[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 19.6.2008

COM(2008) 225 végleges

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27-i 2000/78/EK irányelv alkalmazásáról [SEC(2008) 524]

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK

A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27-i 2000/78/EK irányelv alkalmazásáról

1. BEVEZETÉS

A Tanács 2000. november 27-én elfogadta a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló 2000/78/EK irányelvet[1]. Az irányelvet az EK-Szerződés 13. cikke alapján fogadták el, amely felhatalmazta a Tanácsot, hogy intézkedéseket tegyen a nemen, faji vagy etnikai származáson, valláson vagy meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetés leküzdésére.

A 2000/78/EK irányelvet az EU-15-öknek 2003. december 2-ig, az EU-10-eknek 2004. május 1-jéig, Bulgáriának és Romániának[2] 2007. január 1-jéig kellett átültetniük nemzeti jogukba, az életkorral és a fogyatékossággal kapcsolatos rendelkezések átültetésére pedig további legfeljebb három év áll rendelkezésükre. Az irányelv helyes végrehajtásának biztosítása érdekében, a Bizottság jelenleg vizsgálja a nemzeti jogba való átültetéssel kapcsolatos intézkedéseket. Amennyiben a Bizottság eltérést tapasztal, a rendelkezésére álló jogi eszközöket fogja felhasználni arra, hogy a nemzeti szabályozást összhangba hozza az irányelvvel.

Az irányelv 19. cikkével összhangban a tagállamoknak el kellett juttatniuk a Bizottsághoz az e jelentéshez szükséges információkat. A Bizottság egyeztetést folytatott a szociális partnerekkel és a civil társadalom szervezeteivel. A Bizottság figyelembe vette továbbá az Európai Parlament álláspontját[3].

E jelentésnek nem célja részletesen beszámolni arról, hogy az irányelv egyes rendelkezéseinek átültetése hogyan áll a tagállamokban, inkább olyan szempontokra világít rá, amelyeket a Bizottság különösen problémásnak vagy fontosnak talál. Az irányelv átültetését bemutatató mellékelt táblázat célja, hogy áttekintést nyújtson az irányelv végrehajtásának pillanatnyi állásáról[4].

2. A 2000/78/EK IRÁNYELV HATÁSA

A 2000/78/EK irányelv sok tekintetben innovatívnak tekinthető. Tiltja a valláson, szexuális irányultságon, életkoron vagy fogyatékosságon alapuló megkülönböztetést. A fogyatékosságon alapuló megkülönböztetés vonatkozásában a fogyatékossággal elő személyek igényeihez való „ésszerű alkalmazkodás” követelménye került bevezetésre. Jóllehet az alapvető koncepciók egy része már létezett a nemzeti jogban, amikor az irányelvet a tagállamok átültették, mégis a megkülönböztetés egyes formái – például az életkoron vagy a szexuális irányultságon alapuló megkülönböztetés – tekintetében az átültetés kényes feladatnak bizonyult. A alábbiakban néhány olyan különös szempont kerül bemutatásra, amelyek az irányelv átültetésekor felmerültek, és amelyek a megkülönböztetésnek az irányelv által lefedett alábbi négy formáját érintik: szexuális irányultságon, valláson vagy meggyőződésen, életkoron és fogyatékosságon alapuló megkülönböztetés.

Szexuális irányultság

A szexuális irányultságon alapuló megkülönböztetés tiltása szinte valamennyi olyan tagállam számára újdonság volt, amelyeknek most kellett először jogi védelmet biztosítaniuk ezen a területen. A szexuális irányultságon alapuló megkülönböztetés immáron minden tagállamban tilos. A tagállamok nagy részében alig, vagy egyáltalán nem merültek fel szexuális irányultságon alapuló megkülönböztetéssel kapcsolatos bírósági esetek. Ennek magyarázata abban keresendő, hogy a tagállamok nagy részében új jogi területről van szó. Magyarázatul szolgálhat továbbá az is, hogy a érdeksérelmet szenvedő felek nem akarják szexuális irányultságukat nyilvánosságra hozni egy olyan környezetben, ahol a szexuális irányultságon alapuló megkülönböztetést sok európai még ma is általánosnak és társadalmi tabunak fogja fel[5].

