmi Ügynökség becslései szerint az időjárással és az éghajlattal kapcsolatos szélsőségek 426 milliárd euró költséget okoztak az 1980 és 2017 közötti időszakban az EU 28 tagállamában, és az éghajlatváltozás okozta károk becsült költségei várhatóan még a Párizsi Megállapodás végrehajtása esetén is magasak lesznek; mivel ennek megfelelően ezeket a költségeket figyelembe kell venni a végrehajtandó intézkedések költség-haszon elemzésében; mivel az éghajlatváltozással szemben ellenálló beruházások korlátozhatják az éghajlatváltozás káros hatásait, és így csökkenthetik az alkalmazkodás költségeit; mivel az éghajlatváltozás EU-n kívüli hatásainak sokféle gazdasági, társadalmi és politikai következménye valószínűleg az EU-ban is érezteti majd hatását, többek között a kereskedelmen, a nemzetközi pénzügyi áramlásokon, az éghajlattal összefüggő migráción és biztonsági vonatkozásokon keresztül; mivel az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás terén szükséges beruházásokat még nem mérték fel, és azok még nem épültek be a többéves pénzügyi keret éghajlatpolitikai számaiba;

J. mivel az éghajlatváltozást és annak hatásait jelentősen csökkenteni lehet a Párizsi Megállapodás mérséklési céljával összeegyeztethető, ambiciózus globális mérséklési politikával; mivel a jelenlegi kibocsátáscsökkentési kötelezettségvállalások nem elegendők a Párizsi Megállapodás céljainak eléréséhez, hanem az iparosodás előtti szintet több mint 3 oC-kal meghaladó globális felmelegedést eredményeznek;

K. mivel az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás szükséges ahhoz, hogy elébe menjünk a jelenlegi és jövőbeli káros hatásainak és azokkal megküzdjünk, továbbá megelőzzük vagy csökkentsük az éghajlatváltozásból eredő rövid, közép- és hosszú távú kockázatokat; mivel a sérülékeny régiók és ágazatok felkészítéséhez alapvető fontosságú egy szilárd uniós alkalmazkodási stratégia; mivel az új stratégiába jobban be kell építeni a közös nemzetközi erőfeszítéseket, többek között a fenntartható fejlődés, a biológiai sokféleség és a katasztrófakockázat csökkentése terén;

L. mivel az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodásra, a veszteségek és károk vagy az éghajlatváltozással összefüggő kényszerű migráció rendezésére irányuló intézkedések finanszírozási mechanizmusai hatékonyabbak lesznek, amennyiben a nőket – ideértve a perifériára szorult nőket – is teljes mértékben bevonják a tervezési folyamatba, a döntéshozatalba és a végrehajtásba; mivel ha figyelembe veszik a nők tudását, köztük a helyi és az őslakosok ismereteit, az előrelépéshez vezethet a katasztrófavédelemben, fokozhatja a biológiai sokszínűséget, javíthatja a vízgazdálkodást, növelheti az élelmiszerbiztonságot, megakadályozhatja az elsivatagosodást, megvédheti az erdőket, biztosíthatja a megújuló energiatechnológiák felé való gyors átmenetet, és támogathatja a közegészségügyet;

M. mivel az éghajlatváltozással kapcsolatos egészségügyi veszélyek kihatnak az emberekre, különösen egyes kiszolgáltatott csoportokra (idősek, gyermekek, szabadban dolgozók és hajléktalanok); mivel ilyen veszély többek között a növekvő morbiditás és mortalitás, mely visszavezethető a szélsőséges időjárási eseményekre (hőhullámok, viharok, áradások, tűzvészek) és a kialakulóban lévő fertőző betegségekre (amelyek terjedését, időzítését és intenzitását befolyásolja a hőmérséklet, a páratartalom és az esőzések változása); mivel az ökoszisztémák változásai szintén növelhetik a fertőző betegségek kockázatát;

N. mivel az Egészségügyi Világszervezet szerint az előrejelzett éghajlatváltozás 2030-ig évente körülbelül 250 000 további halálesetet fog okozni;

O. mivel az ökoszisztémák, pl. erdők, gyepek, tőzeglápok és vizes élőhelyek helyreállítása pozitív változáshoz vezet az adott földhasználati rendszer szén-dioxid-egyensúlyában, és enyhítési és alkalmazkodási intézkedésnek egyaránt tekinthető;

P. mivel a környezeti katasztrófák megelőzésébe történő befektetés ténylegesen javíthatja az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodást, és csökkentheti az éghajlattal kapcsolatos szélsőséges időjárási események gyakoriságát és intenzitását;

Q. mivel az IPCC klímaváltozásról és földterületről szóló, 2019. évi különjelentése szerint a nagy szén-dioxid-elnyelő képességgel rendelkező ökoszisztémák megőrzésének azonnali pozitív hatása van az éghajlatváltozásra; mivel a helyreállítás és a földhasználati rendszerekkel kapcsolatos egyéb intézkedések pozitív hatása nem azonnal jelentkezik;

R. mivel a víztestek jó ökológiai állapotának biztosításával kapcsolatos célkitűzés döntő fontosságú az alkalmazkodás szempontjából, mivel a változó éghajlat miatt a víztestek ökológiai állapotára egyre nagyobb nyomás nehezedik;

Általános észrevételek

1. hangsúlyozza, hogy az éghajlatváltozás kedvezőtlen és visszafordíthatatlan hatásainak minimalizálása érdekében az Unió egészében és valamennyi országban és régióban szükség van alkalmazkodásra, ugyanakkor ambiciózus kárenyhítési intézkedéseket is végre kell hajtani a globális felmelegedésnek az iparosodás előtti szinthez viszonyítva 1,5 o C alatt tartását célzó erőfeszítések fenntartása, az éghajlati hatásoknak ellenálló növekedés és a fenntartható fejlődés megvalósítására kínálkozó lehetőségek teljes körű kihasználása és az együttes előnyök egyéb környezeti politikák és jogszabályok révén történő maximalizálása érdekében; ezzel összefüggésben hangsúlyozza szilárd elkötelezettségét a Párizsi Megállapodásban meghatározott globális alkalmazkodási cél mellett;

2. elismeri, hogy az uniós városok és régiók már most is az éghajlatváltozás széles körű, kedvezőtlen hatásaival szembesülnek, például rendkívüli esőkkel, áradásokkal és aszályokkal, és hogy ezek a jelenségek környezeti, gazdasági és biztonsági kockázatokat jelentenek a helyi közösségek és vállalkozások számára; úgy véli, hogy a készülő stratégiának tükröznie kell ezt a sürgősséget, és megfelelő intézkedéseket kell javasolnia ezzel kapcsolatban;

3. javasolja, hogy az Európai Unió Szolidaritási Alapjának reaktív jellegét egészítsék ki az éghajlatváltozáshoz való, proaktívan tervezett alkalmazkodással, amely az alkalmazkodóképesség növelése és a sebezhetőség mérséklése révén csökkenti az EU területének és lakóinak kiszolgáltatottságát;

