EURÓPAI BIZOTTSÁG Brüsszel, 2020.2.5. COM(2020) 55 final A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A gazdasági kormányzás felülvizsgálata







Jelentés az 1173/2011/EU, 1174/2011/EU, 1175/2011/EU, 1176/2011/EU, 1177/2011/EU, 472/2013/EU és 473/2013/EU rendeletek alkalmazásáról és a 2011/85/EU tanácsi irányelv megfelelőségéről

























{SWD(2020) 210 final} - {SWD(2020) 211 final}



A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI KÖZPONTI BANKNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK A gazdasági kormányzás felülvizsgálata



Jelentés az 1173/2011/EU, 1174/2011/EU, 1175/2011/EU, 1176/2011/EU, 1177/2011/EU, 472/2013/EU és 473/2013/EU rendeletek alkalmazásáról és a 2011/85/EU tanácsi irányelv megfelelőségéről 1.Bevezetés Az euró 19 tagállamban több mint 340 millió európai közös valutája, és Európa egyik legjelentősebb és legkézzelfoghatóbb vívmánya. Az euró nem csupán monetáris projekt, több annál. Alapul szolgál ahhoz, hogy gazdaságaink a nagyobb stabilitás és a jólét előmozdítása érdekében integráltabbá váljanak. A Maastrichti Szerződéssel 1992-ben létrehozott gazdasági és monetáris unió (GMU) felépítése egyedülálló. A GMU az árstabilitás célját szolgáló egységes monetáris politikát a tagállamok felelősségi körébe tartozó decentralizált költségvetési és gazdaságpolitikákkal ötvözi. A Maastrichti Szerződés felismerte, hogy az egységes monetáris politika hatékony végrehajtása, valamint az euró stabilitása és sikere érdekében a tagállamoknak stabil költségvetési politikát kell alkalmazniuk, és össze kell hangolniuk gazdaságpolitikáikat, tekintettel a tagállamok közötti tovagyűrűző hatások és a túlzott költségvetési hiányhoz és adósságszinthez vezető „potyázás” esetleges kockázatára. Ez veszélyeztetné az árstabilitást, és végső soron arra kényszeríthetné a központi bankot, hogy a költségvetési hiány finanszírozására használja a monetáris politikát. E megfontolások fényében a Szerződés előírja a tagállamok számára, hogy gazdaságpolitikájukat tekintsék közös érdekű ügynek, és a Tanács keretében hangolják össze. A Szerződés egyúttal arra kötelezi a tagállamokat, hogy költségvetési hiányukat tartsák a GDP 3 %-át nem meghaladó, államadósságukat pedig a GDP 60 %-a alatti szinten. Meghatároz emellett a piaci fegyelem fenntartását szolgáló elemeket, nevezetesen a „nincs mentőöv” elvet, amely szerint a kormányok nem fizethetik vissza egymás adósságát, és tiltja az államadósság központi bank általi monetáris finanszírozását. A GMU ilyetén felépítését az 1970-es és 1980-as években tapasztalt magas inflációs ráták, valamint a politikai döntéshozók azon szilárd meggyőződése formálta, hogy a gazdasági és pénzügyi integráció a monetáris unión belüli konvergencia és stabilizáció jelentős hajtóereje lesz. Az 1990-es évek eleje óta, amikor a Maastrichti Szerződés lefektette a közös valutaövezet alapjait, az Unió rendkívül átfogó és részletes keretrendszert alakított ki a gazdasági és költségvetési felügyelet vonatkozásában. A keretrendszert az alábbiakban ismertetett számos másodlagos jogi aktus, valamint egyéb dokumentumok rögzítik, amelyek tovább részletezik, és átláthatóbbá teszik a felügyelet gyakorlati végrehajtásának mikéntjét. Utóbbiak közé tartozik a Stabilitási és Növekedési Paktum magatartási kódexe és a kettes csomag magatartási kódexe. A felügyeleti keret végrehajtásával kapcsolatos további részletek találhatók a Stabilitási és Növekedési Paktumról szóló útmutatóban („Vade Mecum”) és a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárásról szóló összefoglalóban („Compendium”). A keretet az idők során több hullámban fejlesztették tovább, részben az új gazdasági kihívások, részben a felügyeleti keret végrehajtása során szerzett tapasztalatok nyomán. Összefoglalva: ·1997-ben létrejött a Stabilitási és Növekedési Paktum. Célja a nemzeti költségvetési és gazdaságpolitikák nyomon követésének és összehangolásának megerősítése volt annak érdekében, hogy a Maastrichti Szerződés által valamennyi tagállamra vonatkozóan megállapított hiány- és adósságkorlátok tartósan érvényesüljenek. A Stabilitási és Növekedési Paktum korrekciós ágán keresztül átültette a gyakorlatba a Maastrichti Szerződés hiányra vonatkozó kritériumát, a túlzott hiány kialakulásának elkerülése érdekében pedig létrehozta a prevenciós ágat. ·Az 2000-es évek elején a Stabilitási és Növekedési Paktum nominális hiánycéljainak betartása egyes tagállamok számára nehéznek bizonyult a recessziós környezetben. E kezdeti tapasztalatok fényében az Unió a gazdasági feltételek megfelelőbb figyelembevétele érdekében a Stabilitási és Növekedési Paktum reformjáról döntött. A 2005. évi reform így nagyobb hangsúlyt fektetett a strukturális költségvetési erőfeszítésekre, azzal a céllal, hogy tekintetbe vegye a gazdasági ciklusnak az államháztartásra gyakorolt hatását. Főbb vonalaiban a Stabilitási és Növekedési Paktum úgy módosult, hogy jobban figyelembe vegye az adott tagállam országspecifikus gazdasági és költségvetési helyzetét, valamint fenntarthatósági kockázatait, beleértve a népesség elöregedésének hatását is. ·Válaszul azokra a hiányosságokra, amelyeket az Uniót és az euróövezetet 2007-et követően sújtó gazdasági és pénzügyi válság tárt fel, az EU számos intézkedést hozott gazdasági kormányzási és felügyeleti keretének megerősítése érdekében. Ezek valamennyi uniós tagállam számára relevánsak, de az euróövezet országai tekintetében számos specifikus elemet is tartalmaznak. Az erőfeszítések középpontjában a hatos csomagként (2011) és a kettes csomagként (2013) ismert jogalkotási csomagok álltak (a hatos csomag és a kettes csomag elemeinek áttekintését lásd az 1. háttérmagyarázatban). E csomagok célja, hogy a Stabilitási és Növekedési Paktum szerinti költségvetési felügyelet megerősítése és a nemzeti költségvetési keretrendszerek kötelező kialakítása révén szorosabban hangolódjon össze a tagállamok gazdaságpolitikája, és tartósan konvergáljon gazdasági teljesítményük. A csomagok emellett kiterjesztették a felügyelet hatókörét a makrogazdasági egyensúlyhiányokra is. Az euróövezeten belüli tovagyűrűző hatások kiemelt jelentőségének kezelése érdekében a kettes csomag szabályokat vezetett be az euróövezeti tagállamok költségvetési terveinek nyomon követésére és értékelésére, megerősítette a Stabilitási és Növekedési Paktum korrekciós ágába tartozó euróövezeti tagállamokra vonatkozó szabályokat, valamint szabályozási keretet alkotott a pénzügyi stabilitás terén nehézségekkel küzdő vagy ilyen nehézségek által fenyegetett euróövezeti tagállamok tekintetében. Mivel a megerősített elemeket akkor vezették be, amikor mind a piaci, mind a tagállamok közötti bizalom törékeny volt, elsősorban az egyes tagállamok kockázatainak csökkentésére és az euróövezet mint egész stabilitásának megőrzésére irányultak. A két csomag részét képezte az EU és az euróövezet egésze gazdasági és pénzügyi stabilitásának megerősítését célzó szélesebb körű intézkedéseknek. Ezek közé tartozott a pénzügyi stabilitás terén problémákkal küzdő vagy ilyen problémák által fenyegetett euróövezeti tagállamok feltételes pénzügyi támogatására szolgáló mechanizmusok létrehozása, valamint a közös felügyeleti és szanálási mechanizmusokkal rendelkező bankunió kialakítása. ·Az átdolgozott makrogazdasági és költségvetési felügyelet beépült a gazdaság- és foglalkoztatáspolitikák koordinációjának közös uniós ciklusába, az ugyanebben az összefüggésben létrehozott európai szemeszterbe. 2011-es bevezetése óta az európai szemeszter fokozatosan az integráltabb gazdasági felügyelet irányába mozdult el, amelynek része az Európa 2020 stratégia keretében tett tagállami erőfeszítések nyomon követése is.