Európai szinten az Európai Bíróság előzetes döntéshozatali eljárás keretében a közelmúltban hozott döntést egy ügyben, ahol azt kellett elbírálni, hogy vajon valamely foglalkozási nyugdíjrendszer keretében a túlélő hozzátartozói nyugdíjhoz való jogosultság szempontjából az azonos neműek regisztrált kapcsolatában élő partnert ugyanúgy kell-e megítélni, mint a heteroszexuális házasságban élő házastársat[6]. A Barber -ügy[7] óta a foglalkozási nyugdíj az EK-Szerződés 141. cikke szerinti „díjazásnak” minősül, és mint ilyen a megkülönböztetés elleni közösségi jogszabályok hatálya alá tartozik (jelen esetben a 2000/78/EK irányelv hatálya alá). Míg a családi állapot és a regisztrált élettársi kapcsolat kérdései továbbra is a nemzeti jog hatálya alá tartoznak, a Maruko- ügyben[8] a Bíróság úgy ítélkezett, hogy a 2007/78/EK irányelvbe ütközik az olyan szabályozás, amely alapján az élettárs halálát követően a túlélő élettárs nem kapja meg azt a túlélő hozzátartozónak járó ellátást, amelyet a házastárs megkap, jóllehet a nemzeti jogszabályok szerint az élettársi kapcsolat a túlélő hozzátartozónak járó ellátás tekintetében az azonos nemű személyeket a házastársakéval összehasonlítható helyzetbe hozza. A Bíróság hozzátette továbbá, hogy az előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a túlélő élettárs a foglalkozási nyugdíjrendszer keretében a túlélő hozzátartozónak járó ellátásban részesülő házastárssal összehasonlítható helyzetben van-e.

Vallás vagy meggyőződés

A valláson vagy meggyőződésen alapuló megkülönböztetés tilalmát valamennyi tagállamban átültették. A tagállamok nagy része ugyanakkor nem határozza meg a fogalmakat nemzeti jogukban. A „vallás”, illetve a „meggyőződés” körülhatárolása egyes esetekben problémákat idézhet elő, különösen ott, ahol összekapcsolódik az etnikai hovatartozás kérdésével, vagy azért mert valamely vallási csoportnak etnikai jelleget tulajdonítanak, vagy azért mert valamely vallás követői meghatározóan egy adott etnikai csoporthoz tartoznak[9].

A 4. cikk (2) bekezdése kivételt tesz lehetővé az egyenlő elbánás elve alól az egyházak és az egyéb, valamilyen világképpel rendelkező, valláson vagy meggyőződésen alapuló szervezetek esetében. Ez alapján e szervezetek a betöltendő munkahelyre történő kiválasztást az azonos vallású vagy meggyőződésű emberekre korlátozhatják, amennyiben az azonos vallás vagy meggyőződés egy valódi, törvényes és igazolt foglalkozási követelmény. E kivétel alapján csak a valláson vagy meggyőződésen alapuló megkülönböztetésre nyílik lehetőség, és nem alkalmazható más alapon – például szexuális irányultság alapján – történő megkülönböztetés igazolására. Egyértelmű kapcsolatnak kell fennállnia továbbá az elvégzendő feladatok jellegével.

A tagállamok egy része a nemzeti jogában elfogadott a 4. cikk (2) bekezdésének megfelelő rendelkezéseket. Néhány tagállam olyan kivételeket tett lehetővé, amelyek túlmutatnak az irányelv szigorú szabályain, vagy amelyek továbbra sem tekinthetők egyértelműnek. Más tagállamok úgy döntöttek, hogy semmilyen formában nem építenek be a 4. cikk (2) bekezdésének megfelelő kivételt a nemzeti szabályozásukba[10].

Az irányelv elfogadása óta keletkezett tagállami esetjogban az alkalmazottak öltözködésére vonatkozó szabályokkal, illetve a vallási meggyőződés kimutatásával kapcsolatos ügyek fordultak elő. Ezen esetek egy részét nem megkülönböztetési ügyként, hanem emberi jogi kérdésként kezelték (felvetve a vallási kifejezés szabadságának kérdését), ugyanakkor rámutatnak, hogy ez a terület várhatóan érzékeny szempontként fog jelentkezni az irányelv végrehajtása során.

Életkor

Egy tagállam kivételével immáron minden tagállam szabályozása tiltja az életkor alapján történő megkülönböztetést, jóllehet a tagállamok nagy többségében nem volt általános érvényű hatályos jogszabály az életkor alapján történő megkülönböztetés ellen.

