A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE —

Technikai iránymutatás az infrastruktúra éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatáról a 2021–2027 közötti időszakban

(2021/C 373/01)

FELELŐSSÉGKIZÁRÓ NYILATKOZAT: E közlemény célja, hogy technikai iránymutatást nyújtson a 2021–2027-es programozási időszakra vonatkozó infrastrukturális beruházások éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatához. Az (EU) 2021/523 európai parlamenti és tanácsi rendelet (1) (a továbbiakban: InvestEU-rendelet) 8. cikkének (6) bekezdése előírja, hogy a Bizottságnak fenntarthatósági iránymutatást kell kidolgoznia. A 8. cikk (6) bekezdésének a) pontja meghatározza az éghajlatváltozás mérséklésére és az ahhoz való alkalmazkodásra vonatkozó követelményeket. A 8. cikk (6) bekezdésének e) pontja értelmében a fenntarthatósági iránymutatásnak iránymutatást kell tartalmaznia a végrehajtó partnerek számára a finanszírozási és beruházási műveletek környezeti, éghajlati vagy társadalmi hatásainak átvilágítása céljából nyújtandó információkról. A 8. cikk (6) bekezdésének d) pontja kimondja, hogy a fenntarthatósági iránymutatásnak lehetővé kell tennie azon projektek azonosítását, amelyek nem egyeztethetők össze az éghajlat-politikai célkitűzések elérésével. Az infrastruktúra éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatára vonatkozó ezen iránymutatás a fenntarthatósági iránymutatás részét képezi. Az (EU) 2021/1153 európai parlamenti és tanácsi rendelet (2) (a továbbiakban: CEF-rendelet) is előirányozza az infrastrukturális projektek éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatáról szóló bizottsági iránymutatást, amely összhangban áll adott esetben az Unió más programjaihoz kidolgozott iránymutatásokkal. Az iránymutatás az (EU) 2021/1060 európai parlamenti és tanácsi rendelet (3) (a továbbiakban: közös rendelkezésekről szóló rendelet (CPR)) 2. cikkének 37. pontja és 67. cikke (3) bekezdésének j) pontja, valamint a Helyreállítási és Rezilienciaépítési Eszköz (4) keretében is releváns referenciaként szolgál az infrastruktúra éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatához. Az iránymutatást a Bizottság az InvestEU potenciális végrehajtó partnereivel szoros együttműködésben, az EBB csoporttal együtt dolgozta ki. Ez az iránymutatás kiegészíthető további nemzeti és ágazati megfontolásokkal és iránymutatásokkal.

RÖVIDÍTÉSEK

AR4 Az IPCC negyedik értékelő jelentése AR5 Az IPCC ötödik értékelő jelentése C3S A Kopernikusz program éghajlatváltozással kapcsolatos szolgáltatása CC Éghajlatváltozás CBA Költség-haszon elemzés CEF Európai Hálózatfinanszírozási Eszköz KA Kohéziós Alap EUB Az Európai Unió Bírósága CMIP Csatolt modellek összehasonlító projektje CO2 Szén-dioxid CO2e Szén-dioxid-egyenérték CPR (EU) 2021/1060 rendelet DNSH A jelentős károkozás elkerülését célzó elv DWL Tervezési élettartam EAD Várható éves kár EEA Európai Környezetvédelmi Ügynökség KHV Környezeti hatásvizsgálat EPCM Tervezés, beszerzés és kivitelezésmenedzsment ERFA Európai Regionális Fejlesztési Alap ESG Környezeti, társadalmi és irányítási ESIA Környezeti és társadalmi hatásvizsgálat ECP Kiterjesztett koncentrációs nyomvonal FEED Előzetes tervezés (Front-End Engineering Design) ÜHG Üvegházhatású gáz GIS Földrajzi információs rendszer GWP Globális felmelegedési potenciál IPCC Éghajlatváltozási Kormányközi Testület JRC Közös Kutatóközpont (Európai Bizottság) MÁTA Méltányos Átállást Támogató Alap KPI Kulcsfontosságú teljesítménymutatók NEKT Nemzeti energia- és klímaterv O&M Üzemeltetés és karbantartás PCM Projektciklus-menedzsment RRF Helyreállítási és Rezilienciaépítési Eszköz RCP Reprezentatív koncentrációs nyomvonal SKV Stratégiai környezeti vizsgálat EUMSZ Az Európai Unió működéséről szóló szerződés

TARTALOMJEGYZÉK

1. ÖSSZEFOGLALÓ 7

2. AZ IRÁNYMUTATÁS ALKALMAZÁSI KÖRE 8

3. AZ INFRASTRUKTÚRA ÉGHAJLATVÁLTOZÁSI REZILIENCIAVIZSGÁLATA 11

3.1. Felkészülés az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatra 13

3.2. Az éghajlatváltozás mérséklése (klímasemlegesség) 18

3.2.1. Átvilágítás – 1. szakasz (mérséklés) 20

3.2.2. Részletes elemzés – 2. szakasz (mérséklés) 21

3.2.2.1. A szénlábnyom modellezésének módszertana infrastrukturális projektek esetében 21

3.2.2.2. Az üvegházhatású gázok (ÜHG) kibocsátásának értékelése 25

3.2.2.3. Alapforgatókönyvek (szénlábnyom, költség-haszon elemzés) 26

3.2.2.4. A szén-dioxid árnyékköltsége 26

3.2.2.5. Az üvegházhatásúgáz-kibocsátás 2030-ig és 2050-ig tartó hiteles pályájával való összeegyeztethetőség ellenőrzése 28

3.3. Alkalmazkodás az éghajlatváltozáshoz (az éghajlatváltozás hatásaival szembeni reziliencia) 28

3.3.1. Átvilágítás – 1. szakasz (alkalmazkodás) 31

3.3.1.1. Érzékenység 32

3.3.1.2. Expozíció 32

3.3.1.3. Sebezhetőség 34

3.3.2. Részletes elemzés – 2. szakasz (alkalmazkodás) 34

3.3.2.1. Hatások, valószínűség és éghajlatváltozás okozta kockázatok 34

3.3.2.2. Valószínűség 35

3.3.2.3. Hatás 36

3.3.2.4. Kockázatok 39

3.3.2.5. Alkalmazkodási intézkedések 39

4. ÉGHAJLATVÁLTOZÁSI REZILIENCIAVIZSGÁLAT ÉS PROJEKTCIKLUS-MENEDZSMENT (PCM) 41

5. ÉGHAJLATVÁLTOZÁSI REZILIENCIAVIZSGÁLAT ÉS KÖRNYEZETI HATÁSVIZSGÁLAT (KHV) 43

A. melléklet: Uniós infrastruktúra-finanszírozás 2021–2027 46

B. melléklet: Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat dokumentációja és ellenőrzés 49

C. melléklet: Éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat és projektciklus-menedzsment (PCM) 52

D. melléklet: Éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat és környezeti hatásvizsgálat (KHV) 64

E. melléklet: Éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat és stratégiai környezeti vizsgálat (SKV) 77

F. melléklet: Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatot támogató ajánlások 87

G. melléklet: Fogalomtár 89

Ábrák jegyzéke

1. ábra: Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat, valamint a „klímasemlegesség” és az „éghajlatváltozás hatásaival szembeni reziliencia” elnevezésű pillérek 10

2. ábra: Az 1. táblázatban éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat folyamatának áttekintése 12

3. ábra: A globális felmelegedésre vonatkozó prognózisok 2100-ig 16

4. ábra: Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat éghajlatváltozás mérséklésével összefüggő folyamatának áttekintése 20

5. ábra: Az „alkalmazási kör” fogalma a szénlábnyom-modellezés módszertanában 23

6. ábra: A szén-dioxid árnyékköltsége az ÜHG-kibocsátás és -csökkentés tekintetében EUR/t CO 2 e-ben, 2016. évi árak 27

7. ábra: Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodással összefüggő folyamatának áttekintése 29

8. ábra: Az éghajlattal szembeni sebezhetőség és az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok értékelésének, valamint a vonatkozó alkalmazkodási intézkedések azonosításának, értékelésének és tervezésének/integrációjának indikatív áttekintése 30

9. ábra: Az átvilágítási szakasz sebezhetőségi elemzésének áttekintése 31

10. ábra: Az érzékenységi elemzés áttekintése 32

11. ábra: Az expozíciós elemzés áttekintése 33

12. ábra: A sebezhetőségi elemzés áttekintése 34

13. ábra: Az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázat 2. szakaszban végzett értékelésének áttekintése 35

14. ábra: A valószínűség-elemzés áttekintése 36

15. ábra: A hatáselemzés áttekintése 37

16. ábra: A kockázatértékelés áttekintése 39

17. ábra: Az alkalmazkodási alternatívák azonosítására, értékelésére/kiválasztására és végrehajtására/integrálására/tervezésére szolgáló folyamat áttekintése 40

18. ábra: Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat és a projektciklus-menedzsment (PCM) áttekintése 42

19. ábra: A projektfejlesztés különböző szakaszait vezető szervek 43

20. ábra: Környezeti hatásvizsgálatok (KHV) és projektciklus-menedzsment (PCM) 44

21. ábra: Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat dokumentációja elemeinek áttekintése 49

22. ábra: A közös projektciklusszakaszok és projektfejlesztési tevékenységek áttekintése 52

23. ábra: A projektgazda részvétele a projektciklus különböző szakaszaiban 54

24. ábra: A PCM és az éghajlatváltozás mérséklése közötti összefüggések áttekintése 57

25. ábra: A PCM és az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás közötti összefüggések áttekintése 59

Táblázatok jegyzéke

1. táblázat: Az infrastrukturális projektek éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatának összefoglalása 8

2. táblázat: Átvilágítási lista – szénlábnyom – példák projektkategóriákra 20

3. táblázat: A szénlábnyom-modellezési módszertan részét képező három alkalmazási kör és a közúti, vasúti és városi tömegközlekedési infrastruktúra tekintetében a közvetett kibocsátások értékelésének áttekintése 23

4. táblázat: Az EBB szénlábnyom-modellezési módszertanára vonatkozó küszöbértékek 25

5. táblázat: Az ÜHG-kibocsátás és -csökkentés árnyékköltsége EUR/t CO 2 e-ben, 2016. évi árak 26

6. táblázat: A szén-dioxid árnyékköltsége évente, EUR/t CO 2 e-ben, 2016. évi árak 27

7. táblázat: A következmények nagyságrendje a különböző kockázati területeken 37

8. táblázat: Szakaszok, a projektgazda céljai, valamint jellemző folyamatok és elemzések a projektciklusban 52

9. táblázat: A PCM és az éghajlatváltozás mérséklésének áttekintése 57

10. táblázat: A PCM és az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás áttekintése 59

11. táblázat: Áttekintés a PCM-ről és a környezeti vizsgálatokról (KHV, SKV) 62

12. táblázat: Az éghajlatváltozásnak a KHV-eljárás fő szakaszaiba történő beépítésének áttekintése 65

13. táblázat: Példák az éghajlatváltozás mérséklésére vonatkozó kulcsfontosságú kérdésekre a környezeti hatásvizsgálatban 73

14. táblázat: Példák az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra vonatkozó kulcsfontosságú kérdésekre a környezeti hatásvizsgálatban 74

15. táblázat: Példák az éghajlatváltozással kapcsolatos kérdésekre, amelyeket az SKV részeként kell figyelembe venni 79

16. táblázat: A stratégiai környezeti vizsgálat kulcsfontosságú kérdései az éghajlatváltozás mérséklésével összefüggésben 82

17. táblázat: A stratégiai környezeti vizsgálat kulcsfontosságú kérdései az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodással összefüggésben 84

1. ÖSSZEFOGLALÓ

Ez a dokumentum technikai iránymutatást nyújt az infrastruktúra éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatához a 2021–2027-es programozási időszakra.

Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat olyan folyamat, amely az éghajlatváltozás mérséklését és az ahhoz való alkalmazkodást célzó intézkedéseket integrálja az infrastrukturális projektek fejlesztésébe. Lehetővé teszi az európai intézményi és magánbefektetők számára, hogy megalapozott döntéseket hozzanak a Párizsi Megállapodással összeegyeztethetőnek minősíthető projektekről. A folyamat két pillérre (mérséklés, alkalmazkodás) és két szakaszra (átvilágítás, részletes elemzés) tagolódik. A részletes elemzés az átvilágítási szakasz eredményétől függ, ami hozzájárul az adminisztratív terhek csökkentéséhez.

Az infrastruktúra tág fogalom, amely magában foglalja az épületeket, a hálózati infrastruktúrát, valamint az épített rendszerek és eszközök széles körét. Az InvestEU-rendelet például tartalmazza a fenntartható infrastruktúrára vonatkozó szakpolitikai keretben támogatható beruházások átfogó listáját.

Az e dokumentumban foglalt iránymutatás megfelel a számos uniós alap, nevezetesen az InvestEU, az Európai Hálózatfinanszírozási Eszköz (CEF), az Európai Regionális Fejlesztési Alap (ERFA), a Kohéziós Alap és a Méltányos Átállást Támogató Alap (MÁTA) tekintetében a jogszabályokban meghatározott alábbi követelményeknek:

— Összhangban van a Párizsi Megállapodással és az uniós éghajlat-politikai célkitűzésekkel, ami azt jelenti, hogy összhangban áll az EU 2030-ra vonatkozó új éghajlat-politikai célkitűzésének és 2050-ig megvalósítandó klímasemlegességének, valamint az éghajlatváltozás hatásaival szemben reziliens fejlődésnek megfelelő, hiteles üvegházhatásúgázkibocsátás-csökkentési pályával. A 2050 utáni élettartamú infrastruktúráknak figyelembe kell venniük a klímasemlegesség feltételei mellett történő üzemeltetést, karbantartást és végleges leszerelést is, ami magában foglalhat a körforgásos gazdasággal kapcsolatos megfontolásokat is.

— Az iránymutatás követi az energiahatékonyság elsődlegeségének elvét, amelyet az (EU) 2018/1999 európai parlamenti és tanácsi rendelet (5) 2. cikkének 18. pontja határoz meg.