1. háttérmagyarázat: A gazdasági felügyeleti keret reformja: a hatos csomag és a kettes csomag A hatos csomag reformintézkedései (2011) A hatos csomag öt rendeletet és egy irányelvet foglalt magában, amelyek megerősítették a költségvetési felügyeletet, és kiterjesztették a gazdasági felügyelet alkalmazási körét a makrogazdasági egyensúlyhiányokra is. A hatos csomag a Stabilitási és Növekedési Paktum prevenciós ágának megerősítésével megerősítette a költségvetési felügyeletet, mivel a kedvező gazdasági időszakokban folytatott stabil költségvetési politika erősíti a tagállamok gazdasági sokkhatásokkal szembeni ellenálló képességét, és teret biztosít a költségvetési politika kedvezőtlen időszakokban történő alkalmazására. E célból bevezette a középtávú költségvetési céltól vagy az ahhoz vezető korrekciós pályától való jelentős eltérés fogalmát, és eljárást hozott létre a tagállamok számára az ilyen eltérés korrekciójára. Az euróövezeti tagállamok esetében a nem megfelelő szakpolitikai válasz végső soron pénzügyi szankciók kiszabásához vezethet. Annak jobb nyomon követése érdekében, hogy a tagállamok miként hajtják végre költségvetési kötelezettségvállalásaikat, a strukturális egyenleg kiegészítéseként kiadási referenciaérték került bevezetésre. A kiadási referenciaérték operatívabb iránymutatást nyújt a tagállamok számára a prudens költségvetési politikák folytatásához azáltal, hogy a felügyeletet a közvetlenül a kormány ellenőrzése alatt álló mutatókra összpontosítja. A hatos csomag emellett megerősítette a Stabilitási és Növekedési Paktum korrekciós ágát azáltal, hogy átültette a gyakorlatba a Szerződés adósságkritériumát, így a túlzott hiány elkerüléséről a fenntartható adósságpályák biztosítására helyezte a hangsúlyt. Szigorította ezenkívül az abban az esetben alkalmazható szankciókat, ha az euróövezeti tagállamok nem tesznek eleget a Stabilitási és Növekedési Paktum szerinti tanácsi ajánlásoknak és határozatoknak.

A tagállamok költségvetési keretrendszeréről szóló irányelv követelményeket vezetett be a nemzeti költségvetési keretrendszerekre vonatkozóan. Az irányelv előtérbe helyezte a középtávú tervezés és az átlátható költségvetési eljárások fontosságát. Előmozdította továbbá a költségvetési tervekre vonatkozó elfogulatlan makrogazdasági és költségvetési előrejelzések használatát, valamint a költségvetési szabályoknak való megfelelés független nyomon követését nemzeti szinten. A költségvetési felügyelet megerősítése mellett a hatos csomag bevezette a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárást, hogy feltárja a káros makrogazdasági egyensúlyhiányokat, megelőzze azok kialakulását, és biztosítsa a meglévő egyensúlyhiányok kiigazítását. A Bizottság azonosítja a makrogazdasági egyensúlyhiányokat és azok súlyosságát, beleértve a más euróövezeti tagállamokra átgyűrűző negatív hatások meglétét vagy kockázatát, és a Tanács ajánlásokat címez az érintett tagállamoknak ezek kezelésére. Amennyiben túlzott makrogazdasági egyensúlyhiányt állapítanak meg, a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás lehetővé teszi a túlzott egyensúlyhiány esetén követendő eljárás megindítását, amely a tagállamok által előterjesztett és végrehajtott, a Bizottság és a Tanács által nyomon követett korrekciós intézkedési tervekre összpontosít. A kettes csomag reformintézkedései (2013) A kettes csomagban foglalt két rendelet célzott felügyeleti és nyomonkövetési eljárásokat vezetett be az euróövezeti tagállamok számára, tekintettel a gazdasági és monetáris unión belüli tovagyűrűző hatások lehetséges következményeire. Létrehozott egy keretrendszert a pénzügyi stabilitás tekintetében nehézségekkel küzdő vagy ilyen nehézségek által fenyegetett tagállamok, a pénzügyi támogatásban részesülő tagállamok és a pénzügyi támogatási programból kilépő országok kezelésére. Rendkívül fontos volt, hogy a kettes csomag tovább erősítette az euróövezeti tagállamok közötti költségvetési koordinációt: közös költségvetési ütemtervre alapozva bevezette a tagállamok költségvetési terveinek többoldalú értékelését. Ennek keretében a Bizottság még azelőtt véleményezi a terveket, hogy azokat a nemzeti parlamentek elfogadnák. Emellett az eurócsoporton belül megvitatják az egyes országok és az euróövezet egésze költségvetési helyzetét és kilátásait. Mindezeken túl a kettes csomag a túlzott hiánnyal rendelkező euróövezeti tagállamok felügyeletét is megerősítette. Egy új, európai szintű politikai ciklus kezdete megfelelő és célszerű időpont arra, hogy értékeljük a gazdasági és költségvetési felügyelet jelenlegi keretének hatékonyságát, különös tekintettel a hatos és a kettes jogszabálycsomagra, amelynek alkalmazásáról a Bizottság jogszabályban előírtak alapján köteles jelentést tenni. E felülvizsgálat során megvizsgálandó fő kérdés az, hogy a hatos és a kettes csomag által bevezetett vagy módosított különböző felügyeleti elemek mennyire voltak eredményesek a következő fő célkitűzéseik elérése tekintetében: i. fenntartható államháztartás és növekedés biztosítása, valamint a makrogazdasági egyensúlyhiányok elkerülése; ii. olyan integrált felügyeleti keret biztosítása, amely lehetővé teszi a gazdaságpolitikák szorosabb összehangolását, különösen az euróövezetben; valamint iii. a tagállami gazdasági teljesítmények konvergenciájának előmozdítása. E közlemény célja, hogy nyilvános vitát indítson ezekről a kérdésekről. A felülvizsgálat kontextusa tekintetében fontos megjegyezni, hogy a gazdasági környezet a hatos és a kettes csomag elfogadása óta jelentősen megváltozott. Tíz évvel a nagy gazdasági válság után a tagállamoknak a hatos és a kettes csomag elfogadása idején tapasztalt kihívásoktól eltérő problémákkal kell szembenézniük. Bár a válság óta tartó fellendülés a korábbiakhoz képest hosszú ideje tart, számos tagállam növekedési potenciálja még nem tért vissza a válság előtti szintre, és a kamatlábak tartósan alacsonyak maradtak. A potenciális növekedés és a kamatlábak csökkenése tartósan alacsony inflációval járt együtt, amihez a népesség elöregedése társul. A potenciális növekedés megerősítésére és a gazdaság alkalmazkodásának támogatására irányuló strukturális reformoknak a válságot követő, kezdeti határozott végrehajtása után a reformok lendülete megtorpant, és az előrehaladás országonként és szakpolitikai területenként egyenetlenné vált. Ezt az éves fenntartható növekedési stratégiában meghatározott tágabb célkitűzés fényében kell szemlélni, amely egy olyan új növekedési modell létrehozására irányul, amely tiszteletben tartja természeti erőforrásaink korlátozottságát, és tartós jelleggel biztosítja a munkahelyteremtést és a jólétet. Ez a célkitűzés konkrétan tükröződik az európai zöld megállapodásban és az „A méltányos átállást szolgáló erős szociális Európa” című közleményben. Ezek a fenntartható növekedésre vonatkozó olyan stratégiát vázolnak fel, amelynek célja, hogy az EU a világ első klímasemleges kontinensévé váljon, hatékonyan használja fel erőforrásait, megfeleljen a digitális kor követelményeinek, és mindeközben biztosítsa a társadalmi méltányosságot. E célok eléréséhez hosszú időn keresztül jelentős további magán- és közberuházásokra lesz szükség. Ezek a törekvések összhangban vannak Európa azon kötelezettségvállalásával, hogy a fenntartható fejlődési célokat az Unió politikai döntéshozatalának és fellépésének középpontjába helyezze. A gazdasági feltételek említett változásainak a gazdasági kormányzási keretre gyakorolt hatását alaposan át kell gondolni. Először is alaposan meg kell vizsgálni, hogy ezek a fejlemények hatással vannak-e az adósságfenntarthatósági kockázatokra. Amint azt a közelmúlt egyes tapasztalatai is mutatják, a piaci hangulat gyorsan megváltozhat, és ez a kamatlábak hirtelen eltolódásához vezethet. Ez még a fundamentális tényezők változásának hiányában is növelheti a költségvetési terheket, különösen a nagy adóssággal rendelkező országok esetében, és veszélybe sodorhatja adósságuk fenntarthatóságát. Ez a kockázat valószínűleg súlyosabb a monetáris unióban, ahol a nagyon eltérő adósságszinttel rendelkező kormányok ugyanazt a pénznemet használják, és a központi bank nem járhat el végső hitelezőként. Ez megerősíti, hogy továbbra is az adósság fenntarthatóságának biztosítására kell összpontosítani. Ugyanakkor, mivel a monetáris politikát egyre inkább korlátozza a kamatlábak tényleges alsó határa, át kell gondolni a költségvetési és gazdaságpolitika megfelelő szerepét a makrogazdasági stabilizációban. Emellett a nemzeti költségvetési politikák hatással vannak a pénzügyi piacok működésére is, és kölcsönhatásba lépnek a monetáris politikákkal, különös tekintettel a nemzeti államkötvények biztonságos referenciaeszközként betöltött szerepére és a biztonságos eszközök esetleges relatív szűkösségének lehetséges hatására. Végezetül az éghajlattal kapcsolatos kockázatoknak a pénzügyi piacok stabilitására és az államháztartásra gyakorolt következményei egyre nagyobb jelentőségre tesznek szert az uniós felügyeleti folyamatokban. A felülvizsgálat figyelembe veszi ezeket az új kihívásokat. Támaszkodik az uniós költségvetési szabályoknak az Európai Költségvetési Tanács általi értékelésére, valamint a tagállamok, az Európai Parlament, az Európai Számvevőszék, a tudományos intézmények és más érdekelt felek meglévő jelentéseire. 