A fő feladat a nemzeti jog és az irányelv közötti hatékony összhang megteremtése. Noha az életkor alapján történő megkülönböztetést tiltó új szabályozás elvileg elsőbbséget élvez a megkülönböztetést tartalmazó jogszabályokkal vagy a kollektív szerződésekkel szemben, mégis az életkor alapján történő megkülönböztetést tartalmazó korábbi szabályok jórészt érvényben maradtak. Csupán néhány tagállam végzett átfogó felmérést az életkor alapján történő megkülönböztetéssel kapcsolatos jogszabályaikról.

A hatályos (és a jövőbeli) jogszabályoknak a megfelelőségét a 6. cikk szerinti „igazolási vizsgálat” alapján kell megítélni, amelynek értelmében az életkoron alapuló eltérő bánásmód nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha egy törvényes cél által objektíven és ésszerűen igazolt (ideértve a jogszerű foglalkoztatáspolitikai, a munkaerő-piaci és a szakképzési célkitűzéseket), és ha a cél elérésének eszközei arányosak.

A tagállamok többsége a 6. cikk szellemének megfelelő általános jogi rendelkezéseket fogadott el, amelyek egyfajta tesztként felhasználhatók annak megvizsgálására, hogy az életkorra vonatkozó hatályos szabályok összhangban vannak-e az irányelvvel. Némely tagállam a nemzeti jogában olyan általános kivételeket fogalmazott meg az életkor alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalma alól, amelyek tágabb kereteket biztosítanak, mint a 6. cikk szerinti „igazolási teszt”. Másrészről a tagállamok némelyike egyáltalán nem ültette át nemzeti jogába a 6. cikk szerinti kivételt[11]: ilyen „igazolási vizsgálat” hiányában nehezebb lehet annak megítélése, hogy a nemzeti jog életkorra vonatkozó hatályos (és jövőbeli) szabályai összhangban vannak-e az irányelvvel.

A tagállamok többségében a nemzeti szabályok különböző életkorra vonatkozó követelményeket határoznak meg, amelyeket a 6. cikk szempontjából eseti alapon kell megvizsgálni. E szabályok az életkorra vonatkozó követelményeket szabnak bizonyos állások betöltéséhez (különösen a közszférában), vagy a szakképzésben való részvételhez, illetve felső életkori korlátot szabnak bizonyos munkakörök betöltéséhez (ez szintén a közszférában jellemző). Majdnem minden tagállam rendelkezik olyan szabályozással, amelynek célja a fiatal és az idős munkavállalók védelme.

A Mangold -ügyben[12] a német jog lehetővé tette az 52 évnél idősebb munkások rövid távú szerződések egymást követő sorozatával történő foglalkoztatását, hogy ezáltal is ösztönözze a munkáltatókat az ő alkalmazásukra. Az Európai Bíróság úgy találta, hogy a munkások foglalkoztathatóságának javítása törvényes cél volt ugyan, de az eszköz nem felelt meg az arányosság elvének, mivel túl általánosnak ítélték, és a célt el lehetett volna érni kevésbé diszkriminatív úton is. A Palacios de la Villa -ügyben[13] az Európai Bíróság megállapította, hogy az életkorra vonatkozó szabályok érvényességéhez nem a szabályokat kell explicit módon igazolni, hanem a foglalkoztatáspolitikához, illetve a munkaerőpiachoz kapcsolódó szóban forgó intézkedést kell objektíven és ésszerűen igazolni a nemzeti jog keretei között. Mindkét eset ad némi iránymutatást az „igazolási vizsgálat” követelményeire vonatkozóan: mégha a tagállami hatóságok nagyfokú szabadsággal is rendelkeznek szociálpolitikai döntéseiket illetően, akkor is szükséges minden egyes esetben biztosítani azt, hogy a választott intézkedés megfelelő és arányos a kitűzött céllal (például azáltal, hogy tartózkodnak olyan intézkedés alkalmazásától, amely kizárólag az életkort veszi figyelembe és helyette olyan intézkedést kell választani, amely további szempontokat is számításba vesz).