4. támogatását fejezi ki a Globális Alkalmazkodási Bizottság alkalmazkodásra való figyelemfelhívással kapcsolatos munkája tekintetében;

5. felszólít arra, hogy az alkalmazkodást ismét és még határozottabban helyezzük a figyelem középpontjába; ezért üdvözli, hogy a Bizottság az uniós éghajlat-politika kulcsfontosságú elemeként új stratégiát fog előterjeszteni, és kéri, hogy haladéktalanul terjessze elő e stratégiát; úgy véli, ez lehetőséget kínál annak hangsúlyozására, hogy az EU globális vezető szerepet tölt be az éghajlatváltozással szembeni globális rezilienciaépítésben a finanszírozás növelése, valamint az alkalmazkodást célzó tudományos munka, szolgáltatások, technológiák és gyakorlatok előmozdítása révén; úgy véli, hogy az új stratégiának az európai zöld megállapodás szerves részét kell képeznie egy ellenállóképes EU kiépítése érdekében olyan rendszerek kialakítása és fenntartása révén, amelyek a gyorsan változó éghajlati körülmények között kiváló alkalmazkodási és reagálási képességgel rendelkeznek, oly módon, hogy fellendíti a fenntartható gazdasági fejlődést, megfelelő életminőséget és közegészségi állapotokat biztosít, biztosítja a vízellátás és az élelmezés biztonságát, tiszteletben tartja és óvja a biológiai sokféleséget, a tiszta energiaforrások felé fordul, és biztosítja az éghajlati és társadalmi igazságosságot; üdvözli az alkalmazkodás európai klímarendeletben kirajzolódó megerősített irányítási rendszerét;

6. üdvözli az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodásra vonatkozó uniós stratégia Bizottság általi, 2018. novemberi értékelését, és tudomásul veszi a Bizottság azon következtetését, hogy a stratégia széles körű célkitűzései nem teljesültek teljes mértékben, de valamennyi egyedi fellépése tekintetében előrelépés történt; e tekintetben úgy véli, hogy az új stratégiában kitűzött céloknak ambiciózusabbaknak kell lenniük annak érdekében, hogy az EU felkészülhessen az éghajlatváltozás várható káros hatásaira;

7. kéri, hogy a meglévő infrastruktúra építése és felújítása során valamennyi ágazatban és a területrendezés során vegyék figyelembe az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodást, és felszólít a területrendezés, az épületek, az összes vonatkozó infrastruktúra és egyéb beruházások éghajlatváltozással szembeni ellenálló képességének hatékony ellenőrzésére, különösen a projektek azon képességének előzetes vizsgálata révén, hogy kezelni tudják-e a közép- és hosszú távú éghajlati hatásokat a különböző globális hőmérséklet-emelkedési forgatókönyvek esetén, annak megállapítása érdekében, hogy jogosultak-e uniós finanszírozásra, valamint annak biztosítására, hogy az uniós forrásokat hatékonyan használják fel tartós és az éghajlati hatásoknak ellenálló projektekre; felszólít a mérnöki szabványok és gyakorlat egész EU-ban megvalósítandó reformjára a fizikai éghajlati kockázatok integrálása érdekében;

8. hangsúlyozza, hogy a zöld infrastruktúrák a természeti tőke védelme, a természetes élőhelyek és fajok megőrzése, a jó ökológiai állapot fenntartása, a vízgazdálkodás és az élelmezésbiztonság révén hozzájárulnak az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodáshoz;

9. sajnálattal veszi tudomásul, hogy a 2013-as stratégia nem veszi elég komolyan az alkalmazkodási intézkedések végrehajtásának sürgősségét; üdvözli az alkalmazkodási fellépéseknek az európai klímarendelet részeként bevezetett megerősített irányítását, és kéri, hogy az új stratégia foglaljon magában kötelező és számszerűsíthető célokat mind uniós, mind tagállami szinten, a kiemelt területek és beruházási igények meghatározását – ideértve annak értékelését, hogy az uniós beruházások milyen mértékben járulnak hozzá az Unió általános éghajlati sebezhetőségének csökkentéséhez –, a felülvizsgálat gyakoribbá tételét és céljainak egyértelmű meghatározását, valamint a végrehajtás előrehaladásának mérésére szolgáló, a legfrissebb tudományos eredményeken alapuló megfelelő értékelés és mutatók bevezetését; elismeri, hogy az intézkedéseket és terveket folyamatosan naprakészen kell tartani eddig nem látott mértékben változó világunkban; ezért felszólítja a Bizottságot, hogy az európai klímarendelet alkalmazandó rendelkezéseivel összhangban rendszeresen vizsgálja felül és frissítse az új stratégiát;;

10. megjegyzi továbbá, hogy a vártnál szerényebb volt az előrelépés a helyi és regionális alkalmazkodási stratégiák számát illetően, és e téren különbségek mutatkoztak a tagállamok között; arra biztatja a tagállamokat, hogy ösztönözzék és segítsék a régiókat az alkalmazkodási tervek végrehajtásában és a cselekvésben általában; hangsúlyozza, hogy az alkalmazkodási stratégiáknak megfelelően figyelembe kell venniük a területi sajátosságokat és a helyi ismereteket; felszólítja a Bizottságot annak biztosítására, hogy az EU valamennyi régiója felkészült legyen az éghajlatváltozás hatásainak az alkalmazkodás révén történő kezelésére; ezzel összefüggésben elismeri a Polgármesterek Szövetségének értékét, amely helyi szinten fokozta az alkalmazkodással kapcsolatos együttműködést, valamint az energiaunió és az éghajlatpolitika irányításáról szóló rendeletben előírtaknak megfelelő állandó többszintű éghajlat- és energiaügyi párbeszédek értékét; kéri, hogy az európai éghajlati paktumban jusson kiemeltebb szerep az alkalmazkodásnak;

11. kiemeli a fizikai éghajlati kockázatok kezelésének fontosságát, és felszólít a kötelező éghajlati kockázatértékeléseknek az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra vonatkozó uniós stratégiába és többek között a nemzeti alkalmazkodási tervekbe történő beépítésére is;

12. kéri, hogy a közbeszerzések az éghajlatbarát anyagok és szolgáltatások beszerzésével mutassanak példát;

13. hangsúlyozza, hogy az új stratégiában továbbra is hangsúlyozni kell az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás szükségességét a régiókban és a városokban, például olyan jogalkotási keretek előmozdítása révén, amelyek ezeken a szinteken is megfelelő alkalmazkodási stratégiákat és nyomon követést írnak elő, az érintett érdekelt felekkel, többek között a civil társadalommal, az ifjúsági szervezetekkel, a szakszervezetekkel és a helyi vállalkozásokkal való megfelelő konzultációt követően, valamint pénzügyi ösztönzőkkel támogatva azok végrehajtását; hangsúlyozza, hogy különös figyelmet kell fordítani a legsérülékenyebb földrajzi területek – például a part menti területek, a szigetek és a legkülső régiók – felkészültségének és alkalmazkodóképességének javítására, mivel ezeket természeti katasztrófák és szélsőséges időjárási jelenségek formájában különösen érinti az éghajlatváltozás; sajnálattal állapítja meg, hogy a Bizottság 2013. évi alkalmazkodási stratégiájából hiányoztak a nemek közötti esélyegyenlőség szempontjai, és ragaszkodik egy olyan nemi dimenzió beépítéséhez, amely teljes mértékben figyelembe veszi a nők és a lányok kiszolgáltatottságát, valamint támogatja a nemek közötti egyenlőség érvényesítését a részvételben;