2.A hatos csomagot és a kettes csomagot alkotó jogszabályok alkalmazásának értékelése 2.1. A Stabilitási és Növekedési Paktum és a nemzeti költségvetési keretrendszerek Ez az alszakasz a költségvetési felügyeleti keretet a következő kulcsfontosságú célkitűzések fényében értékeli: a fenntartható államháztartás biztosítása, a gazdasági stabilizáció lehetőségének biztosítása, a minőségi államháztartás fontosságának elismerése, valamint az uniós költségvetési szabályok iránti felelősségvállalás előmozdítása. Ezt követően ismerteti a 2011/85/EU irányelv értékelését annak a nemzeti költségvetési keretrendszerekre gyakorolt hatása szempontjából. Az államháztartások fenntarthatósága A Stabilitási és Növekedési Paktum eredeti, 1997-es tervezete – amelynek központi eleme a GDP 3 %-ában meghatározott hiányküszöb – a túlzottan magas költségvetési hiányokból eredő tovagyűrűző hatások megelőzésére összpontosított. Ezek a gazdasági és monetáris unió árstabilitását veszélyeztethették és befolyásolták a monetáris politika hatékonyságát. A gazdasági és pénzügyi válság megjelenésével a költségvetési felügyelet középpontjába az államadósság fenntarthatatlan szintjéből eredő kockázatok és az esetleges adósságválságok kezelése került; ezek az euróövezet egészének pénzügyi stabilitását sodorhatták veszélybe. Tekintettel a fokozott piaci nyomásra és a gyorsan emelkedő adósságszintre, határozottan meg kellett erősíteni az adósság fenntarthatóságának biztosítékait. Ebben az összefüggésben dolgozták ki a hatos és a kettes csomagot. A megreformált Stabilitási és Növekedési Paktum a hiány csökkentése és az adósságráta csökkenő pályára állítása révén segítette a tagállamokat a rendezett költségvetési egyenleghez való visszatérésben. Különösen a túlzott hiány esetén követendő eljárás bizonyult hatékony eszköznek a magas hiány kiigazítására. Az összes olyan tagállam, amely a gazdasági és pénzügyi válság idején vált a túlzotthiány-eljárás alanyává, hatékonyan korrigálta magas hiányát. Míg 2010-ben, a gazdasági és pénzügyi válságot követően három kivételével valamennyi tagállam túlzott hiányt könyvelt el (az összesített uniós szintű államháztartási hiány a mély recesszió és az egyes tagállamokban jelentkező bankfeltőkésítési szükségletek miatt 2009–2010-ben a GDP 6 %-át meghaladó mértékű volt), 2018-ban valamennyi tagállam teljesítette a GDP 3 %-ában meghatározott hiánykritériumot. 16 tagállam elérte vagy közelítette középtávú költségvetési célját, ami megfelelő költségvetési tartalékokat és költségvetési mozgásteret biztosít számukra a beruházásokhoz. Az elmúlt években azonban a túlzott hiány kiigazítását és az azt követő, a középtávú költségvetési célok irányába mutató kiigazítást inkább a kedvező makrogazdasági feltételek, a rendkívüli bevételek és az alacsonyabb kamatlábak vezérelték, semmint a tartós költségvetési kiigazítások. A jelentős eltérési eljárás, amelynek célja a túlzott hiány megelőzése azáltal, hogy lehetőséget biztosít a tagállamoknak a középtávú költségvetési céltól vagy az ahhoz vezető korrekciós pályától való eltérések kiigazítására, az euróövezeten kívüli tagállamok esetében korlátozott hatékonyságot mutatott.

Miután 2009 és 2014 között csaknem 90 %-ra emelkedett, az EU és az euróövezet GDP-arányos államadóssága 2015-ben csökkenni kezdett az alacsonyabb elsődleges hiány/magasabb többlet, a gyorsuló gazdasági növekedés és a történelmi mélypontra eső államadósság-kamatlábak miatt. Összességében a Bizottság előrejelzése szerint folytatódni fog az adósság GDP-hez viszonyított arányának az elmúlt években tapasztalt csökkenése, és a ráta 2020-ban körülbelül 79 %-ra csökken, ami messze elmarad az Egyesült Államok és Japán adósságrátájától (körülbelül 114 % és 237 %). A tagállamok adósságdinamikája azonban meglehetősen eltérő volt a gazdasági és pénzügyi válság óta: Ez a költségvetési konszolidáció és a gazdasági növekedés ütemében, valamint a bankszektornak nyújtott támogatási intézkedésekhez kapcsolódó országspecifikus államháztartási költségekben mutatkozó jelentős különbségeket tükrözi. Az államadósság szintje jelenleg (ismét) a tagállamok mintegy felében a GDP 60 %-a alatt van, de több más, az euróövezet GDP-jének jelentős hányadát adó tagállamban a GDP 100 %-a körül vagy (jóval) a felett maradt. Egyes tagállamok adósságrátája valójában tovább nőtt, vagy a legjobb esetben stabilizálódott. Ez növelte az adósságszintek különbségeit az EU-ban. Néhány erősen eladósodott tagállamban még mindig – a kedvező gazdasági feltételek ellenére is – olyan mértékű a hiány, amely nem biztosít elegendő tartalékot a GDP 3 %-ában meghatározott referenciaérték tekintetében. Ezek az országok emellett továbbra is távol vannak középtávú költségvetési céljuktól. Az említett észrevételek kiemelik a hatékony prevenciós ág fontosságát, valamint azt, hogy valamennyi tagállamnak időben és hatékonyan végre kell hajtania a költségvetési politikára vonatkozó ajánlásokat. A megállapítások továbbá arra utalnak, hogy a költségvetési szabályok érvényesítése nem eredményezett lényeges különbséget azokban az esetekben, amelyekben a leginkább szükség volt a költségvetési fegyelem betartására. Az adósságcsökkentési referenciaérték betartatása a gyenge reálnövekedés és a nagyon alacsony infláció időszakában politikailag és gazdaságilag nehéznek bizonyult. Néhány erősen eladósodott országban az adósságcsökkentési referenciaérték különösen jelentős költségvetési erőfeszítéseket tett szükségessé, amelyek ténylegesen súlyosbíthatták volna az adósságdinamikát. Ezért az adósságkritériumnak való megfelelés értékelése során a Bizottság, valamint a Gazdasági és Pénzügyi Bizottság ezt követő véleményei a hatos csomag rendelkezéseivel összhangban megfelelően figyelembe vettek minden releváns tényezőt, beleértve az alacsony inflációt és a gyenge növekedést, és különösen a prevenciós ág követelményeinek való megfelelést. Gazdasági stabilizáció az egyes tagállamok és az euróövezet szintjén A hatos és kettes csomagban foglalt jogszabályok elismerik a makrogazdasági stabilizáció szerepét, különösen a prociklikus politika elkerülésének fontosságát. Céljuk annak biztosítása, hogy a tagállamok a gazdaságilag kedvező időszakokban kiigazítsák költségvetési politikájukat annak érdekében, hogy költségvetési tartalékokat építsenek ki, amelyek elegendő költségvetési mozgásteret biztosítanak ahhoz, hogy lehetővé tegyék az automatikus stabilizátorok működését, és amelyekből visszaesés esetén költségvetési támogatást nyújthatnak. A megerősített költségvetési koordináció emellett nagyobb hangsúlyt fektetett az összesített euróövezeti költségvetési irányvonalra. A jogszabálycsomagnak a Bizottság és a Tanács általi későbbi értelmezése és végrehajtása fokozatosan megerősítette a gazdasági tevékenység rövid távú stabilizációjára irányuló elemeket. A Stabilitási és Növekedési Paktum prevenciós ágának kialakítása lehetővé teszi a tagállamok számára a fenntarthatósági és stabilizációs szükségletek kezelését. Az országspecifikus középtávú költségvetési cél elérése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy kedvezőtlen gazdasági időszakokban az automatikus stabilizátorok szabad működése vagy a beruházások növelése által a költségvetési politika eszközeivel biztosítsák a makrogazdasági stabilizációt. Emellett magát a középtávú költségvetési célt, valamint a középtávú cél elérésére tett tagállami erőfeszítéseket is strukturális értelemben határozzák meg, azaz kiigazítják a gazdasági ciklus hatásával. A szükséges strukturális erőfeszítés a tagállam gazdasági ciklusban elfoglalt helyzetét tükrözi (azaz kedvező időszakokban magasabb, kedvezőtlen időszakokban alacsonyabb), és mértékét az államadósság szintje is befolyásolja. Mindazonáltal a tagállamok költségvetési politikái nagyrészt prociklikusak maradtak. A költségvetési politika már a 2000-es évek közepén, a különösen kedvező gazdasági konjunktúra közepette is prociklikus volt, és a válság alatt is nagyrészt az maradt, mivel a konszolidációra a rendkívül alacsony növekedés, illetve a gazdasági tevékenység visszaesése idején tapasztalt fokozott piaci nyomás közepette került sor. Bár a megreformált költségvetési keretrendszer lehetővé tette az automatikus stabilizátorok működését, hatásukat ellensúlyozták a fokozott piaci nyomás közepette a fenntarthatatlan pozíciók kiigazításához szükséges diszkrecionális konszolidációs intézkedések. Ez hozzájárult az említett időszak gyenge gazdasági és foglalkoztatási teljesítményéhez, még akkor is, ha a reform célja az államháztartás fenntartható pályára állítása és a piaci bizalom helyreállítása volt. A