— Az iránymutatás betartja a jelentős károkozás elkerülését célzó elvet, amely a fenntartható finanszírozás uniós megközelítéséből következik, és amelyet az (EU) 2020/852 európai parlamenti és tanácsi rendelet (6) (taxonómiai rendelet) rögzít. Ez az iránymutatás a taxonómiai rendelet 9. cikkében foglalt környezetvédelmi célkitűzések közül kettővel foglalkozik, nevezetesen az éghajlatváltozás mérséklésével és az ahhoz való alkalmazkodással.

A költség-haszon elemzésnek és az alternatívák elemzésének továbbra is az üvegházhatásúgáz-kibocsátások számszerűsítése és monetizálása az alapja. Az iránymutatás tartalmazza a szénlábnyom modellezésre vonatkozó aktualizált módszertant és a szén-dioxid árnyékköltségének értékelését.

Az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodást célzó intézkedések meghatározásának, értékelésének és végrehajtásának alapját továbbra is az éghajlattal szembeni sebezhetőség és az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok értékelése képezi.

Fontos konkrétan és hitelesen dokumentálni az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat gyakorlatait és folyamatait, különösen mivel az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat dokumentálása és ellenőrzése a beruházási döntések meghozatalának alapvető részét képezi.

A nagyprojektek 2014–2020-as időszakban végzett éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatából levont tanulságok alapján ez az iránymutatás integrálja az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatot a projektciklus-menedzsmenttel (PCM), a környezeti hatásvizsgálattal (KHV) és a stratégiai környezeti vizsgálati (SKV) folyamatokkal, és ajánlásokat fogalmaz meg a tagállamokban az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat nemzeti folyamatainak támogatására.

1. táblázat

Az infrastrukturális projektek éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatának összefoglalása

Klímasemlegesség Az éghajlatváltozás mérséklése Az éghajlatváltozás hatásaival szembeni reziliencia Az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás Átvilágítás – 1. szakasz (mérséklés): Hasonlítsa össze a projektet az ezen útmutató 2. táblázatában szereplő átvilágítási listával: — Amennyiben a projekt nem igényel szénlábnyom-értékelést, foglalja össze az elemzést egy klímasemlegességi átvilágítási nyilatkozatban, amely főszabályként (7) levonja az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat következtetéseit a klímasemlegesség szempontjából; — Ha a projekt szénlábnyom-értékelést igényel, folytassa az alábbi 2. szakasszal. Átvilágítás – 1. szakasz (alkalmazkodás): Végezzen klímaérzékenységi, expozíciós és az éghajlattal szembeni sebezhetőségre vonatkozó elemzést ezen iránymutatással összhangban: — Amennyiben nincsenek olyan éghajlatváltozás okozta jelentős kockázatok, amelyek további elemzést indokolnának, állítsa össze a dokumentációt és foglalja össze az elemzést egy, az éghajlatváltozás hatásaival szembeni rezilienciára vonatkozó átvilágítási nyilatkozatban, amely főszabályként levonja az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat következtetéseit az éghajlatváltozás hatásaival szembeni reziliencia szempontjából; — Ha éghajlatváltozás okozta jelentős kockázatok merülnek fel, amelyek további elemzést tesznek szükségessé, folytassa az alábbi 2. szakasszal. Részletes elemzés – 2. szakasz (mérséklés): — A szénlábnyom-modellezés módszerének alkalmazásával számszerűsítse az ÜHG-kibocsátást egy tipikus üzemeltetési évben. Hasonlítsa össze az abszolút és relatív ÜHG-kibocsátás küszöbértékeivel (lásd 4. táblázat). Ha az ÜHG-kibocsátás meghaladja a küszöbértékek bármelyikét, végezze el a következő elemzést: — Monetizálja az ÜHG-kibocsátást a szén-dioxid árnyékköltségének felhasználásával (lásd: 6. táblázat), és határozottan építse be az energiahatékonyság elsődlegességének elvét a projekt kialakításába, az alternatívák elemzésébe és a költség-haszon elemzésbe. — Ellenőrizze, hogy a projekt összeegyeztethető-e a 2030-ra és 2050-re vonatkozó átfogó üvegházhatásúgázkibocsátás-csökkentési célértékek elérésének hiteles pályájával. Ennek részeként a 2050 utáni élettartamú infrastruktúra esetében ellenőrizze a projekt összeegyeztethetőségét a klímasemlegesség feltételei melletti üzemeltetéssel, karbantartással és végleges leszereléssel. Részletes elemzés – 2. szakasz (alkalmazkodás): — Ezen iránymutatással összhangban végezze el az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok értékelését, beleértve a valószínűség- és a hatáselemzéseket is. — A jelentős éghajlatváltozás okozta kockázatokat releváns és megfelelő alkalmazkodási intézkedések meghatározásával, értékelésével, tervezésével és végrehajtásával kezelje. — Mérje fel a rendszeres monitoring és a későbbi intézkedések hatókörét és szükségességét, például a jövőbeli éghajlatváltozással kapcsolatos kritikus feltételezéseket. — Ellenőrizze az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra vonatkozó uniós és adott esetben nemzeti, regionális és helyi stratégiákkal és tervekkel, valamint más releváns stratégiai és tervezési dokumentumokkal való összhangot. Állítsa össze a dokumentációt, és foglalja össze az elemzést egy klímasemlegességi vizsgálati nyilatkozatban, amely főszabályként levonja az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat következtetéseit a klímasemlegesség szempontjából. Állítsa össze a dokumentációt, és foglalja össze az elemzést egy éghajlatváltozási rezilienciavizsgálati nyilatkozatban, amely főszabályként levonja az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat következtetéseit az éghajlatváltozás hatásaival szembeni reziliencia szempontjából. Foglalja egybe a fent említett dokumentációt és összefoglalókat egy összevont éghajlatváltozási átvilágítási/rezilienciavizsgálati dokumentációba, amely a legtöbb esetben fontos részét képezi majd a beruházási döntések logikai alapjának. Tüntesse fel az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálati folyamat tervezésére és végrehajtására vonatkozó információkat.

2. AZ IRÁNYMUTATÁS ALKALMAZÁSI KÖRE

Az infrastruktúra – az épített környezetünk – elengedhetetlen modern társadalmunk és gazdaságunk működéséhez. Biztosítja azokat az alapvető fizikai és szervezeti struktúrákat és létesítményeket, amelyek számos tevékenységünk alapját képezik.

A legtöbb infrastruktúra élettartama vagy üzemideje hosszú. A napjainkban az EU-ban működő számos infrastruktúrát sok évvel ezelőtt terveztek és építettek meg. Emellett a 2021 és 2027 közötti időszakban finanszírozott infrastruktúra nagy része jócskán az évszázad második felében és azon túl is üzemelni fog. Ezzel párhuzamosan a gazdaság 2050-ig átáll a nulla nettó ÜHG-kibocsátásra (klímasemlegesség), összhangban a Párizsi Megállapodással és az európai klímarendelettel, ideértve a 2030-ra megállapított új ÜHG-kibocsátási célértékek teljesítését is. Az éghajlatváltozás azonban továbbra is növelni fogja számos éghajlati és időjárási szélsőség gyakoriságát és súlyosságát, ezért az EU továbbra is arra törekszik, hogy az éghajlatváltozás elkerülhetetlen hatásaihoz teljes mértékben alkalmazkodó, az éghajlatváltozás hatásaival szemben reziliens társadalommá váljon, kiépítse alkalmazkodóképességét és minimalizálja sebezhetőségét a Párizsi Megállapodással, az európai klímarendelettel és az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodásra vonatkozó uniós stratégiával (8) összhangban. Ezért alapvető fontosságú a klímasemleges és az éghajlatváltozás hatásaival szemben reziliens jövőre felkészült infrastruktúra (9) egyértelmű azonosítása – és ebből következően az abba való beruházás. Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat két pillérét az 1. ábra szemlélteti.

Az infrastruktúra tág fogalom, amely a következőket foglalja magában:

— épületek, a magánlakásoktól az iskolákig vagy ipari létesítményekig, amelyek a legelterjedtebb infrastruktúra-típus és az emberi települések alapjai,

— természetalapú infrastruktúrák, például zöldtetők, falak, terek és vízelvezető rendszerek,

— a mai gazdaság és társadalom működése szempontjából létfontosságú hálózati infrastruktúra, nevezetesen az energetikai infrastruktúra (pl. hálózatok, erőművek, csővezetékek), a közlekedés (10) (olyan állóeszközök, mint például utak, vasutak, kikötők, repülőterek vagy belvízi közlekedési infrastruktúra), az információs és kommunikációs technológiák (pl. mobiltelefon-hálózatok, adatkábelek, adatközpontok) és a víz (pl. vízvezetékek, tározók, szennyvízkezelő létesítmények),

— a vállalkozások és háztartások által termelt hulladék kezelésére szolgáló rendszerek (gyűjtőpontok, válogató és újrafeldolgozó létesítmények, hulladékégetők és hulladéklerakók),

— egyéb tárgyi eszközök a szakpolitikai területek szélesebb körében, többek között a távközlés, a segélyhívó szolgáltatások, az energia, a pénzügy, az élelmezés, a kormányzat, az egészségügy, az oktatás és képzés, a kutatás, a polgári védelem, a közlekedés, valamint a hulladék vagy a víz területén,

— az alapspecifikus jogszabályokban más támogatható infrastruktúra-típusokat is meg lehet határozni, például az InvestEU-rendelet tartalmazza a fenntartható infrastruktúrára vonatkozó szakpolitikai keretben támogatható beruházások átfogó listáját.

Az érintett hatóságok hatásköreinek kellő figyelembevételével ez az iránymutatás elsősorban az infrastrukturális projektek előkészítésében részt vevő projektgazdáknak és szakértőknek szól. Hasznos referenciaként szolgálhat a hatóságok, a végrehajtó partnerek, a befektetők, az érdekelt felek és mások számára is. Iránymutatást tartalmaz például arra vonatkozóan, hogy miként lehet az éghajlatváltozással kapcsolatos kérdéseket integrálni a környezeti hatásvizsgálatokba (KHV) és a stratégiai környezeti vizsgálatokba (SKV).

1. ábra

Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat, valamint a „klímasemlegesség” és az „éghajlatváltozás hatásaival szembeni reziliencia” elnevezésű pillérek

Általában véve a projektgazda beépíti a projektszervezésbe az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálathoz szükséges szakértelmet, és összhangot teremt a projektfejlesztési folyamat egyéb munkáival, például a környezeti vizsgálatokkal. A projekt sajátos jellegétől függően ez magában foglalhatja egy éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatért felelős vezető és egy, az éghajlatváltozás mérséklésével és az ahhoz való alkalmazkodással foglalkozó szakértői csoport bevonását is.

Az Európai Bizottság általi első közzététel időpontjától kezdődően ezt az iránymutatást integrálni kell a 2021–2027 közötti időszakra vonatkozó infrastrukturális projektek előkészítésébe és éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatába. Azokat az infrastrukturális projekteket illetően, amelyek tekintetében befejezték a környezeti hatásvizsgálatot (KHV) és legkésőbb 2021 végéig megadták az engedélyt, megkötötték a szükséges finanszírozási megállapodásokat (beleértve az uniós finanszírozásra irányulókat is), és amelyek legkésőbb 2022-ben megkezdik a kivitelezési munkálatokat, a Bizottság határozottan arra ösztönöz, hogy ezen iránymutatásnak megfelelően végezzék el az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatot.

Az infrastruktúra üzemeltetése és karbantartása során gyakran fontos lehet felülvizsgálni az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatot és a kritikus feltételezéseket. Ez rendszeres időközönként (pl. 5–10 év) történhet az eszközkezelés részeként. Kiegészítő intézkedések hozhatók az üvegházhatású gázok kibocsátásának további csökkentése és az éghajlatváltozás okozta változó kockázatok kezelése érdekében.

Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatra fordított időnek, költségnek és erőfeszítésnek arányosnak kell lennie az előnyökkel. Ez tükröződik például abban, ahogy az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatot két szakaszra bontják: az 1. szakaszban az átvilágításra kerül sor, a részletes elemzést pedig csak indokolt esetben a 2. szakaszban végzik el. A tervezésnek és a projektfejlesztési ciklusba való integrálásnak elő kell segítenie a párhuzamos munkavégzés elkerülését, például az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatok és a környezeti vizsgálatok között, valamint csökkentenie kell a költségeket és az adminisztratív terheket.

3. AZ INFRASTRUKTÚRA ÉGHAJLATVÁLTOZÁSI REZILIENCIAVIZSGÁLATA

A 2. ábra illusztrálja az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat két pillérét és főbb lépéseit. Minden pillér két szakaszra tagolódik. Az első szakasz az átvilágítás, amelynek eredménye határozza meg, hogy el kell-e végezni a második szakaszt.

2. ábra

Az 1. táblázatban leírt éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat folyamatának áttekintése

Amint azt a 2. ábra mutatja, az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat folyamatát egy összevont éghajlatváltozási átvilágítási/rezilienciavizsgálati dokumentációban kell dokumentálni, amely az elvégzett szakaszoktól függően eltérő (lásd: B. melléklet).

3.1. Felkészülés az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatra

A konkrét eszközök keretében nyújtott támogatás kérelmezésekor a projektgazda elkészíti, megtervezi és dokumentálja az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat folyamatát, amely lefedi az éghajlatváltozás mérséklését és az ahhoz való alkalmazkodást. Ez a következőket foglalja magában:

— a projekt kontextusának, valamint a projektek határainak és kölcsönhatásainak értékelése és meghatározása,

— az értékelési módszertan kiválasztása, beleértve a sebezhetőségi és a kockázatértékelés fő paramétereit,

— annak meghatározása, hogy kit kell bevonni, valamint a források, az idő és a költségvetés hozzárendelése,

— olyan kulcsfontosságú referenciadokumentumok összeállítása, mint az alkalmazandó nemzeti energia- és klímaterv (NEKT), valamint a vonatkozó alkalmazkodási stratégiák és tervek, beleértve például a katasztrófakockázatok csökkentésére irányuló nemzeti és helyi stratégiákat,

— a például a szerkezeti tervezésről és a környezeti hatásvizsgálatról (KHV), valamint – amennyiben rendelkezésre áll – a stratégiai környezeti vizsgálatról (SKV) szóló, alkalmazandó jogszabályoknak, szabályoknak és rendelkezéseknek való megfelelés biztosítása.

