A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE –

Iránymutatás a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól szóló 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv értelmezéséhez és alkalmazásához

(EGT-vonatkozású szöveg)

(2021/C 526/01)

TARTALOM

BEVEZETÉS 5

1. A TISZTESSÉGTELEN KERESKEDELMI GYAKORLATOKRÓL SZÓLÓ IRÁNYELV HATÁLYA 5

1.1. Tárgyi hatály 5

1.1.1. A kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó, de a fogyasztók gazdasági érdekein kívüli érdekeket védő nemzeti jogszabályok 6

1.1.2. Az üzleti vállalkozások közötti ügylettel kapcsolatos vagy a kizárólag a versenytársak gazdasági érdekeit sértő kereskedelmi gyakorlatok 7

1.2. Az irányelv és egyéb uniós jogszabályok közötti kölcsönhatás 8

1.2.1. Kapcsolat más uniós jogszabályokkal 8

1.2.2. Másik uniós jogszabály által „jelentősnek” minősített információ 10

1.2.3. Kölcsönhatás a fogyasztók jogairól szóló irányelvvel 12

1.2.4. Kölcsönhatás a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelvvel 13

1.2.5. Kölcsönhatás az árak feltüntetéséről szóló irányelvvel 15

1.2.6. Kölcsönhatás a megtévesztő és összehasonlító reklámról szóló irányelvvel 16

1.2.7. Kölcsönhatás a szolgáltatási irányelvvel 17

1.2.8. Kölcsönhatás az elektronikus kereskedelemről szóló irányelvvel 17

1.2.9. Kölcsönhatás az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelvvel 17

1.2.10. Kölcsönhatás az általános adatvédelmi rendelettel és az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelvvel 18

1.2.11. Kölcsönhatás az EUMSZ 101–102. cikkével (uniós versenyszabályok) 19

1.2.12. Kölcsönhatás az Európai Unió Alapjogi Chartájával 20

1.2.13. Kölcsönhatás az EUMSZ 34–36. cikkével 20

1.2.14. Kölcsönhatás a platformok és az üzleti vállalkozások közötti kapcsolatokról szóló rendelettel 21

1.3. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv és az önszabályozás közötti viszony 21

1.4. Jogérvényesítés és jogorvoslat 22

1.4.1. Közjogi és magánjogi jogérvényesítés 22

1.4.2. Szankciók 22

1.4.3. Fogyasztói jogorvoslat 25

1.4.4. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv alkalmazása a harmadik országokban székhellyel rendelkező kereskedőkre 25

2. A TISZTESSÉGTELEN KERESKEDELMI GYAKORLATOKRÓL SZÓLÓ IRÁNYELV FŐ FOGALMAI 25

2.1. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv működése – Folyamatábra 25

2.2. A kereskedő fogalma 26

2.3. A kereskedelmi gyakorlat fogalma 28

2.3.1. Értékesítés utáni gyakorlatok, beleértve az adósságbehajtási tevékenységeket 29

2.3.2. A fogyasztóktól termékeket vásárló kereskedők 30

2.4. Ügyleti döntési teszt 30

2.5. Átlagfogyasztó 33

2.6. Kiszolgáltatott fogyasztók 35

2.7. 5. cikk – Szakmai gondosság 36

2.8. 6. cikk – Megtévesztő tevékenységek 38

2.8.1. Általános megtévesztő tájékoztatás 39

2.8.2. Árkedvezmények 41

2.8.3. Megtévesztő marketing 42

2.8.4. A magatartási kódexek be nem tartása 43

2.8.5. „Kettős minőségű” forgalmazás 44

2.9. 7. cikk – Megtévesztő mulasztások 49

2.9.1. Jelentős információ 50

2.9.2. Rejtett marketing/a kereskedelmi szándék megnevezésének elmulasztása 50

2.9.3. Jelentős információ homályos módon történő rendelkezésre bocsátása 51

2.9.4. Ténybeli körülmények és a használt kommunikációs eszköz korlátai 52

2.9.5. Jelentős információk a vásárlásra való felhívásban – 7. cikk (4) bekezdés 53

2.9.6. Ingyenes próbák (minták) és előfizetési csapdák 58

2.10. 8. és 9. cikk – Agresszív kereskedelmi gyakorlatok 59

3. A KERESKEDELMI GYAKORLATOK FEKETELISTÁJA (I. MELLÉKLET) 60

3.1. A jogszerűen nem forgalmazható termékek – 9. pont 61

3.2. Piramisrendszerek – 14. pont 62

3.3. A betegségek, zavarok vagy rendellenességek gyógyítására alkalmas termékek – 17. pont 63

3.4. Az „ingyenes” szó alkalmazása – 20. sz. pont 66

3.5. Rendezvényekre szóló, automatizált eszközökkel megvásárolt jegyek viszonteladása – 23a. pont 69

3.6. Tartós marketing távközlési eszközön keresztül – 26. pont 69

3.7. Közvetlenül gyermekeknek szóló felhívások – 28. pont 70

3.8. Nyeremények – 31. pont 71

4. A TISZTESSÉGTELEN KERESKEDELMI GYAKORLATOKRÓL SZÓLÓ IRÁNYELV ALKALMAZÁSA KONKRÉT TERÜLETEKEN 72

4.1. Fenntarthatóság 72

4.1.1. Környezetbarát jellegre vonatkozó állítások 72

4.1.1.1. Kölcsönhatás a környezetbarát jellegre vonatkozó állításokkal foglalkozó egyéb uniós jogszabályokkal 73

4.1.1.2. Fő alapelvek 75

4.1.1.3. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 6. cikkének alkalmazása a környezetbarát jellegre vonatkozó állításokra 76

4.1.1.4. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének alkalmazása a környezetbarát jellegre vonatkozó állításokra 79

4.1.1.5. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 12. cikkének alkalmazása a környezetbarát jellegre vonatkozó állításokra 81

4.1.1.6. Az I. melléklet alkalmazása a környezetbarát jellegre vonatkozó állításokra 82

4.1.1.7. A környezetbarát jellegre vonatkozó összehasonlító állítások 83

4.1.2. Tervezett elavulás 84

4.2. Digitális ágazat 86

4.2.1. Online platformok és kereskedelmi gyakorlataik 87

4.2.2. A harmadik felekkel kötött fogyasztói szerződések közvetítése 89

4.2.3. A keresési eredmények átláthatósága 90

4.2.4. Felhasználói értékelések 93

4.2.5. Közösségi média 96

4.2.6. Véleményformáló marketing 97

4.2.7. Adatközpontú gyakorlatok és sötét minták 99

4.2.8. Árképzési gyakorlatok 102

4.2.9. Szerencsejáték 103

4.2.10. Földrajzihely-meghatározó technológiák alkalmazása 105

4.2.11. Fogyasztói függés 106

4.3. Utazási és szállítási ágazat 107

4.3.1. Több területet érintő kérdések 107

4.3.2. Szervezett utazás 109

4.3.3. A szálláshelyek időben megosztott használati jogára vonatkozó szerződések 109

4.3.4. Különösen a légi közlekedésre vonatkozó kérdések 110

4.3.5. A gépjárműkölcsönzés sajátos kérdései 114

4.3.6. Különösen az utazásfoglalási honlapokra vonatkozó kérdések 115

4.4. Pénzügyi szolgáltatások és ingatlanok 116

4.4.1. Több területet érintő kérdések 116

4.4.2. Az ingatlanok sajátos kérdései 117

4.4.3. A pénzügyi szolgáltatások sajátos kérdései 118

MELLÉKLET 121

BEVEZETÉS

A belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól szóló 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (1) (a továbbiakban: a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv) az üzleti vállalkozások és a fogyasztók közötti ügyletek során alkalmazott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokat szabályozó átfogó uniós jogszabály. Minden olyan kereskedelmi gyakorlatra alkalmazandó, amely az üzleti vállalkozások és a fogyasztók közötti ügylet előtt, alatt és után történik.

Ezen iránymutató közlemény (a továbbiakban: közlemény) célja az irányelv megfelelő alkalmazásának elősegítése. A dokumentum az iránymutatás 2016. évi változatára (2) épül, és annak helyébe lép. A közlemény célja továbbá, hogy Unió-szerte valamennyi érdekelt fél, így a fogyasztók, az üzleti vállalkozások, a tagállami hatóságok – többek között a nemzeti bíróságok és a jogi szakemberek – körében növelje az irányelv ismertségét. Az (EU) 2019/2161 európai parlamenti és tanácsi irányelv (3) által az uniós fogyasztóvédelmi szabályok hatékonyabb végrehajtása és korszerűsítése érdekében bevezetett, 2022. május 28-tól alkalmazandó módosításokra is kiterjed. Ennek megfelelően az iránymutatás egy része olyan szabályokat tükröz és tárgyal, amelyek e közlemény kiadásának időpontjában még nem léptek hatályba. A vonatkozó szakaszok és pontok jelölése egyértelmű. Ahol az irányelvből vagy a bírósági ítéletekből idézett szövegek vizuális kiemelést tartalmaznak, ott ezeket a Bizottság adta hozzá.

E közlemény címzettjei az uniós tagállamok, valamint – az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás aláíró feleként – Izland, Liechtenstein és Norvégia. Ahol a szöveg az EU-t, az Uniót vagy az egységes piacot említi, ott tehát az EGT-t, illetve az EGT piacát is érteni kell.

E közlemény csupán iránymutatásként szolgál, jogi hatállyal kizárólag az uniós jogi aktusok szövege rendelkezik. A jog bármilyen hiteles értelmezését az irányelv szövegéből és közvetlenül a Bíróság határozataiból kell levezetni. Ez a közlemény a Bíróság által 2021. októberéig meghozott ítéleteket veszi figyelembe, és nem képes megjósolni a Bíróság ítélkezési gyakorlatának jövőbeni alakulását.

A jelen dokumentumban leírt vélemények nem előlegezik meg az Európai Bizottságnak a Bíróság előtt esetleg képviselendő álláspontját. A dokumentumban foglalt információk általános jellegűek, és nem konkrét természetes vagy jogi személyeknek szólnak. Az alábbi információk esetleges további felhasználásáért sem az Európai Bizottság, sem az Európai Bizottság nevében eljáró más személy nem tehető felelőssé.

Mivel ez a közlemény az írásakor aktuálisnak tekintett szakmai álláspontot tükrözi, előfordulhat, hogy a benne foglalt iránymutatás később módosításra szorul.

1. A TISZTESSÉGTELEN KERESKEDELMI GYAKORLATOKRÓL SZÓLÓ IRÁNYELV HATÁLYA

3. cikk (1) bekezdés Ezt az irányelvet az üzleti vállalkozásoknak a termékhez kapcsolódó kereskedelmi ügylet lebonyolítását megelőzően és azt követően, valamint a lebonyolítás során, a fogyasztókkal szemben folytatott, az 5. cikkben meghatározott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatára kell alkalmazni.

Az irányelv horizontális jellegű, és a fogyasztók gazdasági érdekeit védi. Elveken alapuló rendelkezései a gyakorlatok széles körével foglalkoznak, és elég széles körűek ahhoz, hogy a gyorsan fejlődő termékekre és értékesítési módszerekre is vonatkozzanak.

1.1. Tárgyi hatály

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv a teljes harmonizáció elvén alapul. A belső piaci akadályok felszámolása, valamint a fogyasztók és az üzleti vállalkozások jogbiztonságának növelése érdekében egységes szabályozási keretet hoz létre, amely harmonizálja a nemzeti szabályokat. Következésképpen a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv kimondja, hogy a tagállamok nem fogadhatnak el az irányelvben foglaltaknál korlátozóbb intézkedéseket, még a magasabb szintű fogyasztóvédelem biztosítása érdekében sem, hacsak azt maga az irányelv nem teszi lehetővé (4).

A Bíróság ezt az elvet több ítéletében is megerősítette. A Total Belgium ügyben hozott ítéletében például a Bíróság megállapította, hogy az irányelvvel ellentétes a kapcsolt ajánlatok általános nemzeti tilalma (5). Az Europamur Alimentación ügyben hozott ítéletében a Bíróság kimondta, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvvel ellentétes az áruk veszteséges áron való értékesítésre kínálásának, illetve veszteséges áron való értékesítésének általános nemzeti tilalma (6). Ugyanebben az ügyben a Bíróság azt is tisztázta, hogy a korlátozó nemzeti intézkedések között szerepelhet a bizonyítási teher megfordítása (7).