költségvetési konszolidáció 2014-ben, amikor az euróövezetben még negatív volt a kibocsátási rés, megtorpant. Az összesített költségvetési irányvonal mindamellett az euróövezetben továbbra is nagyjából semleges maradt, annak ellenére, hogy az euróövezet kibocsátási rése 2017-re pozitívvá vált. Emellett a konkrét fenntarthatósági és stabilizációs igények fényében a költségvetési irányvonal tagállamok közötti megoszlása nem volt megfelelő. Így a megerősített prevenciós ág ellenére sok tagállam nem használta ki a kedvezőbb gazdasági időszakot anticiklikus tartalékok képzésére. Hozzájárul ehhez, hogy a Stabilitási és Növekedési Paktum a magas államháztartási hiány és államadósság kiigazítására összpontosít. Míg a Stabilitási és Növekedési Paktum eljárásokat hozott létre a magas államháztartási hiány nominális küszöbértékekben mért kiigazítására, arra nem képes, hogy a költségvetési politikákat a gazdasági tevékenység támogatására kényszerítse. A kettes csomag reformintézkedései közös költségvetési ütemtervet hoztak létre az euróövezet számára, amely még azt megelőzően biztosítja az euróövezet költségvetési helyzetének és kilátásainak ellenőrzését a tagállamok költségvetési tervei és azok euróövezeten belüli összefüggései fényében, mielőtt a költségvetéseket a nemzeti parlamentek elfogadnák. Bár a jogi keret lehetővé teszi a Bizottság és a Tanács számára, hogy intézkedéseket vázoljon fel a költségvetési és makrogazdasági politika euróövezeti szintű koordinációjának megerősítésére, azt nem teszi lehetővé az uniós intézmények számára, hogy az euróövezet egészére kötelezően érvényesítsék a megfelelő költségvetési irányvonalat. Bár az európai szemeszter arra ösztönzi a tagállamokat, hogy stabilitási programjaikban és nemzeti reformprogramjaikban vegyék figyelembe az euróövezet gazdaságpolitikájára vonatkozó ajánlást, az euróövezeti dimenzió még mindig nem központi jelentőségű a tagállami szakpolitikák szempontjából. Ebben az összefüggésben és stabilizációs dimenzióval rendelkező központi költségvetési kapacitás hiányában az euróövezet egészére vonatkozó költségvetési irányvonal irányításának képessége továbbra is mérsékelt. Ez korlátozza a költségvetési politika azon lehetőségét, hogy hozzájáruljon az euróövezet egészének makrogazdasági stabilizációjához olyan nagy sokkhatások esetén, amelyek nem szakpolitikai eredetűek. Ennek eredményeként a nemzeti költségvetési és gazdaságpolitikák mellett az euróövezet továbbra is főként a monetáris politikára támaszkodik a makrogazdasági stabilizáció tekintetében, ami különösen fontos tény egy olyan időszakban, amikor a monetáris politika közel van tényleges alsó korlátjához. Az euróövezet költségvetési stabilizációs kapacitásának létrehozása, amely kiegészítené a nemzeti költségvetési politikákat, lehetővé tenné, hogy a monetáris politika hatékonyabbá váljon, és kevesebb mellékhatással járjon. Az államháztartás minősége, beleértve az állami beruházások fejlesztését Az államháztartás minősége összetett és sokrétű kérdés. Az állami bevételek és kiadások összetételével, valamint azzal kapcsolatos, hogy ezek megfelelően támogatják-e a fenntartható növekedést és a társadalmi befogadást. Összefügg továbbá az adóbeszedés és a közkiadások ellenőrzésére és rangsorolására szolgáló mechanizmusok hatékonyságával. Ebben az összefüggésben a kiadások felülvizsgálata hozzájárulhat a jobb kiadási szerkezet kialakításához. Az egyik különösen fontos kérdés ahhoz a megfigyeléshez kapcsolódik, hogy a költségvetési konszolidáció időszakában az egyéb kiadási tételek racionalizálásánál gyakran kézenfekvőbb megoldás az állami beruházások csökkentése vagy az adók növelése. Fontos, hogy a szabályokon alapuló költségvetési felügyeleti keret kellő figyelmet fordítson ezekre a minőségi kérdésekre, beleértve az állami beruházások szerepét is, mivel ez szükséges feltétele a fenntartható gazdasági növekedés támogatásának és a hosszú távú fenntarthatóságnak. Az uniós költségvetési keret messzemenően elismeri az állami beruházások alapvető szerepét a közjavak biztosításában és a fenntartható államháztartás támogatásában. Először is, az Európai Unió működéséről szóló szerződés 126. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy a Bizottságnak figyelembe kell vennie az állami beruházásokra fordított kiadásokat, amikor azt mérlegeli, hogy egy tagállamban túlzott hiány áll-e fenn. Másodszor, a Stabilitási és Növekedési Paktum mind címében, mind tartalmában elismeri, hogy figyelembe kell venni az államháztartásnak az adórendszer és a közkiadások növekedésbarát jellegében tükröződó általános minőségét. Harmadszor, a középtávú költségvetési cél meghatározása során figyelembe veszik a költségvetési mozgásteret és különösen az állami beruházások szükségességét. Ez a költségvetési keret olyan rendelkezéseihez vezetett, amelyek célja a gazdasági visszaesés idején az állami beruházások szintjének védelme és a fenntartható államháztartáshoz – többek között a potenciális növekedés fokozása révén – hozzájáruló strukturális reformok végrehajtásának ösztönzése. Összességében azonban a jelenlegi költségvetési keret nem akadályozta meg az állami beruházások szintjének csökkenését a költségvetési konszolidáció időszakában, és a tagállamok államháztartását sem tette növekedésbarátabbá. Ez elsősorban a tagállamok tudatos politikai döntéseit tükrözi. Nincs ugyanis egyértelmű bizonyíték arra, hogy a költségvetési szabályok ténylegesen akadályozták volna a beruházásokat. Bár a beruházási záradék 2015-ben és 2016-ban történő életbe léptetése azt célozta, hogy a beruházások gazdasági visszaesés idején történő védelme révén erősödjön a Stabilitási és Növekedési Paktum növekedési orientációja, úgy tűnik, hogy a záradék mégsem gyakorolt jelentős pozitív hatást az állami beruházásokra. Általában különösen az korlátozta a hatását, hogy elsősorban a mély recesszióban lévő tagállamok beruházásainak védelmére összpontosít. Ehhez hasonlóan a strukturálisreform-záradékot eddig ötször alkalmazták, és csak korlátozott sikereket ért el az államháztartás minőségét javító és/vagy a potenciális növekedést fokozó reformok előmozdítása terén. Ezeket a megállapításokat alaposan meg kell vizsgálni, nem utolsósorban azon jelentős további beruházások fényében, amelyek az infrastruktúra korszerűsítéséhez, az uniós gazdaság 2050-ig történő klímasemlegessé tételéhez és a digitális átállás előmozdításához szükségesek. Ennek részeként a Bizottság a tagállamokkal együtt folytatni fogja a zöld költségvetések kialakítását célzó eszközök szélesebb körű alkalmazásának vizsgálatát. Felelősségvállalás és irányítás az uniós költségvetési szabályok tekintetében A jelenlegi uniós költségvetési irányítási keretet a szabályok nagy száma jellemzi, mely szabályok a megfelelés mérésére szolgáló különböző mutatókkal párosulnak, és több olyan – egyedi jogosultsági kritériumokat alkalmazó – záradékot tartalmaznak, amely lehetővé teszi a követelményektől való eltérést. A szabályok sokasága esetenként eltérő következtetésekhez vezet a megfelelés tekintetében, ami gazdasági mérlegelést tesz szükségessé. Emellett a keretrendszer nagymértékben támaszkodik olyan változókra – ilyen például a kibocsátási rés vagy a strukturális egyenleg –, amelyek közvetlenül nem megfigyelhetők, és amelyeket gyakran vizsgálnak felül; ez pedig akadályozza stabil politikai iránymutatás kialakítását. Míg a Stabilitási és Növekedési Paktum részletezettebb kialakítása azt a célt szolgálta, hogy a keretrendszer jobban igazodjon a változó gazdasági feltételekhez, ez egyúttal növelte a keretrendszer összetettségét, és csökkentette átláthatóságát, különösen a prevenciós ág tekintetében. Ez akadályozta a felelősségvállalást, a kommunikációt és a politikai elkötelezettséget. A Bizottság bizonyos mértékig orvosolta ezeket a hiányosságokat azáltal, hogy nagyobb hangsúlyt fektetett a kiadási referenciaértékre, amely stabilabb és operatívabb szakpolitikai iránymutatást nyújt, és a közvetlenül a kormány ellenőrzése alatt álló költségvetési tételekre összpontosít. Kapcsolódó kérdésként, miközben az éves költségvetési kiigazításokra és a megfelelés értékelésére helyezett hangsúly erősödött, a középtávú költségvetési tervezésre helyezett hangsúly meggyengült, mivel számos tagállam elhalasztotta középtávú költségvetési céljainak elérését. Az éves követelményeknek való megfelelésre helyezett erőteljes hangsúly hozzájárulhatott ahhoz is, hogy a jelentősen eltérő költségvetési pozícióval és fenntarthatósági kockázattal rendelkező tagállamok között nem volt megfelelő a különbségtétel. Az euróövezeti tagállamok költségvetésiterv-javaslatainak éves vizsgálata lehetővé tette a Bizottság számára, hogy korábban gyakoroljon hatást a tagállamok költségvetési eljárásaira, ám amellett, hogy komoly vitákat generált az eurócsoporton belül az euróövezet költségvetési irányvonaláról, egyúttal arra is rámutatott, hogy kihívást jelent a tagállamok terveinek megváltoztatása az év végén.