14. hangsúlyozza, hogy javítani kell a határokon átnyúló együttműködést és koordinációt az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás terén, valamint az éghajlati katasztrófákra való gyors reagálás során; ezzel összefüggésben felszólítja a Bizottságot, hogy nyújtson támogatást a tagállamoknak az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra irányuló különböző erőfeszítésekkel kapcsolatos tudás és bevált gyakorlatok regionális és helyi szintű megosztásában;

15. hangsúlyozza, hogy a tagállamoknak, a régióknak és a városoknak ki kell építeniük alkalmazkodóképességüket a sebezhetőség és az éghajlatváltozás társadalmi hatásainak csökkentése érdekében; felszólítja a Bizottságot és az uniós ügynökségeket, hogy biztosítsák a szükséges kapacitásépítést és képzést, valamint az információk és a bevált gyakorlatok helyi, szubnacionális és nemzeti hatóságok közötti megfelelő cseréjének keretét;

16. hangsúlyozza, hogy az alkalmazkodási stratégiáknak ösztönözniük kell a veszélyeztetett területeken – például szigeteken – a környezetbarát és természetalapú megoldásokon alapuló modellváltást, és fokozniuk kell az önellátást a jobb életkörülmények biztosítása érdekében, ideértve a fenntartható és helyi mezőgazdasági és halászati gyakorlatokat is, a víz fenntartható kezelését, a megújuló energiák fokozottabb használatát stb., a fenntartható fejlődési célokkal összhangban, rezilienciájuk előmozdítása és ökoszisztémáik védelme érdekében;

17. tudomásul veszi az éghajlatváltozás hatásai további feltérképezésének szükségességét, például természeti veszélyek előfordulása esetén; üdvözli ezért az EU Éghajlatváltozási és Egészségügyi Megfigyelőközpontja által már elindított Climate-ADAPT projektet, és arra ösztönzi a Bizottságot, hogy a projektet fejlessze tovább és terjessze ki további ágazatokra;

18. hangsúlyozza az éghajlatváltozás mérséklése és az ahhoz való alkalmazkodás közötti jelentős szinergiákat és lehetséges kompromisszumokat; hangsúlyozza, hogy a jelenlegi alkalmazkodási stratégia értékelése megállapította, hogy a szakpolitikákban és a tervekben még inkább hangsúlyozni kell az alkalmazkodás és a kárenyhítés közötti kapcsolatot; megjegyzi, hogy ezeknek a kérdéseknek a szinergikus megközelítése elengedhetetlen, egyrészt azért, mert máris egymást érik az éghajlati és környezeti válságok, másrészt azért, mert az emberi egészséget védeni kell, az ökológiai és társadalmi rendszerek rugalmasságát pedig meg kell erősíteni, biztosítva, hogy senkit ne hagyjanak magára; hangsúlyozza, hogy bár a kárenyhítésre irányuló hatékony fellépés biztosítására annak határokon átnyúló globális jellege miatt közös erőfeszítéseket kell tenni, különös figyelmet kell fordítani az éghajlatváltozás regionális hatásaira és az alkalmazkodás regionális költségeire, különösen azokban a régiókban, amelyek kettős kihívással néznek szembe: hozzá kell járulniuk a globális mérséklési erőfeszítésekhez, ugyanakkor pedig viselniük kell az éghajlattal kapcsolatos hatások miatt növekvő költségeket;

19. úgy véli, hogy az éghajlatváltozás káros hatásai meghaladhatják a tagállamok alkalmazkodási képességeit; ezért nézete szerint a tagállamoknak és az Uniónak együttműködve kell megelőzniük, minimális mértékűre csökkenteniük és kezelniük az éghajlatváltozással összefüggő veszteségeket és károkat, a Párizsi Megállapodás 8. cikkében előírtak szerint; elismeri, hogy további intézkedéseket kell kidolgozni a veszteségek és károk kezelésére;

20. elismeri, hogy az éghajlatváltozás hatásai határokon átnyúló jellegűek, érintik például a kereskedelmet, a migrációt és a biztonságot; ezért sürgeti a Bizottságot, hogy biztosítsa az új stratégia átfogó jellegét és azt, hogy az lefedje az éghajlati hatások teljes körét;

21. hangsúlyozza, hogy az EU-nak készen kell állnia az éghajlatváltozás okozta kényszerű elvándorlásra, és elismeri, hogy megfelelő intézkedéseket kell hozni az éghajlatváltozás következményei által veszélyeztetett lakosság emberi jogainak védelme érdekében;

Természetalapú megoldások és környezetbarát infrastruktúra

22. emlékeztet arra, hogy az éghajlatváltozás és annak hatásai nemcsak az embereket, hanem a biológiai sokféleséget, valamint a tengeri és szárazföldi ökoszisztémákat is érintik, és hogy az IPBES mérföldkőnek számító jelentése szerint az éghajlatváltozás jelenleg a harmadik legjelentősebb tényező, amely közvetlenül hozzájárul a biológiai sokféleség globális csökkenéséhez, és a megélhetést biztosító tevékenységek fenntartható formái kulcsfontosságúak lesznek az éghajlati rendszerbe való veszélyes emberi beavatkozás mérséklése és az emiatt bekövetkező változásokhoz való alkalmazkodás szempontjából; ezért felszólítja a Bizottságot és a tagállamokat, hogy biztosítsanak nagyobb koherenciát az alkalmazkodási intézkedések és a biológiai sokféleség megőrzésére irányuló, a 2030-ig tartó biodiverzitási stratégiára alapuló intézkedések végrehajtása között;

23. ösztönzi egy valóban koherens és ellenálló transzeurópai természeti hálózat kialakítását, amely ökológiai folyosók révén megakadályozza a genetikai izolációt, a lehetővé teszi a fajok vándorlását, valamint egészséges ökoszisztémákat tart fenn és erősít, lehetővé téve a hagyományos, ugyanakkor az éghajlatváltozás hatásaival szemben reziliens infrastruktúrák fejlesztését;