Ez az iránymutatás az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatot olyan lineáris megközelítésként írja le, amelyet egymás követő konkrét lépésekkel hajtanak végre. Gyakran azonban vissza kell térni a projektfejlesztési ciklus egy korábbi szakaszához, például ha a projektbe alkalmazkodási intézkedést vesznek fel, ami miatt fontos lesz az érzékenységi elemzés felülvizsgálata. Szükség lehet arra is, hogy egy lépést tegyenek visszafelé annak biztosítása érdekében, hogy az esetleges változásokat (pl. új követelmények) megfelelően integrálják.

Fontos a projekt kontextusának, azaz a javasolt projekt és annak célkitűzései alapos megismerése, beleértve a projekt fejlesztéséhez és üzemeltetéséhez szükséges valamennyi kiegészítő tevékenységet. Az éghajlatváltozásnak a projekt bármely tevékenységére vagy alkotóelemére gyakorolt hatása alááshatja a projekt sikerét. Kulcsfontosságú maga a projekt általános jelentőségének és funkcionalitásának, valamint az általános kontextusban/rendszerben betöltött szerepének a megértése, továbbá annak értékelése, hogy ez az infrastruktúra mennyire alapvető (11).

Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatra vonatkozó módszertant és megközelítést logikus és világos módon kell megtervezni és elmagyarázni, beleértve annak főbb korlátait is. A módszertanban meg kell határozni az adatok és információk forrását. Ki kell fejteni továbbá az alapul szolgáló adatok és elemzések részletességének szintjét, követendő lépéseit és bizonytalansági szintjét. A cél az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat folyamatának hozzáférhető, átlátható és összehasonlítható hitelesítése, hogy beépülhessen a döntéshozatali folyamatba.

Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat kialakítása magában foglalja a 2030-ra és 2050-re vonatkozó uniós üvegházhatásúgázkibocsátás-csökkentési célértékek elérésének hiteles pályáját, összhangban a Párizsi Megállapodás és az európai klímarendelet céljaival. Ehhez jellemzően szakértői értékelésre (12) van szükség, amely figyelembe veszi a célértékeket és a követelményeket. A cél annak biztosítása, hogy az ÜHG-kibocsátás csökkentésére irányuló célértékeket és az energiahatékonyság elsődlegességének elvét beépítsék a projektfejlesztési ciklusba.

Megjegyzendő, hogy az éghajlattal szembeni sebezhetőség és az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok értékelése időskálájának meg kell felelnie a projekt keretében finanszírozott beruházás tervezett élettartamának. Az élettartam gyakran (jelentősen) hosszabb, mint például a költség-haszon elemzésben használt referencia-időszak.

Az Eurocode-ok (13) egyik fő fogalma például a tervezési élettartam (DWL), amelyet azon időszakként határoznak meg, amely alatt a szerkezetet a várható karbantartás mellett, de jelentős javítás nélkül használják. Az Eurocode-ok alkalmazásával tervezett épületek és egyéb általános szerkezetek DWL-je 50 év, a műemléképületek és hidak DWL-je pedig 100 év. Ily módon a 2020-ban tervezett szerkezetek várhatóan 2070-ig állnak ellen az éghajlati (pl. hó-, szél-, hő-) hatásoknak és a szélsőséges eseményeknek (az épületek esetében), a hidak és műemléképületek pedig 2120-ig.

Az Eurocode-ok jelenlegi generációjának alapjául szolgáló éghajlati adatok többnyire 10–15 évesek, eltekintve a nemzeti adatok néhány közelmúltbeli aktualizálásától. Az Eurocode-ok nemzeti alkalmazását – az éghajlat-politikai intézkedések kiválasztása szempontjából releváns, nemzeti szinten meghatározott paraméterek (NDP-k) választékát illetően – az Eurocode-ok összehangolt használatának helyzetéről szóló JRC-jelentés (14) elemzi. A JRC emellett iránymutatást nyújt az Eurocode-okat elfogadó országok számára arról, hogy hogyan térképezzék fel a szerkezettervezéssel kapcsolatos szeizmikus és éghajlat-politikai intézkedéseket (15).

2016-ban megkezdődött az Eurocode-ok második generációjával kapcsolatos munka (2023-ra várható). Ennek magában kell foglalnia a hó-, szél- és hőhatásokkal kapcsolatos intézkedések felülvizsgálatát és aktualizálását, valamint a hullámok és áramlatok hatására, továbbá a légköri jegesedésre vonatkozó ISO-szabványok átalakítását; a részleges biztonsági tényezők és a terheléskombinációk tényezői számításának valószínűségi alapját tartalmazó dokumentum elkészítését, amely figyelembe veszi az éghajlati hatások változékonyságát és egymástól való függését.

Az infrastrukturális projekt tervezett élettartama alatt jelentős változások következhetnek be az éghajlatváltozás okozta szélsőséges időjárási események gyakoriságában és intenzitásában, amit figyelembe kell venni. A projekteknek számolniuk kell a tengerszint emelkedésével is, amely az előrejelzések szerint a jövőben is folytatódni fog, még akkor is, ha a globális felmelegedés a Párizsi Megállapodás hőmérsékleti céljaival összhangban stabilizálódik.

A projektgazdának és a szakértői csoportnak az az egyik első feladata, hogy döntsön az éghajlatváltozási prognózisoknak az éghajlattal szembeni sebezhetőség és az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok értékeléséhez használandó adatkészleteiről, és ezt dokumentálni kell.

A legtöbb esetben a szükséges adatkészletek elérhetők lehetnek az érintett tagállamban (16). Amennyiben ezek a nemzeti/regionális adatkészletek nem állnak rendelkezésre, az elemzés alternatív alapjaként a következő, éghajlatváltozással kapcsolatos információforrásokat lehet figyelembe venni:

— a Kopernikusz éghajlatváltozással kapcsolatos szolgáltatása (17) (C3S), amely többek között éghajlatváltozási prognózisokat kínál a Kopernikusz éghajlati adattárán (18) (CDS) belül,

— az éghajlatváltozással kapcsolatos információk, adatok és prognózisok (19) egyéb hiteles nemzeti/regionális forrásai (20), pl. az érintett regionális éghajlati modellekből (21) származó, legkülső régiókra vonatkozó adatok.

— az éghajlatváltozással kapcsolatos szolgáltatásán (22) felül a Kopernikusz program (23) magában foglalja a légkörmonitoring szolgáltatást (24), a tengerikörnyezet-monitoring szolgáltatást (25), a szárazföld-monitoring szolgáltatást (26), a biztonsági szolgáltatást (27) és a veszélyhelyzet-kezelési szolgáltatást (28). Ezek a szolgáltatások hasznos adatokkal egészíthetik ki a C3S-t;

— nemzeti kockázatértékelések (29), ha relevánsak és rendelkezésre állnak;

— azon katasztrófakockázatok áttekintése (30), amelyekkel az Európai Unió szembesülhet;

— az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás európai platformja (Climate-ADAPT (31));

— Az Európai Bizottság Közös Kutatóközpontja (32) (JRC);

— Katasztrófakockázat-kezelési Tudásközpont (DRMKC), például a kockázati adatközpont (33), a kockázati adatközpontban tárolt és onnan letölthető PESETA IV adatkészletek, a lehetséges hatásokra vonatkozó prognózisokkal és módszertanokkal (34); és a katasztrófák okozta veszteségekre vonatkozó adatok (35);

— Európai Környezetvédelmi Ügynökség (36) (EEA);

— IPCC Data Distribution Centre (DDC (37)), és az IPCC (38) ötödik értékelő jelentése (AR5 (39)), IPCC különjelentés az 1,5 °C-os globális felmelegedésről (40), IPCC különjelentés az éghajlatváltozásról és a földhasználatról (41), a 6. érétkelő jelentés előkészítése (AR6 (42));

— a Világbank Climate Change Knowledge Portal weboldala (43).

A Párizsi Megállapodás 2. cikkének a) pontjában azt a célkitűzést fogalmazza meg, hogy „a globális átlaghőmérséklet emelkedése 2 °C alatt maradjon az iparosodás előtti szinthez képest, valamint hogy erőfeszítéseket tegyenek annak érdekében, hogy a hőmérséklet-emelkedést az iparosodás előtti szint feletti 1,5 °C-ra korlátozzák”.

Egy olyan infrastrukturális projekt, amely a 2 °C-os globális felmelegedéshez igazodik, elvben megfelelne a megállapodás szerinti hőmérsékleti célnak. Ugyanakkor, a Párizsi Megállapodás minden egyes részes felének (országának) ki kell számítania, hogy miként járul hozzá a globális hőmérsékleti cél eléréséhez. A jelenlegi vállalások – a meglévő és benyújtott nemzetileg meghatározott hozzájárulások (NDC-k) formájában – még mindig körülbelül 3 °C globális felmelegedéshez vezethetnek, ha az ambíció szintje nem növekszik (44), ami „sokkal magasabb, mint a Párizsi Megállapodás azon célkitűzése, hogy a globális felmelegedést jóval 2 °C alatt kell tartani, és 1,5 °C-ra kell törekedni”. Ezért fontos lehet mérlegelni az infrastrukturális projektek stresszteszt alá vonását – az éghajlattal szembeni sebezhetőség és az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok értékelésén keresztül – a globális felmelegedés magasabb szintjei tekintetében. A jelenlegi nemzetileg meghatározott hozzájárulásokat a 2021. novemberi glasgow-i COP26-ot megelőzően felülvizsgálják, és az EU már hivatalosan is benyújtotta (45) az ENSZ-nek azt az ambiciózusabb törekvését, hogy 2030-ra az 1990-es szinthez képest legalább 55 %-os csökkentést érjen el.

A globális átlaghőmérséklet várható növekedése gyakran lényeges a globális és regionális éghajlati adatkészletek kiválasztása szempontjából. Egy adott projekt helyszíne esetében azonban a helyi éghajlati változók a globális átlagtól eltérő módon alakulhatnak. A hőmérséklet-emelkedés például általában magasabb a szárazföldön (ahol a legtöbb infrastrukturális projekt található), mint a tengeren. A szárazföldön mért átlaghőmérséklet emelkedése Európában például általában magasabb, mint a globális átlaghőmérséklet emelkedése. Ezért a legmegfelelőbb éghajlati adatkészleteket kell kiválasztani, legyen szó akár egy adott régióra vonatkozó adatkészletekről, akár redukált modellekből származó prognózisokról.

A közelmúlt éghajlatváltozási prognózisainak adatkészletei a mögöttes reprezentatív koncentrációs nyomvonalra (RCP) hivatkoznak. Az éghajlat-modellezéshez és az IPCC által (46) az ötödik értékelő jelentésben (AR5) (47) használt ÜHG-pályákhoz négy nyomvonalat választottak ki. Gyakorlatilag valamennyi jelenleg rendelkezésre álló éghajlatváltozási prognózis e négy RCP-n alapul. Egy ötödik, az RCP1.9 (48) az 1,5 C-os globális felmelegedésről szóló IPCC-különjelentés (SR15 (49)) kapcsán került közzétételre.

A nyomvonalakat RCP 2.6, RCP 4.5, RCP 6.0 és RCP 8.5 jelöli. A 3. ábra a globális felmelegedés 2100-ig terjedő prognózisát mutatja (az 1986 és 2005 közötti időszakhoz viszonyítva, amelyben az átlagos globális felmelegedés körülbelül 0,6 °C-kal haladja meg az iparosodás előtti szintet (50)).

Az AR5-ben a szimulációk többségét a 2100-ig elért 421 ppm (RCP 2.6), 538 ppm (RCP 4.5), 670 ppm (RCP 6.0) és 936 ppm (RCP 8,5) előírt CO2-koncentrációval végezték el.

Összehasonlításképpen, a légköri szén-dioxid továbbra is gyorsan növekszik, és a Mauna Loa Megfigyelőközpontnál 2019 májusában mért átlagérték 414,7 milliomodrész (ppm) volt (51).

Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat gyakorlati alkalmazásai esetében az RCP 4.5 használható a kb. 2060-ig szóló éghajlatváltozási prognózisok céljára. A későbbi évek tekintetében azonban az RCP 4.5 elkezdheti alábecsülni a változásokat, különösen, ha az üvegházhatású gázok kibocsátása a vártnál magasabbnak bizonyul. Ezért helyénvalóbb lehet az RCP 6.0 és RCP 8.5 alkalmazása a jelenlegi, 2100-ig szóló prognózisokhoz. Mindazonáltal az RCP 8.5. szerinti felmelegedést széles körben a jelenlegi, szabályozás nélküli forgatókönyveknél magasabbnak tartják (52).

3. ábra

A globális felmelegedésre vonatkozó prognózisok 2100-ig

Forrás: SPM.6 ábra: Összefoglaló a politikai döntéshozók számára, összefoglaló jelentés, IPCC 5. értékelő jelentés.

A kezdeti átvilágítási típusú elemzésekhez ajánlott az RCP 6.0 vagy RCP 8.5 nyomvonalakon alapuló éghajlatváltozási prognózisokat használni. Ha az RCP 8.5-öt alkalmazzák az éghajlattal szembeni sebezhetőség és az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok részletes értékeléséhez, előfordulhat, hogy a továbbiakban nem lesz szükség stressztesztre (53). Az RCP 4.5 relevánsabb lehet olyan projektek esetében, ahol gyakorlati lehetőség van az éghajlatváltozással szembeni reziliencia szintjének növelésére a projekt élettartama alatt, amint és amikor arra szükség van. Ehhez az eszköztulajdonosnak általában rendszeresen figyelemmel kell kísérnie az éghajlatváltozást, a hatásokat és a reziliencia szintjét. Megvalósítható lehet például egyes árvízvédelmi rendszerek magasságának fokozatos növelése.