Nemzeti költségvetési keretrendszerek A 2011/85/EU irányelvben és a 473/2013/EU rendeletben foglalt, a nemzeti költségvetési keretrendszerekre vonatkozó követelmények elősegítették a tagállami költségvetési politika végrehajtásának alapjául szolgáló szabályok, eljárások és intézmények széles körű fejlődését és megerősítését. Ez a nemzeti költségvetési keretrendszerek jelentős javulásához vezetett, ami növelte a költségvetési fegyelem iránti nemzeti felelősségvállalást, és elősegítette az uniós költségvetési szabályoknak való megfelelést. Az előrelépés azokban a tagállamokban a legfigyelemreméltóbb, amelyek a válság előtt nem vagy csak kezdetlegesen rendelkeztek nemzeti keretrendszerrel. Esetükben az uniós követelmények szolgáltak alapul a modern költségvetési keretrendszer kialakításához. A költségvetési keretrendszerek valamennyi eleme gyors fejlődésen ment keresztül, de a legtöbb előrelépés a nemzeti költségvetési szabályokat és a független költségvetési intézmények létrehozását érintette. A számértékeket meghatározó költségvetési szabályok száma és minősége jelentősen nőtt. Ezek a szabályok ma már valamennyi tagállam költségvetési keretrendszerének központi részét képezik, támogatva a költségvetési fegyelmet és az uniós követelményeknek való megfelelést. Gyakorlatilag minden tagállamban létrehozták vagy megerősítették a független költségvetési intézményeket, amelyek egyre fontosabb szerepet játszanak a nemzeti és uniós szintű költségvetési vitákban. A költségvetési politika független nyomon követése, valamint a jobb költségvetési statisztikák és az előrejelzések elkészítésével és közzétételével kapcsolatos rendelkezések nagymértékben javították a költségvetési politika átláthatóságát. A nemzeti érdekelt felek általában úgy vélik, hogy az erős nemzeti keretek hatékony és eredményes eszközei az uniós költségvetési szabályoknak való megfelelés előmozdításának. Ugyanakkor a nemzeti keretrendszerek kialakítása és hatékonysága jelentősen eltér az egyes tagállamokban. Ennek oka, hogy i. az uniós jog csak a nemzeti keretrendszerekre vonatkozó minimumkövetelményeket határoz meg, és ii. a tényleges végrehajtás és a nemzeti rendelkezéseknek való megfelelés eltérő. Emellett a költségvetési paktummal és annak a strukturálisan kiegyensúlyozott költségvetésre vonatkozó szabályával a nemzeti keretrendszerekre vonatkozó rendelkezések meglehetősen összetetté váltak, ami következetlenségekhez vezetett az uniós és egyes nemzeti szabályok között. Ez arra ösztönzött egyes tagállamokat, hogy éljenek a nemzeti és az uniós szabályok közötti szabályozási arbitrázs lehetőségével. 2. háttérmagyarázat: Gazdasági kormányzás a gazdaságpolitikai koordináció európai szemesztere keretében Azóta, hogy a hatos csomag 2011-ben létrehozta, az európai szemeszter a gazdaságpolitikai koordináció jól bejáratott keretévé vált. Célja, hogy a gazdaságpolitikai felügyelet különböző ágainak – a költségvetési, strukturális és pénzügyi politikáknak – az éves felügyeleti ciklus közös ütemtervében és keretében történő elegyítésével integrált megközelítést biztosítson. E célból az európai szemeszter keretében kerül sor a Stabilitási és Növekedési Paktum és a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás végrehajtásának kulcsfontosságú lépéseire, mind az időzítés, mind adott esetben a jelentéstételi és felügyeleti követelmények tekintetében. Ez az összehangolás elősegíti annak biztosítását, hogy a gazdaságpolitikák tekintetében a tagállamok integrált megközelítést élvezhessenek. Az elmúlt években az európai szemeszter fókusza kibővült, hogy a folyamat jobban figyelembe vegye az euróövezeti dimenziót, valamint – a szociális jogok európai pillérének integrálása révén – a foglalkoztatási és szociális szempontokat. Az Európai Parlamenttel, a nemzeti hatóságokkal és a szociális partnerekkel folytatott párbeszéd is intenzívebbé vált. Az európai zöld megállapodással összhangban a tagállamok gazdaság- és foglalkoztatáspolitikájának környezeti dimenziója a jövőben jelentősen nagyobb hangsúlyt kap az európai szemeszterben, ugyanakkor a szemeszter lesz a fenntartható fejlődési célok eléréséhez szükséges gazdaságpolitikák értékelésének és összehangolásának kerete is, miközben homlokterében továbbra is a gazdaság- és foglalkoztatáspolitikák fő kihívásai maradnak. 2.2. A makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás A makrogazdasági felügyelet hatályának kibővítése A makrogazdasági egyensúlyhiányok esetén követendő eljárás a költségvetési politikán túlmutatóan kibővítette a felügyeleti keret hatályát, hogy az magában foglalja a makrogazdasági egyensúlyhiányok korábban elhanyagolt egyéb, potenciális forrásait. Ide tartozott többek között, hogy nagyobb hangsúlyt kaptak a makrogazdasági stabilitás szempontjából lényeges makroszerkezeti és makropénzügyi kérdések, így például a külső egyensúlyhiány, a termelékenység, a versenyképesség, a lakáspiac és a magánszektor eladósodottsága. Emellett az államháztartás, mindenekelőtt az államadósság alakulásának elemzésére is sor kerül a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás keretében, mivel lényeges az általános makrogazdasági stabilitás szempontjából. E tekintetben a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás más felügyeleti eszközöket egészített ki, és alapul szolgált olyan szakpolitikák fontossági sorrendjének megállapításához, amelyekkel a Stabilitási és Növekedési Paktum nem foglalkozik, de amelyek fontosak az államháztartás megfelelő alakulása szempontjából. Az egyensúlyhiányok feltárásának analitikai alapja javult, és eljárások jöttek létre a gazdasági fejlemények és a szakpolitikai intézkedések nyomon követésére. Noha a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás keretében végzett felügyelet hatóköre továbbra is a makrogazdasági stabilitás szempontjából lényeges aspektusokhoz kötődik, fokozatosan bővítették, hogy figyelembe vegye a kiigazítás messzebbre ható következményeit is, amelyek például a foglalkoztatást és a társadalmi fejleményeket érintik. Mindazonáltal nem mindig használták ki teljes mértékben a más felügyeleti ágakkal való kapcsolódási pontokat. Ez igaz a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás és a Stabilitási és Növekedési Paktum szerinti felügyelet közötti kölcsönhatásra, amely révén egyidejűleg kezelhetők a makrogazdasági egyensúlyhiányok, a potenciális növekedést érintő kihívások és az államadósság fenntarthatóságával kapcsolatos kockázatok. Végül, a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás keretében végzett felügyelet eddig nem feltétlenül terjedt ki kellő mértékben az újonnan felmerülő kihívásokkal, konkrétan az éghajlatváltozással és egyéb környezeti problémákkal kapcsolatos kölcsönhatásokra. Szakpolitikai válaszok és hatékonyság a makrogazdasági egyensúlyhiányok kiigazítása tekintetében A makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás növelte a tudatosságot és a szakpolitikai intézkedésekre összpontosított, aminek bizonyos esetekben sikeres eredménye lett még úgy is, hogy a túlzott egyensúlyhiány esetén követendő eljárást soha nem aktiválták. A makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás elősegítette az uniós intézmények és a nemzeti hatóságok között az azonosított kihívások kezelési módjával kapcsolatosan folytatott párbeszéd elmélyítését, a nemzeti szintű szakpolitikai vita összpontosításával és a szakpolitikai döntéshozatali folyamatok megerősítésével. A makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás számos esetben keretet biztosított a pénzügyi instabilitás kockázata által súlyosan fenyegetett országok makroszerkezeti és makropénzügyi problémáinak kezelésére irányuló politikák rangsorolásához. Az említett esetekben a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás keretében végzett felügyeletet szoros és rendszeres nyomon követés tárgyát képező szakpolitikai válaszok követték, melyek nyomán enyhültek a pénzügyi piaci feszültségek, és nem volt szükség a nagyobb beavatkozással járó, túlzott egyensúlyhiány esetén követendő eljárásra. A makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás azonban nem teremtette meg a reformtörekvések fenntartásához szükséges politikai húzóerőt azokban a tagállamokban, ahol – például a továbbra is magas belső és külső adósság formájában – egyensúlyhiány áll fenn. Noha bizonyított, hogy a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás keretében tett országspecifikus ajánlásokhoz kezdetben erőteljesebb nyomon követés társult, a reformok végrehajtása idővel hasonlóvá vált az európai szemeszter keretében tett, nem a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljáráshoz kapcsolódó ajánlások végrehajtásához. Az egyensúlyhiányok