24. hangsúlyozza a fenntartható, természetalapú alkalmazkodási megoldások alkalmazásának, valamint a tengeri és szárazföldi ökoszisztémák megőrzésének és helyreállításának fontosságát, amelyek egyidejűleg hozzájárulhatnak az éghajlatváltozás mérsékléséhez és az alkalmazkodáshoz, a biológiai sokféleség védelméhez és a szennyezés különböző formái elleni küzdelemhez; kéri, hogy az új stratégia tartalmazzon ambiciózus cselekvési terveket az ilyen megoldások alkalmazásának fokozására, megfelelő finanszírozással, többek között a többéves pénzügyi keretből, az InvestEU-ból és a Helyreállítási és Rezilienciépítési Eszközből, és javasolja a rendelkezésre álló pénzügyi termékek portfóliójának megvizsgálását és a finanszírozási feltételek javítását a jelenlegi kedvezőtlen beruházási helyzet kiigazítása érdekében; kéri továbbá a LIFE program megfelelő kihasználását, lehetővé téve, hogy az az alkalmazkodás terén az innováció katalizátorává váljon, és teret biztosítson az Unió éghajlatváltozással szembeni ellenállóképességének kiépítésére irányuló megoldások kikísérletezésére, fejlesztésére és gyakorlati kipróbálása számára;

25. kiemeli, hogy fel kell mérni és fokozottabban alkalmazni kell az erdők, a fák és a zöld infrastruktúrák nyújtotta lehetőségeket az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás és az ökoszisztéma-szolgáltatások nyújtása terén, felhívva a figyelmet például a városi területeken élő fák nyújtotta ilyen szolgáltatásokra, amelyek más előnyök – például a levegőminőség javítása – mellett akár szélsőséges hőmérsékleteket is ki tudnak egyenlíteni; kéri, hogy több fát telepítsenek a városokban, támogassák a fenntartható erdőgazdálkodást, és az erdőtüzekre integrált módon reagáljanak, beleértve például az ezek elleni küzdelemben részt vevő tűzoltók megfelelő képzését annak érdekében, hogy megvédjék az uniós erdőket a szélsőséges éghajlati események okozta pusztítástól; kiemeli, hogy az újraerdősítésre és a mezőgazdaságra vonatkozó valamennyi alkalmazkodási intézkedésnek a legújabb tudományos ismereteken kell alapulnia, és azokat az ökológiai elvek teljes körű tiszteletben tartása mellett kell végrehajtani;

26. megjegyzi, hogy az olyan erdőterületek meghatározása, amelyek állapota a legközelebb maradt a természeteshez, és amelyeket ezért sajátos védelemben kell részesíteni, az EU 1977. évi második környezetvédelmi cselekvési programjának egyik prioritása volt; megjegyzi továbbá, hogy bár még semmilyen intézkedés nem történt, az EU ezt a 2030-ra vonatkozó biodiverzitási stratégiában is prioritássá tette; felszólítja a Bizottságot, hogy az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodásra vonatkozó jövőbeni uniós stratégiát hangolja össze az EU biodiverzitási stratégiájának célkitűzéseivel, különös tekintettel az összes elsődleges erdő szigorú védelmére, valamint a megőrzési és helyreállítási célokra;

27. kiemeli az érintetlen erdei ökoszisztémák ( 8 ) szerepét a környezeti stressztényezők, többek között az éghajlatváltozás leküzdésében, melyre azon eleve meglévő tulajdonságaik révén alkalmasak, amelyek lehetővé teszik számukra alkalmazkodóképességük maximalizálását, ideértve azokat az evolúciós vonalakat is, amelyek egyedülálló képességgel rendelkeznek a komolyabb szezonális hőmérsékletingadozások és a tájszintű bolygatások hosszú távú túlélésére;

28. hangsúlyozza, hogy számos technológia lehetővé teszi a fák átültetését; megérti, hogy egyes esetekben a városokban végzett építési munkák a zöld területek megsemmisítésével járhatnak, és ezzel összefüggésben támogatja a fák átültetését, amely új életet adhat számukra új, jól megtervezett helyeken;

29. felszólítja a Bizottságot és a tagállamokat, hogy a programozás, a finanszírozás és a beruházások céljából a zöld infrastruktúrát sorolják be a kritikus infrastruktúrák körébe;

30. megjegyzi, hogy fokozott hőhatást és az egyéb stresszhatásokat a zöld infrastruktúra egyes elemei is megszenvedik, és ahhoz, hogy a fizikai mellett a fiziológiai hűtőhatást is létre tudjanak hozni, kedvező feltételeket, talajt és nedvességet kell biztosítanunk számukra a városi területeken; ezért kiemeli a megfelelő zöld várostervezés szerepét, amely nemcsak a fák telepítését, hanem a zöld infrastruktúra különböző alkotóelemeinek igényeit is figyelembe veszi;

31. elismeri az óceánok szerepét az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásban, és hangsúlyozza az egészséges és ellenálló tengerek és óceánok megőrzésének szükségességét; emlékeztet arra, hogy az IPCC „Az óceánok és a krioszféra az éghajlatváltozás tükrében” című különjelentése szerint az éghajlati mechanizmusok az óceáni és tengeri ökoszisztémák egészségétől függenek, amelyet jelenleg károsít a globális felmelegedés, a szennyezés, a tengeri biodiverzitás kizsákmányolása, a savasodás, az oxigénszint csökkenése és a tengerpart eróziója; kiemeli, hogy az IPCC arra is rámutat, hogy az óceánok részei a klímaváltozás okozta problémák enyhítésére és az azokhoz való alkalmazkodásra kidolgozandó megoldásnak, valamint hangsúlyozza, hogy csökkenteni kell az üvegházhatásúgáz-kibocsátást és az ökoszisztémák szennyezését, továbbá meg kell őrizni a természetes szénelnyelőket;

32. rámutat, hogy a parti és tengeri ökoszisztémák romlása veszélyezteti a helyi közösségek fizikai, gazdasági és élelmezésbiztonságát, és a gazdaságot általában, és gyengíti az arra irányuló képességüket, hogy biztosítsák az olyan kritikus ökoszisztéma-szolgáltatásokat, mint az élelem, a szén-dioxid-tárolás és az oxigéntermelés, valamint a természetalapú megoldások támogatása az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás céljából;

33. figyelmeztet arra, hogy egyes part menti övezetekre nagy nyomás nehezedhet a tengerszint emelkedése és a sós víznek az ivóvíz kivételére használt part menti víztartó rétegekbe és a szennyvízcsatornákba való behatolása, valamint a szélsőséges időjárási viszonyok miatt, amelyek olyan következményekkel járhatnak, mint a terméskiesés, a víztestek szennyeződése, az infrastruktúrák károsodása és a kényszerű lakóhelyelhagyás; ösztönözni kell a zöld infrastruktúra fejlesztését az általában vizes élőhelyek közelében fekvő tengerparti városokban a biológiai sokféleség és a part menti ökoszisztémák megőrzése, valamint a gazdaság, az idegenforgalom és a part menti tájak fenntartható fejlődésének megerősítése érdekében, ez ugyanis az éghajlatváltozással szembeni reziliencia javításához is hozzájárul ezeken a veszélyeztetett területeken, amelyeket különösen súlyosan érint a tengerszint emelkedése;