Az éghajlatváltozási prognózisok kiválasztása a projektgazdának, valamint az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatért felelős vezetőnek és műszaki szakembereknek a feladata. Ezt a projektkockázat-kezelés szerves részének kell tekinteni. A nemzeti iránymutatásokat és szabályokat is be kell tartani.

Az IPCC 6. értékelő jelentése az 5. értékelő jelentéshez (CMIP5) képest aktualizált éghajlatváltozási prognózisokat (a CMIP6 (54) alapján) és új RCP-ket fog alapul venni. Amint rendelkezésre állnak, fontos lesz a legújabb éghajlatváltozási prognózisok beépítése az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat folyamatába. A CMIP6 például új forgatókönyvet (SSP3-7.0) vett fel, közvetlenül az energiarendszer modelljei által elért alaperedmények tartományának közepén, amely esetleg felválthatná az RCP 8.5 nyomvonalat az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat alkalmazásában.

Ami az időkeretet illeti, az éghajlatváltozási prognózisoknak jellemzően a fent említett időskálára, azaz a projekt várható élettartamára kell kiterjedniük. Az évtizedes éghajlatváltozási prognózisokat (55) rövid távú, azaz általában a következő évtizedig tartó projektek esetében lehet felhasználni. Az évtizedes prognózisok a jelenlegi éghajlati viszonyokon (pl. az óceánok hőmérsékletén) és a közelmúltbeli változásokon alapulnak, ami észszerű bizonyosságot nyújt ezen időskála tekintetében. A közép- és hosszú távú – azaz a 2030-ig és az évszázad végéig és azon túlra szóló projektek esetében – forgatókönyv-alapú éghajlatváltozási prognózisokra lesz szükség.

A Bizottság egy 2018-ban közzétett tanulmányában (56) feltérképezte a tagállamokban az éghajlatváltozás hatásaival szemben reziliens infrastruktúra fejlesztésére rendelkezésre álló forrásokat. A tanulmány hét kritériumot alkalmaz (adatok rendelkezésre állása, iránymutatás, módszertanok, eszközök, tervezési szabványok, rendszer és jogi keret, intézményi kapacitás), és kiterjed a közlekedési, a széles sávú, a városfejlesztési, az energia-, valamint a vízügyi és a hulladékágazatra.

A 2014–2020-as időszak nagyprojektjei során szerzett kezdeti tapasztalatok, amely projektek esetében az éghajlatváltozással kapcsolatos követelmények a kezdetekben újak voltak és a tagállamok kevés korábbi tapasztalattal rendelkeztek, kimutatható és jelentős előrelépést jeleznek az éghajlatváltozási referenciavizsgálat minősége terén, bár néhány probléma továbbra is fennáll:

— A kedvezményezettek gyakran nehezen tudják bemutatni, hogy a projektek hogyan járulnak hozzá az uniós és nemzeti éghajlat-politikai célkitűzésekhez.

— A kedvezményezettek gyakran kevéssé ismerik a nemzeti és regionális stratégiákat és terveket.

— A közlekedési projektek esetében általában kellően részletes közlekedési modellre van szükség az abszolút és relatív ÜHG-kibocsátás kiszámításához. E modellt először a projektciklus stratégiai és tervezési szakaszában kell használni, amikor meghozzák az ÜHG-kibocsátást befolyásoló főbb döntéseket, majd később a költség-haszon elemzés részeként. A legtöbb országban és régióban/városban kidolgoztak közlekedési modelleket. A közlekedési modellek hiánya akadályozhatja az elemzést, például az alternatívák, a modális váltás és a relatív ÜHG-kibocsátás elemzését.

— A vízügyi ágazat projektjei esetében merült fel a legkevesebb probléma az éghajlatváltozás mérséklésével kapcsolatos jelentéstételt érintően, de más ágazatok – például az energiaágazat – nehezebben tudták beépíteni az ÜHG-kibocsátás kiszámítását a költség-haszon elemzésbe.

— Szinte egyik vizsgált projekt esetében sem alkalmazták kritériumként az éghajlatváltozást az alternatívák elemzésénél, mivel a legtöbb projekt – az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra vonatkozó, célirányos projektek kivételével – a múltbeli alternatívák elemzésén alapult.

— Jelentősebb előrelépés volt megfigyelhető azokban az országokban, ahol a legnagyobb kedvezményezettek (pl. közlekedési hatóságok) elkezdték gyűjteni az éghajlatváltozásra vonatkozó saját adataikat, és dolgozni kezdtek a forgatókönyveken és az alkalmazkodási szükségleteken. Egyes tagállamokban a tervezési rendszer inkább visszaható hatályú (a fejlesztési javaslatokra reagál), mintsem proaktív (amely a fejlesztési mintákat a karbonszegény és reziliens formák felé terelné).

Az európai városi alkalmazkodással kapcsolatos információk például a 12/2020. sz. EEA-jelentésben (57) olvashatók. A jelentés részletesen ismerteti az éghajlatváltozással kapcsolatos, az európai nagyvárosokra és városokra gyakorolt hatásokat, valamint az alkalmazkodási intézkedések hatékonyságát és költséghatékonyságát.

A jelentős károkozás elkerülését célzó elvnek a Helyreállítási és Rezilienciaépítési Eszközről (58) szóló rendelet keretében történő alkalmazásáról szóló technikai iránymutatás elérhető a 2021/C 58/01 bizottsági közleményben (59), amely hivatkozik az infrastruktúrák éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatáról szóló ezen (2021–2027-es időszakra vonatkozó) iránymutatásra. Az „Iránymutatás a tagállamoknak – Helyreállítási és rezilienciaépítési tervek” című bizottsági szolgálati munkadokumentum (SWD(2021) 12 final) (60) az infrastrukturális beruházások tekintetében ösztönzi az InvestEU-rendelet szerint létrehozott, az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatra vonatkozó iránymutatás alkalmazását.

3.2. Az éghajlatváltozás mérséklése (klímasemlegesség)

Az éghajlatváltozás mérséklése magában foglalja a dekarbonizációt, az energiahatékonyságot, az energiatakarékosságot és a megújuló energiaforrások alkalmazását. Az ÜHG-kibocsátás csökkentését vagy az ÜHG-megkötés növelését célzó intézkedések meghozatalával jár, és a 2030-ra és 2050-re vonatkozó kibocsátáscsökkentési célértékekre vonatkozó uniós szakpolitika vezérli.

A tagállami hatóságok fontos szerepet játszanak a csökkentési célértékekkel kapcsolatos uniós szakpolitikai célkitűzések megvalósításában, és különös követelményeket állapíthatnak meg e célkitűzések elérése érdekében. Az iránymutatás e szakasza nem érinti a tagállamokban megállapított követelményeket és a tagállami hatóságok felügyeleti szerepét.

Az energiahatékonyság elsődlegességének elve (61) hangsúlyozza, hogy a beruházási döntések meghozatalakor előnyben kell részesíteni az alternatív költséghatékony energiahatékonysági intézkedéseket, különösen a költséghatékony végfelhasználási energiamegtakarítást.

Az ÜHG-kibocsátás számszerűsítése és monetizálása alátámaszthatja a beruházási döntéseket.

Emellett a 2021 és 2027 közötti időszakban támogatandó infrastrukturális projektek jelentős részének élettartama 2050-en túlra nyúlik. Ezért szakértői elemzésre van szükség annak ellenőrzésére, hogy a projekt összeegyeztethető-e például a nulla nettó ÜHG-kibocsátás és a klímasemlegesség feltételei mellett végzett üzemeltetéssel, karbantartással és végleges leszereléssel.

Ez az iránymutatás adott esetben az EBB szénlábnyom-modellezési módszertanának alkalmazását ajánlja (az üvegházhatású gázok kibocsátásának számszerűsítésére) és az EBB szén-dioxid-kibocsátás árnyékköltségének módszerét (az üvegházhatású gázok kibocsátásának monetizálására).

Ebben az iránymutatásban a szénlábnyom modellezését nemcsak akkor használják a projekt üvegházhatásúgáz-kibocsátásának becslésére, amikor az készen áll a megvalósításra, hanem – ami még fontosabb – azért, hogy alátámasszák a karbonszegény megoldások elemzését és integrálását a tervezési és kialakítási szakasz során. Ezért alapvető fontosságú, hogy az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat már a kezdetektől beépüljön a projektciklus-menedzsmentbe. Az alapos éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat elvégzését követően megállapítható, hogy a projekt támogatható-e.

E vizsgálat azonban nem ír elő konkrét költség-haszon elemzési módszertant, mivel ez függhet az alapspecifikus hitelezési követelményektől és egyéb tényezőktől. A CEF energetikai projektjei esetében például a 347/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (62) összhangban az ENTSO-E és az ENTSO-G költség-haszon elemzési módszertana a fő referencia. A Bizottság Útmutató a beruházási projektek költség-haszon elemzéséhez (63) című dokumentumát használják a 2014–2020-as időszak nagyprojektjeire, és az továbbra is releváns hivatkozási alap (mind az éghajlatváltozás mérséklése, mind az ahhoz való alkalmazkodás tekintetében).

Számos tagállamban a kisebb projektek esetében is végeznek költség-haszon elemzést, hogy azonosítsák és felmérjék a projekt által létrehozott valamennyi externáliát, valamint a projekt átfogó hatását és ár-érték arányát a lakosság szempontjából. 2021-ben az Európai Bizottság közzé fog tenni egy egyszerűsített eszköztárat tartalmazó, gazdasági értékelésekre vonatkozó útmutatót, amelyet a pénzügyi intézmények a 2021–2027 közötti időszakban opcionálisan használhatnak.

A projekt várható üvegházhatásúgáz-kibocsátásának korai szakaszban történő és következetes, a számos fejlesztési szakaszra vonatkozó értékelése segít mérsékelni a projekt éghajlatváltozásra gyakorolt hatását. Választási lehetőségek sora – különösen a tervezés és a kialakítás szakaszában – befolyásolhatja a projekt teljes ÜHG-kibocsátását a projekt élettartama alatt, a kivitelezéstől és üzemeltetéstől a leszerelésig.

Bizonyos ágazatokban, például a közlekedés, az energia és a városfejlesztés terén elsősorban a tervezés szintjén kell hatékony intézkedéseket hozni az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentése érdekében. Valójában ebben a szakaszban kerül sor a bizonyos célállomásokat vagy folyosókat kiszolgáló közlekedési módok közötti választásra (pl. tömegközlekedés vagy magángépjárművek), amely gyakran mind az energiafogyasztást, mind az üvegházhatású gázok kibocsátását érintő fontos tényező. Hasonlóképpen fontos szerepet játszanak a szakpolitikai és „puha” intézkedések, például a tömegközlekedés használatának, a kerékpározásnak és a gyaloglásnak az ösztönzése.

A szénlábnyom-modellezés módszertanát ki lehet terjeszteni például a közlekedési hálózat tervezésére annak érdekében, hogy azonnal értékelni lehessen, hogy a terv milyen mértékben fejti ki az ÜHG-kibocsátásra gyakorolt, elvárt pozitív hatásokat. Ez lehet az ilyen tervek egyik kulcsfontosságú teljesítménymutatója. A számítások jellemzően olyan közlekedési modellen alapulnak, amely reprodukálja a hálózaton áthaladó forgalom helyzetét (pl. forgalomáramlás, kapacitás és a forgalmi torlódások szintje).

Hasonló megközelítést lehet alkalmazni a városfejlesztés esetében is, különösen figyelembe véve a bizonyos tevékenységek helyszínére vonatkozó döntésnek a mobilitásra és az energiafelhasználásra gyakorolt hatását, például a városfejlesztési alternatívák hatását a fejlesztés formájára (pl. a beépítettség, a helyszín, a vegyes funkciójú területek kialakítása, a konnektivitás és az átjárhatóság, valamint az akadálymentesség tekintetében). A bizonyítékok azt mutatják, hogy a különböző városi formák és lakhatási mintázatok hatással vannak az üvegházhatásúgáz-kibocsátásra, az energiaigényre, az erőforrások kimerülésére stb.

Különös körültekintéssel kell eljárni minden olyan infrastrukturális projektek esetében, amelyeket fosszilis tüzelőanyaggal táplálnak, vagy amelyek ilyen tüzelőanyagot szállítanak, még akkor is, ha magukban foglalnak energiahatékonysági intézkedéseket. Minden esetben külön értékelést kell készíteni az éghajlatváltozás mérséklésével kapcsolatos célkitűzésekkel való összeegyeztethetőség felmérése és e célkitűzések jelentős megsértésének elkerülése érdekében.

A városokban például az üvegházhatásúgáz-kibocsátás nagy része a közlekedésből, az épületek energiafelhasználásából, a villamosenergia-ellátásból és a hulladékból származik. Ezért ezekben az ágazatokban a projekteknek arra kell törekedniük, hogy 2050-re megvalósuljon a klímasemlegesség, ami gyakorlatilag nulla nettó ÜHG-kibocsátást jelent. Más szóval szén-dioxid-mentes technológiákra van szükség a karbonsemlegesség eléréséhez.

Az EU-n belül minden épületprojektnek – legyen szó felújítási vagy új építési projektről – meg kell felelnie az épületek energiahatékonyságáról szóló uniós irányelv (64) követelményeinek, amelyet a tagállamok átültettek a nemzeti építési szabályzatokba. A felújítások esetében ehhez költségoptimalizált felújítási szintekre van szükség. Az új épületek esetében ez közel nulla energiaigényű épületeket (NZEB) jelent.

4. ábra

Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat éghajlatváltozás mérséklésével összefüggő folyamatának áttekintése

3.2.1. Átvilágítás – 1. szakasz (mérséklés)

A 2. táblázat iránymutatást ad az infrastrukturális projektek ÜHG-kibocsátásuk szempontjából történő átvilágításának folyamatához, amely a projekteket a projektkategória alapján két csoportra osztja.

