HU Az Európai Unió Hivatalos Lapja C 376/7

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleménye – Nagyvárosi területek és városi régiók az Európa 2020 stratégiában (saját kezdeményezésű vélemény)

2011/C 376/02

Előadó: Joost VAN IERSEL

2011. január 20-án az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság eljárási szabályzata 29. cikkének 2. bekezdése alapján úgy határozott, hogy saját kezdeményezésű véleményt dolgoz ki a következő tárgyban:

Nagyvárosi területek és városi régiók az Európa 2020 stratégiában.

A bizottsági munka előkészítésével megbízott „Gazdasági és monetáris unió, gazdasági és szociális kohézió” szekció 2011. szeptember 1-jén elfogadta véleményét.

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság a 2011. szeptember 21–22-én tartott, 474. plenáris ülésén (a szeptember 21-i ülésnapon) 142 szavazattal 3 ellenében, 1 tartózkodás mellett elfogadta az alábbi véleményt.

1. Következtetések és ajánlások

1.1 Az EGSZB üdvözli, hogy az európai intézmények – a Tanács, az Európai Bizottság, az Európai Parlament és a Régiók Bizottsága – a 2020-ig szóló területfejlesztési menetrend kapcsán egyre nagyobb figyelmet fordítanak a nagyvárosok fejlődésére. Ez a növekvő prioritás megfelel annak az álláspontnak, amelyet az EGSZB az elmúlt évtized során következetesen hangoztatott.

1.2 Egy nagyvárosi terület nem csupán egy nagy várost jelent. Az EGSZB meghatározása szerint ez a kifejezés olyan nagyvárost vagy többközpontú városcsoportot jelent – a környező kisebb településekkel és vidéki területekkel együtt –, amelynek legalább 500 000 (vagy akár sokkal több) lakosa van. A nagyvárosi területek olyan funkcionális régiók, amelyek jelentős gazdasági területet és munkaerőpiacot alkotnak. Általában nem esnek egybe a hagyományos közigazgatási egységekkel (például tartományokkal vagy körzetekkel). A nagyvárosi területek a transzeurópai közlekedési hálózat fontos csomópontjai, miközben maguk is összetett közlekedési hálózatokat alkotnak.

1.3 Az EGSZB támogatja egy kreatív megközelítés kialakítását a 21. századi városmegújulás, a jól alkalmazkodó és versenyképes nagyvárosi területek tekintetében. A gazdasági, társadalmi, környezeti és területi tendenciák, valamint a nem túl kecsegtető gazdasági kilátások miatt sürgető szükség van arra, hogy az EU-nak legyen egy koherens városfejlesztési menetrendje, amely szorosan kapcsolódik az Európa 2020 stratégiához. Az EGSZB városfejlesztési menetrenddel, valamint annak az Európa 2020 stratégiára gyakorolt hatásával kapcsolatos nézetei az 5. és 6. pontban olvashatók.

1.4 Jelenleg egyáltalán nem világos, hogy miként kellene uniós – és sok esetben országos – szinten kezelni a kérdést. Ez részben az irányítással és felelősségvállalással kapcsolatos problémáknak, részben pedig a sokféle megközelítésnek tudható be. Konkrétabban arról van szó, hogy eltérnek a vélemények a kívánatos felülről, illetve alulról kiinduló megközelítéseket illetően, továbbá problémák vannak a nagyvárosok és a kisebb (városkörnyéki) települések és vidéki területek között, ami feszültségeket kelt. Az is jelentős gond, hogy a nagyvárosok fejlődése gyakran nem követi a közigazgatási határokat.

1.5 Az EGSZB úgy véli, hogy a kiegyensúlyozott és erős nagyvárosi területek, amelyek kialakulását az Európa 2020 stratégia támogatja, úttörő szerepet játszhatnak a jövőbeli fejlődésben, melyhez mindegyik a saját identitásával és jellegzetességeivel járul hozzá, emellett kedvező makrogazdasági hatást gyakorolnak majd Európára. A nagyvárosok fejlesztésére vonatkozó politikák végrehajtása mellett a regionális különbségek csökkentésére is figyelmet kell fordítani.