34. támogatja azokat a tetőkben és egyéb infrastruktúrákban – például parkokban, városi kertekben, zöld tetőkben és falakban, légszűrő berendezésekben, hűvös burkolatokban, az áteresztő betonban vagy egyéb olyan megoldásokban – rejlő lehetőségek kihasználására irányuló kezdeményezéseket, beleértve városi stratégiák kidolgozását és a területrendezés javítását is, amelyek hozzájárulhatnak a túlmelegedett városi levegő hűtéséhez, az esővíz visszatartásához és újrafelhasználásához, valamint az élelmiszer-termeléshez, miközben csökkentik a légszennyezést, javítják a városok életminőségét, csökkentik az emberi egészséget érintő kockázatokat, és védik a biológiai sokféleséget, beleértve a beporzókat is; úgy véli, hogy az olyan infrastruktúrák építéséhez, mint az utak, a parkolók, a vasúti pályák, az energiarendszerek, a vízelvezető rendszerek stb., olyan technológiákat kell használni, amelyek nem fejtenek ki káros hatást a biodiverzitásra és ellenállók az éghajlatváltozás hatásaival szemben;

35. elismeri, hogy a területrendezési tervek és a városfejlesztés vízrendszerre gyakorolt hatására vonatkozóan az állami hatóságok által elvégzett értékelések segítséget nyújthatnak a tervezési hatóságok számára az olyan építési technológiák azonosításában, amelyek nem okoznak problémákat a vízrendszerben; kéri a tagállamokat, hogy ezeket az értékeléseket tegyék megközelítésük szerves részévé; felszólítja a tagállamokat, hogy az árvízkockázatok értékeléséről és kezeléséről szóló 2007/60/EK irányelv 6. cikkével összhangban készítsenek árvízveszély-térképeket és árvízkockázati térképeket, ezáltal csökkentve az árvizek hatásait;

36. emlékeztet arra, hogy az éghajlatváltozás a vízmennyiségre és a víz minőségére is hatással van, mivel a víztestek alacsonyabb mértékű áramlása miatt kevésbé hígulnak fel a káros anyagok, ez pedig veszélyt jelent a biológiai sokféleségre, az emberi egészségre és az ivóvízellátásra; ezért jobb vízgazdálkodásra szólít fel a városi és a vidéki területeken, beleértve a jobb földtervezés útján megvalósuló fenntartható vízelvezetést, amely megóvja és helyreállítja a természetes folyóvízrendszereket, valamint a természetes vízmegtartó intézkedéseket az áradások és aszályok mérséklése, a talaj víztartó rétegeinek újrafeltöltése, valamint az ivóvíz előállításához szükséges vízkészletek rendelkezésre állásának biztosítása érdekében; hangsúlyozza, hogy a vízgazdálkodással kapcsolatos alkalmazkodási intézkedéseknek összhangban kell lenniük a gazdálkodás fenntarthatóságának és körforgásos jellegének fokozására, az energetikai átállás elősegítésére, valamint az ökoszisztémák és a biológiai sokféleség megőrzésére és helyreállítására irányuló intézkedésekkel; e tekintetben szoros kapcsolatot szorgalmaz a levegő, a víz és a talaj szennyeződésmentesítésére vonatkozó, közeljövőben elfogadandó cselekvési terv és az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra vonatkozó új uniós stratégia között;

37. felszólítja a tagállamokat és a Bizottságot, hogy teljes körűen hajtsák végre a vízpolitika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló 2000/60/EK irányelvet, amely a folyásiránnyal szemben haladva javítva a folyóvizek minőségét; megjegyzi, hogy a folyóvizek felső szakaszán a víz visszatartására és kivételére irányuló intézkedések az alsóbb szakaszokra is hatással vannak – a határokon át is –, és ez akadályozhatja az alsó folyószakasz melletti területek gazdasági fejlődését, valamint korlátozhatja az ivóvízkészletek rendelkezésre állását; felszólít a szakpolitikai intézkedések egyes területek közötti összhangjának biztosítására, hogy minden terület hozzájáruljon az uniós víztestek legalább jó ökológiai állapotának eléréséhez, és hangsúlyozza a vízkeretirányelvnek megfelelő ökológiai áramlás biztosításának és az édesvízi ökoszisztémák közötti átjárhatóság jelentős javításának fontosságát;

38. felszólítja a Bizottságot és a tagállamokat, hogy továbbra is szorgalmazzák a víz újrafelhasználását a vízhasználat különböző formái közötti, elosztással kapcsolatos konfliktusok megelőzése érdekében, ugyanakkor biztosítsanak elegendő vízkészletet az ivóvíz előállításához, ami elengedhetetlen a vízhez való emberi jog érvényesítéséhez;

39. megjegyzi, hogy a vízágazat energiafogyasztása jelentős; felszólítja a Bizottságot, hogy vegyen fontolóra energiahatékony intézkedéseket, és vizsgálja meg a kezelt szennyvíz „helyszíni” megújuló energiaforrásként való felhasználásának lehetőségét; megjegyzi, hogy a települési szennyvíz kezeléséről szóló hatályos irányelvet annak 1991-es elfogadása óta nem vizsgálták felül; felszólítja a Bizottságot, hogy vizsgálja felül a települési szennyvíz kezeléséről szóló irányelvet annak biztosítása érdekében, hogy az pozitívan járuljon hozzá az Unió éghajlati és környezeti céljaihoz;

Alkalmazkodási intézkedések és következetesség

40. hangsúlyozza, hogy az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodást be kell építeni a fenntarthatóbb jövőre irányuló valamennyi vonatkozó uniós szakpolitikába, és maximalizálni kell azok járulékos előnyeit, például a mezőgazdaságra és az élelmiszer-termelésre, az erdészetre, a közlekedésre, a kereskedelemre, az energiára, a környezetvédelemre, a vízgazdálkodásra, az épületekre, az infrastruktúrára, az iparra, a tengerre és a halászatra vonatkozó politikákba, valamint a kohéziós politikába és a helyi fejlesztési és szociális politikákba, továbbá biztosítani kell, hogy az európai zöld megállapodással kapcsolatos egyéb kezdeményezések összhangban legyenek az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra és a kárenyhítésre irányuló intézkedésekkel;

41. felszólítja a Bizottságot, hogy alaposan értékelje az összes vonatkozó jogalkotási és költségvetési javaslat éghajlati és környezeti hatásait, és gondoskodjon arról, hogy azok teljes mértékben igazodjanak a globális felmelegedés legfeljebb 1,5 o C-ra korlátozására vonatkozó célhoz;

42. sajnálja, hogy az uniós politikák az éghajlatra és a környezetre nézve káros támogatásokat tettek lehetővé a 2014–2020-as időszakban, ami hozzájárult az uniós ökoszisztémák rezilienciájának csökkenéséhez; sürgeti, hogy az alkalmazandó szabályok valamennyi szakpolitikai területen akadályozzák meg az állami források ilyen jellegű felhasználását;

43. felszólítja a Bizottságot, hogy fogadjon el ambiciózus megközelítést a közelgő korszerűsítési programmal kapcsolatban, és indítson olyan megfelelő kezdeményezéseket, amelyek biztosítják a szakaszos és mélyfelújításokat, nagy hangsúlyt fektetve a költséghatékonyságra; ezzel összefüggésben üdvözli Ursula von der Leyennek, a Bizottság elnökének – az Európai Parlamentben 2020. szeptember 16-án az Unió helyzetéről tartott beszédében hangsúlyozott – azon szándékát, hogy létrehozzon egy „európai Bauhaus”-t, amely összefogja a mérnököket, építészeket és az építőiparban dolgozó egyéb munkavállalókat;