Egy másik kulcskérdés a nyugdíjazás. Az irányelv (14) preambulumbekezdése értelmében az irányelv nem érinti a nyugdíjkorhatárt meghatározó nemzeti rendelkezéseket. A kialakított nemzeti gyakorlatok igen változatos képet mutatnak: egyes tagállamokban nincs nemzeti szinten megállapított kötelező nyugdíjkorhatár, míg más tagállamok lehetővé teszik a magán- és közszféra foglalkoztatói számára, hogy adott életkornál szabják meg kötelező nyugdíjkorhatárt. A tagállamok egy részében kötelező a nyugdíjbavonulás egy adott életkor betöltésekor, ami például azt jelenti, hogy a nyugdíjkorhatárt meghaladóan alkalmazásban maradó személy a továbbiakban nem élvez védelmet a méltánytalan elbocsátással szemben. A Palacios de la Villa -ügyben az Európai Bíróság egy olyan munkás esetével foglalkozott, akit a törvényileg előírt 65 éves nyugdíjkorhatár elérésekor az egyébként a nemzeti joggal összhangban lévő kollektív szerződés alapján elbocsátottak. A Bíróság érvelése szerint ugyan a tagállamok hatáskörébe tartozik, hogy nyugdíjkorhatárt állapítsanak meg, de ennek a munkaszerződés felmondására való alkalmazása már az irányelv hatálya alá tartozik, és így meg kell felelnie az irányelv 6. cikke szerinti „vizsgálatnak”.

Fogyatékosság

A fogyatékosság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalma két szempontot fed le: az egyik a fogyatékosság alapján történő megkülönböztetés tilalma (hasonlóan az irányelv által lefedett többi megkülönböztetési formához). A másik és egyben legfontosabb szempont az ésszerű alkalmazkodás pozitív követelménye a fogyatékossággal élő emberek javára mint az egyenlő bánásmód elvének integráns része.

A első szempontot minden tagállamban átültették. Egyedüli problémaként a fogyatékosság meghatározása merült fel. Az irányelv nem definiálja a fogyatékosság fogalmát, és a tagállamoknak mintegy fele nem határozta meg külön a fogalmat (jóllehet többségüknek van definíciója a társadalombiztosítás fogalomrendszere miatt). A kérdést, hogy vajon egy beteg ember hivatkozhat-e a fogyatékosság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalmára, egy spanyol bíróság terjesztette az Európai Bíróság elé a Chacón Navas -ügy[14] kapcsán. A Bíróság kimondta, hogy a „betegség” nem hasonlít a „fogyatékosságra” és kifejtette, hogy az irányelvben foglaltak szerinti „fogyatékosság” fogalmának egységes értelmezést kell adni. A Bíróság álláspontja szerint „a fogyatékosság fogalma olyan korlátozottságként értendő, amely különösen valamely testi, szellemi vagy lelki ártalmon alapul, és az érintettet akadályozza a szakmai életben való részvételben.”

Az irányelv egyik legfontosabb újítása, hogy kötelezettségként előírja a munkáltatók részére, hogy a fogyatékossággal élő emberek munkához jutásának lehetővé tétele céljából gondoskodjanak az ésszerű alkalmazkodás feltételeinek biztosításáról. Az ésszerű alkalmazkodás követelménye előírja a munkáltató számára, hogy a fogyatékosságától eltekintve egyébként a munkavégzéshez megfelelően képzett személy számára tegye lehetővé a munkavállalást, az előremenetelt és a képzéseken való részvételt. Ugyanakkor a munkáltatónak nem kell aránytalanul nagy terhet vállalnia. A vállalt teher nem tekinthető aránytalanul nagynak abban az esetben, ha a tagállam forrást vagy támogatást nyújt a munkáltatóknak az ilyen költséges átalakítások kompenzációjaként.

Jóllehet az ésszerű alkalmazkodás fogalma sok esetben újdonságként hatott, mégis a legtöbb tagállam átültette ezt az előírást. A tagállamok egy része a fogyatékossággal élő személyek foglalkoztatását továbbra is kvótarendszereken, vagy a számukra fenntartott álláshelyeken keresztül szabályozza. Ez ugyanakkor nem helyettesítheti a megkülönböztetésmentességhez való egyéni jogot és az ésszerű alkalmazkodás követelményét. A tagállamok némelyike eddig még nem illesztette be ezt a megközelítést a nemzeti jogába, vagy nem megfelelően tette ezt (például leszűkítette az ésszerű alkalmazkodás követelményét a már szerződésben álló alkalmazottakra, vagy a súlyos fogyatékossággal élő személyek körére)[15]. Amennyiben léteznek nemzeti előírások, úgy azok igen változatos képet mutatnak, kezdve a tagállamoktól, amelyekben csak néhány alapvető követelményt határoznak meg anélkül, hogy a végrehajtás részleteiről rendelkeznének, míg a sort azok a tagállamok zárják, amelyek kimerítő útmutatást adnak a követelmények gyakorlati alkalmazásáról.