1.6 Az EGSZB azt javasolja, hogy az Európai Bizottság meglévő városfejlesztési szolgálatközi csoportja mellett hozzanak létre egy magas szintű csoportot vagy munkacsoportot is, amely a nagyvárosok fejlesztésével foglalkozik. Ennek a munkacsoportnak interdiszciplináris jellegűnek kellene lennie, magában foglalva a tagállamok, a nagyvárosi területek, az állami és magánszereplők, valamint a civil társadalom különböző képviselőit. Biztosítani kellene a gyakorlati szakemberek és a kutatás közötti strukturális cserét, például a European Metropolitan Network Institute [Európai Nagyvárosi Hálózat Intézete], az Urban Europe [Városi Európa] közös programalkotási kezdeményezés és a METREX keretében.

1.7 A munkacsoport céljául azt kellene kitűzni, hogy dolgozza ki az országhatárokon túllépő, nagyvárosi Európa hosszú távú jövőképét. A jelenlegi elaprózott megközelítéseket átfogó koncepcióval kell felváltani egy 2050-ig szóló koherens és hatékony európai városfejlesztési menetrend formájában, amelynek az intelligens, fenntartható és inkluzív növekedést célzó, holisztikus Európa 2020 programra kell összpontosítania.

1.8 A menetrendet a jelenlegi (és a jövőbeli) trendek alapos elemzésével kell alátámasztani, felhasználva a Eurostat statisztikáit és adatait, valamint az ESPON kutatásait és más jól meghatározott forrásokat.

1.9 A Lisszaboni Szerződés és az Európa 2020 stratégia az irányítás terén ugyancsak változtatást kíván. A többszintű kormányzást most komolyan kell venni, nem maradhat csupán írott malaszt. A nagyvárosi területeket a regionális fejlődés fontos tényezőiként kell elismerni. Az Európai Bizottságon belül a városokkal és a nagyvárosokkal kapcsolatos ügyeket jobban össze kell hangolni, és ennek megfelelően kell prezentálni. A nagyvárosi területekre vonatkozó politika valójában az európai, a nemzeti (hiszen Európa és az államok legfontosabb területeit érinti), a regionális és a helyi politikák egyik összetevője. A nagyvárosi területek hatóságainak szerepet kell vállalniuk e szempontok összességének koordinálásában.

1.10 A nagyvárosok fejlődése Európában már régóta zajlik. Az EGSZB meg van győződve arról, hogy egy jövőorientált uniós platform – munkacsoport vagy szolgálatközi csoport – katalizátorként működhet közre a jelenleg zajló folyamatokról folyó vita irányításában, az alulról és a felülről szerveződő megközelítések meghatározásában, a regionális és helyi önkormányzatok és a civil társadalom megfelelő modellek kidolgozására való ösztönzésében, a kapcsolódások elősegítésében, valamint a határokon átnyúló kezdeményezések támogatásában.

1.11 Felgyorsultak az események. Ebben a véleményében az EGSZB elemzésekkel, érvekkel és javaslatokkal támogatja a kívánatos megközelítéseket. Arra kéri az Európai Bizottságot és a Tanácsot, hogy vegye ezeket figyelembe, erősítve ezzel az Európai Bizottság „A jövő városai” témájában zajló mérlegelési folyamatához kapcsolódóan a kohéziós politikáról szóló következő jogalkotási csomag városi dimenzióját.

2. Elemző megjegyzések

2.1 Az Európai Uniót nehéz és bonyolult viszony fűzi a városokhoz és a nagyvárosi területekhez. Az EU, illetve a városok és nagyvárosok közötti kölcsönös bonyodalmak számos okra vezethetők vissza, a hatékony kormányzás hiányától kezdve a különböző helyzetek és fejlemények széles köréig.

2.2 Előzmények az Európai Bizottság és a Tanács oldaláról

2.2.1 1972-ben az Európai Tanács az európai regionális politikát a Közösséget erősítő lényeges tényezővé nyilvánította. A finanszírozás a hátrányosabb helyzetű régiók támogatásával kezdődött, elősegítve Európa kiegyensúlyozott és harmonikus fejlődését. 1986-ra a regionális különbségek megszüntetését az egységes piac megteremtésével járó fontos mellékfeladatnak tekintették.