2. táblázat

Átvilágítási lista – szénlábnyom – példák projektkategóriákra (65)

Átvilágítás Az infrastrukturális projektek kategóriái Általában véve a projekt méretétől függően ezekben a projektkategóriákban NEM KÖTELEZŐ elvégezni a szénlábnyom értékelését. Hivatkozva az éghajlatváltozás mérséklésével összefüggő éghajlatváltozási referenciavizsgálatra (7. ábra), a folyamat az 1. szakasszal (átvilágítás) zárul. — Távközlési szolgáltatások — Ivóvízellátó hálózatok — Esővíz- és szennyvízgyűjtő hálózatok — Kisléptékű ipari szennyvíztisztítás és települési szennyvíztisztítás — Ingatlanfejlesztések (66) — Mechanikai-biológiai hulladékkezelő üzemek — K+F tevékenységek — Gyógyszeripar és biotechnológia E projektkategóriák esetében általában KÖTELEZŐ (67) elvégezni a szénlábnyom értékelését. Hivatkozva az éghajlatváltozás mérséklésével összefüggő éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatra (7. ábra), az ilyen típusú projektkategóriák tekintetében a folyamat magában foglalja az 1. szakaszt (átvilágítás) és a 2. szakaszt (részletes elemzés). — Települési szilárdhulladék-lerakók — Települési hulladékégető művek — Nagy szennyvíztisztító telepek — Feldolgozóipar — Vegyipar és finomítás — Bányászat és fémalapanyagok — Cellulóz és papír — Gördülőállomány, hajó, szállítóflotta beszerzése — Közúti és vasúti infrastruktúra (68), városi közlekedés — Kikötők és logisztikai platformok — Villamosenergia-átviteli vezetékek — Megújuló energiaforrások — Tüzelőanyag-előállítás, -feldolgozás, -tárolás és –szállítás — Cement- és mészgyártás — Üveggyártás — Hő- és villamosenergia-termelő létesítmények — Távfűtési hálózatok — Földgáz cseppfolyósító és újragázosító létesítmények — Gázátviteli infrastruktúra — Bármely más olyan infrastrukturálisprojekt-kategória vagy -méret, amelynek abszolút és/vagy relatív kibocsátása meghaladhatja a 20 000 tonna CO2e/ év értéket (pozitív vagy negatív) – lásd: a 7. táblázatot.

3.2.2. Részletes elemzés – 2. szakasz (mérséklés)

A részletes elemzés tartalmazza az ÜHG-kibocsátás (és csökkentések) számszerűsítését és monetizálását, valamint a 2030-ra és 2050-re vonatkozó éghajlat-politikai célkitűzésekkel való összhang értékelését.

3.2.2.1. A szénlábnyom modellezésének módszertana infrastrukturális projektek esetében

Ez az iránymutatás az Európai Beruházási Bank (EBB) szénlábnyom-modellezési módszereit (69) ajánlja az infrastrukturális projektek szénlábnyomának kiszámításához. A módszertan az alapértelmezett kibocsátásszámítási megközelítést foglalja magában például a következők esetében:

— Szennyvíz és iszapkezelés

— Hulladékkezelő létesítmények

— Települési szilárdhulladék-lerakók

— Közúti közlekedés

— Vasúti közlekedés

— Városi közlekedés

— Épületfelújítás

— Kikötők

— Repülőterek

Az üvegházhatású gázok kibocsátásának monetizálása érdekében az EBB szénlábnyom-modellezési módszertana használható és kiegészíthető „A beruházási projektek gazdasági értékelése az EBB-nél (2013)” (70) című különálló kiadvánnyal, illetve a Szén-dioxid árnyékköltségével (lásd a 3.2.2.4. szakaszt).

Az EBB módszertana összhangban van a 2015 novemberében közzétett, az üvegházhatású gázok elszámolásának harmonizált megközelítésére vonatkozó nemzetközi pénzügyi intézményi kerettel.

Számos infrastrukturális projekt kibocsátáscsökkentést vagy -növekedést eredményez ahhoz a forgatókönyvhöz képest, ha a projektet nem hajtották volna végre, ami az úgynevezett alapkibocsátás. Emellett számos projekt üvegházhatású gázokat bocsát ki a légkörbe vagy közvetlenül (pl. tüzelőanyag égetése vagy gyártási folyamatból származó kibocsátások), vagy közvetve, vásárolt villamos energia és/vagy hő révén.

Az EBB szénlábnyom-modellezési módszertanában szereplő üvegházhatású gázok tartalmazzák az UNFCCC Kiotói Jegyzőkönyvében (71) felsorolt hét gázt, nevezetesen a következőket: szén-dioxid (CO2); metán (CH4); dinitrogén-oxid (N2O); hidro-fluor-szénhidrogének (HFC-k); perfluor-szénhidrogének (PFC-k); kén-hexafluorid (SF6); és nitrogén-trifluorid (NF3). Az üvegházhatásúgáz-kibocsátás mennyiségi meghatározására szolgáló eljárás a globális felmelegedési potenciálok (GWP) (72) alkalmazásával minden kibocsátást tonnában kifejezett szén-dioxidra, azaz CO2e-re (egyenérték) vált át.

A karbonszegény megoldások és alternatívák előmozdítása érdekében a szén-dioxid-kibocsátás felmérését a projektfejlesztési ciklus egészébe be kell építeni, és az alternatívák rangsorolásának és kiválasztásának eszközeként kell használni (beleértve a KHV-t és az SKV-t is).

Ajánlatos ugyanezt a megközelítést alkalmazni a tervezési szakaszban is, például a közlekedési ágazatban, ahol az üvegházhatásúgáz-kibocsátás csökkentésére irányuló fő alternatívák a hálózat operatív felépítésével, valamint a közlekedési módok és szakpolitikák kiválasztásával kapcsolatos lehetőségekre összpontosítanak.

A szénlábnyom-modellezés módszertana az üvegházhatású gázokról szóló protokollban (73) meghatározott „alkalmazási kör” fogalmát használja.

5. ábra

Az „alkalmazási kör” fogalma a szénlábnyom-modellezés módszertanában (74)

Forrás: Az „EBB projektek szénlábnyom-modellezésére szolgáló módszertanai” című kiadvány 1. ábrája.

3. táblázat

A szénlábnyom-modellezési módszertan részét képező három alkalmazási kör és a közúti, vasúti és városi tömegközlekedési infrastruktúra tekintetében a közvetett kibocsátások értékelésének áttekintése

Alkalmazási kör Közúti, vasúti és városi tömegközlekedési infrastruktúra Minden egyéb projekt 1. alkalmazási kör: Az üvegházhatású gázok közvetlen kibocsátása fizikailag a projekt által működtetett forrásokból történik. Például a fosszilis tüzelőanyagok égetéséből, ipari folyamatokból és diffúz kibocsátásokból, köztük hűtőközegekből vagy metánszivárgásból származó kibocsátások. Ha alkalmazandó: Tüzelőanyag égetése, folyamat/tevékenység, diffúz kibocsátások Igen: Tüzelőanyag égetése, folyamat/tevékenység, diffúz kibocsátások 2. alkalmazási kör: Az energiafogyasztáshoz (a projekt által elfogyasztott, de nem termelt villamos energia, fűtés, hűtés és gőz) kapcsolódó közvetett üvegházhatásúgáz-kibocsátás. Ezek azért tartoznak ide, mert a projekt közvetlen ellenőrzést gyakorol az energiafogyasztás felett, például azáltal, hogy energiahatékonysági intézkedésekkel javítja azt, vagy megújuló energiaforrásokból előállított villamos energia fogyasztására tér át. Ha alkalmazandó: Közlekedési (főként elektromos vasúti) infrastrukturális projektek, amelyeket az infrastruktúra tulajdonosa üzemeltet Igen: Villamos energia, fűtés, hűtés 3. alkalmazási kör: Egyéb közvetett üvegházhatásúgáz-kibocsátás, amely a projekttevékenységek következményének tekinthető (pl. nyersanyagok vagy alapanyagok előállításából vagy kitermeléséből származó kibocsátások, valamint a közúti infrastruktúra használatából származó, járművek általi kibocsátások, beleértve a vonatok és elektromos járművek villamosenergia-fogyasztásából származó kibocsátásokat). Igen: A közlekedési infrastruktúrát használó járművekből származó közvetett üvegházhatásúgáz-kibocsátás, beleértve a modális váltás hatásait is Ha alkalmazandó: Közvetlen és kizárólagos, upstream vagy downstream, 1. és 2. alkalmazási körbe tartozó kibocsátások

A szénlábnyom-modellezés módszertana a következő főbb lépéseket foglalja magában:

1. A projekt határának meghatározása

2. Az értékelési időszak meghatározása

3. A figyelembe veendő kibocsátási alkalmazási körök

4. A projektek abszolút kibocsátásának (Ab) számszerűsítése

5. Az alapkibocsátások azonosítása és számszerűsítése (Be)

6. A relatív kibocsátások (Re = Ab - Be) kiszámítása

A projekthatár leírja, hogy mit kell figyelembe venni az abszolút és relatív kibocsátások kiszámításakor:

— Az abszolút kibocsátások olyan projekthatáron alapulnak, amely magában foglalja a projekten belül előforduló valamennyi jelentős, 1., 2. és 3. alkalmazási körbe tartozó kibocsátást (amennyiben vannak ilyenek). Például egy autópályaszakasz projekthatára a finanszírozási szerződésben projektként meghatározott autópályahossz lenne, és az abszolút kibocsátások kiszámítása magában foglalná az adott autópályaszakaszt használó járművek egy szokásos évre jellemző üvegházhatásúgáz-kibocsátását.

— A relatív kibocsátások olyan projekthatáron alapulnak, amely megfelelően lefedi a projekt megvalósítását tartalmazó és a projekt nélküli forgatókönyveket. Magában foglal minden jelentős, 1., 2. és 3. alkalmazási körbe tartozó kibocsátást (amennyiben vannak ilyenek), de a projekt fizikai határain kívül eső határra is szükség lehet ahhoz, hogy az alapértéket megjelenítse. Például autópálya nélkül a projekt fizikai határain kívül eső másodrendű utakon nőne a forgalom. A relatív kibocsátás számítása olyan határt használ, amely lefedi a projekt által érintett teljes régiót.

Az abszolút (Ab) üvegházhatásúgáz-kibocsátás a projekt átlagos üzemeltetési évére becsült éves kibocsátás.

Az üvegházhatásúgáz-kibocsátás alapértéke (Be) az a kibocsátás, amely azon várt alternatív forgatókönyv szerint keletkezne, amely észszerűen tükrözi az abban az esetben generált kibocsátást, ha a projekt nem valósulna meg.

A relatív (Re) üvegházhatásúgáz-kibocsátás az abszolút kibocsátások és az alapkibocsátások közötti különbséget jelenti.

Az abszolút és relatív kibocsátásokat egy tipikus üzemeltetési évre vonatkozóan kell számszerűsíteni.

A szén-dioxid-értékelésnek a projektfejlesztési ciklus egészén át kell ívelnie, és eszközként kell használni az alternatívák rangsorolására és kiválasztására a karbonszegény döntések és alternatívák, valamint az energiahatékonyság elsődlegessége elvének előmozdítása érdekében.

Az ebben az iránymutatásban ismertetett szén-dioxid-értékelés ezért az alacsony szén-dioxid-kibocsátásra való átállást támogató kidolgozottabb eszköz, amely jóval túlmutat a pénzügyi intézményekhez benyújtott finanszírozási kérelmeket kísérő egyszeri értékelésen.

A projekthatár leírja, hogy mit kell figyelembe venni az abszolút, az alap- és a relatív kibocsátások kiszámításakor.

A projekt üvegházhatásúgáz-kibocsátásának számszerűsítésekor minden releváns információt fel kell használni.

A szénlábnyom modellezésében számos fajta bizonytalanság rejlik, ideértve a másodlagos hatások azonosításával, az alapforgatókönyvekkel és az alapkibocsátások becslésével kapcsolatos bizonytalanságokat is. Ezért az üvegházhatású gázokra vonatkozó becslések jellegükből adódóan közelítő becslések.

Az üvegházhatású gázokra vonatkozó becslésekben vagy számításokban rejlő bizonytalanságokat a gyakorlatban megvalósítható mértékben csökkenteni kell, és a becslési módszereknek el kell kerülniük a torzításokat. Amennyiben a pontosság szintje alacsony, az üvegházhatású gázok kibocsátásának számszerűsítéséhez használt adatoknak és feltételezéseknek konzervatívaknak kell lenniük.

Ezért a szénlábnyom-modellezési módszertannak konzervatív feltételezéseken, értékeken és eljárásokon kell alapulnia. Konzervatív értékek és feltételezések azok, amelyek nagyobb valószínűséggel túlbecsülik az abszolút kibocsátást és a „pozitív” relatív kibocsátásokat (nettó növekedés), és alulbecsülik a „negatív” relatív kibocsátásokat (nettó csökkentés). Ha a projekt megvalósításával számoló és a projekt nélküli forgatókönyvek bizonytalanságának vagy torzításának szintje eltérő, különös gondosságra lehet szükség.

3.2.2.2. Az üvegházhatású gázok (ÜHG) kibocsátásának értékelése

Az üvegházhatásúgáz-kibocsátást ezen iránymutatás alapján kell értékelni a jelentős kibocsátással járó egyedi beruházási projektek esetében (75). Emellett a felhasználókat arra ösztönzik, hogy ellenőrizzék a beruházásukra alkalmazandó jogszabályokat.

Az alábbi táblázat az EBB szénlábnyom-modellezési módszertanához meghatározott küszöbértékeket tartalmazza.

4. táblázat

Az EBB szénlábnyom-modellezési módszertanára vonatkozó küszöbértékek (76)

— Az abszolút kibocsátás meghaladja a 20 000 tonna CO2e/év értéket (pozitív vagy negatív) — A relatív kibocsátás meghaladja a 20 000 tonna CO2e/év értéket (pozitív vagy negatív)

Az évi 20 000 tonna (pozitív vagy negatív) CO2e-t meghaladó abszolút és/vagy relatív kibocsátással járó infrastrukturális projekteket (77) alá kell vetni az éghajlatváltozás mérséklése tekintetében vett éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat 1. szakaszának (átvilágítás) és 2. szakaszának (részletes elemzés) egyaránt, a 7. ábrán bemutatottak szerint.