44. kéri, hogy az új stratégia legyen összhangban a globális fellépésekkel és megállapodásokkal, például a Párizsi Megállapodással, a fenntartható fejlődési célokkal és a biológiai sokféleségről szóló egyezménnyel; kéri a Bizottságot, hogy az új stratégiában határozzon meg olyan intézkedéseket, amelyek előmozdítják és megkönnyítik az alkalmazkodást az EU-n kívül, különösen a legkevésbé fejlett országokban és a kis szigetállamokban, amelyeket a legsúlyosabban érint az éghajlatváltozás és a tengerszint emelkedése, és a külső fellépés részeként fokozza a fejlődő országokba irányuló technikai segítségnyújtást, valamint a bevált gyakorlatok megosztását;

45. kéri, hogy az új alkalmazkodási stratégia keretében az alkalmazkodási megoldások előmozdítása és fejlesztése harmadik országokkal közösen történjen, különösen a világ éghajlatváltozásnak leginkább kiszolgáltatott és az éghajlatváltozás által leginkább érintett részein; hangsúlyozza továbbá, hogy a fejlődő országokban szükség van hatékony és célzott kapacitásépítésre, az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodást szolgáló technológiák terjesztésére, valamint a feladatok megállapítására az ellátási láncok minden szintjén;

46. felszólítja a Bizottságot, hogy megfelelő módon és sürgősen vegye fel a küzdelmet az elsivatagosodás és a talajromlás ellen, mely problémák – az éghajlatváltozás legszembetűnőbb következményeiként – immár az Unió legtöbb országát érintik, és dolgozzon ki módszertant és mutatókat ezek mértékének felmérésére; kiemeli továbbá, hogy foglalkozni kell a talajfedés kérdésével; emlékeztet az Európai Számvevőszék „Az elsivatagosodás elleni küzdelem az Európai Unióban: a növekvő fenyegetés határozottabb fellépést követel meg” című különjelentésének megállapításaira, különös tekintettel arra, hogy meg kell erősíteni az EU talajra vonatkozó jogi keretét, fokozni kell a tagállamok által a talajromlás megszüntetésének legkésőbb 2030-ig történő megvalósítása érdekében tett kötelezettségvállalás teljesítését célzó intézkedéseket, és hogy megfelelőbben kell kezelni az elsivatagosodás okait, különösen a fenntarthatatlan mezőgazdasági gyakorlatokat; sajnálatosnak tartja, hogy e területen nincs konkrét uniós politika és fellépés; ezért felhívja a Bizottságot, hogy az alkalmazkodási stratégia keretében terjesszen elő uniós stratégiát az elsivatagosodás leküzdésére; megfelelő finanszírozást kér az elsivatagosodás és a talajromlás elleni küzdelemhez;

47. elismeri, hogy az éghajlatváltozás hatásai egyenlőtlen módon oszlanak el, és hogy a káros hatások nemcsak az egyes tagállamok, hanem – ami lényegesen fontosabb – az egyes régiók szintjén is eltérők lesznek, ami befolyásolja ezek alkalmazkodási intézkedésekkel kapcsolatos igényeit; felszólítja ezért a Bizottságot, hogy dolgozzon ki útmutatást a tagállamok és a régiók számára, hogy segítse ezeket az adott helyzetben leghatékonyabb, célzott alkalmazkodási intézkedések kidolgozásában;

48. hangsúlyozza, hogy fokozni kell az éghajlatváltozásnak kiemelten kitett földrajzi területek, például az EU szigeti és legkülső régiói felkészültségét és alkalmazkodóképességét;

49. elismeri, hogy az éghajlatváltozás káros hatásai különösen a szegény és hátrányos helyzetű társadalmi csoportokat érintik, mivel általában korlátozottabb az alkalmazkodóképességük, és jobban függenek az éghajlatra érzékeny erőforrásoktól; hangsúlyozza, hogy az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra irányuló erőfeszítéseknek foglalkozniuk kell az éghajlatváltozás és a kiszolgáltatottság széles körű társadalmi-gazdasági eredői közötti összefüggéssel, beleértve a szegénységet és a nemek közötti egyenlőtlenséget is;

50. szorgalmazza a szociális védelmi rendszerek megerősítését a legkiszolgáltatottabb régióknak és embereknek az éghajlatváltozás káros hatásaitól való megvédése érdekében, valamint a kiszolgáltatott helyzetű csoportok azonosítását a tisztességes alkalmazkodási politikák kialakítása során az összes fontos irányítási szinten;

51. kiemeli, hogy az alkalmazkodási intézkedések kiválasztását több kritériumon alapuló elemzésre támaszkodva kell elvégezni, melyek többek között a hatékonyság, az eredményesség, a pénzügyi költségek, a kárenyhítéssel való összhang, a városi sajátosságok stb.; felszólítja a Bizottságot, hogy dolgozza ki az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat fogalommeghatározását annak biztosítására, hogy valamennyi intézkedés eredményes és a célnak megfelelő legyen;

52. kiemeli az éghajlatváltozáshoz való nem megfelelő alkalmazkodás kockázatát és a kapcsolódó költségeket; felszólítja ezért a Bizottságot, hogy dolgozzon ki mutatókat annak mérésére, hogy az Unió a tervezett hatások alapján teljesíti-e az alkalmazkodással kapcsolatos célokat;

53. ösztönzi közös módszertanok és megközelítések kidolgozását az alkalmazkodási intézkedések eredményességének nyomon követése és értékelése céljából, ugyanakkor elismeri, hogy az éghajlatváltozás hatásai és az alkalmazkodási intézkedések helyi szintűek és helyzetspecifikusak;