2.2.2 A nyolcvanas és kilencvenes években a politika és a programok hatékonysága növekedett. Az Európai Unióról szóló 1992-es Szerződés, majd pár évvel később az Unió bővítéséről szóló tárgyalások a strukturális alapok jelentős növeléséhez vezettek.

2.2.3 A városok csak egy későbbi szakaszban léptek be az EU politikaformálásának folyamatába, bár városi kísérleti projekteket már a kilencvenes évek elején is indítottak. A kis és a nagy városokat nemigen különböztették meg. Hosszú ideig inkább csak az EU gazdag és szegény részei – a nyugat-európai, úgynevezett „kék banán” és a többi terület – között tettek különbséget, és a viták is ekörül folytak.

2.2.4 1998-ban az Európai Bizottság a Fenntartható városfejlesztés: cselekvési keret című közleménnyel érdekes kezdeményezést tett, amelynek azonban a Tanácsban zajló vitákra és a napi tevékenységekre gyakorolt hatása nagyon korlátozott maradt.

2.2.5 Eközben a Regionális Politikai Főigazgatóság, a Kutatási és Innovációs Főigazgatóság, a Mobilitáspolitikai és Közlekedési Főigazgatóság, az Energiaügyi Főigazgatóság, valamint a Foglalkoztatás, Szociális Ügyek és Társadalmi Összetartozás Főigazgatósága programokat és projekteket dolgozott ki a városok vonatkozásában. Az ESPON célirányos tanulmányok készítését vállalta fel az INTERREG program által támogatott regionális és nagyvárosi fejlesztések témakörében.

2.2.6 A Tanács 2004-től kezdve közvetlenebbül is részt vett a városokkal kapcsolatos ügyekben. A területrendezésért és területfejlesztésért felelős miniszterek informális találkozóinak keretében évente két alkalommal olyan ülésre került sor, amelyek középpontjában a városi dimenzió állt. Az Európai Bizottság és a Tanács részéről a Szerződésekben gyökerező formális hatáskörök híján nem sok konkrét fellépésre került sor.

2.2.7 Közben az informális miniszteri üléseken számos nyilatkozatot fogadtak el. Az egyik igen fontos nyilatkozat a 2007-es Lipcsei Charta volt, amelynek az volt a célja, hogy felállítson egy városfejlesztési menetrendet. Megfogalmazott egy sor olyan városfejlesztési kérdést – beleértve a nagyvárosok kérdését is –, amelyet egy közös európai keretben kell kezelni, tiszteletben tartva a szubszidiaritás elvét. Ez a nyilatkozat egy strukturáltabb megközelítés első lépése volt. Említésre méltó további lépéseket jelentettek még a miniszteri találkozók következtetései (1) az építészet és a kultúra fenntartható fejlődéshez való hozzájárulásáról. A célkitűzéseket és érveket továbbfejlesztették, mindenekelőtt a marseille-i és a toledói informális miniszteri ülésen. (2) A 2011. májusi gödöllői következtetések és nyilatkozat jól mutatják, hogy egyre nagyobb igény van a nagyvárosok kiegyensúlyozott fejlesztésének integrált, több ágazatot átfogó megközelítésére. (3)

2.2.8 Bár a városok kérdése jelen van az Európai Bizottság közleményeiben és az uniós programokban, a városfejlesztési menetrend általános képe és előrehaladása nem túl látványos. Ez nemcsak a formális hatáskörök hiánya miatt van így, hanem azért is, mert hiányoznak a világos célkitűzések, és a témát nem kezelik eléggé súlyponti kérdésként. A tagállamokat belpolitikai okok és a szubszidiaritás elve tartja vissza attól, hogy a városfejlesztési kérdéseket uniós szinten vitassák meg.

2.3 Az EGSZB korábbi nézetei

2.3.1 2004-ben az EGSZB javaslatot (4) tett közzé, hogy jobban ráirányítsa az EU-ban a figyelmet a kritikus tömeget elért nagyvárosi területekre és a nagyméretű városokra, főleg két okból: egyrészt mivel ezek – jó és rossz oldalaikkal együtt – mintegy „a világgazdaság laboratóriumai”, másrészt mivel az agglomerációk növekedése figyelhető meg. Az elmúlt évtized során mindkét trend erősödött. Mindezt nemrég az informális miniszteri üléseken is elismerték.