A(z EBB projektportfóliójára vonatkozó) kutatás (78) azt mutatja, hogy a 4. táblázat küszöbértékei a projektek abszolút és relatív üvegházhatásúgáz-kibocsátásának körülbelül 95 %-át lefedik.

3.2.2.3. Alapforgatókönyvek (szénlábnyom, költség-haszon elemzés)

Az alapforgatókönyvet a szénlábnyom-modellezés módszertana tekintetében gyakran a terv/projekt „valószínű alternatívájaként”, a költség-haszon elemzés tekintetében pedig „kontrafaktuális alapforgatókönyvként” említik. Bizonyos projekteknél ezen alapforgatókönyvek különbözhetnek. Ilyen esetekben fontos biztosítani az összhangot az üvegházhatásúgáz-kibocsátás számszerűsítése és a költség-haszon elemzés között. Ezt (adott esetben) a költség-haszon elemzésben megfelelően le kell írni, és az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat dokumentációjában össze kell foglalni.

A költség-haszon elemzés jellemzően a projekt megvalósításával számoló és a projekt nélküli forgatókönyvek összehasonlítása formáját ölti. Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat (mérséklés) szempontjából fontos, hogy a projekt alapforgatókönyve hitelesen tükrözze az uniós éghajlat-politikát. Ez kizárná például azt az alapforgatókönyvet, amelyben 2050-ben még mindig nagymértékű szén-dioxid-kibocsátást okozó tüzelőanyagokat használnak. Ezzel szemben összeegyeztethetőnek kell lennie a 2030-ra vonatkozó új uniós éghajlat-politikai célkitűzésekkel és a 2050-ig megvalósítandó klímasemlegességgel összhangban álló, hiteles ÜHG-kibocsátáscsökkentési pályával.

3.2.2.4. A szén-dioxid árnyékköltsége

Ez az iránymutatás a szén-dioxid EBB által közzétett árnyékköltséget használja fel a Párizsi Megállapodás hőmérsékleti célja (azaz az 1,5 °C-os célérték) teljesítése költségének rendelkezésre álló legjobb bizonyítékként (79). A szén-dioxid árnyékköltségét reálértéken mérik, és 2016-os árakon tüntetik fel.

A 2021 és 2027 közötti időszak infrastrukturális projektjei tekintetében a szén-dioxid alkalmazandó árnyékköltségét az alábbi táblázat tartalmazza (lásd még a 6. táblázatban a szén-dioxid árnyékköltségére vonatkozó éves értékeket).

5. táblázat

Az ÜHG-kibocsátás és -csökkentés árnyékköltsége EUR/t CO2e-ben, 2016. évi árak

Tárgyév 2020 2025 2030 2035 2040 2045 2050 EUR/tCO2e 80 165 250 390 525 660 800

Forrás: Az EBB-csoport klímabanki ütemterve (2021–2025).

Példaként említsünk egy olyan projektet, amelyet jelenleg értékelnek finanszírozási szempontból. A kivitelezés négy évig tart, az üzemeltetés pedig 2025-től 20 évig, azaz 2045-ig. A projektterv minden üzemeltetési évre előre jelzi a kibocsátásokat. Az üzemeltetés első évében a kibocsátás értéke tonnánként 165 EUR. A 2030-ra becsült kibocsátás értéke tonnánként 250 EUR. Ha a projekt esetében a becslések szerint 2045-ben is várható kibocsátás, a kibocsátást 660 EUR/tonnára becsülik.

A kétségek elkerülése érdekében ezeket a számadatokat csak a nettó szén-dioxid-megtakarítás vagy -kibocsátás értékének becslésére használják a társadalom szempontját képviselő költség-haszon elemzésekben. A keresleti előrejelzéseket és a gazdasági elemzés más kapcsolódó szempontjait, illetve a projektek gazdasági életképességét a jelenlegi piaci árjelzések vezérlik, amelyeket a támogatási politikák teljes köre befolyásol.

Az alábbi ábra a szén-dioxid árnyékköltségét mutatja be a 2020–2050 közötti időszakban:

6. ábra

A szén-dioxid árnyékköltsége az ÜHG-kibocsátás és -csökkentés tekintetében EUR/t CO2e-ben, 2016. évi árak

Forrás: Az EBB-csoport klímabanki ütemterve (2021–2025).

A 6. táblázat adja meg a szén-dioxid árnyékköltségét a 2020 és 2050 közötti időszak minden egyes évére vonatkozóan. A 6. táblázatban szereplő értékeket az 5. táblázatban megadott értékek alapján kell kiszámítani.

6. táblázat

A szén-dioxid árnyékköltsége évente, EUR/t CO2e-ben, 2016. évi árak

Tárgyév EUR/tCO2e Tárgyév EUR/tCO2e Tárgyév EUR/tCO2e Tárgyév EUR/tCO2e 2020 80 2030 250 2040 525 2050 800 2021 97 2031 278 2041 552 2022 114 2032 306 2042 579 2023 131 2033 334 2043 606 2024 148 2034 362 2044 633 2025 165 2035 390 2045 660 2026 182 2036 417 2046 688 2027 199 2037 444 2047 716 2028 216 2038 471 2048 744 2029 233 2039 498 2049 772

A szén-dioxid árnyékköltsége az üvegházhatásúgáz-kibocsátás és -csökkenés monetizálásához használt minimumérték. A szén-dioxid árnyékköltségének magasabb értékei használhatók az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat és a költség-haszon elemzés céljára, például akkor, ha az érintett tagállamban vagy az érintett hitelező intézménynél magasabb értékeket alkalmaznak, vagy ha egyéb követelmények is vannak. A szén-dioxid árnyékköltsége ki is igazítható, ha több információ áll rendelkezésre.

A költség-haszon elemzés rendszerint magában foglalja a monetizált ÜHG-kibocsátások diszkontálását. Hivatkozunk a Bizottság útmutatójára (80), amely kifejti a társadalmi diszkontrátát. Az útmutató azt ajánlja, hogy 5 %-os társadalmi diszkontrátát használjanak a kohéziós országok nagyprojektjeire, 3 %-ot pedig a többi tagállamra (81). Bár az útmutató a 2014 és 2020 közötti időszakra vonatkozik, továbbra is hasznos hivatkozási alapot jelent a 2021–2027-es időszakra. Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatra vonatkozó dokumentációnak le kell írnia az alkalmazott társadalmi diszkontrátát.

3.2.2.5. Az üvegházhatásúgáz-kibocsátás 2030-ig és 2050-ig tartó hiteles pályájával való összeegyeztethetőség ellenőrzése

A projektgazdának ellenőriznie kell, hogy a projekt összeegyeztethető-e az EU 2030-ra és 2050-re vonatkozó ÜHG-kibocsátáscsökkentési célértékeivel összhangban álló hiteles pályával (82), valamint a Párizsi Megállapodás és az európai klímarendelet céljaival (lásd: 3.1. fejezet). E folyamat részeként a 2050 utáni élettartamú infrastruktúra esetében a projektgazdának ellenőriznie kell még a projekt összeegyeztethetőségét a klímasemlegesség feltételei mellett végzett üzemeltetéssel, karbantartással és végleges leszereléssel. Ez magában foglalhatja a körforgásos gazdasággal kapcsolatos megfontolásoknak a projektfejlesztési ciklus korai szakaszában történő figyelembevételét és a megújuló energiaforrásokra való átállást.

Emellett az energiaunió és az éghajlat-politika irányításáról szóló (EU) 2018/1999 rendelet (a továbbiakban: irányítási rendelet) olyan irányítási mechanizmust biztosít, amely a hosszú távú nemzeti stratégiákon, a 2021-től 2030-ig tartó időszaktól indulva tízéves időszakokat felölelő integrált nemzeti energia- és klímaterveken, a tagállamok ezekkel összefüggő integrált nemzeti energia- és éghajlat-politikai eredményjelentésein, valamint a Bizottság integrált ellenőrzési rendszerén alapul.

A nemzeti energia- és klímatervek meghatározzák az energiaunió öt dimenziójára vonatkozó nemzeti célkitűzéseket, célokat és hozzájárulásokat, beleértve a „dekarbonizáció” dimenziót is, amely a következőkre vonatkozik: „a Párizsi Megállapodással összhangban lévő, az üvegházhatásúgáz- kibocsátásra vonatkozó hosszú távú uniós kötelezettségvállalások teljesítésére irányuló egyéb célkitűzések és célok, beleértve az ágazati célokat és az alkalmazkodási célokat is”.

A nemzeti energia- és klímatervek további releváns hivatkozási alapot jelentenek a hiteles ÜHG-pályával való összeegyeztethetőség ellenőrzéséhez (amikor a nemzeti energia- és klímaterveket 2023-ban úgy módosítják és értékelik, hogy azok magukban foglalják az EU 2030-ra vonatkozó új célkitűzéseit és az európai klímarendelet szerint 2050-ig megvalósítandó klímasemlegességet).

A projektgazdának bizonyítania kell, hogy a projekt üvegházhatásúgáz-kibocsátása oly módon lesz korlátozott, hogy összhangban legyen az EU 2030-ra és 2050-re vonatkozó átfogó célkitűzéseivel, valamint az azon ágazatra vonatkozó ambiciózusabb célokkal, amelybe a projekt tartozik.

3.3. Alkalmazkodás az éghajlatváltozáshoz (az éghajlatváltozás hatásaival szembeni reziliencia)

Az infrastruktúra (83) általában hosszan tartó, és hosszú évekig ki lehet téve a változó éghajlatnak, amelyet egyre károsabb és gyakoribb szélsőséges időjárási és éghajlati hatások jellemeznek.

Az éghajlattal szembeni sebezhetőségnek és az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatoknak az érintett hatóságok felügyelete és ellenőrzése mellett végzett értékelése segít azonosítani az éghajlatváltozás okozta jelentős kockázatokat. Ez képezi a célzott alkalmazkodási intézkedések meghatározásának, értékelésének és végrehajtásának alapját. Ez hozzájárul ahhoz, hogy a fennmaradó kockázat elfogadható szintre csökkenjen.

A projektgazdának minden szükséges információt meg kell adnia a hatóságok számára annak ellenőrzéséhez, hogy az éghajlatváltozás okozta fennmaradó kockázatok elfogadható szintjét az összes jogi, technikai vagy egyéb követelmény kellő figyelembevételével határozták-e meg.

Amint azt a 4. fejezet és a C. melléklet kifejti, ajánlott az éghajlattal szembeni sebezhetőség és az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok értékelését a projektfejlesztési folyamat kezdetétől (84) – beleértve a környezeti hatásvizsgálatot is – integrálni, mivel általában ez biztosítja az optimális alkalmazkodási alternatívák kiválasztásával kapcsolatos lehetőségek legszélesebb körét.

A projekt helyszíne például, amelyről gyakran korai szakaszban döntenek, döntő fontosságú lehet az éghajlattal szembeni sebezhetőség és az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok értékelése szempontjából. Általában több korlát adódik, ha az éghajlattal szembeni sebezhetőség és az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok értékelését a projektfejlesztés későbbi szakaszában kezdik meg, ami az optimálistól elmaradó megoldások kiválasztásához vezethet.

7. ábra

Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodással összefüggő folyamatának áttekintése

Az infrastrukturális projektekre irányuló, éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodást célzó intézkedések középpontjában az éghajlatváltozás hatásaival szembeni megfelelő szintű reziliencia biztosítása áll, amely hatások magukban foglalják az olyan akut eseményeket, mint az intenzívebb áradások, a felhőszakadások, az aszályok, a hőhullámok, az erdőtüzek, a viharok, a földcsuszamlások és a hurrikánok, valamint az olyan krónikus eseményeket, mint a tengerszint előre jelzett emelkedése és az átlagos csapadékmennyiségnek, a talajnedvességnek és a levegő páratartalmának a változása.

Amellett, hogy ezeket figyelembe veszik a projekt éghajlatváltozással szembeni rezilienciájában, intézkedéseket kell hozni annak biztosítására, hogy a projekt ne növelje a szomszédos gazdasági és társadalmi struktúrák sebezhetőségét. Ez történhet például akkor, ha egy projekt olyan töltést is magában foglal, amely növelheti az árvízkockázatot a közelben.

8. ábra

Az éghajlattal szembeni sebezhetőség és az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok értékelésének, valamint a vonatkozó alkalmazkodási intézkedések azonosításának, értékelésének és tervezésének/integrációjának indikatív áttekintése

Ez az iránymutatás lehetővé teszi az éghajlattal szembeni sebezhetőség és az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok leírt értékelése alternatív megközelítéseinek alkalmazását, amelyek friss és nemzetközileg elismert megközelítések és módszertani keretek, mint például az IPCC által a 6. értékelő jelentés (AR6) (85) keretében alkalmazott megközelítés. A cél továbbra is az éghajlatváltozás okozta jelentős kockázatok azonosítása, amely a célzott alkalmazkodási intézkedések meghatározásának, értékelésének és végrehajtásának alapját képezi.

3.3.1. Átvilágítás – 1. szakasz (alkalmazkodás)

Egy projekt éghajlatváltozással szembeni sebezhetőségének elemzése fontos lépés a meghozandó megfelelő alkalmazkodási intézkedések azonosításában. Az elemzés három lépésből áll, egy érzékenységi elemzésből, a jelenlegi és jövőbeli expozíció értékeléséből, majd a sebezhetőségi értékeléshez e kettő kombinációjából.

A műszaki szakemberek általában egyértelműen meghatározzák a kérdések megfelelő elemzéséhez szükséges adatok szintjét és bontását.

A sebezhetőségi elemzés (86) célja az adott projekttípusra a tervezett helyszínen vonatkozó éghajlati veszélyek (87) azonosítása. Egy projekt sebezhetősége két szempont kombinációjából tevődik össze: mennyire érzékenyek a projekt elemei általában az éghajlati veszélyekre (érzékenység), és mennyire valószínű, hogy ezek a veszélyek bekövetkeznek a projekt helyszínén jelenleg és a jövőben is (expozíció). Ezt a két szempontot külön-külön (az alábbiakban leírtak szerint) vagy együttesen lehet értékelni.