Finanszírozás

54. felszólít a finanszírozás növelésére valamennyi kormányzati szinten, valamint a köz- és magánberuházások mozgósítására az alkalmazkodás érdekében; emlékeztet azon álláspontjára, mely szerint a 2021–2027 közötti időszakra vonatkozó következő többéves pénzügyi keretben és az Európai Helyreállítási Eszközben a kiadások 30 %-át az éghajlatváltozással kapcsolatos célokra, 10 %-át pedig biodiverzitással kapcsolatos célokra kellene fordítani, mely kiadásoknak hozzá kell járulniuk mind az éghajlatváltozás mérsékléséhez, mind az ahhoz való alkalmazkodáshoz; kéri, hogy az éghajlatváltozással szembeni ellenálló képességet tekintsék kulcsfontosságú kritériumnak valamennyi vonatkozó uniós finanszírozásban; úgy véli, hogy az Európai Beruházási Banknak mint klímabanknak az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodást célzó intézkedéseket is finanszíroznia kell ( 9 ) ; felszólítja az EBB-t, hogy az EU klímabankjaként megfelelően biztosítsa az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodáshoz szükséges uniós finanszírozást, és klímabankütemtervében tűzzön ki nagyratörőbb célokat az alkalmazkodás terén, továbbá erőteljesebb ösztönzők bevezetését kéri a kkv-k számára, amelyek kulcsszerepet játszhatnak az innovatív, fenntartható alkalmazkodási megoldások kidolgozásában; hangsúlyozza, hogy a következő többéves pénzügyi keret és a Helyreállítási Alap nem vezethet az ökoszisztémákra nehezedő fokozott nyomáshoz, azok alacsonyabb szintű összekapcsoltságához vagy azok kizsákmányolásához, mivel csak a természet fenntartható használatával tudjuk biztosítani az Unió alkalmazkodását és mérsékelni az éghajlati rendszerbe való veszélyes emberi beavatkozást ( 10 ) ; megfelelő pénzügyi támogatásra szólít fel az EU biodiverzitási stratégiájában szereplő védelmi és helyreállítási célok megvalósításához; hangsúlyozza, hogy az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás finanszírozása során biztosítani kell az inkluzivitást és a nemi szempontok érvényesülését;

55. sajnálattal veszi tudomásul, hogy az éghajlatváltozás elleni küzdelem finanszírozásának nyomon követésére szolgáló uniós módszertan nem tesz különbséget az éghajlatváltozás mérséklése és az ahhoz való alkalmazkodás között, és hogy az éghajlatváltozással kapcsolatos forráselkülönítést nehéz volt nyomon követni, és inkább könyvelési eszközként használták, mint a szakpolitikai tervezés tényleges támogatására; kéri, hogy az éghajlatváltozással kapcsolatos forráselkülönítés rendszere kötődjön konkrét szakpolitikához, és tartalmazzon olyan nyomon követési kritériumokat, amelyek lehetővé teszik az uniós alapok összehasonlítását, megkülönböztetve egymástól az éghajlatváltozás mérséklését és az alkalmazkodást az összes uniós költségvetési eszköz keretében;

56. ösztönzi az EU Szolidaritási Alapjának megfelelőbb felhasználását az „építsük újra, de jobban” elv finanszírozási mechanizmusaként, amely az alkalmazkodás és az előremutató tervezés céljaira is biztosít ösztönzőket;

57. elismeri, hogy az alkalmazkodás költségekkel jár; megjegyzi azonban, hogy a tétlenség költsége várhatóan jóval magasabb lesz; kitart az alkalmazkodási beruházások fontossága mellett, mivel az életmentésen és a környezet védelmén túl lényeges szempont, hogy a megelőző intézkedések költséghatékonyabbak lehetnek; hangsúlyozza a megelőzés elvét, és felszólítja a Bizottságot, hogy dolgozzon ki olyan megközelítéseket, amelyek biztosítják, hogy az alkalmazkodási intézkedések elmulasztásából eredő költségeket ne hárítsák át a lakosságra, valamint érvényesítsék a „szennyező fizet” elvét, amely alkalmazkodási felelősséget ruház a szennyezőre; felszólítja az EU-t és a tagállamokat annak biztosítására, hogy az állami beruházások legyenek az éghajlatváltozás hatásaival szemben reziliensek, ugyanakkor ösztönözzék a zöld, fenntartható magánberuházásokat a rendszerszintű változások katalizátoraként; úgy véli, hogy a közelgő alkalmazkodási stratégiában kifejezetten rendelkezni kell a „ne árts” elvéről, különösen a biológiai sokféleségre gyakorolt negatív hatások és a nem megfelelő alkalmazkodás megelőzése érdekében;

58. üdvözli a Bizottság azon javaslatát, hogy az EU Szolidaritási Alapjának alkalmazási körét terjesszék ki a közegészségügyi vészhelyzetekre, például a világjárványokra;

Figyelemfelkeltés, alkalmazkodással kapcsolatos ismeretek és kutatás

59. hangsúlyozza az éghajlatváltozás, például a szélsőséges időjárási események – többek között egészségügyi és környezeti – hatásaira, valamint az alkalmazkodás szükségességére és előnyeire való figyelemfelhívás fontosságát nemcsak a döntéshozók körében, hanem megfelelő és folyamatos tájékoztatási és oktatási tevékenységek révén az élet minden szakaszában és területén; ezzel összefüggésben sajnálja, hogy olyan fontos programokban, mint az EU4health és az Erasmus, költségvetési megszorításokra került sor;

60. elismeri, hogy a lényegesként azonosított tudásbeli hiányosságok nem szűntek meg, és új hiányosságok jelentek meg; ezért kéri a Bizottságot, hogy a kritikus ágazatok vonatkozásában is ismerje fel és pótolja a tudásbeli hiányosságokat, a tájékozott döntéshozatal biztosítása érdekében olyan eszközök továbbfejlesztése révén, mint a Climate-ADAPT és az Európai Innovációs és Technológiai Intézet éghajlatügyi tudományos és innovációs társulása (EIT Climate-KIC); e tekintetben hangsúlyozza a tagállamok közötti jobb tudásmegosztás fontosságát, mivel az továbbra sem kielégítő, valamint a koordináció javítását olyan kérdésekben, mint a nemzetközi vízgyűjtők, az árvízvédelem, az építési szabályzatok és a potenciálisan magas kockázatú övezetekben történő építkezés; felszólítja a Bizottságot, hogy hozzon létre az alkalmazkodás elemzésével és modellezésével foglalkozó fórumot annak érdekében, hogy javítsa az éghajlatváltozás hatásaira és az alkalmazkodásra vonatkozó modellek politikai döntéshozatalban történő felhasználását;

61. felhívja a figyelmet arra az óriási mennyiségű innovációra – például a technológiafejlesztés, a digitális szolgáltatások stb. –, amely az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodást célzó projektek és intézkedések mögött meghúzódik, és hangsúlyozza, hogy az EU-nak támogatnia kell az ilyen kezdeményezések kidolgozását és bevezetését;

62. hangsúlyozza a kutatás és innováció támogatásának fontosságát az Európai horizont programon és az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás, a természetalapú megoldások, a zöld technológiák és más olyan megoldások területén elérhető egyéb finanszírozási mechanizmusokon keresztül, amelyek segíthetik az éghajlatváltozás és a szélsőséges időjárási jelenségek elleni küzdelmet; emlékeztet továbbá arra, hogy az Európai horizont program képes előmozdítani az uniós polgárok éghajlatváltozással szembeni ellenálló képességét, és ezáltal társadalmi átalakulás révén is hozzájárul az alkalmazkodáshoz; ezzel összefüggésben sajnálatosnak tartja a kutatás és az innováció területén olyan programokat érintő hatalmas költségvetés-csökkentéseket, mint az „Európai horizont”, mivel e csökkentések rontják az EU versenyképességét az élvonalbeli technológiák és az éghajlatváltozás mérséklését és az ahhoz való alkalmazkodást célzó megoldások terén; emlékeztet arra, hogy a kutatók alapvető szerepet játszanak a globális felmelegedés és más veszélyek elleni küzdelemben, és e tekintetben hangsúlyozza a nemzetközi partnerek közötti szoros tudományos együttműködés fontosságát; megjegyzi, hogy a mezőgazdaság termelékenységét és fenntarthatóságát célzó európai innovációs partnerség fontos eszköz lehet az agrár-élelmiszeripari rendszerek éghajlathoz való alkalmazkodását szolgáló új technológiák és gyakorlatok kidolgozásában;