3. A MINIMUMKÖVETELMÉNYEKEN TÚL: AZ EGYSÉGES EGYENLŐSÉGI MEGKÖZELÍTÉS FELÉ

Noha a 2000/78/EK irányelv hatálya csak a foglalkoztatás, a munkavégzés és a szakképzés területeit fedi le, a tagállamok egy részében az életkoron, fogyatékosságon, valláson vagy szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetés elleni védelmet ennél tágabban értelmezik. E tagállamokban az egységes egyenlőségi megközelítést választották, amely alapján a hátrányos megkülönböztetés különböző formái ellen hasonló szintű védelmet kell biztosítani. Ezen esetekben a megkülönböztetés különböző formái ellen nyújtott védelem mértéke hasonló a személyek közötti, faji vagy etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról szóló 2000/43/EK tanácsi irányelvben biztosított védelemhez, kibővítve a megkülönböztetés elleni védelmet a szociális védelemmel, valamint az árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférés és azok nyújtásának szabadságával.

A legtöbb tagállam tehát továbbment a 2000/78/EK irányelv követelményein azáltal, hogy hasonló szintű védelmet alkalmaz a hátrányos megkülönböztetés összes vagy szinte összes formájával szemben. Míg a tagállamok egy része a hátrányos megkülönböztetés valamennyi formáját hasonló módon kezeli[16], mások továbbmennek ugyan az irányelv követelményein, de nem minden megkülönböztetési forma tekintetében, vagy egyes formák tekintetében csak szűkebb tárgykört szabályoznak.

Ennek mintájára a 2000/43/EK irányelv 13. cikke alapján az egyenlőségi – a faji vagy etnikai származáson alapuló megkülönböztetés elleni védelem céljából létrehozott – szervek egyúttal a valláson vagy meggyőződésen, az életkoron, a fogyatékosságon, illetve a szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatos esetekért is felelősek (ezáltal továbbmennek a 2000/78/EK irányelv követelményein, ami nem írja elő ilyen felelős szerv létrehozását). A legjellemzőbb modell szerint az egyenlőségi szerv egy olyan kijelölt intézmény, amelyhez az egyenlő bánásmóddal kapcsolatos valamennyi kérdés tartozik, és ez a szerv foglalkozik a hátrányos megkülönböztetés valamennyi különböző formájával is[17]. A tagállamok némelyike már létező, általános emberi jogi kérdésekkel foglalkozó szervet választott (általában egy ombudsmant), hogy kezelje a hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatos kérdéseket is, ideértve a megkülönböztetés valamennyi formáját[18]. Kisebbségben vannak azok a tagállamok, amelyek úgy döntöttek, hogy önálló egyenlőségi szervet jelölnek ki, amelyik kizárólag a faji vagy etnikai származáson alapuló megkülönböztetéssel foglalkozik[19].

4. A VÉGREHAJTÁSSAL KAPCSOLATOS KÉRDÉSEK

Pozitív fellépés

Az irányelv 7. cikke lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a hátrányos megkülönböztetés bármely formájával kapcsolatos hátrányok kompenzálására külön intézkedéseket fogadjanak el a teljes egyenlőség gyakorlati megvalósítása céljából.

A tagállamok többségében pozitív intézkedéseket tesznek lehetővé, és minden tagállamban van hatályban külön szabályozás a fogyatékosságra vonatkozóan[20]. Jóllehet a pozitív fellépés pontos tartalmát az esetjog fogja majd meghatározni, világosan látszódik a trend, amely szerint a pozitív fellépés koncepciója az Európai Unió egészében egyre szélesebb körben válik elfogadottá.