Ebben a tekintetben a 3. cikk (9) bekezdése korlátozza a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv teljes körű harmonizációs jellegét, kimondva, hogy a „pénzügyi szolgáltatások”-ra […] és az ingatlanokra vonatkozóan a tagállamok megállapíthatnak olyan követelményeket, amelyek megszorítóbbak vagy szigorúbbak ezen irányelvnél az általa közelített területen. Következésképpen ezekben az ágazatokban a tagállamok a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv rendelkezésein túlmutató szabályokat határozhatnak meg, amennyiben azok összhangban vannak a többi uniós jogszabállyal. A 4.4. szakasz kifejezetten azzal foglalkozik, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv hogyan alkalmazandó a pénzügyi szolgáltatásokra és az ingatlanokra.

Ezen túlmenően a 3. cikk (5) bekezdése szerint, amelyet az (EU) 2019/2161 irányelv módosított, az irányelv nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy a fogyasztók jogos érdekeit védő további rendelkezéseket fogadjanak el az olyan agresszív vagy megtévesztő marketing- vagy értékesítési gyakorlatokra vonatkozóan, amelyeket a kereskedő a fogyasztó otthonának kéretlen meglátogatásakor folytat, vagy amelyek keretében a kereskedő kirándulásokat szervez, amelyek célja vagy hatása bizonyos termékek népszerűsítése, illetve ezek fogyasztóknak történő értékesítése. Ezeknek a rendelkezéseknek azonban arányosnak, megkülönböztetéstől mentesnek és a fogyasztóvédelem szempontjából indokoltnak kell lenniük. Az (EU) 2019/2161 irányelv (55) preambulumbekezdése kifejti, hogy az ilyen rendelkezések nem tilthatják meg az említett értékesítési csatornákat, és a teljesség igénye nélkül példákat sorol fel a lehetséges nemzeti intézkedésekre.

A 3. cikk (6) bekezdése előírja a tagállamok számára, hogy tájékoztassák a Bizottságot az elfogadott nemzeti jogszabályaikról és ezek minden utólagos módosításáról, hogy a Bizottság ezeket az információkat könnyen elérhetővé tehesse a fogyasztók és a kereskedők számára egy külön weboldalon (8).

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv (14) preambulumbekezdése egyértelművé teszi, hogy a teljes harmonizáció nem zárja ki, hogy a tagállamok a nemzeti jogban bizonyos termékek főbb tulajdonságait meghatározzák, amelyek tekintetében a mulasztás vásárlásra való felhívás esetén jelentősnek minősülne. Azt is egyértelművé teszi, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv nem sértheti az uniós jog rendelkezéseit, amelyek a kereskedelmi gyakorlatok területén a fogyasztók védelmét illetően kifejezetten a tagállamok hatáskörébe utalják a szabályozási lehetőségek közötti választást.

Ami a fogyasztók tájékoztatását illeti, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv (15) preambulumbekezdése kifejti, hogy a tagállamok – amennyiben az uniós jog minimumkikötései ezt megengedik – az uniós joggal összhangban szigorúbb tájékoztatási követelményeket tarthatnak fenn vagy vezethetnek be a fogyasztók egyéni szerződéses jogainak magasabb szintű védelme érdekében. Lásd még az 1.2.3. szakaszt, amely ismerteti a fogyasztók jogairól szóló irányelvben előírt, a szerződéskötést megelőző tájékoztatásra vonatkozó követelményekkel való kölcsönhatást.

1.1.1. A kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó, de a fogyasztók gazdasági érdekein kívüli érdekeket védő nemzeti jogszabályok

1. cikk Ennek az irányelvnek az a célja, hogy hozzájáruljon a belső piac megfelelő működéséhez, valamint hogy a fogyasztók gazdasági érdekeit sértő tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási tagállami rendelkezések közelítése révén magas szintű fogyasztóvédelmet valósítson meg.

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv nem terjed ki azokra a nemzeti szabályokra, amelyek nem gazdasági jellegű érdekeket kívánnak védeni. Ezért a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv nem érinti valamely tagállam arra vonatkozó lehetőségét, hogy a kereskedelmi gyakorlatokat szabályozó szabályokat határozzon meg az egészség, a biztonság vagy a környezet védelme érdekében.

Az „ízlésen és illemen” alapuló nemzeti marketing- és reklámszabályokra szintén nem terjed ki a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv. A (7) preambulumbekezdés szerint „ezen irányelv […] nem foglalkozik az ízléshez és illemhez kapcsolódó jogi követelményekkel, hiszen azok a tagállamok körében nagymértékű változatosságot mutatnak. […] Ennek megfelelően a tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy saját területükön ízlés és illem okán – a közösségi joggal összhangban – továbbra is betilthassanak egyes kereskedelmi gyakorlatokat, akkor is, ha azok nem korlátozzák a fogyasztó választási szabadságát. […].”

Így hát a kereskedelmi gyakorlatok összefüggésében a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv nem terjed ki azokra a nemzeti szabályokra, amelyek az emberi méltóság védelmére, a szexuális, faji vagy vallási alapon történő megkülönböztetés megakadályozására, illetve a meztelenség, az erőszak vagy antiszociális magatartás ábrázolására vonatkoznak.

A Bíróság tisztázta például, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv nem vonatkozik azokra a nemzeti rendelkezésekre, amelyek minden héten egy zárvatartási nap meghatározásának előírásával megakadályozzák, hogy egy kereskedő az üzletét heti hét napon keresztül tartsa nyitva, mivel ez a konkrét rendelkezés nem a fogyasztó védelméhez kapcsolódó célokat követ (9).

A Bíróság pontosította továbbá, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvvel nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a közegészséget és a fogorvosi szakma méltóságát egyrészt azzal védi, hogy általános és abszolút jelleggel tilt minden, a száj- és fogápolási szolgáltatásokra vonatkozó reklámot, másrészt azzal, hogy bizonyos egyszerűségi követelményeket ír elő a fogorvosi rendelők hirdetőtáblái tekintetében (10).

Ezzel szemben az irányelv hatálya alá tartoznak azok a nemzeti jogszabályok, amelyek célja – akár egyéb érdekekkel együtt – a fogyasztók gazdasági érdekének.

A bónusszal történő értékesítést tiltó nemzeti szabályok tekintetében a Bíróság tisztázta, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv kizárja a bónusszal történő értékesítések azon általános nemzeti tilalmát, amelyek célja fogyasztóvédelmi és egyéb célok elérése (például a sajtó pluralizmusa) (11).

Ami azokat a nemzeti szabályokat illeti, amelyek szerint kiárusítás csak az illetékes körzeti közigazgatási hatóság engedélyével hirdethető meg, a Bíróság megjegyezte, hogy a kérdést előterjesztő bíróság hallgatólagosan elismerte, hogy z ügy tárgyát képező rendelkezés a fogyasztók védelmére, és nem kizárólag a versenytársak és a többi piaci szereplő védelmére irányul. Ezért a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv alkalmazandó volt (12).

1.1.2. Az üzleti vállalkozások közötti ügylettel kapcsolatos vagy a kizárólag a versenytársak gazdasági érdekeit sértő kereskedelmi gyakorlatok

(6) preambulumbekezdés Ez az irányelv […] nem vonatkozik a kizárólag a versenytársak gazdasági érdekeit sértő vagy a kereskedők közötti ügyletekhez kapcsolódó tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló nemzeti jogszabályokra, és nem is érinti azokat; a tagállamok – amennyiben úgy kívánják – a szubszidiaritás elvének teljes körű figyelembevételével és a közösségi joggal összhangban továbbra is maguk szabályozhatják ezeket a gyakorlatokat […].

Az üzleti vállalkozások közötti (B2B) kereskedelmi gyakorlatok nem tartoznak a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv hatálya alá. Azokat részben a megtévesztő és összehasonlító reklámról szóló 2006/114/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (13) szabályozza. Emellett a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló (EU) 2019/633 európai parlamenti és tanácsi irányelv (14) szabályozza a mezőgazdasági és élelmiszer-ellátási láncban az üzleti vállalkozások közötti kapcsolatokat. A tagállamok azonban a nemzeti jogszabályaik alapján kiterjeszthetik a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv szerinti védelmet az üzleti vállalkozások közötti kereskedelmi gyakorlatokra.

Valamely nemzeti rendelkezés nem tartozik a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv hatálya alá, „ha az előterjesztő bíróság érvelése alapján kizárólag az a célja, hogy szabályozza a versenytársak közötti kapcsolatokat, és nem az, hogy védje a fogyasztókat (15)”.

Csak azok a nemzeti intézkedések nem tartoznak a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv hatálya alá, amelyek kizárólag a versenytársak érdekeit védik. Amennyiben a gyakorlatot szabályozó nemzeti intézkedések egyszerre kívánják védelmezni a fogyasztókat és a versenytársakat, az ilyen nemzeti intézkedések a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv hatálya alá tartoznak.

A fogyasztók és a versenytársak érdekeinek megkülönböztetése tekintetében a Bíróság álláspontja a következő volt:

„39. […][A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv] (6) preambulumbekezdéséből következően e hatályból csak azok a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó nemzeti jogszabályok zárhatók ki, amelyek „kizárólag” a versenytársak gazdasági érdekeit sértik, vagy szakemberek közötti ügyleteket érintenek.

40. […] teljesen egyértelmű, hogy ez a helyzet a […] rendelkezések esetében nem valósul meg, mivel […] kifejezetten a fogyasztók védelmére és nem kizárólag a versenytársak vagy egyéb piaci szereplők védelmére irányul.” (16)

A nemzeti hatóságok és bíróságok feladata annak eldöntése, hogy a nemzeti rendelkezésnek szándéka-e a fogyasztói érdekek védelme.

A Bíróság megállapította, hogy

„29. Annak vizsgálata érdekében tehát, hogy a […] nemzeti rendelkezések a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv hatálya alá tartozhat[nak]-e, nem a Bíróságnak, hanem a kérdést előterjesztő bíróságnak a feladata annak megállapítása, hogy ténylegesen a fogyasztók védelmére irányuló célokat követ-e […].” (17)

A Bíróság azt is megállapította, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv csak annyiban zárja ki a veszteséggel történő értékesítés tiltására vonatkozó nemzeti rendelkezést, amennyiben annak célja a fogyasztók védelme (18).

A kiárusítás előtti időszakban történő leárazásokat tiltó nemzeti szabályokat illetően a Bíróság tisztázta, hogy az ilyen tiltás nem egyeztethető össze a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvvel, amennyiben annak célja a fogyasztók gazdasági érdekeinek védelme (19).

1.2. Az irányelv és egyéb uniós jogszabályok közötti kölcsönhatás

3. cikk (4) bekezdés Az ezen irányelv és a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok különös vonatkozásait szabályozó egyéb közösségi szabályok közötti összeütközés esetén az utóbbiak az irányadók, és e különös vonatkozások tekintetében azokat kell alkalmazni.

(10) preambulumbekezdés Biztosítani kell az ezen irányelv és a hatályos közösségi jog közötti összhangot, különösen akkor, amikor egyes különös ágazatokra a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó, részletes rendelkezéseket kell alkalmazni. […] Ennek megfelelően ezt az irányelvet csak abban az esetben kell alkalmazni, ha nincsenek olyan különös közösségi jogi rendelkezések, amelyek a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok sajátos vonatkozásait szabályozzák, úgymint a tájékoztatási követelmények és a tájékoztatás fogyasztók felé történő megjelenítésének módjára vonatkozó szabályok. Ez az irányelv biztosítja a fogyasztók védelmét abban az esetben, ha közösségi szinten nincs külön ágazati jogszabály , és megtiltja, hogy a termékek természetére vonatkozóan a kereskedők téves benyomást keltsenek. Ez különösen fontos a fogyasztók számára magas kockázatot jelentő összetett termékek, úgymint bizonyos pénzügyi szolgáltatási termékek esetén. Ez az irányelv ennélfogva kiegészíti a fogyasztók gazdasági érdekeit sértő kereskedelmi gyakorlatokra alkalmazandó közösségi vívmányokat.

Általános hatálya miatt az irányelv számos olyan kereskedelmi gyakorlatra is vonatkozik, amelyeket egyéb általános vagy ágazati uniós jogszabály is szabályoz.

1.2.1. Kapcsolat más uniós jogszabályokkal

A 3. cikk (4) bekezdése és a (10) preambulumbekezdés a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv fő eleme. Ezek tisztázzák, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv kiegészíti az egyéb olyan uniós jogszabályokat („közösségi szabályok”), amelyek a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok sajátos szempontjait szabályozzák. Következésképpen a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv egyfajta „biztonsági háló”, amely biztosítja, hogy az összes ágazatban egységesen magas szintű fogyasztói védelmet lehessen fenntartani a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokkal szemben, és kiegészít más uniós jogszabályokat, illetve pótolja azok hiányosságait.

Amennyiben vannak ágazati vagy egyéb uniós jogszabályok, és azok rendelkezései átfedik a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv rendelkezéseit, a különös jogszabályok (lex specialis) vonatkozó rendelkezései irányadók. Az irányelv 3. cikkének (4) bekezdése valóban tisztázza, hogy „az ezen irányelv és a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok különös vonatkozásait szabályozó egyéb közösségi szabályok közötti összeütközés esetén az utóbbiak az irányadók, és e különös vonatkozások tekintetében azokat kell alkalmazni”.