63. hangsúlyozza annak fontosságát, hogy az alkalmazkodási intézkedések a legújabb tudományos ismereteken és hozzáférhető adatokon alapuljanak; ezzel összefüggésben tudomásul veszi az olyan uniós programok által már elvégzett munkát, mint a COPERNICUS, és hangsúlyozza a kikényszerített adatgyűjtés szerepét a lehető legpontosabb előrejelzések biztosításában; felszólít a kutatás és fejlesztés fokozására annak érdekében, hogy innovatív megoldásokat találjanak az alkalmazkodásra, valamint azon digitális innovációk célzott támogatására, amelyek kihasználják a digitalizáció erejét a fenntartható átalakulás érdekében;

64. megjegyzi, hogy az éghajlatváltozás egészséget érintő hatásai súlyosbodni fognak, és hogy az Európai Környezetvédelmi Ügynökség egészségről és éghajlatváltozásról szóló jelentése és a „Lancet Countdown” szerint ezeket a hatásokat csak most kezdik számba venni; hangsúlyozza ezért az éghajlatváltozás humánegészségügyi hatásai további tanulmányozásának fontosságát, és felszólít az e területen folytatott kutatásba való beruházásra, a kockázatértékelés és -felügyelet terén folytatott ágazatközi együttműködésre, az egészségügyi ágazat tudatosságának és kapacitásának növelésére, többek között helyi szinten is, valamint az éghajlatváltozás humánegészségügyi kockázataival kapcsolatos bevált gyakorlatok és legújabb ismeretek megosztására olyan uniós programokon keresztül, mint az Európai horizont és a LIFE program; kéri, hogy az összegyűjtött adatokat továbbítsák az európai egészségügyi adattérbe;

65. felszólítja a Bizottságot, hogy stratégiájában vegye figyelembe, hogy biztosítani kell, hogy a tagállamok az éghajlatváltozással szemben ellenálló egészségügyi rendszerekkel rendelkezzenek, amelyek képesek előre jelezni az éghajlatváltozás egészségügyi következményeit, különösen a legkiszolgáltatottabb csoportok körében, és azokra reagálni, továbbá teljes mértékben vonja be az egészségügyi közösséget az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás eszközeinek kialakításába; hangsúlyozza, hogy ennek magában kell foglalnia megelőző programokat, alkalmazkodási intézkedésekre vonatkozó terveket és figyelemfelkeltő kampányokat az éghajlatváltozás egészségügyi hatásairól, melyek magukban foglalják az elhalálozást, a sérüléseket, a szélsőséges hőmérsékletek, áradások és tüzek miatt az élelmiszer- és víz útján terjedő betegségek megnövekedett kockázatát, valamint a bolygatott ökoszisztémákból eredő hatásokat, amelyek betegségek, változó pollenszezonok és allergiák kockázatával járnak; felszólítja a Bizottságot, hogy biztosítsa a vektorok által terjesztett betegségek felügyeleti hálózata és az entomológiai felügyelet fenntartásához és továbbfejlesztéséhez, valamint a tagállamokban történő megfelelő végrehajtásához szükséges erőforrásokat is;

Korai figyelmeztetés és gyors reagálás

66. kéri, hogy az új stratégia helyezzen nagyobb hangsúlyt a válságmegelőzésre és a felkészültségre, a válságkezelésre és a katasztrófareagálásra, többek között világjárványok esetén is, kiaknázva a megerősített uniós polgári védelmi mechanizmussal való valamennyi szinergiát, és aktívan bevonva az olyan uniós ügynökségeket, mint az Európai Környezetvédelmi Ügynökség és az Európai Betegségmegelőzési és Járványvédelmi Központ (ECDC); úgy véli, hogy a tagállamoknak a Veszélyhelyzet-reagálási Koordinációs Központon keresztül össze kell hangolniuk e készültségi tervek kidolgozását az uniós polgári védelmi mechanizmussal; felszólítja a Bizottságot, hogy dolgozzon ki iránymutatásokat a városi hőségriadókra, és bátorítsa az e téren bevált gyakorlatok tagállamok közötti cseréjét;

67. sürgeti a tagállamokat, hogy dolgozzanak ki megfelelő megelőzési és gyorsreagálási terveket az éghajlati katasztrófákra, például a hőhullámokra, az árvizekre és az aszályra vonatkozóan, amelyek figyelembe veszik a régiók – például a határ menti vagy part menti régiók – sajátosságait, és tartalmaznak határokon átnyúló fellépési mechanizmusokat, biztosítva a tagállamok közötti és a harmadik országokkal való felelősségmegosztást és szolidaritást; kitart amellett, hogy alkalmazkodási stratégiát kell elfogadni az éghajlatváltozás következményeinek kitett területek és városok tekintetében, egy ökoszisztémákon alapuló, a kockázatmegelőzésre és a kockázatkezelésre irányuló új, innovatív megközelítésre támaszkodva, különösen a visszavonulásra kijelölt területek, az árvízkor elárasztott árterek, a természetes védelmi módszerek és – amennyiben elengedhetetlen – a mesterséges védelmi módszerek meghatározása révén;

68. kéri a nemzeti, regionális és helyi hatóságokat, hogy hozzanak létre korai előrejelző rendszereket, és dolgozzanak ki megfelelő eszközöket a szélsőséges időjárási eseményekre és az éghajlatváltozás egyéb negatív hatásaira, valamint a világjárványokra való reagáláshoz;

o

o o

69. utasítja elnökét, hogy továbbítsa ezt az állásfoglalást a Bizottságnak.

(1) Elfogadott szövegek, P9_TA(2020)0015.

(2) Elfogadott szövegek, P9_TA(2020)0005.

(3) Elfogadott szövegek, P9_TA(2019)0078.

(4) HL L 327., 2000.12.22., 1. o.

(5) HL L 177., 2020.6.5., 3. o.

(6) HL L 288., 2007.11.6., 27. o.

(7) HL C 316., 2017.9.22., 99. o.

(8) Watson, J. E. M. et al.: The exceptional value of intact forest ecosystems [Az érintetlen erdei ökoszisztémák kivételes értéke], Nature Ecology & Evolution, Vol. 2, No 4, Macmillan Publishers Limited, London, 2018.

(9) Az Európai Parlament 2020. július 23-i állásfoglalása az Európai Tanács 2020. július 17–21-i rendkívüli ülésének következtetéseiről (Elfogadott szövegek, P9_TA(2020)0206).

(10) IPBES: Global Assessment Report on Biodiversity and Ecosystem Services (Globális vizsgálati jelentés a biológiai sokféleségről és az ökoszisztéma-szolgáltatásokról), 2019.