2.3.2 Az EGSZB azzal érvelt, hogy a regionális különbségek csökkentésére fordított figyelem mellett ugyanakkora súlyt kell helyezni az erős nagyvárosi területekre, amelyekben a jövőbeli fejlesztések frontvonalát kell látni.

2.3.3 Európában – akárcsak a világ többi részén – a nagy agglomerációk általában vonzzák a magas színvonalú tevékenységeket, a nemzetközi vállalatokat és a kutatóközpontokat, a szolgáltatásokat, mindenfajta kreatív fejlesztést és az oktatási intézményeket. A globalizáció ezeket még inkább reflektorfénybe állítja, mivel az országhatárok elmosódóban vannak: a korszerű szállítás és digitális kapcsolatok révén nemzetközi kapcsolatok jönnek létre, kedvező környezetet kínálva egyúttal a tehetségek összehozásához.

2.3.4 Kétségtelen, hogy mivel a nagyvárosi területek és a városi régiók mágnesként vonzzák az EU minden tájáról az emberek valamennyi típusát, valamint a bevándorlókat, ezeken a helyeken elég nagy a munkanélküliek és az alacsony képzettségűek aránya is. Ez olyan jelenség, amelyet nem könnyű kezelni, és gyakran (akár jelentős) társadalmi, kulturális és gazdasági problémák forrása is. Az ökológiai kihívások sokfélék és jól láthatóak.

2.3.5 2008-as véleményében az EGSZB röviden leírta az egyes tagállamokban tapasztalható aktuális helyzetet. A decentralizációs tendencia ellenére és annak ellenére, hogy Európa-szerte vita folyik arról, hogy milyen megközelítést és intézkedéseket kellene alkalmazni a nagyvárosok fejlesztése kapcsán, minden országnak megvan a saját menetrendje, amely szorosan kapcsolódik a történelmi és jogalkotási eseményekhez. Az EGSZB ezért egy uniós magas szintű csoport felállítása mellett érvelt, amely megvitatna és felállítana egy városfejlesztési menetrendet a nagyvárosi területek számára, (5) hangsúlyt fektetve a versenyképes, fenntartható és inkluzív növekedésre. Ennek alapján a nagyvárosi területeket – a nemzeti kormányokkal együttműködve – arra kell ösztönözni, hogy határozzák meg saját lisszaboni stratégiájukat. A folyamatot, beleértve a helyes gyakorlatokat is, uniós szinten kell megvitatni, amiben az Európai Bizottságnak aktív és nyomon követő szerepet kell játszania.

2.3.6 Eddig ilyen megközelítés még nem került gyakorlati megvalósításra, és továbbra sincs tisztázva, hogy ki, milyen keretek és feltételek között, miért felelős.

3. A jelenlegi helyzet

3.1 A nagyvárosi területek jelentőségét ma senki sem vitatja. (6) A világméretű trendeket az OECD és a Világbank is elemezte. A kutatóközpontok Európa-szerte hasonló feltételezésekre alapozzák nézeteiket, mint amelyeket ebben a véleményben ismertetünk. Sok azonban még a zűrzavar akörül, hogy miként kell kezelni a kérdést uniós – és gyakran nemzeti – szinten. Ez részben az irányítást és a felelősségvállalást illető problémákra, részben pedig az alkalmazott sokféle megközelítésre vezethető vissza. Néhány példa:

— a nagyméretű városiasodott területeken gyakran nincs kellő összhang és kapcsolat a területrendezésért, valamint az infrastrukturális, lakhatási és általános szolgáltatásokért felelős várostervezők, illetve a gazdasági fejlődést, dinamizmust és munkahelyteremtést elősegítő szereplők között, más szóval rendszerint nem egyeztetik az elképzeléseket;

— egyre gyakoribb, hogy a felsőoktatási intézmények és a kutatóintézetek hasznos esettanulmányokat publikálnak az agglomerációkról, de az állami szervekkel folytatott hatékony kommunikáció még mindig korlátozott;