A 3. cikk (4) bekezdésében a (10) preambulumbekezdéssel együtt olvasva bennfoglaltatik, hogy az uniós jogszabályok rendelkezései érvényesülnek a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvvel szemben, ha a következő három feltétel mindegyike teljesül:

— uniós jog,

— a kereskedelmi gyakorlatok egyik konkrét szempontját szabályozza, és

— a két rendelkezés között ellentmondás van, vagy a másik uniós jogszabály tartalma átfedi a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv vonatkozó rendelkezését, például a szóban forgó magatartás részletesebb szabályozásával és/vagy azzal, hogy az egy konkrét ágazatra alkalmazandó (20).

Példa: A jelzáloghitel-irányelv (21) 12. cikke elvben tiltja az olyan árukapcsolást, ahol jelzálog ellenében hitelmegállapodást értékesítenek egy másik pénzügyi termékkel, és azt külön nem teszik elérhetővé. Ez az eleve megtiltás ellentétes a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvvel, mert az árukapcsolás a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv értelmében csak egyedi vizsgálat alapján lenne tisztességtelen és ennélfogva tiltott. A jelzáloghitel-irányelv 12. cikke tehát érvényesül a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv általános szabályaival szemben. Ezért a jelzáloghitel-irányelv 12. cikke szerinti árukapcsolás önmagában tiltott.

Azokban az esetekben, ahol a fenti három feltétel mindegyike teljesül, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv nem vonatkozik a szabályozott kereskedelmi gyakorlat sajátos szempontjára, például egy ágazat-specifikus szabállyal. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv mindazonáltal továbbra is releváns marad az ágazati rendelkezések által le nem fedett kereskedelmi gyakorlatok egyéb lehetséges szempontjainak, például egy kereskedő agresszív magatartásának vizsgálata szempontjából.

Példa: Ahhoz, hogy távközlési szolgáltatót váltson, az ügyfelet jelenlegi szolgáltatója egy nyomtatvány kitöltésére kötelezi. A nyomtatvány azonban online nem érhető el, a szolgáltató pedig nem válaszol az ügyfél e-mailes vagy telefonos megkeresésére. Az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex (22) 106. cikke előírja, hogy a szolgáltatóváltáskor az előfizetők megtarthatják telefonszámukat, a számhordozást a lehető legrövidebb időn belül kell végrehajtani, és a végfelhasználókat nem terheli közvetlen díj. A Kódex 106. cikkének (6) bekezdése azt is előírja, hogy a szolgáltatóknak jóhiszeműen kell együttműködniük, és nem késleltethetik és nem akadályozhatják a folyamatot. A nemzeti szabályozó hatóságok feladata a hatékony és egyszerű szolgáltatóváltás biztosítása a végfelhasználó számára. Ezenkívül a kereskedők szolgáltatóváltással kapcsolatos gyakorlatai a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 8. cikke és 9. cikkének d) pontja alapján értékelhetők, amelyek agresszív kereskedelmi gyakorlatként tiltják a váltás aránytalan, nem szerződéses akadályait.

A fentiekből következik, hogy általában a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv alkalmazása nem eleve kizárt csak azért, mert vannak olyan más uniós jogszabályok is érvényben, amelyek a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok konkrét szempontjait szabályozzák.

Az Abcur ügyben hozott ítéletében (23) a Bíróság kijelentette, hogy:

„[…] a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy abban az esetben, ha az emberi felhasználásra szánt […] gyógyszerek […] a 2001/83 irányelv hatálya alá tartoznak, az e gyógyszerekre vonatkozó […] reklámozási gyakorlatok […] tartozhatnak a 2005/29 irányelv hatálya alá is. […] Amint a Bíróság megjegyezte, a 2005/29 irányelvet különösen széles tárgyi hatály jellemzi, amely kiterjed minden olyan kereskedelmi gyakorlatra, amely közvetlenül kapcsolódik valamely terméknek a fogyasztó részére történő népszerűsítéséhez, értékesítéséhez vagy szolgáltatásához […]. […]azt a választ kell adni, hogy még abban az esetben is, ha az emberi felhasználásra szánt azon gyógyszerek, mint amelyekről az alapügyekben szó van, a 2001/83 irányelv hatálya alá tartoznak, az e gyógyszerekre vonatkozó olyan reklámozási gyakorlatok […] tartozhatnak a 2005/29 irányelv hatálya alá is, feltéve hogy ezen irányelv alkalmazási feltételei teljesülnek.”

Ezért a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvet rendszerint együtt lehet alkalmazni az ágazati uniós szabályokkal kiegészítő jelleggel, mert az egyéb uniós szabályokban lefektetett konkrétabb előírások rendszerint kiegészítik a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv általános előírásait. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv használható jellemzően annak megakadályozására, hogy az ágazati jogszabályokban előírt tájékoztatást a kereskedők félrevezető vagy agresszív módon adják, kivéve, ha ezt a szempontot az ágazati szabályok kifejezetten szabályozzák.

A Dyson kontra BSH ügyben hozott ítélet (24) kiemelte az ágazatspecifikus uniós eszközök tájékoztatási kötelezettségeivel való kölcsönhatást. Az ügy a porszívók címkézésére vonatkozott, valamint arra, hogy a vizsgálati feltételekre vonatkozó konkrét információk hiánya, amelyeket a szóban forgó ágazatspecifikus szabályok (25) nem írnak elő, megtévesztő mulasztásnak minősülhet-e. A Bíróság megerősítette, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv és az ágazatspecifikus jogszabályok közötti ellentmondás esetén ez utóbbi lesz az irányadó, ami ebben az esetben azt jelenti, hogy az uniós energiacímke szempontjából nem előírt információ nem tekinthető „jelentős információnak”, és más információk nem jeleníthetők meg.

Az ágazatspecifikus szabályokkal való kölcsönhatással a Mezina ügyben hozott ítélet (26) is foglalkozott. Az ügy olyan egészségre vonatkozó állításokkal foglalkozott, amelyeket természetes étrend-kiegészítőkkel kapcsolatban tettek. Az élelmiszerekkel kapcsolatos, tápanyag-összetételre és egészségre vonatkozó állításokról szóló 1924/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (27) a kereskedelmi kommunikációban szereplő, tápanyag-összetételre és egészségre vonatkozó állításokra vonatkozik, függetlenül attól, hogy a végső fogyasztónak felkínált élelmiszerek címkézéséről, kiszereléséről vagy reklámozásáról van szó. Az 1924/2006/EK rendelet és a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv rendelkezései közötti ellentmondás esetén az előbbi élvez elsőbbséget az egészségre vonatkozó állítások tekintetében.

1.2.2. Másik uniós jogszabály által „jelentősnek” minősített információ

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv úgy rendelkezik, hogy a kereskedelmi kommunikációval kapcsolatos, más uniós jogszabályok által előírt tájékoztatási követelmények „jelentősek”.

7. cikk (5) bekezdés (5) Jelentősnek minősülnek továbbá a közösségi jog által megállapított, a reklámot és a marketinget is magukban foglaló kereskedelmi kommunikációra vonatkozó tájékoztatási követelmények, amelyek nem teljes körű felsorolását a II. melléklet tartalmazza .

Ilyen tájékoztatási követelmények számos ágazatspecifikus uniós jogszabályban találhatók. Példa:

— környezet (például az energiacímkézés keretének meghatározásáról szóló rendelet (28) és a kapcsolódó, felhatalmazáson alapuló rendeletek, a környezetbarát tervezésről szóló irányelv (29) és a kapcsolódó, felhatalmazáson alapuló rendeletek, a gumiabroncsok címkézéséről szóló rendelet (30), a tüzelőanyag-fogyasztásról szóló irányelv (31)),

— pénzügyi szolgáltatások (például a pénzügyi eszközök piacairól szóló irányelv (32), a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv (33), a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv (34), a jelzáloghitel-irányelv (35), a fizetési számlákról szóló irányelv (36), a lakossági befektetési csomagtermékekkel, illetve biztosítási alapú befektetési termékekkel kapcsolatos kiemelt információkat tartalmazó dokumentumokról szóló rendelet (37)),

— egészségügy (például a 2001/83/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (38));

— elektronikus hírközlési szolgáltatások (Európai Elektronikus Hírközlési Kódex (39)),

— közlekedés (például a légi járatok működtetéséről szóló rendelet (40), utasjogi rendeletek (41)),

— élelmiszer-ágazat (például az általános élelmiszerjogi rendelet (42), a fogyasztók élelmiszerekkel kapcsolatos tájékoztatásáról szóló rendelet (43)).

Az ilyen tájékoztatási követelmények gyakran konkrétabbak, mint a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv szerinti tájékoztatási követelmények.

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének (5) bekezdése tisztázza, hogy az ilyen tájékoztatási követelmények „ jelentősnek minősülnek ”.

Példa: A légi járatok működtetéséről szóló irányelv 23. cikke előírja a légi járatok, ügynökeik és egyéb jegyértékesítőik számára, hogy repülőjegyeik felkínálása során a végső árat összetevőire bontsák (például légi vitel- vagy légi tarifadíj, adók, repülőtéri illetékek, és egyéb díjak, felárak és illetékek, mint például a védelmi díj vagy üzemanyagfelár). Ez a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének (5) bekezdése szerinti jelentős információt testesít meg.

Ennek megfelelően az ilyen tájékoztatás elmulasztása a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv szerinti megtévesztő kereskedelmi gyakorlatnak minősülhet, amelyre az általános ügyleti döntési teszt vonatkozik, azaz azt kell megvizsgálni, hogy a mulasztás ténylegesen vagy valószínűsíthetően az átlagfogyasztót olyan ügyleti döntés meghozatalára készteti-e, amelyet egyébként nem hozott volna meg. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv értelmében vett „jelentős információ” fogalmát a 2.9.1. szakasz tárgyalja.

A (15) preambulumbekezdés rendelkezik arról, hogy a tagállamok megtarthatják vagy kiegészíthetik a szerződések jogához kapcsolódó tájékoztatási követelményeket, amennyiben ezt a meglévő uniós jogi eszközökben található harmonizációs minimumkikötések megengedik.

Példa: A tagállamok további, szerződéskötést megelőző követelményeket vezethetnek be a fogyasztói jogokról szóló irányelv 5. cikkének (4) bekezdésében foglalt harmonizációs minimumkikötések hatálya alá tartozó, üzlethelyiségen belüli értékesítésekre.

1.2.3. Kölcsönhatás a fogyasztók jogairól szóló irányelvvel

A fogyasztók jogairól szóló irányelv (44) az üzleti vállalkozások és a fogyasztók közötti valamennyi szerződésre alkalmazandó, kivéve azokat a területeket, amelyek nem tartoznak az irányelv hatálya alá, mint például a pénzügyi és egészségügyi szolgáltatások. Teljes mértékben harmonizálja a távollevők között (többek között online) és az üzlethelyiségen kívül kötött szerződésekre (azaz nem a hagyományos üzletekben kötött szerződésekre, a fogalommeghatározáshoz lásd a fogyasztók jogairól szóló irányelv 2. cikkének (8) bekezdését) vonatkozó, szerződéskötést megelőző tájékoztatási követelményeket. Ugyanakkor, ahogy azt a fogyasztók jogairól szóló irányelv 6. cikkének (8) bekezdése előírja, az irányelv nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy a 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi szolgáltatási irányelvvel (45) és az elektronikus kereskedelemről szóló 2000/31/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (46) összhangban további tájékoztatási követelményeket írjanak elő (további információkért lásd a fogyasztók jogairól szóló irányelvre vonatkozó iránymutatás 4.1.1. szakaszát (47)). Más szerződések, különösen a hagyományos üzlethelyiségekben kötött szerződések („üzlethelyiségben kötött szerződések”) tekintetében az irányelv lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy további, szerződéskötést megelőző tájékoztatási követelményeket fogadjanak el vagy tartsanak fenn (5. cikk (4) bekezdés). A fogyasztók jogairól szóló irányelv bizonyos szerződéses jogokat is szabályoz, különösen az elállási jogot.

A fogyasztók jogairól szóló irányelv szerződéskötést megelőző tájékoztatási követelményei részletesebbek, mint a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének (4) bekezdésében a vásárlásra való felhívásokra vonatkozóan előírt tájékoztatási követelmények. A vásárlásra való felhívás a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv alkalmazásában a marketing (reklámozási) szakaszban és a szerződéskötést megelőzően nyújtott tájékoztatásra is utal. Az utóbbi esetében átfedés lehet a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének (4) bekezdése szerinti és a fogyasztók jogairól szóló irányelv szerinti szerződéskötést megelőző tájékoztatási követelmények között. A szerződéskötést megelőző tájékoztatást és a vásárlásra való felhívást a 2.9.5. szakasz tárgyalja részletesebben.