megszüntetése terén tett előrehaladás az utóbbi években lassult, kétségtelenül a kisebb pénzügyi piaci nyomás és reformok lanyhulása miatt. A makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás sikeresebb volt a folyó fizetési mérlegek hiányának csökkentésében, mint a tartós és nagy fizetésimérleg-többletek csökkentésében. Különösen sürgető volt a szakpolitikai intézkedések iránti igény a nagy folyófizetésimérleg-hiányt és csökkenő versenyképességet felmutató tagállamokban a külső adósságuk fenntarthatóságát és a kapcsolódó fizetőképességi kockázatokat érintő aggályok miatt, amelyek különösen súlyosak, ha hozzájuk a költség-versenyképesség és az exportpiaci részesedés tartós csökkenése társul. Ezzel szemben a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás nem volt képes előmozdítani az olyan nagy és tartós folyófizetésimérleg-többletek kiigazítását, amelyeket nem magyaráznak teljes mértékben a gazdasági fundamentumok. A nagy és tartós folyófizetésimérleg-többletek ugyan nem jelentenek közvetlen kockázatot a nemzeti gazdasági stabilitás szempontjából, de hatással lehetnek az euróövezet zökkenőmentes működésére. A többletek kiigazítása segítene a reál-GDP felélénkítésében az érintett tagállamokban, és pozitív tovagyűrűző hatást gyakorolna az euróövezet többi részére is. Végül, mivel a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárást olyan helyzetben vezették be, amikor már számos tagállamban fennálltak egyensúlyhiányok és túlzott egyensúlyhiányok, még vizsgálni kell az új egyensúlyhiányok, sebezhetőségek és kockázatok felhalmozódásának megelőzése terén mutatott hatékonyságát. Ehhez kellő időben fel kell tárni a kialakuló egyensúlyhiányokat, hogy a megfelelő megelőző szakpolitikai intézkedéseket lehessen meghozni. Felelősségvállalás a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás keretében Mivel a potenciális egyensúlyhiányok köre széles, a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás keretében végzett felügyelet mind mennyiségi, mind minőségi elemzés alkalmazására támaszkodik, és nem merül ki a mutatók mechanikus értelmezésében. A Bizottság ezért a keret végrehajtása során élt az 1174/2011/EU rendelet és az 1176/2011/EU rendelet által biztosított mérlegelési jogkörrel, a Tanács pedig mindig széleskörűen támogatta a Bizottság véleményét az egyensúlyhiány fennállásával és súlyosságával kapcsolatban. A Bizottság 2016-ban pontosította az egyensúlyhiányok azonosítására és értékelésére vonatkozó kritériumokat, és egyszerűsítette besorolásukat. A makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás prevenciós ágának végrehajtása a kezdetektől beépült az európai szemeszterbe, alkalmazása pedig a szerzett tapasztalatok, a kihívások változása és a tagállamokkal és az érdekelt felekkel folytatott folyamatos párbeszéd fényében fejlődött.

Annak ellenére, hogy haladás történt a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás átlátható végrehajtása tekintetében, további erőfeszítéseket lehetne tenni a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás keretében végzett elemzés és tett ajánlások közti kapcsolat, valamint a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás és más felügyeleti eljárások közötti kapcsolat javítása érdekében. Amikor a tagállamokban túlzott egyensúlyhiányt állapítottak meg, a Bizottság élt a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás keretében előirányzott azon lehetőséggel, hogy elindítsa a szakpolitikák végrehajtásának egyedi és szoros nyomon követését, amely hozzájárult a nyomásgyakorláshoz és az érintett tagállamokban előmozdította a reformintézkedéseket. Nem volt azonban előírás az érintett tagállam számára, hogy hajtson végre egy egyeztetett korrekciós intézkedési tervben meghatározott konkrét szakpolitikai intézkedéseket. E gyakorlat miatt néhányszor felszólították a Bizottságot, hogy teljes mértékben használja ki a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás eszközeit, többek között ajánlja a Tanácsnak a túlzottegyensúlyhiány-eljárás megindítását, és növelje az átláthatóságot azokban az esetekben, amikor nem indítják el a túlzott egyensúlyhiány esetén követendő eljárást olyan tagállamoknál, amelyeknél túlzott egyensúlyhiány fennállását állapították meg. 2.3. A pénzügyi stabilitásuk tekintetében súlyos nehézségekkel küzdő vagy súlyos nehézségek által fenyegetett euróövezeti tagállamok A makrogazdasági pénzügyi támogatási programok kialakításának és nyomon követésének kerete A gazdasági és monetáris unió első évtizede során nem létezett olyan keret, amely konkrétan a pénzügyi stabilitásuk tekintetében súlyos nehézségekkel küzdő vagy súlyos nehézségek által fenyegetett euróövezeti tagállamoknak nyújtott volna támogatást. A pénzügyi támogatást nyújtó célzott mechanizmusok kidolgozására 2010 folyamán és az azt követő években került sor, és a folyamat az Európai Stabilitási Mechanizmus létrehozásához vezetett. Mindazonáltal továbbra is hiányzott az ilyen támogatásra vonatkozó felügyeleti keretet és irányítási struktúrát biztosító uniós jogszabály. A 472/2013/EU rendelet létrehozott egy keretet, amellyel az átláthatóságot és a demokratikus elszámoltathatóságot biztosítva lehet megszervezni az említett támogatásokat. Ez a keret vonatkozott az EFSF és az EFSM által finanszírozott, Írországot és Portugáliát érintő programokra; az Európai Stabilitási Mechanizmus által finanszírozott, Spanyolországot és Ciprust érintő programokra, valamint a Görögországot érintő (második és harmadik) programra, amely az EFSF-től és az Európai Stabilitási Mechanizmustól is kapott pénzügyi támogatást. A támogatások segítségével a külső és a költségvetési hiányokat nagyrészt megszüntették, a pénzügyi ágazat stabilitását pedig megőrizték vagy helyreállították. Sőt, a programok szerinti strukturális politikák a potenciális növekedés előmozdítását is segítették. A pénzügyi támogatásban részesült összes euróövezeti tagállam észszerű finanszírozási ráták mellett, sikeresen visszatért a piacokra, és jelenleg a programot követő utólagos felügyelet alá tartozik. A programok során tiszteletben tartották a makrogazdasági kiigazítási programok kialakítására vonatkozó rendelkezéseket, mindenekelőtt a következők tekintetében: i. a programok előkészítése és az érdekelt felek tájékoztatása az elért haladásról; ii. az euróövezeti tagállammal aláírt egyetértési megállapodás és a Tanács által elfogadott makrogazdasági kiigazítási program közötti megfelelés biztosítása; iii. a program végrehajtásában elért haladás nyomon követése rendszeres felülvizsgálatok, valamint a szociális partnerek és a civil társadalmi szervezetek bevonása révén; iv. a program feltételrendszerének végrehajtásához nyújtott technikai segítség biztosítása. A 472/2013/EU rendelet az említett eljárások bevezetésével lehetővé tette az euróövezet egésze pénzügyi stabilitásának megőrzését is. A makrogazdasági kiigazítási programokban részt vevő intézmények – a Bizottság, az Európai Központi Bank és adott esetben a Nemzetközi Valutaalap – közötti irányítási struktúra tekintetében a keret némi rugalmasságot biztosít az irányítási intézkedések gyakorlati alkalmazását illetően, azzal a feltétellel, hogy a konkrétan kijelölt szerepeket teljes mértékben tiszteletben kell tartani. Az irányítási struktúra összességében jól működött. A 472/2013/EU rendelet segített a bizottsági intézkedések átláthatóságának és az elszámoltathatóság javításában is, különösen az Európai Parlamenttel és a nemzeti parlamentekkel folytatott megerősített párbeszéd révén. Emellett a rendelet kölcsönhatásban áll az ESM-Szerződéssel. A Bizottságnak biztosítania kell, hogy az ESM nevében valamely euróövezeti tagállammal aláírt egyetértési megállapodás összhangban legyen az említett makrogazdasági kiigazítási programmal és az uniós joggal. Ami a Bizottság és az Európai Stabilitási Mechanizmus közötti kapcsolatot illeti, a gyakorlati megvalósítást a 2018. április 27-én aláírt egyetértési megállapodás és a 2018. november 14-én elfogadott közös álláspont határozta meg, amelyek az ESM-Szerződés jelenlegi felülvizsgálatához alapul szolgálnak. Gazdasági teljesítmény és összhang az uniós felügyeleti eljárásokkal A 472/2013/EU rendelet azáltal, hogy biztosította az európai szemeszter normál felügyeleti ciklusa és a rendelet szerinti megerősített felügyelet közötti összhangot, hozzájárult a gazdaságpolitikák szorosabb koordinációjához és az euróövezeti tagállamok tartós konvergenciájához. A rendelet a gazdaságpolitikai felügyelet következetességének biztosítása és a jelentéstételi kötelezettségek megkettőzésének elkerülése céljából egyszerűsítette az eljárásokat. A szokásos felügyeleti eljárások (a Stabilitási és Növekedési Paktum és