Egyes tagállamok jogi kötelezettségként írták elő az egyenlőség előmozdítását. Néhány esetben az nemzeti alkotmány tartalmaz általános jelleggel megfogalmazott követelményeket az egyenlőség érvényre juttatása vonatkozásában. Más nemzeti szabályozásokba ennél részletesebb követelmények kerültek be. Finnországban és az Egyesült Királyságban részletekbe menően előírták a hatóságok számára, hogy mozdítsák elő a fajok, a fogyatékkal élő személyek, illetve a különböző neműek egyenlőségének ügyét. Svédországban a munkáltatóknak előírták, hogy hozzanak intézkedéseket a különböző etnikai származásúak egyenlő elbánásának biztosítása érdekében.

Tájékoztatás és párbeszéd

Úgy tűnik, az irányelvnek a tájékoztatásra és a szociális párbeszédre vonatkozó rendelkezéseit hajtották végre a legkevésbé formalizált módon, és a tagállamok a legkülönfélébb megoldásokkal álltak elő e tekintetben.

Néhány tagállam jogszabályokban írta elő az ilyen tájékoztatási és egyeztetési feladatok elvégzését. Az ilyen intézkedéseket általában csak eseti jelleggel hajtották végre, és a tagállamok a már bejáratott csatornákat használták az egyeztetések lefolytatására, különösen a szociális partnerek vonatkozásában[21]. Sok esetben a nemzeti egyenlőségi szervek kapják meg feladatul a tájékoztatást és az egyeztetések lebonyolítását. Az irányelv átültetésének folyamata maga is alkalmat kínált a megkülönböztetéssel kapcsolatos kérdések alapos megvitatásához.

Eljárási kérdések: bizonyítási teher és szankciók

A hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatos jogsérelmek méltányos elbírálása szempontjából kulcsfontosságú tényező, hogy a bíróság vagy más illetékes hatóság előtt folyó eljárásban a 10. cikk értelmében fordított bizonyítási teher érvényesül. A bizonyítási teher akkor fordul meg, amikor a magát hátrányos megkülönböztetést elszenvedő félnek valló személy olyan tényekre tud hivatkozni, amelyek alapján feltételezhető, hogy hátrányos megkülönböztetés történt: ekkor az alperes kötelessége annak bizonyítása, hogy nem sértette meg az egyenlő bánásmód elvét. A tagállamok többsége beillesztett ilyen tartalmú rendelkezést a nemzeti jogába, néhány tagállam azonban nem teljesen azonos tartalommal ültette át ezt a rendelkezést[22].

A tagállamok többségében az esetjogi gyakorlatban alacsony a hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatban előforduló ügyek száma, ami egyrészt arra utal, hogy az irányelv alapján eddig nem indítottak túl sok eljárást. Másrészről utalhat arra is, hogy az igazságszolgáltatást számos vélt vagy valós akadály hátráltatja. A hátrányos megkülönböztetés potenciális áldozatainak a jogaikkal kapcsolatos tájékozottsága sok országban még mindig alacsony szinten van[23].

Számos, a hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatos igazságszolgáltatást akadályozó tényezőt sikerült beazonosítani. A viktimizáció elleni védelem rendkívül fontos annak biztosítása érdekében, hogy a panaszos feleket nem éri további hátrányos intézkedés, amiért az ügyüket a bíróság elé vitték. A tagállamok egy részében e rendelkezésnek az átültetése még nem valósult meg teljes körűen.

Minden tagállam rendelkezett közigazgatási, polgári jogi vagy büntetőjogi szankciók alkalmazásáról. Ugyanakkor a védelem szintje nagyon kiegyenlítetlennek tűnik: néhány tagállamban büntetőjogi szankciókról is rendelkeztek, amibe belefoglalták a szabadságvesztést is, továbbá korlátozás nélküli kártérítést helyeztek kilátásba a polgári eljárásban. Ezzel szemben más tagállamok mindössze pénzbüntetésekről határoztak, illetve felső határt szabtak a kártérítési eljárásban megítélhető összegnek.

Az igazságszolgáltatáshoz kapcsolódó további problémát jelenthet a hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatos ügyekben kimeríthető jogorvoslati lehetőségek korlátozása: a jogi segítségnyújtáshoz való hozzáférés, a rövid határidők az ügy bíróság elé terjesztéséhez (esetenként mindössze néhány nap), az elhúzódó bonyolult eljárás és annak költségei, mind-mind visszatarthatják az embereket attól, hogy bíróság elé vigyék ügyüket.