Tekintettel a fogyasztók jogairól szóló irányelv tájékoztatási követelményeinek átfogóbb jellegére, a fogyasztók jogairól szóló irányelvben a szerződéskötést megelőző időszakra vonatkozóan lefektetett követelményeknek való megfelelésnek a tájékoztatás tartalmát illetően általában biztosítania kell a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikke (4) bekezdésének való megfelelést is. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv azonban továbbra is alkalmazandó a kereskedő megtévesztő vagy agresszív kereskedelmi gyakorlatainak értékelésére, többek között a fogyasztónak nyújtott tájékoztatás formáját és előadását illetően.

A két eszköz egymást kiegészítő jellegének másik példája a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv I. mellékletének 21. és 29. pontja értelmében tiltott „nem kért értékesítési” gyakorlatok következményeire vonatkozik. A fogyasztók jogairól szóló irányelv 27. cikke egyértelművé teszi, hogy nem kért értékesítés esetén „a fogyasztó mentesül bármely ellenszolgáltatás nyújtása alól”, és ilyen esetekben „a fogyasztói válasz hiánya […] nem jelent beleegyezést”.

A nem kért értékesítés fogalmát a Bíróság tovább értelmezte. Pontosította, hogy mivel sem a fogyasztók jogairól szóló irányelv, sem a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv nem szabályozza a szerződések létrejöttét, a nemzeti bíróságok feladata, hogy a nemzeti szabályozás alapján értékeljék, hogy valamely szerződés például egy vízszolgáltató társaság és egy fogyasztó között az utóbbi kifejezett beleegyezésének hiányában is létrejöttnek tekinthető-e (48).

Ebben az összefüggésben a Bíróság azt is pontosította, hogy az I. melléklet 29. pontja nem foglalja magában valamely ivóvíz-szolgáltató társaság azon kereskedelmi gyakorlatát, amely abban nyilvánul meg, hogy valamely fogyasztónak egy korábban is lakott lakásba történő beköltözése során fenntartja a vízszolgáltatási közhálózathoz való csatlakozást, amennyiben e fogyasztó nem választhatja meg az e szolgáltatást nyújtó szolgáltatót, továbbá e szolgáltató a vízfogyasztástól függően költségfedezeti alapú, átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes díjakat számláz, az említett fogyasztó pedig tudja, hogy az említett lakás csatlakoztatva van a vízszolgáltatási közhálózathoz, és hogy a vízszolgáltatás díjköteles (49).

A Bíróság pontosította továbbá, hogy a fogyasztók jogairól szóló irányelv 27. cikkével – amelyet a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 5. cikkének (1) és (5) bekezdésével összefüggésben kell értelmezni – nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely úgy rendelkezik, hogy a távfűtési hálózathoz csatlakoztatott társasházi ingatlanban található lakás tulajdonosai akkor is kötelesek hozzájárulni a közös tulajdonú épületrészek és az ingatlanon belüli hőtermelő berendezés hőenergia-fogyasztásának költségeihez, ha egyénileg nem kérték és a lakásukban nem használják a fűtésszolgáltatást, mivel a szerződés megkötésére a tulajdonosok többségének kérésére került sor (50).

1.2.4. Kölcsönhatás a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelvvel

A szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv (51) az üzleti vállalkozások és fogyasztók közötti szerződésekre vonatkozik, és azokkal a szerződési feltételekkel foglalkozik, amelyekről előre nem állapodtak meg egyedileg (például előre megfogalmazott standard kikötések). A szerződési feltételek az általános tilalom (52), a potenciálisan tisztességtelen feltételek jelzésszerű felsorolása (53) vagy a feltételek átlátható, azaz világos és érthető megfogalmazásának kötelezettsége (54) alapján tisztességtelennek tekinthetők. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvvel ellentétben, amely nem érinti a szerződési jogot, és nem írja elő a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokból eredő szerződések érvénytelenségét, a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv megsértésének szerződéses következményei vannak: az irányelv 6 cikkének (1) bekezdése értelmében a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek „nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve” (55).

A tisztességtelen szerződési feltételek és a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok közötti kapcsolat

A szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv a gazdasági tevékenységek valamennyi ágazatában vonatkozik az üzleti vállalkozások és a fogyasztók közötti szerződésekre, ami azt jelenti, hogy párhuzamosan alkalmazható az uniós jog egyéb rendelkezéseivel, többek között más fogyasztóvédelmi szabályokkal, például a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvvel.

A Bíróság a Pereničová és Perenič ügyben hozott ítéletében, amely egy olyan hitelmegállapodással foglalkozott, ahol a feltüntetett díj éves százalékos mértéke alacsonyabb volt a díj tényleges mértékénél, tisztázta az említett irányelvek közötti kapcsolat bizonyos elemeit (56).

A Bíróság megállapította, hogy a hitel teljes árára vonatkozó, a szerződési feltételekben megadott ilyen hibás információ „megtévesztőnek” minősül a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv értelmében, ha ténylegesen vagy valószínűsíthetően olyan ügyleti döntés meghozatalára készteti az átlagfogyasztót, amelyet egyébként nem hozott volna meg.

Az a tény, hogy egy kereskedő ilyen tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatot alkalmazott, egyike azon elemeknek, amelyeket figyelembe kell venni a szerződési feltételek tisztességtelen jellegének a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv szerinti értékelésekor (57). Ez az elem különösen annak megállapítására használható, hogy az azon alapuló szerződési feltétel a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv 3. cikkének (1) bekezdése és 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a szerződésből eredő jogokban és kötelezettségekben „jelentős egyenlőtlenséget” idéz-e elő a fogyasztó kárára. Hasonlóképpen, ez az elem releváns lehet annak értékelése során, hogy egy szerződési feltétel a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv 4. cikkének (2) bekezdése és 5. cikke értelmében átlátható-e (58). Ugyanakkor annak megállapítása, hogy a kereskedő tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatot alkalmazott, nincs közvetlen hatással arra, hogy a szerződés érvényes-e az említett irányelv 6. cikkének (1) bekezdése értelmében, azon nemzeti szabályok sérelme nélkül, amelyek szerint a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat alapján kötött szerződés semmisnek minősül (59).

A Bíróság nem határozott közvetlenül arról, hogy fordított esetben a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv értelmében vett tisztességtelen szerződési feltételek alkalmazása a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv értelmében tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatnak minősül-e. Mindazonáltal azzal lehet érvelni, hogy az ilyen tisztességtelen, a fogyasztóra nézve jogi szempontból nem kötelező szerződési feltételek alkalmazása bizonyos esetekben releváns lehet a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat azonosítása szempontjából. Különösen a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 6. cikke szerinti megtévesztő tevékenység jele lehet, amennyiben az a felek szerződésből eredő jogai és kötelezettségei tekintetében hamis tájékoztatáshoz vezet vagy az átlagfogyasztó megtévesztését eredményezi. Ezenkívül a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében és 5. cikkében foglaltakkal ellentétben nem világos és érthető módon megfogalmazott, nem átlátható szerződési feltételek alkalmazását figyelembe kell venni a jelentős információk átláthatóságának és a megtévesztő mulasztás fennállásának a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikke szerinti értékelésekor (60). Ezenkívül a tisztességtelen szerződési feltételek alkalmazása arra utalhat, hogy a kereskedő nem teljesítette a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv 5. cikke szerinti szakmai gondosság követelményeit.

Csak néhány tagállam fogyasztóvédelmi hatóságai rendelkeznek konkrét hatáskörrel a szerződési feltételek területén arra, hogy megtiltsák az általuk tisztességtelennek ítélt, tárgyalás nélküli általános szerződési feltételek alkalmazását anélkül, hogy a kereskedőt bíróság elé kellene állítaniuk (61).

Hivatalból történő értékelés

A Bíróság következetesen kimondta, hogy a nemzeti bíróságok kötelesek hivatalból értékelni a tisztességtelen szerződési feltételeket (62) még azokban az esetekben is, amikor a fogyasztó nem kérdőjelezi meg a szerződési feltételek tisztességes jellegét. A kötelezettség egyrészt a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv 6. cikkének (1) bekezdéséből ered, amely előírja, hogy a tisztességtelen feltételek nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, másrészt a tényleges érvényesülés elvéből ered, amely előírja, hogy a nemzeti végrehajtási intézkedések a gyakorlatban nem tehetik lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jog által a fogyasztóknak biztosított jogok gyakorlását (63). A hivatalból történő ellenőrzés követelményét indokolja az a megfontolás, hogy a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv által létrehozott védelmi rendszer azon az elven alapszik, hogy a fogyasztó az eladóhoz képest hátrányos helyzetben van, mind tárgyalási lehetőségei, mind pedig információs szintje tekintetében, amely helyzet az eladó által előzetesen meghatározott feltételek elfogadásához vezet, anélkül hogy a fogyasztó befolyásolni tudná ezek tartalmát (64). Ezért fennáll annak valós veszélye, hogy a fogyasztók – különösen a tudatosság hiánya miatt – nem fognak a védelmükre irányuló jogi normára támaszkodni.

A Bíróság a Bankia ügyben hozott ítéletében (65) emlékeztetett arra, hogy az a nemzeti bíróság, amely a szerződési feltételek tisztességes jellegét a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv fényében vizsgálja, akár hivatalból, ezen ellenőrzés során értékelheti annak a kereskedelmi gyakorlatnak a tisztességtelen jellegét, amelyen a szerződés alapul (66).

Ezzel szemben a Bíróság kimondta, hogy a többi esetben a nemzeti bíróságok nem kötelesek hivatalból értékelni, hogy egy adott szerződést vagy annak valamely feltételét tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok hatására kötötték-e meg (67). A Bíróság különösen azt állapította meg, hogy a jelzálogjog érvényesítése iránti végrehajtási eljárás során nem szükséges, hogy a nemzeti bíróságok ellenőrizhessék, hogy a végrehajtható jogi okmány sérti-e a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvet, mivel ez az irányelv nem ír elő ilyen kötelezettséget a nemzeti bíróságok számára.

Ezt az értelmezést igazolja az a tény, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv – a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv 6. cikkének (1) bekezdésétől eltérően – nem rendelkezik szerződéses következményekről. Ezenkívül a Bíróság kifejtette, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv, különösen annak 11. cikke nem tartalmaz a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv 7. cikkének (1) bekezdéséhez hasonló követelményeket, amelyek ellentétesek az olyan nemzeti jogszabályokkal, amelyek nem teszik lehetővé a végrehajtási eljárásokban az ideiglenes intézkedések alkalmazását. Az ideiglenes intézkedés hiánya a szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv alapján a fogyasztók rendelkezésére álló jogorvoslatokat csak kártérítésből álló utólagos védelemre korlátozná, amennyiben a végrehajtás már azelőtt lezajlik, hogy a végző bíróság a jelzálog alapját képező szerződési feltétel tisztességtelen jellegét megállapító és így a végrehajtási eljárást érvénytelenítő határozatát kihirdette volna (68).

Az uniós fogyasztóvédelmi szabályok hatékonyabb végrehajtásáról és korszerűsítéséről szóló (EU) 2019/2161 irányelv azonban a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv rendelkezéseinek megsértése esetén az áldozatok számára egyéni jogorvoslati lehetőségeket vezet be a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 2022. május 28-tól alkalmazandó új, 11a. cikkében. Ezen új rendelkezés értelmében a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok által megkárosított fogyasztók számára biztosítani kell az arányos és hatékony jogorvoslathoz való hozzáférést, beleértve a fogyasztó által elszenvedett kár megtérítését és adott esetben az árcsökkentést vagy a szerződés felmondását (további információkért lásd az 1.4. szakaszt). E világos és egyértelmű új rendelkezés beillesztése maga után vonhatja a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv értelmében vett, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok hivatalból történő ellenőrzésére vonatkozó követelmény kiterjesztését (amelyet a Bíróságnak meg kell erősítenie).

1.2.5. Kölcsönhatás az árak feltüntetéséről szóló irányelvvel

Az árak feltüntetéséről szóló 98/6/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (69) előírja a kereskedők számára, hogy az árak fogyasztók általi összehasonlításának megkönnyítése érdekében tüntessék fel az áruk eladási árát és egységárát (mértékegységenkénti árát). Ezen túlmenően az (EU) 2019/2161 irányelv „árcsökkentésekre” vonatkozó egyedi szabályokkal egészítette ki az árak feltüntetéséről szóló irányelvet.