— a nemzeti, regionális és helyi szintű hatóságok rendszerint vonakodnak megosztani nézeteiket a magánszektorral, mint például az ingatlantervezőkkel és a befektetőkkel;

— a városok és régiók, valamint a kormányok elsősorban Brüsszeltől várnak pénzügyi támogatást, rendszerint elmulasztva azt a lehetőséget, hogy megvitassák a kedvező szakpolitikákat, és nem veszik észre, hogy meg kellene vitatni az uniós jogszabályok nagyvárosi területekre gyakorolt hatását.

3.2 Az Európai Bizottság és a Tanács fokozódó elkötelezettsége a programok széles skálájában nyilvánul meg. Az eltérő ágazati megközelítések miatt ezek a programok különböző területekre helyezik a hangsúlyt, és általában a problémakörök eltérő definícióján alapulnak. Emiatt rendszerint nehéz kiigazodni a megközelítések között, és ezzel romlik a hatékonyság a kívülállók és a végfelhasználók számára.

3.3 A lisszaboni stratégia kétségtelenül hozzájárult a városfejlesztésnek a szélesebb európai keretek és ambíciók közé való beépítéséhez. Ezt azonban nem mindig fogadják lelkesen a tagállamok, amelyek ritkán érzik szükségét a saját városi ügyeikbe való „szupranacionális” beavatkozásnak. A városi projektek európai finanszírozásába ezért sokszor a nemzeti közigazgatás is bekapcsolódik, ahelyett hogy az az Európai Bizottság és a helyi szint közötti ügyként zajlana, mindenfajta felülről történő beavatkozás nélkül.

3.4 A szemléletes pozitív példák ellenére általában a tagállamokban és európai szinten sincs tiszta kép arról, hogy milyen jellegű alulról, illetve felülről induló kezdeményezésekre van szükség. Ez oda vezet, hogy a nagyvárosok, ahelyett hogy egy strukturáltabb megközelítést követnének, inkább egyénileg folytatnak városmarketinget.

3.5 Végül pedig a vitát gyakran negatívan befolyásolják a vidéki és a városi területek (ideértve a városkörnyéki településeket is) közötti kontraproduktív feszültségek.

3.6 Az eredményes többszintű kormányzást a legtöbb esetben történelmi és kulturális akadályok gátolják, amelyek akadályozzák, hogy a valódi kihívásokra pozitív válasz szülessen.

3.7 Összegezve: a tagállamok és az agglomerációs területek gyakran továbbra is a napi tevékenységükre koncentrálnak, ahelyett hogy nyitottak lennének az integrált stratégiákra vagy a hosszú távú célokra. Nincs jól meghatározva, hogy az EU milyen hozzáadott értéket nyújt, részben azért, mert a tagállamok nem értenek egyet sem az Európai Bizottság mandátumát, sem pedig az (informális) tanácsülések pontos szerepét illetően, részben pedig azért, mert jelenleg az Európai Bizottságnak nincs módjában megfelelni a szerepéről alkotott különféle tagállami nézeteknek.

4. A 21. századi városmegújulás egy proaktív megközelítése

4.1 Noha az Európai Bizottság közleményeiben és az uniós programokban a városok egyre nagyobb hangsúlyt kapnak, az összkép továbbra is mozaikszerű. A gazdasági, társadalmi, területi és környezetvédelmi követelmények, valamint a borús pénzügyi kilátások koherens és működőképes városfejlesztési menetrendet tesznek szükségessé. Egy ilyen menetrend kontinensszerte támogatná a meglévő és rejtett gazdasági, társadalmi, kulturális és technológiai lehetőségek megvalósulását.