A fenti tényezők mutatják, hogy világos és kifejezetten e célra megalkotott kereteket kell adni a hátrányos megkülönböztetés elszenvedői által indított ügyek eljárási, illetve kártérítési vonatkozású kérdéseinek. Rámutat továbbá a megfelelő intézményi támogatás jelentőségére, amelyet vagy az erre a célra létrehozott szervek, például az egyenlőségi szervek, vagy a nem kormányzati szervezetek nyújthatnak.

A visszatartó erejű, hatékony és arányos mértékű szankciók beépítése kiemelkedő jelentőséggel bír. A Bizottság 2008 folyamán összehasonlító elemzést fog elvégezni a tagállamok mindegyikében a szankciók és határidők hosszának tekintetében annak felmérésére, hogy a tagállamoknak mennyire sikerült a fenti célokat teljesíteniük.

5. A JOGI KERETEK KIALAKÍTÁSA

Míg a 2000/43/EK irányelv védelmet nyújt a faji vagy etnikai származáson alapuló hátrányos megkülönböztetés ellen a foglalkoztatáson kívül eső területek széles spektrumában (oktatás, szociális védelem, egészségügy, árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférés, lakhatás), a 2000/78/EK irányelv hatálya csak a foglalkoztatás, a munkavégzés és a szakképzés területeire terjed ki. Az Európai Parlament és a civil társadalom képviselői által megfogalmazott aggályokra válaszul a Bizottság 2005-ben jelezte, hogy tanulmányt fog készíteni a hatályos jogi kereteket kiegészítő különböző új kezdeményezések megfelelőségéről és megvalósíthatóságáról[24].

A 2006-ban elkészített tanulmány eredményei rámutattak arra, hogy a legtöbb országban valamilyen formában létezik jogi védelem, amely az érintett területek többségén túlmutat az EU-s követelményeken, de az egyes országok között igen nagy az eltérés a védelem szintje és jellege tekintetében[25].

2008-as munkaprogramjával[26] összhangban, amelyben szerepel egy, az egyenlő elbánás elvének a foglalkoztatás területén kívül eső érvényre juttatását célzó irányelvre vonatkozó javaslat elfogadása, a Bizottság most egy jogszabályi kezdeményezést készít elő. Az új kezdeményezés kiindulópontja, hogy a valláson és meggyőződésen, koron, fogyatékosságon vagy szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetés elleni védelem szintje alacsonyabb, mint a faji alapon történő hátrányos megkülönböztetés elleni. E kezdeményezés kidolgozásakor a Bizottság kellő figyelmet fordít a szubszidiaritás és az arányosság elvével összefüggő kérdésekre.

KÖVETKEZTETÉS

A 2000/78/EK irányelv meghatározó lépést jelent a megkülönböztetés ellen Európa-szerte zajló küzdelemben. A legtöbb tagállamban a 2000/78/EK irányelv átültetése – tekintettel a hátrányos megkülönböztetés új formáira való kiterjesztésre – a hatályos szabályozás kimerítő módosítását igényelte.

Az irányelv átültetése összességében sikeresnek mondható, mivel minden tagállam hatályba léptetett olyan hátrányos megkülönböztetés elleni szabályozást, amely lefedi a megkülönböztetésnek az irányelvben nevesített valamennyi formáját, amelyek közé számos országban újdonságnak számító területek is tartoznak. A tagállamok többségében a jogi keretek megfelelőnek tekinthetők, az igazi kihívás most a szabályok végrehajtásában áll.

Különös figyelmet kell szentelni a hátrányos megkülönböztetés elleni szabályok érvényesítésének. E tekintetben a bizonyítási teher megfordítása a bírósági eljárásokban, a visszatartó erejű szankciók és a támogató intézmények létezése – különös tekintettel a feladatok elvégzésére megfelelő jogosítványokkal felruházott egyenlőségi szervekre –, mind-mind létfontosságú elemei a hátrányos megkülönböztetés elleni jól működő kereteknek.

A Bizottság elismeri ugyanakkor, hogy a jogszabály önmagában nem elegendő a megkülönböztetés megelőzéséhez és az egyenlőség előmozdításához. A megfelelően végrehajtott és érvényesített jogszabályok a nemzeti és uniós szintű kiegészítő szakpolitikai intézkedésekkel ötvözve jelentik a kulcsot a valláson vagy meggyőződésen, életkoron, fogyatékosságon, illetve szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetés visszaszorításához.

[1] HL L 303., 2000.12.2., 16. o.