Ami a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv és az árak feltüntetéséről szóló irányelvben szereplő, az eladási ár feltüntetésére vonatkozó követelmények közötti kölcsönhatást illeti, a Bíróság a Citroën ügyben hozott ítéletben (44–46. pont) egyértelművé tette, hogy az árak feltüntetéséről szóló irányelv az üzleti vállalkozások és a fogyasztók közötti kapcsolatokban a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok különös vonatkozásait szabályozza a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 3. cikke (4) bekezdésének összefüggésében, azaz többek között a termékek eladási árának az eladási ajánlatban és a reklámokban való feltüntetésével kapcsolatos vonatkozásokat (70). Ezért az árak feltüntetéséről szóló irányelv alkalmazandó, nem pedig a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv (a 7. cikk (4) bekezdésének c) pontja), „ amennyiben az adott reklámban említett eladási árral kapcsolatos vonatkozást – mint az alapeljárásban szóban forgót – a 98/6 irányelv szabályozza”.

Ebben az esetben a releváns szempont az volt, hogy a kereskedő nem tüntette fel eladási árként a végső árat, azaz azt az árat, amely magában foglalja az autó hirdetésében külön feltüntetett kötelező többletköltségeket is. Ennek megfelelően az árak feltüntetéséről szóló irányelv 2. cikke, amely az eladási árat az áru végleges áraként határozza meg, beleértve a hozzáadottérték-adót és minden egyéb adót, nem akadályozza meg a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikke (4) bekezdésének c) pontjában foglalt, az irányelv által nem szabályozott egyéb követelmények alkalmazását. A kereskedőknek különösen eleget kell tenniük a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv azon követelményének, hogy a vásárlásra való felhívásnak tartalmaznia kell a lehetséges további díjakra vonatkozó információkat is, amennyiben azok észszerűen nem számíthatók ki előre.

Az árak feltüntetéséről szóló irányelvnek az (EU) 2019/2161 irányelv által bevezetett módosításai arra kötelezik a tagállamokat, hogy árcsökkentésre vonatkozó egyedi szabályokat fogadjanak el (71). A 6a. cikk szerint az „árcsökkentést” bejelentő kereskedőnek meg kell jelölnie a korábbi árat, amely a kereskedő által alkalmazott legalacsonyabb árat jelenti az azt megelőző legalább 30 napos időszakban.

A Bíróság a Citroën-ügyben hozott ítéletében tett megállapításaihoz hasonlóan az árak feltüntetéséről szóló irányelv árcsökkentésre vonatkozó különös szabályainak elsőbbséget kell élvezniük a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvvel szemben az árcsökkentés e különös szabályok által szabályozott szempontjai, nevezetesen az árcsökkentés bejelentése esetén a „korábbi” ár meghatározása és feltüntetése tekintetében. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv azonban, különösen a 6. cikk (1) bekezdésének d) pontja, amely az árkedvezmény meglétére vonatkozó megtévesztő állításokról szól, továbbra is alkalmazandó az árcsökkentés egyéb vonatkozásaira. Alkalmazható lehet például az árcsökkentési gyakorlatok olyan különböző megtévesztő szempontjaira, mint például:

— az áru „teljes” áron történő értékesítésének időszakához képest túl hosszú olyan időszakok, amikor árcsökkentés bejelentésére kerül sor,

— például „akár 70 %-os kedvezmény” reklámozása, amikor a tételek közül csak néhánynak az ára csökken 70 %-kal, a többi ára pedig alacsonyabb mértékben csökken.

Az ilyen gyakorlatok – eseti értékelés mellett – a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv (6. cikke (1) bekezdésének d) pontja) megsértésének minősülhetnek, annak ellenére, hogy a kereskedő eleget tett az árak feltüntetéséről szóló irányelv követelményeinek a „korábbi” ár meghatározása és feltüntetése tekintetében. Ezzel szemben arról a kereskedőről, amelyről megállapítást nyert, hogy megsértette az árak feltüntetéséről szóló irányelv árcsökkentésre vonatkozó szabályait – a „korábbi ár” meghatározása és megjelenítése tekintetében –, szintén megállapítást nyerhet, hogy megsértette a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvet.

Emellett az árak feltüntetéséről szóló irányelv csak az anyagi javakra vonatkozik, a szolgáltatásokra és a digitális tartalomra nem, ezért a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv általános szabályai továbbra is teljes mértékben alkalmazandók az ilyen egyéb termékekre vonatkozó árcsökkentési gyakorlatokra.

Végezetül, mivel az árak feltüntetéséről szóló irányelv csak az abban konkrétan meghatározott „árcsökkentésekre” vonatkozik, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv továbbra is teljes mértékben alkalmazandó, és szabályozza az árkedvezményeket előmozdító egyéb gyakorlatokat, például a más árakkal való összehasonlítást, a kapcsolt vagy kötött feltételes ajánlatokat, valamint a hűségprogramokat (lásd a 2.8.2. szakaszt). A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv a személyre szabott árakra is vonatkozik (lásd a 4.2.8. szakaszt).

1.2.6. Kölcsönhatás a megtévesztő és összehasonlító reklámról szóló irányelvvel

A megtévesztő és összehasonlító reklámról szóló irányelv (72) az üzleti vállalkozások közötti (B2B) kapcsolatokat szabályozza. Azonban ennek az összehasonlító reklámra vonatkozó szabályai továbbra is általános vizsgálatot írnak elő a teljes harmonizáció kritériuma alapján annak megállapítására, hogy az összehasonlító reklám törvényes-e az üzleti vállalkozások és fogyasztók közötti ügyletekben is (73).

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 6. cikke (2) bekezdésének a) pontja megtévesztőnek minősíti azt a gyakorlatot, amely többek között összehasonlító reklámon keresztül valamely terméknek bármely más termékkel, védjeggyel, kereskedelmi névvel vagy egy versenytárs bármely más megkülönböztető jelzésével történő összetévesztését eredményezi. Ugyanakkor a megtévesztő és összehasonlító reklámról szóló irányelv 4. cikkének a) pontja értelmében tiltott az összehasonlító reklám, amennyiben megtévesztő a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 6. és 7. cikke értelmében.

Ezért e két irányelv hivatkozik egymásra. A megtévesztő és összehasonlító reklámról szóló irányelv 4. cikkében lefektetett törvényességre vonatkozó vizsgálat üzleti vállalkozások közötti, illetve üzleti vállalkozások és fogyasztók közötti ügyletekre egyaránt érvényes feltételei meglehetősen tágak, és kiterjednek a tisztességtelen verseny néhány szempontjára is (például védjegyek becsmérlése). Ezért a megtévesztő és összehasonlító reklámról szóló irányelv az ilyen vizsgálatra az üzleti vállalkozások és fogyasztók közötti ügyletekre vonatkozóan határoz meg feltételeket a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv értelmében, vagy további olyan követelményeket ír elő, amelyek az üzleti vállalkozások közötti ügyletekben a kereskedőkre, többnyire a versenytársakra érvényesek.

Azokban a tagállamokban, amelyek a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvben foglalt rendelkezéseket teljeskörűen vagy részben kiterjesztették az üzleti vállalkozások közötti ügyletekre, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv rendelkezései, amint azokat átültetik a nemzeti jogszabályokba, az üzleti vállalkozások közötti ügyletekben felváltják a megtévesztő és összehasonlító reklámról szóló irányelv vonatkozó rendelkezéseit. Megjegyzendő, hogy néhány ország szintén fogadott el konkrét szabályokat az üzleti vállalkozások közötti ügyletek tekintetében.

A Bíróság megvizsgálta a megtévesztő és összehasonlító reklámról szóló irányelv és a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv közötti kölcsönhatást a Carrefour ügyben (74), amely a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikke értelmében esetlegesen megtévesztő összehasonlító reklámmal foglalkozott. A gyakorlat a különböző méretű vagy kategóriájú üzletekben árusított termékek árát összehasonlító reklámozást érinti, ahol ezek az üzletek olyan cégekhez tartoznak, amelyek mindegyike számos, különböző méretű és kategóriájú üzlettel rendelkezik (például hipermarketek és szupermarketek), továbbá a reklámozó a cégének nagyobb méretű vagy magasabb kategóriájú üzleteiben alkalmazott árakat hasonlítja össze a versenytárs cégek kisebb méretű vagy alacsonyabb kategóriájú üzleteiben alkalmazott árakkal. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy az ilyen típusú reklámozási gyakorlat a megtévesztő és összehasonlító reklámról szóló irányelvnek a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének (1)–(3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 4. cikkének a) és c) pontja értelmében jogellenes lehet, hacsak maga a reklámszöveg nem tájékoztatja egyértelműen a fogyasztókat arról, hogy az összehasonlításra a reklámozó cég nagyobb méretű vagy magasabb kategóriájú üzleteiben, illetve a versenytárs cégek kisebb méretű vagy alacsonyabb kategóriájú üzleteiben alkalmazott árak között került sor (75).

1.2.7. Kölcsönhatás a szolgáltatási irányelvvel

Az ágazatspecifikus jogszabályokkal ellentétben a szolgáltatási irányelv (76) tág hatállyal rendelkezik. Bizonyos kivételektől eltekintve általánosságban alkalmazandó az Európai Unió működéséről szóló szerződésben meghatározott szolgáltatásokra. Így tehát a 3. cikk (4) bekezdése értelmében nem tekinthető a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvhez képest lex specialis-nak.

Ennélfogva a szolgáltatási irányelv 22. cikkében foglalt tájékoztatási követelmények a vásárlásra való felhívásra vonatkozóan a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének (4) bekezdésében előírt információkat kiegészítve érvényesek.

1.2.8. Kölcsönhatás az elektronikus kereskedelemről szóló irányelvvel

Az elektronikus kereskedelemről szóló irányelv (77) az információs társadalommal összefüggő olyan szolgáltatásokra vonatkozik, amelyek általában kiterjednek az áru vagy szolgáltatás vásárlását a fogyasztóknak lehetővé tevő honlapok és online platformok üzemeltetői által nyújtott szolgáltatásokra.

Az elektronikus kereskedelemről szóló irányelv 5. cikke általános tájékoztatási követelményeket ír elő a szolgáltatók számára, a 6. cikk pedig a kereskedelmi tájékoztatás során adandó információ körét rögzíti. Az ebben a két cikkben meghatározott tájékoztatási követelmények minimum követelmények.

A 6. cikk különösen annak biztosítását írja elő a tagállamok számára, hogy a kereskedők világosan azonosítsák a promóciós ajánlatokat, mint például az árengedményeket, bónuszokat és ajándékokat, – ha megengedettek abban a tagállamban, amelyben a szolgáltató letelepedett –, valamint az ilyen promóciós ajánlatok igénybevételének feltételeit.

A Bizottság 2020. december 15-én közzétette a digitális szolgáltatásokról szóló jogszabályra vonatkozó javaslatát (78) és a digitális piacokról szóló jogszabályra vonatkozó javaslatát (79). A digitális szolgáltatásokról szóló jogszabály célja, hogy naprakésszé tegye és kiterjessze az elektronikus kereskedelemre és a platformokra vonatkozó szabályokat az EU-ban, a digitális piacokról szóló jogszabály pedig további kötelezettségeket kíván bevezetni az úgynevezett kapuőrök által üzemeltetett egyes szolgáltatásokra vonatkozóan (80).

1.2.9. Kölcsönhatás az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelvvel

Az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv (81) azokra a lineáris és nem lineáris audiovizuális médiaszolgáltatásokra (vagyis a televíziós műsorszolgáltatásra és a lekérhető médiaszolgáltatásokra) vonatkozik, amelyek közvetlenül vagy közvetve árukat vagy szolgáltatásokat reklámozó audiovizuális kereskedelmi tájékoztatást (például televíziós reklám, támogatás, televíziós vásárlás vagy termékmegjelenítés) tartalmazhatnak.

Az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 5. cikke általános tájékoztatási követelményeket ír elő a szolgáltatók számára, a 9. cikk pedig azokat a követelményeket fekteti le, amelyeknek az összes audiovizuális kereskedelmi tájékoztatásnak meg kell felelnie. A 10., illetve a 11. cikk azokat a feltételeket rögzíti, amelyeknek az audiovizuális médiaszolgáltatásokban a támogatásnak és termékmegjelenítésnek meg kell felelnie. Az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv egyéb szigorúbb kritériumokról is rendelkezik, amelyek kizárólag a televíziós reklámokra és a televíziós vásárlásra vonatkoznak (a televíziós reklámokról és a televíziós vásárlásról szóló VII. fejezet).

Az irányelv 2018. évi felülvizsgálata (82) e szabályok némelyikét a videómegosztó platformokra is kiterjesztette (28b. cikk). Ezeknek a platformoknak meg kell felelniük a 9. cikk (1) bekezdésében foglalt követelményeknek az olyan audiovizuális kereskedelmi közlemények tekintetében, amelyeket saját maguk forgalmaznak, értékesítenek vagy szerveznek, és meg kell tenniük a megfelelő intézkedéseket a nem saját maguk által forgalmazott, értékesített vagy szervezett audiovizuális kereskedelmi közlemények tekintetében. A felülvizsgált irányelv közzétételi követelményeket is tartalmaz a videómegosztó platformokon megjelenő audiovizuális kereskedelmi közlemények vonatkozásában. A Bizottság iránymutatásokat (83) fogadott el a videómegosztóplatform-szolgáltatás fogalommeghatározásának gyakorlati alkalmazásáról.