a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás) keretében azonosított sebezhetőségekre és egyensúlyhiányokra kifejezetten kitértek a makrogazdasági kiigazítási programok. A program végét követően esetlegesen fennmaradó, még szükséges kiigazításokról a normál felügyeleti ciklusban és a programot követő utólagos felügyelet során megfogalmazott országspecifikus ajánlások rendelkeztek. A rendelet által bevezetett megerősített felügyelet így hozzájárult az érintett tagállamok euróövezeti tagállamoktól való átmeneti eltérésének csökkentéséhez, és megalapozta az újbóli konvergenciát. A Bizottság teljeskörűen végrehajtotta a programot követő utólagos felügyeletre vonatkozó rendelkezéseket. A megerősített felügyelet hatékonysága tekintetében a vonatkozó követelmények 2018 augusztusa (a pénzügyi támogatási program vége) óta alkalmazandók Görögországra. A konkrét rendelkezésekkel kapcsolatos korlátozott tapasztalatok első értékelése pozitív. Mindazonáltal, noha a megerősített felügyeletet eredetileg olyan megelőző keretnek szánták, amely segít a pénzügyi támogatás szükségességének kockázatával szembesülő tagállamoknak, ilyen célra a mai napig nem aktiválták. Ugyanakkor fontos, hogy megmaradjon a programmal kapcsolatos megfelelő nemzeti felelősségvállalás, különösen a programból való kilépés, vagy a program megszüntetése idején. Fennállnak az átláthatósággal és az elszámoltathatósággal kapcsolatos problémák is, többek között annak fényében, hogy az Európai Stabilitási Mechanizmus egyelőre kormányközi szervezet. 2.4. Általános megállapítások Ez a felülvizsgálat rávilágít az erősségekre, és a lehetséges továbbfejlesztendő területekre is. Megerősíti, hogy a hatos és a kettes csomag általi reform, az európai szemeszter bevezetésével együtt megszilárdította az Unió és az euróövezet gazdasági felügyeletének keretét, és útmutatóul szolgált a tagállamok számára gazdaság- és költségvetés-politikai céljaik megvalósításához. Emellett az európai szemeszteren belüli szakpolitikai tanácsadás általános összhangját jobban biztosító, tágabb és integráltabb felügyeleti megközelítéshez vezetett (lásd a 2. keretes írást). A közös költségvetési ütemterv létrehozása és a tagállamok költségvetésiterv-javaslatai alapján kibocsátott szakpolitikai iránymutatás szorosabb koordinációt eredményezett az euróövezeten belül. A hatos csomag és a kettes csomag által bevezetett intézkedések így hozzájárultak a gazdaságpolitikák szorosabb összehangolásának biztosításához. Az ajánlott szakpolitikák tagállamok általi végrehajtása hozzájárult többek között az uniós gazdaságok fokozatos megerősödéséhez, és az elmúlt években tapasztalt erőteljes munkahelyteremtéshez. A felügyeleti keret segített továbbá a fenntartható növekedés feltételeinek megteremtésében, növelte az ellenálló képességet, mérsékelte a sebezhetőséget, és csökkentette a potenciálisan káros továbbgyűrűző hatások kockázatát azáltal, hogy támogatta a fennálló makrogazdasági egyensúlyhiányok kiigazítását, új egyensúlyhiányok kialakulásának megelőzését és az államadósság-szintek csökkentését. A hatos csomag és a kettes csomag általi reform tehát hozzájárult az Unió növekedést és foglalkoztatást célzó stratégiájának megvalósításához. A megerősített felügyeleti keret a tagállamok gazdasági teljesítményének konvergenciáját is elősegítette. Minden tagállam visszatért a gazdasági növekedéshez és a csökkenő munkanélküliségi rátákhoz, a makrogazdasági egyensúlyhiányok mérséklődtek, az államháztartási hiányok és adósságszintek visszaestek, és minden tagállam kilépett a túlzotthiány-eljárásból. A pénzügyi stabilitásuk tekintetében súlyos nehézségekkel küzdő vagy súlyos nehézségek által fenyegetett euróövezeti tagállamok támogatására létrehozott keret emellett hozzájárult az érintett tagállamok többi euróövezeti tagállamtól való átmeneti eltérésének csökkentéséhez, és megalapozta az újbóli konvergenciát. A pénzügyi válságot követő fellendülés történelmi léptékkel mérve hosszú volt, de a növekedés üteme visszaesett, és ehhez tartósan alacsony infláció társult. Ugyanakkor az államadósság szintje továbbra is magas néhány tagállamban, amelyek középtávú költségvetési céljuktól is messze elmaradnak, reformtörekvéseik viszont lanyhulnak. Egyes tagállamok gazdasága továbbra is sebezhető a gazdaság lassulásával szemben, ami az egész euróövezet működését érintő továbbgyűrűző hatások kockázatával jár. A tagállami szintű költségvetési irányvonal gyakran prociklikus volt. Sőt, az államháztartás összetétele nem vált növekedésbarátabbá, a nemzeti kormányok pedig nyilvánvalóvá tették, hogy a folyó kiadások növelését részesítik előnyben a beruházások védelmével szemben. A nem szakpolitikai indíttatású nagy sokkok esetén csupán korlátozott lehetőség van az euróövezet egészére vonatkozó költségvetési irányvonalnak – az egyes tagállamok számára előírt, megfelelően differenciált költségvetési erőfeszítések melletti – irányítására, mivel a kedvező időszakokban hiányzik a prudens politika; ez a korlátozottság mindaddig fennmarad, amíg központi stabilizációs kapacitás hiányában az irányítás kizárólag a nemzeti költségvetési politikák összehangolásán alapul. A jelenlegi keret és annak végrehajtása így nem ösztönözte a makrogazdasági stabilizációt.

Továbbá a jelenlegi felügyeleti keret és annak végrehajtása nem biztosított kellő különbségtételt azon tagállamok között, amelyek lényegesen eltérő költségvetési pozícióval, fenntarthatósági kockázattal vagy egyéb sebezhetőséggel rendelkeznek. További, javításra szoruló terület az uniós költségvetési szabályok és a nemzeti költségvetési keretek közötti kölcsönhatás. A költségvetési keretrendszer (amely magában foglal másodlagos jogi aktusokat, valamint egyéb dokumentumokat, amelyek tovább részletezik, és átláthatóbbá teszik a felügyelet gyakorlati végrehajtásának mikéntjét) túlzottan összetetté vált. Ez az összetettség abból ered, hogy a keretrendszer többszörös célokat követ, valamint hogy a változó körülmények széles skáláját kell figyelembe venni többek között a rugalmasság alkalmazásával, mindezt a tagállamok véleménykülönbségei közepette. Az összetettség a nagyon részletes kodifikációban mutatkozik meg, amely magában foglal több operatív mutatót, melyek közül számos nem megfigyelhető és gyakran módosul, valamint különböző mentesítő záradékokat. Ennek következtében a költségvetési szabályok kevésbé átláthatóak, akadályozzák az előrejelezhetőséget, a kommunikációt és a politikai támogatottságot. A gazdasági válság alatt felhalmozódott egyéb egyensúlyhiányok csökkennek, de számos esetben csak lassan. A makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás sikeresebb volt a folyó fizetési mérlegek hiányának csökkentésében, mint a tartós és nagy fizetésimérleg-többletek csökkentésében. Bár ezt magyarázhatja az, hogy a fenntarthatósági aggályok miatt sürgetőbb szükséglet a fizetési mérlegek magas hiányának korrekciója, a tartós fizetésimérleg-többletek ugyancsak akadályozhatják az euróövezet zavartalan működését. A szakpolitikai ajánlások húzóereje elmarad az optimálistól, és az idők során egyre csökkent, ahogy a reformlendület visszaesett. Sőt, noha az egyes felügyeleti ágak közötti kölcsönhatás megfelelő volt, az együttműködésükön tovább lehetne javítani. A felügyeleti keret nem veszi kellőképpen figyelembe az egyes felügyeleti eszközök közötti fontos kapcsolatokat, különösen akkor, amikor az államadósság fenntarthatóságával kapcsolatos problémák elválaszthatatlanul a szélesebb körű makrogazdasági egyensúlyhiányokhoz vagy az alacsony potenciális növekedéshez kapcsolódnak. Végül, fontolóra kell venni annak szükségességét, hogy a felügyeleti keret segítsen a mai és a jövőbeli sürgető gazdasági, demográfiai és környezeti kihívások kezelésében. Jelenleg az egyik fő gazdasági kihívás az, hogy a növekedés hosszabb időszakon át visszafogott maradhat, ha nem születnek szakpolitikai intézkedések a potenciális növekedés fellendítésére. A már most is nagymértékben alkalmazkodó monetáris politika mellett fontos mérlegelni, hogy a tagállamok költségvetési és strukturális politikái hozzá tudnak-e járulni az euróövezeti politikamixhez és a potenciális növekedés fokozásához, és ha igen, hogyan, valamint fontos megvizsgálni az uniós gazdasági kormányzási keret ebben játszott potenciális szerepét. Fontolóra kell venni továbbá, hogy a keretrendszer – kiegészítve a szabályozási környezet és a strukturális reformok által játszott kulcsfontosságú szerepet – milyen mértékben képes támogatni a klímasemleges, erőforrás-hatékony és digitális európai gazdaságra való átállással kapcsolatos gazdasági, környezeti és társadalmi szakpolitikai igényeket. 