9. ábra

Az átvilágítási szakasz sebezhetőségi elemzésének áttekintése

A 9. ábra áttekintést nyújt az érzékenységi, expozíciós és sebezhetőségi elemzésről, amely a 8. ábra bemutatott teljes folyamat 1. szakaszát (átvilágítás) alkotja.

A kezdeti átvilágítás összpontosíthat az érzékenységi elemzésben és/vagy az expozíciós elemzésben „nagy” besorolású éghajlati veszélyekre, mint a sebezhetőségi értékelés inputjaira.

3.3.1.1. Érzékenység

Az érzékenységi elemzés célja annak meghatározása, hogy mely éghajlati veszélyek relevánsak az adott projekttípus szempontjából, függetlenül annak helyszínétől. Például a tengerszint emelkedése valószínűleg jelentős veszélyt jelent a legtöbb tengeri kikötői projektre, függetlenül azok helyszínétől.

Az érzékenységi elemzésnek átfogóan ki kell terjednie a projektre, megvizsgálva a projekt különböző elemeit és a tágabb hálózaton vagy rendszeren belüli működését, például a következő négy téma elhatárolásával:

— helyszíni eszközök és folyamatok,

— inputok, mint a víz és az energia,

— outputok, például termékek és szolgáltatások,

— hozzáférés és közlekedési összeköttetések, még akkor is, ha a projekt közvetlen ellenőrzésén kívül esnek.

Az érzékenységi pontszámok projekttípusokhoz való hozzárendelését leginkább műszaki szakértők, azaz a projektet jól ismerő mérnökök és más szakemberek végzik.

Emellett a projekt kialakítása kritikusan függhet konkrét (mérnöki vagy egyéb) paraméterektől. Például egy híd kialakítása kritikusan függhet az alatta húzódó folyó vízszintjétől; vagy a hőerőmű megszakítás nélküli üzemeltetése kritikusan függhet az elegendő hűtővíztől, valamint a szomszédos folyó minimális vízszintjétől és maximális vízhőmérsékletétől. Fontos lehet, hogy az ilyen kritikus tervezési paramétereket beépítsék a klímaérzékenységi elemzésbe.

A 10. ábra áttekintést nyújt az érzékenységi elemzésről, amely a 7. ábrán szemléltetett 1. szakasz (átvilágítás) részét képezi.

10. ábra

Az érzékenységi elemzés áttekintése

Minden egyes téma és éghajlati veszély esetében „nagy”, „közepes” vagy „csekély” értékelést kell adni:

— nagy érzékenység: az éghajlati veszély jelentős hatást gyakorolhat az eszközökre és folyamatokra, az inputokra, az outputokra és a közlekedési összeköttetésekre,

— közepes érzékenység: az éghajlati veszély enyhe hatást gyakorolhat az eszközökre és folyamatokra, az inputokra, az outputokra és a közlekedési összeköttetésekre,

— csekély érzékenység: az éghajlati veszélynek nincs hatása (vagy jelentéktelen a hatása).

3.3.1.2. Expozíció

Az expozíciós elemzés célja annak meghatározása, hogy mely veszélyek relevánsak a tervezett projekt helyszíne szempontjából, függetlenül a projekt típusától. Az árvizek például jelentős éghajlati veszélyt jelenthetnek egy folyó mellett, annak ártérben található helyszínre.

Az expozíciós elemzés ezért a helyszínre, míg az érzékenységi elemzés a projekt típusára összpontosít.

Az expozíciós elemzés két részre osztható: a jelenlegi éghajlatnak való kitettség és a jövőbeli éghajlatnak való kitettség. A projekt helyszínére (vagy a projekt alternatív helyszíneire) vonatkozóan rendelkezésre álló historikus és aktuális adatokat kell felhasználni az éghajlatnak való jelenlegi és múltbeli kitettség értékeléséhez. Az éghajlatváltozási modell prognózisai felhasználhatók annak megértésére, hogy az expozíció szintje hogyan változhat a jövőben. Különös figyelmet kell fordítani a szélsőséges időjárási események gyakoriságában és intenzitásában bekövetkező változásokra.

A 11. ábra áttekintést nyújt az expozíciós elemzésről, amely a 7. ábrán szemléltetett 1. szakasz (átvilágítás) részét képezi.

11. ábra

Az expozíciós elemzés áttekintése

A különböző földrajzi helyszínek különböző éghajlati veszélyeknek lehetnek kitéve. Hasznos megérteni, hogyan változik Európa különböző földrajzi területeinek kitettsége a változó éghajlati veszélyek következtében, amint azt az alábbi felsorolás is szemlélteti.

Például:

— olyan területek, ahol az emberek a jövedelem/megélhetés szempontjából természeti erőforrásoktól függenek,

— a part menti területek, a szigetek és a tengeri területek különösen ki vannak téve a növekvő vihardagályoknak, a hullámmagasságnak, a part menti áradásoknak és az eróziónak,

— az alacsony és csökkenő szezonális csapadékkal jellemzett területek gyakran jobban ki vannak téve az aszály, a talajsüllyedés és az erdőtüzek növekvő kockázatának,

— a magas és emelkedő hőmérsékletű területek gyakran jobban ki vannak téve a hőhullámok kockázatának,

— a megnövekedett szezonális csapadékkal (adott esetben ezzel együtt gyorsabb hóolvadással és felhőszakadásokkal) jellemzett területek gyakran jobban ki vannak téve a villámárvizeknek és az eróziónak,

— tárgyi és szellemi kulturális örökségnek egyaránt otthont adó területek.

Fontos megérteni, hogy melyek az expozícióval érintett területek, és hogy az expozíció hogyan érinti e területeket és az ott élő embereket, mivel gyakran ezek a helyszínek látják majd a proaktív alkalmazkodás legnagyobb hasznát.

Minél inkább helyi és konkrét adatokról van szó, annál pontosabb és relevánsabb lesz az értékelés (lásd például a jövőbeli éghajlatra vonatkozó adatforrások listáját a 3.1. szakaszban).

Egyes veszélyek tekintetében területspecifikus adatokra és tanulmányokra lehet szükség, például villámárvizek esetében.

3.3.1.3. Sebezhetőség

A sebezhetőségi elemzés ötvözi az érzékenységi elemzés és az expozíciós elemzés eredményét (ha ezeket külön értékelik).

A 12. ábra áttekintést nyújt a sebezhetőségi elemzésről, amely egybefoglalja az érzékenységi és az expozíciós elemzések eredményeit (lásd: 7. ábra.)

12. ábra

A sebezhetőségi elemzés áttekintése

A sebezhetőségi értékelés célja a potenciális jelentős veszélyek és a kapcsolódó kockázatok azonosítása, és alapul szolgál a kockázatértékelési szakasz folytatására vonatkozó döntéshez. Jellemzően a kockázatértékelés szempontjából legrelevánsabb veszélyeket tárja fel (ezek a nagyságrendtől függően „magasnak” és esetleg „közepesnek” minősített sebezhetőségi szintnek feleltethetők meg). Ha a sebezhetőségi értékelés arra a következtetésre jut, hogy az összes sebezhetőséget indokolt alacsony vagy jelentéktelen kategóriába sorolni, további (éghajlatváltozással kapcsolatos) kockázatértékelésre nincs szükség (ezzel lezárul az átvilágítás és az 1. szakasz). Mindazonáltal az a döntés, hogy a sebezhetőségekről részletes kockázatelemzés készüljön, a projektgazda és az éghajlatváltozással kapcsolatos értékelést végző csoport indoklással ellátott értékelésétől függ.

Az infrastruktúra elhelyezkedése, valamint a helyi vállalkozások, kormányok és közösségek alkalmazkodóképessége befolyásolhatja az adott eszköz klímaérzékenységét és éghajlattal szembeni sebezhetőségét. A többféle éghajlati veszéllyel szembeni sebezhetőség szintén erősen ágazatspecifikus lehet, és szorosan kapcsolódhat a kivitelezéshez és üzemeltetéshez használt technológiához.

3.3.2. Részletes elemzés – 2. szakasz (alkalmazkodás)

3.3.2.1. Hatások, valószínűség és éghajlatváltozás okozta kockázatok

A kockázatértékelés strukturált módszert biztosít az éghajlati veszélyek és hatásaik elemzéséhez, hogy információkkal szolgáljon a döntéshozatalhoz.

Ez a folyamat a sebezhetőségi értékelésben (vagy a releváns veszélyek kezdeti átvilágításakor) azonosított veszélyekhez kapcsolódó hatások valószínűségének és súlyosságának, valamint a kockázat projekt sikere szempontjából vett jelentőségének értékelésében áll.

Ennek az átfogó projektkockázat-értékelési logika részét kell képeznie, amely áthatja a teljes projektfejlesztési folyamatot, hogy a kockázatot holisztikusan, ne pedig önálló értékelés keretében lehessen kezelni.

Ajánlatos a kockázatértékelési folyamatot a lehető leghamarabb megkezdeni a projekttervezés során, mivel a korán azonosított kockázatok általában könnyebben és költséghatékonyabban kezelhetők és/vagy kerülhetők el.

A cél a projekttel kapcsolatos kockázatok jelentőségének számszerűsítése a jelenlegi és jövőbeli éghajlati viszonyok között.

A 13. ábra áttekintést nyújt a valószínűség-elemzésről, a hatáselemzésről és a kockázatértékelésről, amelyek az alkalmazkodási intézkedések meghatározásának, értékelésének, kiválasztásának és végrehajtásának alapját képezik. A teljes folyamatot a 8. ábra szemlélteti.

13. ábra

Az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázat 2. szakaszban végzett értékelésének áttekintése

A sebezhetőségi elemzéshez képest a kockázatértékelés könnyebben elősegíti azoknak a hosszabb ok-okozati láncoknak az azonosítását, amelyek összekapcsolják az éghajlati veszélyeket a projekt különböző (műszaki, környezeti, társadalmi/befogadási/akadálymentességi és pénzügyi stb.) dimenziók mentén megvalósuló teljesítményével, és megvizsgálja a tényezők közötti kölcsönhatásokat. Ezért a kockázatértékelés olyan problémákat is feltárhat, amelyekre a sebezhetőségi értékelés nem tér ki.

Az ISO 14091 (88) a „hatásláncok” fogalmát használja, amely hatékony eszköz a rendszerben kockázatot teremtő tényezők jobb megértéséhez, megjelenítéséhez, rendszerezéséhez és rangsorolásához. A hatásláncok elemzési kiindulópontként szolgálnak az átfogó kockázatértékeléshez. Meghatározzák, hogy mely veszélyek váltanak ki közvetlen és közvetett éghajlatváltozási hatásokat, és ezért a kockázatértékelés alapvető struktúráját alkotják. Fontos kommunikációs eszközként szolgálnak annak megvitatására, hogy mit kell elemezni, és mely éghajlati és társadalmi-gazdasági, biofizikai vagy egyéb paramétereket kell figyelembe venni. Ily módon hasznosak a meghozandó célirányos alkalmazkodási intézkedések meghatározásában.

A kockázatértékelés magában foglalhatja az értékelő csoport általi szakértői megítélést és a kapcsolódó szakirodalom/historikus adatok áttekintését. Gyakran együtt járhat egy kockázatazonosítási munkaértekezlet (89) szervezésével, amelynek célja a veszélyek, a következmények és az éghajlattal kapcsolatos fő kockázatok azonosítása, valamint a kockázatok jelentőségének felméréséhez szükséges további elemzésben való megállapodás.

A részletes kockázatértékelés jellemzően kvantitatív vagy félkvantitatív értékelések formáját ölti, gyakran számszerű modellezéssel. Ezeket a legjobban kisebb értekezletek vagy szakértői elemzések során lehet elvégezni.

3.3.2.2. Valószínűség

A kockázatértékelésnek ez a része azt vizsgálja, hogy az azonosított éghajlati veszélyek milyen valószínűséggel következnek be egy adott időskálán belül, pl. a projekt élettartama alatt.

A 14. ábra szemléltető áttekintést nyújt a valószínűség-elemzésről, amely része a 2. szakasznak, amint azt a 13. ábra feltünteti. A valószínűség értékelésére alternatív skálák is alkalmazhatók, például az IPCC által használt skála (90).

14. ábra

A valószínűség-elemzés áttekintése

Egyes éghajlatváltozás okozta kockázatok esetében jelentős lehet a bizonytalanság a bekövetkezés valószínűségével kapcsolatban. Ehhez szakértői megítélésre lehet szükség, amely a jelenleg rendelkezésre álló legjobb, nyilvántartásokból, statisztikákból, szimulációkból származó információkon és adatokon, valamint az érdekelt felekkel folytatott konzultációkból származó aktuális/múltbeli ismereteken alapul. Magában kell foglalnia a nemzeti, regionális és/vagy helyi éghajlati adatokra és prognózisokra való hivatkozásokat is. További figyelmet kell fordítani arra, hogy idővel hogyan alakulhat az éghajlatváltozás okozta kockázatok valószínűsége. Az éghajlatváltozás által kiváltott átlaghőmérséklet-emelkedés például jelentősen növelheti bizonyos éghajlatváltozás okozta kockázatok valószínűségét a projekt teljes élettartama alatt.

3.3.2.3. Hatás

A kockázatértékelésnek ez a része a bekövetkezett éghajlati veszély következményeit vizsgálja. Ezt a veszély/hatás léptékében kell értékelni. Ezt súlyosságnak vagy nagyságrendnek is nevezik.

A következmények általában a tárgyi eszközökhöz és a műveletekhez, az egészséghez és biztonsághoz, a környezeti hatásokhoz, a társadalmi hatásokhoz, a fogyatékossággal élő személyek számára biztosított akadálymentességre gyakorolt hatáshoz, pénzügyi vonzatokhoz és hírnévkockázathoz kapcsolódnak. Az értékelésnek ki kell terjednie annak a rendszernek az alkalmazkodóképességére, amelyben a projekt működik. Fontos lehet annak vizsgálata is, hogy ez az infrastruktúra mennyire alapvető fontosságú a tágabb hálózat vagy rendszer szempontjából (azaz a kritikusság), és hogy további, szélesebb körű hatásokhoz és dominóhatásokhoz vezethet-e.