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv az audiovizuális médiaszolgáltatásokban megjelenő tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokra, például a megtévesztő és agresszív gyakorlatokra annyiban vonatkozik, amennyiben ezek nem tartoznak a fent említett rendelkezések hatálya alá.

1.2.10. Kölcsönhatás az általános adatvédelmi rendelettel és az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelvvel

A magán- és családi élet tiszteletben tartása, valamint a személyes adatok védelme az Európai Unió Alapjogi Chartájának 7. és 8. cikke szerinti alapvető jog. A 7. cikk értelmében mindenkinek joga van ahhoz, hogy magán- és családi életét, otthonát és kapcsolattartását tiszteletben tartsák. Ami a személyes adatok védelmét illeti, a Charta 8. cikkének (2) bekezdése fontos adatvédelmi elveket (tisztességes adatkezelés, hozzájárulás vagy törvényben rögzített jogos ok, jog a gyűjtött adatok megismeréséhez és kijavíttatásához) tartalmaz. A Charta 8. cikkének (3) bekezdése kimondja, hogy ezeknek az adatvédelmi szabályoknak a tiszteletben tartását független hatóságnak kell ellenőriznie (84).

Az általános adatvédelmi rendelet (85) (GDPR) szabályozza a személyes adatok védelmét és az ilyen adatok szabad mozgását. Az adatvédelmi szabályokat nemzeti felügyeleti hatóságok és nemzeti bíróságok hajtják végre. Az általános adatvédelmi rendelet a „személyes adatok” kezelésére vonatkozik. A személyes adat az azonosított vagy azonosítható természetes személyre („érintett”) vonatkozó bármely információ. Azonosítható az a személy, aki közvetlen vagy közvetett módon, különösen valamely azonosító szám vagy a személy testi, fiziológiai, genetikai, szellemi, gazdasági, kulturális vagy szociális azonosságára vonatkozó egy vagy több tényező alapján azonosítható.

Az adatkezelésnek, amely magában foglalja a személyes adatok gyűjtését és tárolását is, tisztességesnek és törvényesnek kell lennie. A tisztességes adatkezelés egyik szempontja, hogy az érintett releváns tájékoztatást kapjon, többek között az adatkezelés céljairól, tekintettel az adatgyűjtés sajátos körülményeire. A személyes adatok tisztességes és törvényes kezelése megköveteli, hogy betartsák az adatvédelmi elveket, és a törvényes adatkezelés hat oka közül legalább az egyik érvényes legyen az adatkezelési tevékenységre (lásd az általános adatvédelmi rendelet 6. cikkének (1) bekezdését). Ezen okok egyike az egyén hozzájárulása. Egy másik az, amikor az adatkezelőt uniós vagy tagállami jog kötelezi az adatok kezelésére (például az ügyfél megismerésére vonatkozó kötelezettség).

Az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv (86) a személyes adatok elektronikus hírközlési ágazatban történő kezelése tekintetében pontosítja és kiegészíti az általános adatvédelmi rendeletet, mivel elősegíti az ilyen adatok, valamint az elektronikus hírközlési berendezések és szolgáltatások szabad mozgását. Az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv 5. cikkének (3) bekezdése különösen akkor követeli meg a felhasználó hozzájárulását, ha „sütik” vagy az egyén eszközén (például táblagépen vagy okostelefonon) tárolt információkhoz való hozzáférés más formáinak használatára kerül sor, kivéve, ha az ilyen tárolás vagy hozzáférés a felhasználó által kifejezetten kért közléstovábbításhoz vagy az információs társadalommal összefüggő szolgáltatás nyújtásához szükséges.

Az adatközpontú üzleti struktúrák egyre inkább túlsúlyba kerülnek az online világban. Különösen az online platformok elemzik, kezelik és értékesítik a fogyasztói preferenciákhoz kapcsolódó és a felhasználó által generált egyéb tartalmat. Ez – a reklámozással együtt – gyakran a bevételeik fő forrását jelenti. Az ilyen típusú helyzetekben a személyes adatok gyűjtésének és kezelésének meg kell felelnie az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv és az általános adatvédelmi rendelet fent említett jogi követelményeinek.

Az általános adatvédelmi rendelet és az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv kereskedő általi megsértése önmagában nem mindig jelenti, hogy az adott gyakorlat a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvet is sérti. A magánélet és az adatvédelem ilyen megsértését azonban figyelembe kell venni a kereskedelmi gyakorlatoknak a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv szerinti általános tisztességtelen jellegének értékelésekor, különösen abban az esetben, ha a kereskedő a fogyasztói adatokat a magánélet védelmére és az adatvédelemre vonatkozó követelmények megsértésével kezeli, azaz közvetlen üzletszerzési vagy bármely más kereskedelmi célból, például profilalkotás, személyes árképzés vagy nagy adathalmazos alkalmazások céljából.

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv szempontjából az első mérlegelendő kérdés a kereskedelmi gyakorlat átláthatósága. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 6. és 7. cikke értelmében a kereskedők nem téveszthetik meg a fogyasztókat olyan szempontok alapján, amelyek valószínűleg befolyásolják ügyleti döntéseiket. Konkrétabban, a 7. cikk (2) bekezdése és az I. melléklet 22. pontja megakadályozza, hogy a kereskedők elrejtsék a kereskedelmi gyakorlat mögötti kereskedelmi szándékot. Lásd még a 3.4 szakaszt az „ingyenes” állítás használatáról a digitális termékek leírása vonatkozásában, amely állítás sértheti az I. melléklet 20. pontját.

Ezenkívül az általános adatvédelmi rendeletben és az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelvben foglalt tájékoztatási követelmények a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének (5) bekezdése szerinti jelentős információnak minősülhetnek. A személyes adatok, a fogyasztói preferenciák és a felhasználók által létrehozott egyéb tartalmak gazdasági értékkel bírnak, és gyakran harmadik felek rendelkezésére bocsátják őket. Következésképpen a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkének (2) bekezdése és I. mellékletének 22. pontja értelmében, ha a kereskedő nem tájékoztatja a fogyasztót arról, hogy a szolgáltatott adatokat kereskedelmi célokra fogja felhasználni, ez jelentős információkkal kapcsolatos megtévesztő mulasztásnak, valamint az átláthatóság és az általános adatvédelmi rendelet 12–14. cikke szerinti egyéb követelmények megsértésének minősülhet.

1.2.11. Kölcsönhatás az EUMSZ 101–102. cikkével (uniós versenyszabályok)

Az 1/2003/EK tanácsi rendelet (87) biztosítja a jogi keretet az EUMSZ 101. és 102. cikkében lefektetett versenyszabályok végrehajtásához. Egyik cikk sem érinti a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvet.

Az EUMSZ 101. cikkének (1) bekezdése bizonyos körülmények között tiltja az olyan vállalkozások közötti megállapodásokat, vállalkozások társulásai által hozott döntéseket és összehangolt magatartásokat, például a beszerzési vagy eladási árak vagy egyéb üzleti feltételek rögzítését, amelyek célja vagy hatása a belső piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.

Az EUMSZ 102. cikke bizonyos körülmények között tiltja, hogy egy vagy több vállalkozás visszaéljen meglévő erőfölényével. Ilyen visszaélés lehet például egyenértékű ügyletek esetén eltérő feltételek alkalmazása az üzletfelekkel szemben, ami által azok versenyhátrányba kerülnek, vagy a tisztességtelen beszerzési vagy eladási árak közvetlen vagy közvetett kikötése.

Az a tény, hogy egy adott magatartás sérti az EUMSZ 101. vagy 102. cikkét, nem jelenti automatikusan azt, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv értelmében is tisztességtelen (vagy fordítva). A kereskedelmi gyakorlatok tisztességtelen jellegének a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv szerinti értékelésekor azonban figyelembe kell venni a versenyszabályok megsértését, amennyiben azok ellentétesnek minősülhetnek a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében foglalt, a „szakmai gondosságra” vonatkozó általános kikötéssel.

1.2.12. Kölcsönhatás az Európai Unió Alapjogi Chartájával

51. cikkének (1) bekezdése értelmében az Európai Unió Alapjogi Chartája akkor vonatkozik a tagállamokra, ha azok uniós jogszabályt alkalmaznak, így tehát akkor is, amikor végrehajtják a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv rendelkezéseit. A Charta többek között a személyes adatok védelmére (8. cikk), a gyermekek jogaira (24. cikk), a fogyasztóvédelemre (38. cikk) és a hatékony jogorvoslathoz, valamint tisztességes tárgyaláshoz való jogra (47. cikk) vonatkozóan tartalmaz rendelkezéseket.

A Bíróság hangsúlyozta a Charta igazságszolgáltatáshoz való jogról szóló 47. cikkének fontosságát az uniós irányelvek által biztosított fogyasztói jogokkal összefüggésben a fogyasztók rendelkezésére álló jogorvoslatok tekintetében. A Bíróság által hivatkozott tényleges érvényesülés elve azt jelenti, hogy a nemzeti eljárási szabályok nem tehetik rendkívül nehézzé vagy gyakorlatilag lehetetlenné az uniós jog által a fogyasztókra ruházott jogok gyakorlását (88).

1.2.13. Kölcsönhatás az EUMSZ 34–36. cikkével

Egy olyan területen hozott nemzeti intézkedést, amely az uniós szintű átfogó harmonizáció tárgyát képezte, az adott harmonizációs intézkedés, nem pedig az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) szempontjából kell vizsgálni (89). Ezért amikor a nemzeti intézkedés a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv hatálya alá tartozik (ezzel a fenti 1.1. és 1.2. szakasz foglalkozik), azt a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv, nem pedig az EUMSZ alapján kell vizsgálni.

Azokat a nemzeti intézkedéseket, amelyek sem a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv, sem a másodlagos uniós jog más harmonizációs eszközének hatálya alá nem tartoznak, az EUMSZ 34–36. cikke értelmében kell vizsgálni. Az EUMSZ 34. cikkében lefektetett mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedések tilalma kiterjed a tagállamok által törvénybe iktatott minden olyan kereskedelmi szabályra, amely képes közvetve vagy közvetlenül, ténylegesen vagy potenciálisan akadályozni az Unión belüli kereskedelmet (90). Az e rendelkezések alkalmazására vonatkozó további iránymutatásért lásd még az EUMSZ 34–36. cikkére vonatkozó iránymutatásról szóló bizottsági közleményt (91).

A Bíróság kimerítően foglalkozott annak kérdésével, hogy egy nemzeti szabály mikor képes akadályozni az Unión belüli kereskedelmet. Nevezetesen a Keck ügyben (92) a Bíróság azt az álláspontot képviselte, hogy a bizonyos értékesítési megállapodásokat korlátozó vagy tiltó nemzeti rendelkezéseknek nem az a céljuk, hogy közvetve vagy közvetlenül, ténylegesen vagy potenciálisan megakadályozzák a tagállamok közötti kereskedelmet, amíg először is ezek a rendelkezések a nemzeti területen belül működő valamennyi vonatkozó kereskedőre vonatkoznak, másodszor pedig a hazai termékek és más tagállamok termékeinek forgalmazását törvényileg és ténylegesen is azonos módon befolyásolják (93). Az értékesítési megállapodások listájába a Bíróság felvette a forgalmazás feltételeihez és módszereihez kapcsolódó intézkedéseket (94), az áruk értékesítésének idejére vonatkozó intézkedéseket (95), az áruk értékesítésének helyéhez kapcsolódó intézkedéseket vagy az arra vonatkozó korlátozásokat, hogy ki értékesítheti az árukat (96), illetve az árszabályozási intézkedéseket (97).

A Bíróság joggyakorlatában említett értékesítési megállapodások néhány példája – nevezetesen a forgalmazás feltételeit és módjait szabályozó nemzeti rendelkezések – a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv hatálya alá tartozna, ha az üzleti vállalkozások és fogyasztók közötti kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozna és célja szerint a fogyasztók gazdasági érdekeit védené.

Számos, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv vagy egyéb másodlagos uniós jog hatálya alá nem tartozó kereskedelmi gyakorlat a Keck ügyben hozott ítélet értelmében értékesítési megállapodásnak minősülhet. Ezek az értékesítési megállapodások az EUMSZ 34. cikkének hatálya alá tartoznak, ha törvényileg vagy ténylegesen hátrányos megkülönböztetést eredményeznek a termékek származási helye alapján. Törvényileg akkor valósul meg hátrányos megkülönböztetés, ha az intézkedések nyilvánvalóan megkülönböztetőek, miközben a tényleges diszkrimináció ennél összetettebb. Az ilyen intézkedéseket egyedileg kellene vizsgálni.