3.Nyilvános vitára szánt kérdések A jogszabályokkal kapcsolatos eddigi tapasztalatok alapján számos, nyilvános vitára bocsátható kérdés határozható meg: Hogyan javítható a keret úgy, hogy minden tagállamban biztosítsa a fenntartható államháztartást, segítsen megszüntetni a fennálló makrogazdasági egyensúlyhiányokat, és elkerülni újabbak kialakulását? A tapasztalatok fényében kulcsfontosságú a fenntartható államháztartási pozíciók biztosítására, valamint a makrogazdasági egyensúlyhiányok elkerülésére irányuló célkitűzések hatékony megvalósítása. A hatékony gazdasági koordináció és felügyelet az ellenálló képesség biztosításának sarokköve az EU-ban és a gazdasági és monetáris unióban, tekintettel a fenntarthatatlan pozíciók kialakulásából eredő potenciális negatív továbbgyűrűző hatásokra. Noha az adósság-fenntarthatóság és a makrogazdasági egyensúlyhiányok kiigazítása terén összességében történt előrehaladás, ez a haladás nem mindig volt elegendő, és nagyok a különbségek a tagállamok között. Egy hatékony keretnek ezért biztosítania kell az államadósság fenntarthatóságát, többek között ott, ahol ez a legszükségesebb, valamint a makrogazdasági egyensúlyhiányok megelőzését és kiigazítását. Ebben az összefüggésben kell megvizsgálni a klímaváltozással összefüggő kockázatokat. Hogyan biztosíthatók olyan felelős költségvetési politikák, amelyek megőrzik a hosszú távú fenntarthatóságot, ugyanakkor lehetővé teszik a rövid távú stabilizációt? A költségvetési politikai iránymutatások rendszere támogatja a tagállamokat abban, hogy biztosítsák az államháztartás hosszú távú fenntarthatóságát és anticiklikus költségvetési politikát folytassanak, és így kedvező és kedvezőtlen időszakokban egyaránt hozzájáruljanak a jobb makrogazdasági stabilizációhoz. Noha a hatékony keretnek törekednie kellene arra, hogy kedvező és kedvezőtlen időszakokban is anticiklikus legyen, ez a gyakorlatban gyakran nem valósult meg. A megfelelő költségvetési erőfeszítés és adósságcsökkentés a kedvező gazdasági időszakokban segít teret biztosítani a költségvetési politika kedvezőtlen időszakokban történő alkalmazására. A megfelelő középtávú szakpolitikai tervezés – mind a költségvetési célok, mind a termelékenységet és a beruházásokat előmozdító strukturális reformok terén –, valamint a megfelelő szakpolitikai kiindulópont segíthet e tekintetben. Mi az uniós felügyeleti keret számára megfelelő szerep a tagállamok arra való ösztönzésében, hogy hajtsák végre a mai és a jövőbeli gazdasági, társadalmi és környezeti kihívások kezeléséhez szükséges fő reformokat és beruházásokat, megőrizve ugyanakkor az adósság fenntarthatóságát érintő kockázatok elleni biztosítékokat? A keretnek összhangban kell lennie a jelen és a jövő kihívásaival. Meg kell vitatni, hogy mi lehet az uniós felügyeleti keret megfelelő szerepe a fenntartható növekedést támogató államháztartási szerkezet kialakításának előmozdításában, és annak elősegítésében, hogy a tagállamok megfelelő szinten tartsák a beruházásokat. Mindenekelőtt jelentős beruházásokra lesz szükség az európai zöld megállapodás tágabb törekvéseinek teljesítéséhez. Emiatt felmerül a kérdés, hogy a költségvetési keretrendszer milyen mértékben képes támogatni a digitális kor kihívásainak megfelelő klímasemleges, erőforrás-hatékony és versenyképes gazdaságra való átálláshoz szükséges reformokat és – többek között az emberi tőkébe és a készségfejlesztésre irányuló – beruházásokat oly módon, hogy senki ne maradjon ki. Ez magában foglalja annak újraértékelését, hogy a jelenlegi rugalmassági rendelkezések hatály és jogosultság tekintetében mennyire alkalmasak arra, hogy a megfelelő típusú és mértékű beruházásokat segítsék elő, megőrizve az adósság fenntarthatóságát. Emellett át kell gondolni a költségvetési keretrendszer szerepét a környezetvédelmi szempontok nemzeti költségvetésekben való érvényesítése terén. Hogyan egyszerűsíthető az uniós keretrendszer, és javítható végrehajtásának átláthatósága? Míg a jelenlegi költségvetési felügyeleti keretrendszer több rugalmassági és mérlegelési elemet tartalmaz, amelyeket a fő érdekelt felek közötti bizalom hiánya közepette fogadtak el, és amelyek rendelkezések bonyolult hálóját alkotják, egy szabályokon alapuló keretrendszeren belül a gazdasági értékelés hatékony alkalmazásának objektív és átlátható módon kell történnie. Idetartozik például annak mérlegelése, hogy a Szerződésben meghatározottak szerint a jelentős gazdaságpolitikai eltérésekre helyezett, egyértelműen definiált célkitűzéseken és operatív szakpolitikai célokon alapuló világos hangsúly hozzájárulhat-e a felügyeleti keret hatékony végrehajtásához. Egy egyszerűbb keret és végrehajtás nagyobb felelősségvállaláshoz, jobb kommunikációhoz, és az érvényesítés és megfelelés esetében alacsonyabb politikai költségekhez vezethet. Hogyan biztosíthatja a keret a hatékony érvényesítést? Mi legyen a pénzbírságok, a hírnévromlás és a pozitív ösztönzők szerepe? A keret hatékony végrehajtását biztosító elemként gondosan mérlegelni kell a megfelelő egyensúlyt a pénzbírságok és a makrogazdasági stabilitást és a fenntartható növekedést ösztönző eszközök – például a konvergenciát és versenyképességet szolgáló költségvetési eszköz vagy a konvergencia- és reformtámogató eszköz – között. Van-e lehetőség a nemzeti költségvetési keretek megerősítésére és az uniós költségvetési kerettel való kölcsönhatásuk javítására? Mérlegelni kell, hogy a nemzeti költségvetési keretek – főként a független költségvetési intézmények – erősebb szerepe hozzájárulna-e az uniós költségvetési szabályok nagyobb mértékű betartásához, és ezzel egyidejűleg javítaná-e a kerettel kapcsolatos felelősségvállalást. Továbbá, mivel a kiváló minőségű statisztikák kulcsfontosságúak az átlátható költségvetési keret szempontjából, fel kell mérni, hogy az adatminőség terén milyen további javításokra lenne szükség. Hogyan kellene a keretnek figyelembe vennie az euróövezeti dimenziót és a gazdasági és monetáris unió elmélyítésére irányuló ütemtervet? A gazdasági kormányzási keret és a gazdasági és monetáris unió kiteljesítésére irányuló tágabb ütemterv között számos konkrét kapcsolat van. Elsőként, a Stabilitási és Növekedési Paktum és a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás egyaránt kizárólag a nemzeti szakpolitikákra, mindenekelőtt a magas államadósságszintek és folyófizetésimérleg-hiányok megelőzésére és kiigazítására összpontosít. Ilyen környezetben és stabilizáló jellemzőkkel bíró központi költségvetési kapacitás hiányában az euróövezet költségvetési irányvonalának irányítása csak korlátozottan lehetséges. Egy megfelelő méretű stabilizációs kapacitás bevezetése lehetővé tenné a költségvetési politika számára, hogy nagyobb mértékben járuljon hozzá a makrogazdasági stabilizációhoz az euróövezet egészének szintjén. Másodikként, a pénzügyi unió (bankunió és tőkepiaci unió) kiteljesítése, egy közös biztonságos eszköz bevezetése és a bankok állampapír-kitettségei szabályozási kezelésének felülvizsgálata – a konkrét kialakítástól függően – elősegítheti a piaci fegyelmet, és lehetővé teheti egy hatékony költségvetési felügyeleti keret kialakításának további egyszerűsítését. Harmadikként, egy szilárd alapokon nyugvó, prosperáló és ellenálló gazdasági és monetáris unió a legalkalmasabb eszköz a pénzügyi stabilitás növelésére Európában. Ez egyúttal annak is előfeltétele, hogy megerősítsük az euró nemzetközi szerepét. Ennek révén növelhető Európa befolyása a világban és a globális piacokon, ez pedig segít az európai értékek előmozdításában, és támogatja az európai vállalkozások, fogyasztók és kormányzatok érdekeit. Az európai szemeszter keretében hogyan hathat egymásra és hogyan működhet jobban együtt a Stabilitási és Növekedési Paktum és a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás, a tagállamok közötti gazdaságpolitikai koordináció javítása érdekében? Az európai szemeszter egy közös ütemterv keretében sikeresen összehangolja a különböző felügyeleti ágakat. Segít összhangba hozni a nemzeti eljárásokat, és hozzájárul az EU-n belüli konvergenciához. Ettől függetlenül az integráltabb felügyelet érdekében és az újonnan felmerülő kihívásokkal összefüggésben tovább lehetne erősíteni a politikai koordináció eszközeként betöltött szerepét. Miközben az egyes ágak saját célkitűzéseikre összpontosítanak, meg kell vizsgálni, hogy az összekapcsolódó kihívások esetében hatékonyabban lehetne-e együtt végrehajtani őket. Ez történhetne például a makrogazdasági egyensúlyhiány kezelésére szolgáló eljárás és Stabilitási és Növekedési Paktum között meglévő kapcsolatok felhasználásával olyan esetekben, amikor az államadósság fenntarthatóságával kapcsolatos problémák a költségvetési fegyelemhez és a potenciális növekedés strukturális akadályaihoz egyaránt kötődnek.