A 15. ábra áttekintést nyújt a hatáselemzésről, amely része a 2. szakasznak, amint azt a 13. ábra feltünteti.

15. ábra

A hatáselemzés áttekintése

Az infrastrukturális projektek élettartama jellemzően hosszú, gyakran 30–80 év. Az ideiglenes és a veszélyhelyzeti munkálatok azonban rövidebb élettartammal is rendelkezhetnek. Egy infrastrukturális projektnek nem minden elemét kell ugyanazon (hosszú) élettartamra értékelni. Például a vasúti vágányokat (rendszeres karbantartás részeként) gyakrabban cserélik le, mint a vasúti töltést. Az öt évnél rövidebb élettartamú infrastrukturális projektek gyakran nem igényelnek éghajlatváltozási prognózisokat, ezzel együtt reziliensnek kell lenniük a jelenlegi éghajlatváltozással szemben.

Számos éghajlati veszély esetében várható (91), hogy a projekt élettartama alatt – a globális felmelegedés és az éghajlatváltozás kibontakozásával – a valószínűség és a hatások megváltoznak. A valószínűség és a hatások előre jelzett változásait be kell építeni a kockázatértékelésbe. Ebből a célból hasznos lehet az élettartamot rövidebb (pl. 10–20 éves) időszakok sorára osztani. Különös figyelmet kell fordítani az időjárási szélsőségekre és a dominóhatásokra.

Amint azt az alábbiakban bemutatjuk, a kockázatértékelésnek ki kell terjednie az egyes éghajlatváltozási forgatókönyvek szempontjából releváns kockázati területekre és a következmények több szintjére:

7. táblázat

A következmények nagyságrendje a különböző kockázati területeken (*1) (92)

Kockázati területek A következmények nagyságrendje 1 Jelentéktelen 2 Csekély 3 Mérsékelt 4 Jelentős 5 Katasztrofális Eszközkár /mérnöki tevékenység/ üzemeltetés A hatás normál tevékenységgel elnyelhető Olyan kedvezőtlen esemény, amelyet az üzletmenet-folytonossági intézkedések meghozatala semlegesít Súlyos esemény, amely további veszélyhelyzeti üzletmenet-folytonossági intézkedéseket tesz szükségessé Rendkívüli/veszélyhelyzeti üzletmenet-folytonossági intézkedéseket igénylő kritikus esemény Olyan katasztrófa, amely az eszköz/hálózat lezárásához, összeomlásához vagy megsemmisüléséhez vezethet Biztonság és egészség Elsősegélynyújtást igénylő eset Kisebb sérülés, orvosi kezelés szükséges Súlyos sérülés vagy kiesett munka Súlyos vagy többszörös sérülés, maradandó sérülés vagy rokkantság Egyszeri vagy több haláleset Környezet Nincs hatással az alapkörnyezetre. A forrásterületen lokalizálva. Nincs szükség regenerációra A terület határain belül lokalizálva. A hatástól számított egy hónapon belül mérhető a regeneráció Mérsékelt ártalmak, amelyek szélesebb körű hatást fejthetnek ki. Regeneráció egy éven belül Helyi hatással járó jelentős kár. A regeneráció egy évnél hosszabb. A környezetvédelmi előírásoknak/engedélynek való meg nem felelés Széles körű hatással járó jelentős kár. A regeneráció egy évnél hosszabb. Korlátozott kilátás a teljes regenerációra Társadalmi Nincs negatív társadalmi hatás Lokalizált, átmeneti társadalmi hatások Lokalizált, hosszú távú társadalmi hatások A szegény vagy kiszolgáltatott csoportokat (93) nem tudják megvédeni. Nemzeti, hosszú távú társadalmi hatások Az üzemeltetés társadalmi elfogadottságának elvesztése. Közösségi tiltakozások Pénzügyi (egyetlen szélsőséges esemény vagy éves átlagos hatás esetén) (*2) x % IRR (*3) a forgalom kevesebb, mint 2 %-a x % IRR a forgalom 2–10 %-a x % IRR a forgalom 10–25 %-a x % IRR a forgalom 25–50 %-a x % IRR a forgalom több mint 50 %-a Hírnév Lokalizált, ideiglenes hatás a közvéleményre Lokalizált, rövid távú hatás a közvéleményre Helyi, hosszú távú hatás a közvéleményre, kedvezőtlen helyi médiavisszhanggal Nemzeti, rövid távú hatás a közvéleményre; negatív nemzeti médiavisszhanggal Nemzeti, hosszú távú hatás, amely befolyásolhatja a kormány stabilitását Kulturális örökség és kulturális helyszínek Jelentéktelen hatás Rövid távú hatás. Lehetséges helyreállítás vagy javítás. Súlyos károk, amelyek szélesebb körű hatást gyakorolnak a turisztikai ágazatra Nemzeti és nemzetközi hatással járó jelentős kár Tartós veszteség eredményeként a társadalomra gyakorolt hatás

3.3.2.4. Kockázatok

Az egyes veszélyek valószínűségének és hatásának értékelését követően az egyes potenciális kockázatok jelentőségi szintje a két tényező kombinálásával becsülhető meg. A kockázatok (a projekt átfogó kockázatértékelésének részeként) kockázati mátrix segítségével ábrázolhatók a legjelentősebb potenciális kockázatok és azon kockázatok azonosítása érdekében, amelyek esetében alkalmazkodási intézkedéseket kell hozni.

16. ábra

A kockázatértékelés áttekintése

A 16. ábra áttekintést nyújt a kockázatértékelésről, amely egybefoglalja a valószínűség- és hatáselemzések megállapításait (lásd: 13. ábra).

Annak megítélése, hogy mi minősül elfogadható kockázati szintnek, mi a jelentős, és mi nem, a projekt körülményei tekintetében specifikus értékelést végző projektgazdának és szakértői csoportnak a felelőssége.

Bármilyen kategorizálást alkalmazzanak is, annak védhetőnek, világosan meghatározottnak, egyértelmű és logikus módon leírtnak kell lennie, és koherens módon be kell épülnie a projekt átfogó kockázatértékelésébe. Úgy tekinthető például, hogy egy katasztrofális esemény – még ha ritka vagy valószínűtlen is – továbbra is rendkívüli kockázatot jelent a projektre nézve, mivel a következmények annyira súlyosak.

3.3.2.5. Alkalmazkodási intézkedések

Amennyiben a kockázatértékelés arra a következtetésre jut, hogy a projektet éghajlatváltozás okozta jelentős kockázatok fenyegetik, a kockázatokat kezelni kell és elfogadható szintre kell csökkenteni.

Minden egyes azonosított jelentős kockázat esetében értékelni kell a célirányos alkalmazkodási intézkedéseket. Az előnyben részesített intézkedéseket ezután be kell építeni a projekt kialakításába és/vagy annak üzemeltetésébe az éghajlatváltozással szembeni reziliencia javítása érdekében (94).

A 17. ábra áttekintést nyújt az alkalmazkodási alternatívák azonosítására, értékelésére/kiválasztására és végrehajtására/integrálására/tervezésére szolgáló folyamatról, a 8. ábrán bemutatott előző lépésekre építve.

17. ábra

Az alkalmazkodási alternatívák azonosítására, értékelésére/kiválasztására és végrehajtására/integrálására/tervezésére szolgáló folyamat áttekintése

Egyre több szakirodalom és tapasztalat halmozódik fel az alkalmazkodási alternatívák, az értékelés és a tervezés (95) terén, valamint kapcsolódó források (96) a tagállamokban.

A tagállami alkalmazkodási tervezéssel kapcsolatos további információk a Climate-ADAPT honlapon érhetők el (97).

Az alkalmazkodás gyakran strukturális és nem strukturális intézkedések kombinációjának elfogadását foglalja magában. A strukturális intézkedések közé tartozik a tárgyi eszközök és infrastruktúra tervének vagy leírásának módosítása, illetve alternatív vagy továbbfejlesztett megoldások elfogadása. Nem strukturális intézkedések lehetnek többek között a területrendezés, a jobb monitoring- vagy veszélyhelyzet-elhárítási programok, a személyzet képzése és készségátviteli tevékenységek, az éghajlatváltozással kapcsolatos kockázatok értékelése stratégiai vagy vállalati keretének kidolgozása, pénzügyi megoldások, például az ellátási lánc megszakadása elleni biztosítás vagy alternatív szolgáltatások.

Különböző alkalmazkodási alternatívákat kell értékelni annak érdekében, hogy megtalálják azt a megfelelő intézkedést vagy intézkedéskombinációt, amely a kockázat elfogadható szintre csökkentése érdekében végrehajtható.

A kockázat „elfogadható szintjéről” való döntés az értékelést végző szakértői csoporttól és attól függ, hogy a projektgazda milyen kockázatot kész elfogadni. Lehetnek például olyan szempontok a nem alapvető fontosságú infrastruktúrának minősülő projekt esetében, hogy ha az alkalmazkodási intézkedések költségei meghaladják a kockázatok elkerülésének hasznát, a legjobb megoldás az lehet, ha engedik, hogy a nem alapvető fontosságú infrastruktúra bizonyos körülmények között ne valósuljon meg.

Tekintettel az éghajlatváltozással kapcsolatos veszélyek jövőbeli előrejelzéseinek jelentős bizonytalanságára, a kulcs gyakran azon alkalmazkodási megoldások azonosítása (lehetőség szerint), amelyek a jelenlegi helyzetben és minden jövőbeli forgatókönyvben jól teljesíthetnek. Az ilyen intézkedéseket gyakran alacsony kockázatú („low-regret”) vagy kockázatmentes („no-regret”) alternatívának nevezik.

Helyénvaló lehet továbbá olyan rugalmas/adaptív intézkedések megfontolása, mint például a helyzet nyomon követése, és fizikai intézkedéseket csak akkor hajtanának végre, ha a helyzet elér egy kritikus küszöbértéket (vagy tekintettel az alkalmazkodási pályákra (98)). Ez az alternatíva különösen akkor lehet hasznos, ha az éghajlatváltozási előrejelzések nagy fokú bizonytalanságról tanúskodnak. Ez addig megfelelő, amíg a küszöbértékeket vagy beavatkozási pontokat egyértelműen meghatározzák és a javasolt jövőbeli intézkedések bizonyíthatóan kielégítően kezelik a kockázatokat. A monitoringot be kell építeni az infrastruktúra-irányítási folyamatokba.

Az alkalmazkodási alternatívák értékelése mennyiségi vagy minőségi lehet, az információk rendelkezésre állásától és más tényezőktől függően. Bizonyos körülmények között, például a korlátozott éghajlatváltozás okozta kockázatnak kitett, viszonylag kis értékű infrastruktúra esetében elegendő lehet gyors szakértői értékelés. Más körülmények között, különösen a jelentős társadalmi-gazdasági hatással járó alternatívák esetében fontos átfogóbb információkat használni, például az éghajlati veszély valószínűség-eloszlására, a kapcsolódó (elkerült) károk gazdasági értékére és a fennmaradó kockázatokra vonatkozóan.

A következő lépés az értékelt alkalmazkodási alternatívák integrálása a projektbe a megfelelő fejlesztési szakaszban (beleértve a beruházási és pénzügyi tervezést, a monitoringot és reagálási tervezést, a szerep- és felelősségi körök meghatározását, a szervezeti intézkedéseket, a képzést, a műszaki tervezést), valamint annak biztosítása, hogy az alternatívák megfeleljenek a nemzeti iránymutatásoknak és az alkalmazandó jognak.

Emellett helyes vezetési gyakorlatként folyamatos monitoringot kell végezni a projekt teljes üzemideje alatt annak érdekében, hogy: i. ellenőrizzék az értékelés pontosságát, és beépítsék a jövőbeli értékelésekbe és projektekbe; és ii. megállapítsák, hogy valószínűleg elérik-e a konkrét beavatkozási pontokat vagy küszöbértékeket, ami jelzi, hogy szükség van további alkalmazkodási intézkedésekre (szakaszos alkalmazkodás).

Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat alkalmazkodási pillérének a következőket kell tartalmaznia:

— az infrastrukturális projektnek az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra vonatkozó uniós és adott esetben nemzeti, regionális és helyi stratégiákkal és tervekkel, valamint más releváns stratégiai és tervezési dokumentumokkal való összhangjának ellenőrzése, valamint

— a rendszeres monitoring és későbbi intézkedések hatókörének és szükségességének, például a jövőbeli éghajlatváltozással kapcsolatos kritikus feltételezéseknek a felmérése.

Mindkét szempontot megfelelően integrálni kell a projektfejlesztési ciklusba.

4. ÉGHAJLATVÁLTOZÁSI REZILIENCIAVIZSGÁLAT ÉS PROJEKTCIKLUS-MENEDZSMENT (PCM)

A projektciklus-menedzsment (PCM) a projekt hatékony és eredményes tervezésének, megszervezésének, koordinálásának és ellenőrzésének folyamata az összes szakaszában, a tervezéstől, végrehajtástól, üzemeltetéstől a leszerelésig.

Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatot a kezdetektől fogva be kell építeni a projektciklus-menedzsmentbe, amint azt a 18. ábra szemlélteti és a C. melléklet részletesen kifejti.

18. ábra

Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat és a projektciklus-menedzsment (PCM) áttekintése

Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálat kialakításának folyamatában különböző szervek vehetnek részt, amelyek a projektfejlesztési ciklus különböző szakaszaiban vállalnak vezető szerepet. Például a hatóságok a stratégia/terv szakaszában, a projektgazda a megvalósíthatósági/kialakítási szakaszban, később pedig az eszköztulajdonosok és -kezelők.

Az éghajlatváltozási rezilienciavizsgálatra vonatkozó dokumentációt gyakran azt megelőzően ellenőrzik, hogy a projektgazda jóváhagyásra benyújtja a projektpályázatot a finanszírozónak, amint azt a 19. ábra szemlélteti. Ebben az esetben az ellenőrzést független ellenőrnek kell elvégeznie. A dokumentációt azonban a finanszírozó is ellenőrizheti a beruházási döntés meghozatalához vezető