Ha egy intézkedés vagy nemzeti gyakorlat sérti az EUMSZ 34. cikkét, az elvben indokolható az EUMSZ 36. cikke értelmében vagy a Bíróság által elismert, valamely közérdeken alapuló kényszerítő előírás alapján. A nemzeti hatóságoknak kell bizonyítaniuk, hogy ezen okok egyike indokolja az áruk szabad mozgásának korlátozását (98). Továbbá a tagállam feladata bizonyítani, hogy a szabályozásuk szükséges a hivatkozott közérdek hatékony védelme érdekében (99).

Ezek az intézkedések viszont csak akkor engedhetők meg, ha arányban állnak az elérni kívánt céllal, és a célt nem lehet az EU-n belüli kereskedelmet kevésbé korlátozó intézkedéssel elérni (100). A Bíróság újabban megállapította, hogy „a szóban forgó korlátozás arányossága vizsgálatának keretében azt is ellenőrizni kell, hogy az e körülmények között alkalmazott eszközök nem lépnek-e túl a követett jogszerű cél eléréséhez szükséges mértéken. Más szóval, azt kell értékelni, hogy nincsenek-e olyan alternatív intézkedések, amelyek szintén alkalmasak e cél elérésére, ugyanakkor hatásuk kevésbé korlátozza a Közösségen belüli kereskedelmet.” (101) Ezenkívül a Bíróság úgy ítélte meg, hogy „[e] szövegösszefüggésben arra kell továbbá emlékeztetni, hogy egy korlátozó intézkedés csak akkor minősíthető összeegyeztethetőnek az uniós jog követelményeivel, ha a kitűzött célt valóban koherens és szisztematikus módon kívánja elérni” (102).

1.2.14. Kölcsönhatás a platformok és az üzleti vállalkozások közötti kapcsolatokról szóló rendelettel

A platformok és az üzleti vállalkozások közötti kapcsolatokról szóló rendelet (103) szabályokat állapít meg annak biztosítására, hogy az online közvetítő szolgáltatások üzleti felhasználói és az online keresőprogramok tekintetében a kereskedelmiweboldal-használók számára megfelelő átláthatóság, méltányosság és hatékony jogorvoslati lehetőség álljon rendelkezésre. A platformok és az üzleti vállalkozások közötti kapcsolatokról szóló rendelet átláthatósági követelményei kiterjednek a találatok rangsorolására (5. cikk).

A Bizottság a rangsorolás átláthatóságára vonatkozó iránymutatást tett közzé, amelynek célja, hogy megkönnyítse az online közvetítő szolgáltatók és az online keresőprogram-szolgáltatók számára a követelményeknek való megfelelést (104).

Hasonló követelményt vezetett be a B2C területen a rangsorolás átláthatósága tekintetében az (EU) 2019/2161 irányelv, amely a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 7. cikkét egy új, 4a. ponttal bővítette. Előírja a kereskedők számára, hogy tájékoztassák a fogyasztókat a keresési lekérdezés eredményeként a fogyasztónak bemutatott termékek rangsorolását meghatározó fő paraméterekről és e paraméterek relatív jelentőségéről. A rangsorolás átláthatósága tekintetében a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv és a platformok és az üzleti vállalkozások közötti kapcsolatokról szóló rendelet közötti kölcsönhatással a 4.2.3. szakasz foglalkozik.

1.3. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv és az önszabályozás közötti viszony

2. cikk f) pont „magatartási kódex”: az a megállapodás vagy – nem tagállami törvény, rendelet vagy közigazgatási rendelkezés által előírt – szabályegyüttes, amely meghatározza azon kereskedők magatartását, akik egy vagy több sajátos kereskedelmi gyakorlat vagy üzletág vonatkozásában e kódexet magukra nézve kötelezőnek ismerik el;

10. cikk Magatartási kódexek Ez az irányelv nem zárja ki azt, hogy – a tagállamok esetleges ösztönzésére – a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokat a magatartási kódexek felelősei ellenőrizzék, valamint hogy a 11. cikkben említett személyek vagy szervezetek az ilyen testületekhez forduljanak, amennyiben az ilyen testületek előtti eljárások a szóban forgó cikkben említett bírósági vagy közigazgatási hatósági eljárások mellett rendelkezésre állnak. Az ilyen ellenőrző testületekhez való fordulás soha nem tekinthető a bíróság vagy közigazgatási hatóság előtti – 11. cikk szerinti – jogorvoslatról való lemondásnak.

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv elismeri az önszabályozó mechanizmusok fontosságát, és egyértelművé teszi a magatartási kódexek felelőseinek és a szabályozási testületeknek a végrehajtásban játszott szerepét. A tagállamok ösztönözhetik a kódexek felelőseit, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv végrehajtásán túl aktívan keressék a tisztességes kereskedelmi gyakorlatokat.

Ha az önszabályozó kódexek felelősei szigorúan és pontosan alkalmazzák a kódexekben foglalt szabályokat, és/vagy a független önszabályzó testületek szigorúan érvényesítik őket, akkor ezáltal csökkenhet az igazgatási és bírósági végrehajtási fellépés szükségessége. Sőt, ha magasak a követelmények, és az ipari szereplők azoknak nagyjából eleget tesznek, e szabályok hasznos hivatkozási pontként szolgálhatnak a nemzeti hatóságok és bíróságok számára annak megvizsgálásához, hogy tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatról van-e szó.

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv számos rendelkezése megakadályozza, hogy a kereskedők méltatlanul kihasználják a fogyasztók önszabályozó kódexekbe vetett bizalmát. Ezzel részletesebben a magatartási kódexek be nem tartásáról szóló 2.8.4. szakasz foglalkozik.

1.4. Jogérvényesítés és jogorvoslat

1.4.1. Közjogi és magánjogi jogérvényesítés

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 11. cikke értelmében a tagállamok a fogyasztók érdekében biztosítják a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdésére, valamint az ezen irányelv rendelkezései betartásának kikényszerítésére alkalmas megfelelő és hatékony eszközöket.

Az ilyen eszközök közé tartoznak azok a jogi rendelkezések, amelyek értelmében a nemzeti jog alapján a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok elleni küzdelemben jogos érdekkel rendelkező személyek vagy szervezetek – ideértve a versenytársakat is – jogi lépéseket tehetnek a nemzeti bíróságokon és/vagy a panaszok elbírálására vagy a megfelelő bírósági eljárások kezdeményezésére hatáskörrel rendelkező közigazgatási hatóság előtt.

A tagállamoknak jóhiszeműen biztosítaniuk kell a különböző illetékes közjogi jogérvényesítő hatóságok közötti koordinációt. Azokban a tagállamokban, ahol különböző hatóságok felelősek a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv és az ágazati jogszabályok végrehajtásáért, a hatóságoknak szorosan együtt kell működniük annak biztosítása érdekében, hogy az ugyanarra a kereskedőre és/vagy kereskedelmi gyakorlatra irányuló saját vizsgálataik megállapításai következetesek legyenek.

Ami a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvnek a nemzeti bíróságok előtti bírósági eljárás útján történő érvényesítését illeti, a Bíróság a Movic ügyben hozott ítéletében megerősítette, hogy „a »polgári és kereskedelmi ügyeknek«” az átdolgozott Brüsszel I. rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében „szereplő fogalmába tartozik az olyan kereset, amelyet valamely tagállam hatóságai valamely más tagállamban letelepedett eladók vagy szolgáltatók ellen indítanak, és amelynek keretében e hatóságok elsődlegesen az állítólagosan jogellenes tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatot képező jogsértések fennállásának a megállapítását és azok megszüntetésének az elrendelését kérik, valamint járulékos jelleggel közzétételi intézkedések elrendelését, és kényszerítő bírság kiszabását” (105).

A magánjogi jogérvényesítés területén a fogyasztók kollektív érdekeinek védelmére irányuló képviseleti keresetekről szóló (EU) 2020/1828 európai parlamenti és tanácsi irányelv (106) valamennyi tagállamban bevezette a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv képviseleti eljárások révén történő végrehajtásának lehetőségét. Ilyen kereseteket az arra feljogosított szervek indíthatnak, az érintett fogyasztók nevében a jogsértés megszüntetésére irányuló intézkedéseket és jogorvoslati intézkedéseket kérve.

Végezetül, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv (és a fogyasztók jogairól szóló irányelv) megsértését bejelentő személyekre az (EU) 2019/1937 európai parlamenti és tanácsi irányelv (107) (a visszaélést bejelentő személyekről szóló irányelv) 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának ix. alpontja szerinti védelmi rendszer vonatkozik. Azzal, hogy a visszaélést bejelentő személyek biztonságban érzik magukat, a bejelentések száma valószínűleg növekedni fog, és ezáltal hatékonyabbá válik a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv végrehajtása.

1.4.2. Szankciók

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 13. cikke az irányelvet átültető nemzeti szabályok megsértése esetén alkalmazandó szankciókkal foglalkozik. Az (1) bekezdés előírja, hogy a tagállamoknak meg kell határozniuk az irányelv alapján elfogadott nemzeti rendelkezések megsértése esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó szabályokat. A tagállamokra bízza a rendelkezésre álló szankciók típusának meghatározását és a szankciók kiszabására vonatkozó eljárások meghatározását, amennyiben azok a szankciók hatékonyak, arányosak és visszatartó erejűek.

Az (EU) 2019/2161 irányelv módosította a 13. cikket, és további követelményekkel egészítette ki. Először is tartalmazza a szankciók alkalmazására vonatkozó feltételek indikatív, nem kimerítő jellegű listáját ((2) bekezdés). Másodszor, konkrétabb szabályokat határoz meg ((3) és (4) bekezdés) a fogyasztóvédelmi együttműködésről szóló (EU) 2017/2394 európai parlamenti és tanácsi rendelet (108) (a továbbiakban: a fogyasztóvédelmi együttműködésről szóló rendelet) szerinti összehangolt végrehajtási intézkedések hatálya alá tartozó kiterjedt jogsértések és uniós vonatkozású kiterjedt jogsértések esetén fizetendő pénzbírságokra vonatkozóan.

Az (EU) 2019/2161 irányelv (15) preambulumbekezdése arra ösztönzi a tagállamokat, hogy a pénzbírságokból befolyó összegek elosztásakor tartsák szem előtt „a fogyasztók általános érdekeinek védelmét, valamint más védett közérdekeket is”.

A 13. cikk (5) bekezdése előírja a tagállamok számára, hogy értesítsék a Bizottságot a szankciókra vonatkozó nemzeti szabályokról és azok későbbi módosításairól, azaz az érintett nemzeti rendelkezéseket ismertető konkrét értesítés útján, és nem csupán az átültető intézkedésekről szóló általános értesítés részeként.

A szankciók alkalmazásának feltételei

A 13. cikk (2) bekezdése hat indikatív, nem kimerítő jellegű feltételt határoz meg, amelyeket a tagállamok illetékes hatóságainak és bíróságainak figyelembe kell venniük a szankciók kiszabásakor. Ezek „adott esetben” alkalmazandók a jogsértésekre, mind a belföldi, mind a határokon átnyúló helyzetekben:

13. cikk (2) A tagállamok biztosítják, hogy a szankciók kiszabása tekintetében adott esetben figyelembe veszik az alábbi indikatív, nem kimerítő jellegű feltételeket: a) a jogsértés jellege, súlya, mértéke és időtartama; b) a kereskedő által tett intézkedések, amelyek a fogyasztók által elszenvedett kár csökkentésére vagy orvoslására irányulnak; c) a kereskedő által korábban elkövetett bármely jogsértés; d) a kereskedő által a jogsértés révén elért pénzügyi előnyök vagy elkerült veszteségek, amennyiben a vonatkozó adatok rendelkezésre állnak; e) a kereskedőre az ugyanazon jogsértésért más tagállamokban kiszabott szankciók a határokon átnyúló esetekben, amikor az ilyen szankciókra vonatkozó információk az (EU) 2017/2394 európai parlamenti és tanácsi rendelet által létrehozott mechanizmuson keresztül elérhetők; f) az eset körülményeire alkalmazható minden egyéb súlyosító vagy enyhítő tényező.

Az (EU) 2019/2161 irányelv (7) preambulumbekezdése ismertet néhány feltételt. A (8) preambulumbekezdés egyértelművé teszi, hogy „nem minden jogsértés esetén alkalmazhatók a szankciókkal kapcsolatos döntés meghozatalában, különösen a nem súlyos jogsértések esetében.” Emellett „[a] tagállamoknak a szankciók kiszabására vonatkozó egyéb jogi alapelveket is figyelembe kell venniük, mint például a non bis in idem elvét.”