[2] Mivel a bulgáriai és a romániai szabályozás jogi vizsgálata jelenleg is folyamatban van, így e jelentés nem veszi figyelembe az e két országban fennálló helyzetet.

[3] Ahogy az az Európai Parlament 2008. május 20-i, az EU-ban az esélyegyenlőség és megkülönböztetésmentesség terén elért előrehaladásról (a 2000/43/EK és a 2000/78/EK irányelv átültetése) szóló állásfoglalásában szerepel. ( 2007/2202(INI) )

[4] Az egyes tagállamokban fennálló helyzet leírásakor kizárólag tényszerű adatok kerültek figyelembevételre (a 2007. december 15-i helyzet alapján), így azok nem tekinthetők az Európai Bizottság a tagállami szabályozás és az irányelv közötti összhanggal kapcsolatos végleges elemzésének.

[5] A megkülönböztetésről készült Eurobarométer jelentés (2007. január) szerint az európaiaknak mintegy fele úgy gondolja, hogy a szexuális irányultságon alapuló megkülönböztetés általános és tabutéma a társadalomban. (Lásd: http://ec.europa.eu/employment_social/eyeq/uploaded_files/documents/Eurobarometer_report_en_2007.pdf).

[6] A C-267/06 sz. Tadao Maruko ügyben 2008. április 1-jén hozott ítélet.

[7] A C-262/88 sz. Barber kontra Guardian Royal Exchange Assurance Group ügyben 1990. május 17-én hozott ítélet.

[8] A fent említett Tadao Maruko ügy, 73. bekezdés.

[9] Példaként említhető, hogy az Egyesült Királyságban a Lordok Háza úgy vélte, hogy a vallás egy, az etnikai hovatartozást meghatározó tényező lehet: a Mandla -ügyben az egyébként a vallás alapján szerveződő szikh közösséget „etnikai csoportként” definiálták a faji kapcsolatokról szóló törvény (Race Relations Act) keretei között ( Mandla v. Dowell Lee [1983] 2 AC 548).

[10] CZ, EE, FR, LT, PT, FI, SE szabályozásában nem tesz lehetővé ilyen kivételeket (bár lehetnek érvényben különös szabályok a vallási intézmények munkaerő-felvétele vonatkozásában).

[11] EE, IE, HU, PL, UK.

[12] A C-144/04 sz. Mangold -ügyben 2005. november 22-én hozott ítélet.

[13] A C–411/05 Palacios de la Villa- ügyben 2007. október 16-án hozott ítélet.

[14] A C–13/05 sz. Chacón Navas -ügyben 2006. július 11-én hozott ítélet.

[15] DE, IT (a fogyatékossággal élő személyeknek csak egy leszűkített körének védelme), HU.

[16] Például: BE, DE, IE, LU, HU, NL, SI, FI.

[17] BE, DE, IE, FR, LT, LU (a jelenleg még nem hatályos jogszabály értelmében), HU, AT, SI, UK.

[18] CY, EE, EL, LV, PL, SK.

[19] DK, IT, MT, PT, FI.

[20] Csak EE, FR, IT, LV, LT, SK nem rendelkezett a pozitív fellépés lehetőségéről (ez alól kivételt jelent a fogyatékosság, mivel a fogyatékossággal élő személyek javára hozott külön intézkedéseket jogszerűnek tekintik).

[21] CZ, DK, LT, MT, PL, PT, SK, SE és UK a szociális párbeszédre általában alkalmazott struktúrákat alkalmazza a egyenlő bánásmóddal kapcsolatos kérdések egyeztetésére is.

[22] EE, IT, LT, PL a bizonyítási teherrel kapcsolatos rendelkezéseket nem megfelelően ültette át. MT a fogyatékosságtól eltekintve helyesen ültette át a rendelkezést.

[23] A hátrányos megkülönböztetésről készített 2007. januári Eurobarométer-jelentés szerint az európaiaknak kevesebb mint egyharmada ismeri a hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatban őket megillető jogokat. (Lásd: http://ec.europa.eu/employment_social/eyeq/uploaded_files/documents/Eurobarometer_report_en_2007.pdf).

[24] Európai Bizottság, „Megkülönböztetésmentesség és esélyegyenlőség : keretstratégia”, COM (2005) 224.

[25] Lásd: http://ec.europa.eu/employment_social/fundamental_rights/public/pubst_en.htm

[26] COM(2007) 640