A jogsértés szándékos jellege releváns az a) és f) pontban meghatározott feltételek alkalmazása szempontjából. A szándékosság azonban nem szükséges feltétele annak, hogy jogsértés esetén szankciók kiszabására kerüljön sor.

A c) pontban meghatározott feltétel az érintett kereskedő által a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvvel kapcsolatban elkövetett azonos vagy eltérő múltbeli jogsértésekre vonatkozik.

Az e) pontban meghatározott feltétel azokra az esetekre vonatkozik, amikor ugyanaz a jogsértés több tagállamban fordult elő. Csak akkor alkalmazandó, ha a fogyasztóvédelmi együttműködésről szóló rendelet alapján létrehozott együttműködési mechanizmuson keresztül rendelkezésre állnak a más tagállamok által ugyanazon jogsértés tekintetében kiszabott szankciókra vonatkozó információk.

Az eset körülményeitől függően az ugyanazon kereskedőre ugyanazon jogsértés miatt más tagállamban vagy tagállamokban kiszabott szankciók az a) pont értelmében nagyobb nagyságrendet és súlyt is jelezhetnek, és/vagy a c) pont értelmében „korábbi jogsértésnek” minősülhetnek. Ezért az ugyanazon jogsértés miatt más tagállamokban kiszabott szankciók súlyosbító tényezőt jelenthetnek. A más tagállamokban ugyanazon jogsértésért kiszabott szankciók az általában „minden egyéb” súlyosbító vagy enyhítő körülményre utaló f) pontban említett egyéb feltételek hatálya alá tartozó más „súlyosbító” körülményekkel együtt is értelmezhetők. Ugyanakkor egy másik tagállam által ugyanazon kereskedővel szemben ugyanazon jogsértés miatt kiszabott szankció a nemzeti joggal és a fogyasztóvédelmi együttműködésről szóló rendelet 10. cikkének (2) bekezdésével (109) összhangban a non bis in idem elvének alkalmazása szempontjából is releváns lehet.

Szankciók a fogyasztóvédelmi együttműködéshez kapcsolódó összehangolt végrehajtási fellépés keretében

A 13. cikk (3) és (4) bekezdése további, normatívabb szabályokat ír elő (az (1) bekezdésben foglalt általános szabályhoz képest) azokra a szankciókra vonatkozóan, amelyeknek a nemzeti jog szerint rendelkezésre kell állniuk a fogyasztóvédelmi együttműködésről szóló rendelet szerinti összehangolt fellépés tárgyát képező jogsértések esetén.

A fogyasztóvédelmi együttműködésről szóló rendelet 21. cikke előírja a tagállamok összehangolt fellépésben érintett illetékes hatóságai számára, hogy hatékony, eredményes és összehangolt módon hozzanak végrehajtási intézkedéseket – ideértve a szankciók kiszabását is – a kiterjedt jogsértésért vagy az uniós dimenzióval rendelkező kiterjedt jogsértésért felelős kereskedővel szemben. A „kiterjedt jogsértés” és „uniós dimenzióval rendelkező kiterjedt jogsértés” a fogyasztóvédelmi együttműködésről szóló rendelet 3. cikkének (3) és (4) bekezdésében (110) meghatározott, határokon átnyúló jogsértés.

A jogsértések e kategóriája tekintetében a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 13. cikkének (3) bekezdése előírja a tagállamok számára, hogy biztosítsák a bírság kiszabásának lehetőségét, és a bírság maximális összege a kereskedő éves árbevételének legalább 4 %-a. Ennek megfelelően a tagállamok a maximális bírság küszöbértékét a kereskedő éves árbevételének 4 %-ánál magasabban is meghatározhatják. Dönthetnek úgy is, hogy a bírságot nagyobb referencia-árbevétel, például a kereskedő világméretű árbevétele alapján határozzák meg. Hasonlóképpen, kiterjeszthetik a fogyasztóvédelmi együttműködés keretében végrehajtott összehangolt fellépések esetén rendelkezésre álló szankciókat más típusú jogsértésekre, például a belföldi jogsértésekre.

Amennyiben a kereskedő éves árbevételére vonatkozó információ nem áll rendelkezésre, például a közelmúltban alapított vállalkozások esetében, a 13. cikk (4) bekezdése biztosítja a tagállamok számára annak lehetőségét, hogy legalább 2 millió EUR összegű maximális bírságot szabjanak ki. A tagállamok a maximális bírság küszöbértékét 2 millió EUR-nál nagyobb összegben is meghatározhatják.

A bírságokra vonatkozó nemzeti szabályok harmonizálásának célja annak biztosítása, hogy a végrehajtási intézkedések a fogyasztóvédelmi együttműködés összehangolt végrehajtásában részt vevő valamennyi tagállamban lehetségesek és koherensek legyenek.

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv 13. cikkének (3) és (4) bekezdésével összhangban kiszabott bírságokra a 13. cikk (2) bekezdésében meghatározott közös feltételek vonatkoznak, ideértve különösen „a jogsértés jellegét, súlyosságát és időtartamát vagy időbeli hatásait”. Az illetékes hatóság vagy bíróság által egy adott ügyben kiszabott tényleges bírság – a jogsértés jellegétől, súlyosságától és egyéb releváns jellemzőitől függően – alacsonyabb lehet a fent ismertetett maximális összegnél.

A fogyasztóvédelmi együttműködésről szóló rendelet szerinti koordinációs kötelezettségek figyelembevételével az illetékes hatóság vagy bíróság dönthet úgy, hogy ismétlődő pénzbírságot (például napi pénzbírságot) szab ki mindaddig, amíg a kereskedő nem szünteti meg a jogsértést. Dönthet úgy is, hogy feltételesen szabja ki a pénzbírságot, ha a kereskedő az erre vonatkozó felszólítás ellenére az előírt határidőn belül nem szünteti meg a jogsértést.

A pénzbírság kiszámításakor figyelembe veendő releváns árbevétel a pénzbírságot kiszabó tagállamban elért árbevétel. A 13. cikk (3) bekezdése azonban azt is lehetővé teszi, hogy a pénzbírságot a kereskedő által az összehangolt fellépéssel érintett valamennyi tagállamban elért árbevétel alapján lehessen megállapítani, ha a fogyasztóvédelmi együttműködés koordinációjának eredményeként egyetlen tagállam szab ki pénzbírságot a részt vevő tagállamok nevében.

Az (EU) 2019/2161 irányelv (10) preambulumbekezdése egyértelművé teszi, hogy „[a] kereskedők egyes esetekben vállalatcsoportok is lehetnek”. Ennek megfelelően, ha a jogsértésért felelős kereskedő vállalatcsoport, a pénzbírság kiszámításakor a csoportnak az érintett tagállamokban elért összesített árbevételét veszik figyelembe.

Az irányelv nem határozza meg az éves árbevétel meghatározásához használt referenciaévet. Ezért a pénzbírság összegének megállapításához a nemzeti hatóságok például a szankcióról szóló határozat időpontjában rendelkezésre álló legfrissebb (azaz az előző üzleti évre vonatkozó) éves árbevételi adatokat használhatják.

A 13. cikk (3) bekezdése értelmében a tagállamok a nemzeti alkotmánnyal kapcsolatos okokból a bírságok kiszabását a következőkre korlátozhatják: a) az ezen irányelv 6., 7., 8. 9. cikkének, valamint I. mellékletének megsértése; valamint b) a kereskedő által továbbra is folytatott olyan kereskedelmi gyakorlat, amelyről az illetékes nemzeti hatóság vagy bíróság megállapította, hogy tisztességtelen, ha az említett kereskedelmi gyakorlat nem minősül az a) pontban említett jogsértésnek. Ennek megfelelően e korlátozás célja a kivételes jellegű körülmények figyelembevétele, és lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a pénzbírságokra vonatkozó rendelkezéseket ne alkalmazzák a fogyasztóvédelmi együttműködés keretében történő összehangolt végrehajtás hatálya alá tartozó olyan egyszeri jogsértésekre, amelyek esetében az egyetlen jogalap a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv szakmai gondosságról szóló 5. cikke.

1.4.3. Fogyasztói jogorvoslat

Az (EU) 2019/2161 irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvet egy új, 11a. cikkel egészítette ki, amely előírja a tagállamok számára annak biztosítását, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv megsértése által megkárosított fogyasztóknak a nemzeti szinten meghatározott feltételek mellett arányos és hatékony jogorvoslati lehetőségeket biztosítsanak, különös tekintettel a kár megtérítésére és adott esetben az árcsökkentésre és a szerződés felmondására. Ennek megfelelően a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvben a fogyasztói jogorvoslat magában foglalja a szerződéses és a nem szerződéses jogorvoslatokat is.

A jogorvoslat alkalmazásának feltételeit a tagállamok határozzák meg, és azok olyan tényezőket is magukban foglalhatnak, mint a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat súlya és jellege, az elszenvedett kár és adott esetben egyéb releváns körülmények. A jogorvoslat részletes hatásait is a tagállamoknak kell meghatározniuk, például azt, hogy a szerződés felmondására vonatkozó jogorvoslat a szerződés megkötésének érvénytelenséget eredményezi-e (mindkét fél köteles visszatérni a szerződést megelőző állapothoz), vagy csak a jövőbeli hatásait mondja fel, amennyiben a megfelelőség és a tényleges érvényesülés elvét tiszteletben tartják, és biztosított az irányelv hatékony érvényesülése.

Ezek a jogorvoslatok nem érintik az egyéb uniós jogi eszközökben – például a digitális tartalomról szóló (EU) 2019/770 európai parlamenti és tanácsi irányelvben (111) és az áruk értékesítéséről szóló (EU) 2019/771 európai parlamenti és tanácsi irányelvben (112) – rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségeket. Ezekre a jogorvoslatokra együttesen is igényt lehet tartani az (EU) 2020/1828 irányelv szerinti képviseleti keresetek révén.

1.4.4. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv alkalmazása a harmadik országokban székhellyel rendelkező kereskedőkre

A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv nem uniós kereskedőkre történő alkalmazhatóságát a szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló 864/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (113) (Róma II.) szabályozza. Ezt a rendeletet a „polgári és kereskedelmi ügyek területét érintő, olyan szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra kell alkalmazni, amelyek több állam jogához kapcsolódnak”. A Róma II. rendelet polgári és kereskedelmi jogvitákban is alkalmazandó.

A Róma II. rendelet 6. cikkének (1) bekezdése: A tisztességtelen versenyt megvalósító cselekményből eredő szerződésen kívüli kötelmi viszonyra alkalmazandó jog azon ország joga, amelyben az a versenyviszonyokat vagy a fogyasztók kollektív érdekeit sérti vagy sértheti.

A Róma II. rendelet 6. cikkének (4) bekezdése: Az e cikk szerint alkalmazandó jogtól nem lehet a 14. cikk szerint megállapodás útján eltérni.

Ha teljesülnek a Róma II. rendelet 6. cikke (1) bekezdésének feltételei, például ha egy megtévesztő reklám uniós fogyasztókat céloz meg, és ez sérti az uniós fogyasztók kollektív érdekeit, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv alkalmazandó. A Róma II. rendelet 6. cikkének (4) bekezdése értelmében az alkalmazandó jogtól jogválasztási megállapodással nem lehet eltérni.

2. A TISZTESSÉGTELEN KERESKEDELMI GYAKORLATOKRÓL SZÓLÓ IRÁNYELV FŐ FOGALMAI

2.1. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv működése – Folyamatábra

Az alábbi folyamatábra a kereskedelmi gyakorlatok mellékletben szereplő „feketelistája” és a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv általános kikötései – nevezetesen a 6–9. cikk és az 5. cikk – közötti kapcsolatot ábrázolja. Egy kereskedelmi gyakorlat már akkor tisztességtelennek, és ezáltal a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv alapján tilosnak minősül, ha e feltételek közül csupán egynek eleget tesz.

A kereskedelmi gyakorlat…

2.2. A kereskedő fogalma

2. cikk b) pont „kereskedő”: az a természetes vagy jogi személy, aki illetve amely az ezen irányelv szabályozási körébe tartozó kereskedelmi gyakorlatok során kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenységével összefüggő célok érdekében jár el, valamint aki a kereskedő nevében vagy javára jár el.

E meghatározás nemcsak azokat a kereskedőket foglalja magában, akik saját nevükben tevékenykednek, hanem azokat a személyeket, köztük fogyasztókat is, akik egy másik kereskedő „nevében” vagy „javára” járnak el.

Példa: — Egy nemzeti bíróság megállapította, hogy a médiában egy másik vállalat nevében és érdekében hirdetéseket elhelyező vállalat, amely a szolgáltató volt, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvet átültető nemzeti rendelkezések értelmében kereskedőnek minősül (114). — Az Európai Fogyasztóvédelmi Eg