4.2 Az EGSZB néhány korábbi véleményében – a 21. század városi újjászületésének előmozdításáról folyó nemzetközi politikai és tudományos vita kapcsán – meggyőző érveket sorakoztatott fel egy ilyen uniós menetrend mellett. A nagyvárosi dimenzióról szóló vita meghatározó elemei a következők:

— a nagyvárosi területek és városi régiók irányába történő paradigmaváltás mint a globalizáció következménye, melyet nemzetközi hálózatépítés és értékláncok jellemeznek, illetve a nemzeti határok összemosódása;

— az ipari alapú régiók átalakulása és szerkezetváltása az újonnan specializálódott gyáripar és szolgáltatások irányába, és ennek hatása a gazdasági medencékre és a nagyvárosi területekre;

— a városok klaszterek alapjaiként való specializálódása, ami vonzó a beruházások számára;

— egyetemek, kutatóközpontok, szakképzett munkaerő, regionálisan fejlett ipari értékláncok és fejlett szolgáltatások közelsége;

— nemzetközi összekapcsoltság az intelligens belső mobilitással és közlekedési rendszerekkel párhuzamosan;

— zöld város: éghajlatváltozás, alacsony energiafogyasztási és környezetvédelmi követelmények, melyek hatékonyabb és célzottabb helyi és regionális gazdálkodást és állami–magán partnerségeket tesznek szükségessé;

— széles körű igény a sűrű városok előnyben részesítésére a városok terjeszkedése helyett;

— nagyobb kölcsönhatás a városi és vidéki területek között;

— szociális fenntarthatóság, demográfiai változás, a munka minősége a társadalom minden szintjén, melyet megfelelő oktatás és iskoláztatás támogat a régióban;

— a kulturális szakadékok áthidalásának sürgető szükségessége, pozitív lehetőségek megteremtésére helyezve a hangsúlyt a kisebbségek számára, ami jótékony hatású a társadalom egészére nézve, valamint;

— a lakhatás és az életminőség javításának szükségessége, különösen a migrációval való összefüggésben;

— a várostervezés művészetének hangsúlyozása, biztosítva a feltételeket a nagyvárosi területek egészének optimális fejlődéséhez, ami szükségesé teszi a várostervezők és építészek bevonását;

— garanciák a belső és külső biztonságra és védelemre;

— szabadidő.

4.3 Végül, de nem utolsósorban, a nagyvárosi területek és városok hatékony irányításának a felülről lefelé irányuló és az alulról felfelé építkező megközelítések elegyén kell alapulnia. Valamennyi érdekelt bevonását biztosítani kell a nagyvárosi területek szintjén: a legjobb eredményeket akkor lehet elérni, ha minden részt vevő társadalmi szint magáénak érzi a feladatot. Minél jobb a kölcsönhatás a döntéshozatali és a végrehajtási szintek között – lásd: többszintű kormányzás –, annál hatékonyabb a végeredmény.

4.4 A választott helyi és regionális szereplők kulcsfontosságúak a szerepvállalásban. Emellett ki lehetne alakítani a részvételi demokrácia új formáit a civil társadalom számára. A tendenciák európai uniós szintű meghatározása segíthet ebben.

4.5 A Lisszaboni Szerződés kifejezetten elismeri a „területi kohéziót” mint általános célkitűzést a gazdasági és társadalmi kohézió mellett. (7) Mindhárom aspektust az EU és a tagállamok közötti megosztott hatáskör politikai területei között idézi. Következésképpen a régiókra vonatkozó politikák ezentúl nem tekintendők a tagállamok kizárólagos előjogának a „szubszidiaritás” nevében. Ez az álláspont megjelenik a transzeurópai hálózatokról szóló rendelkezésekben is. (8)

4.6 Ezen túlmenően a szubszidiaritás elvét kiterjeszti a regionális és a helyi szintre, hiszen a Szerződés kifejezetten hangsúlyozza a helyi és regionális autonómiát, (9) ami tényleg összhangban áll a valósággal, mivel a belső piac, az ipar, a K+F, az energia, a környezetvédelem, az egészségügy területére vonatkozó politikák megvalósítása nagyrészt a régiókban és különösen a nagyvárosi területeken való végrehajtástól függ.

5. A városfejlesztési menetrend és a nagyvárosi fejlesztés

5.1 Az európai társadalomnak fel kell készülnie a jövőre, és ehhez a rendelkezésére álló egyik eszköz a területi kohézió. Az EGSZB véleménye szerint a nagyvárosi területek – mint súlypontok – és a fejlesztési folyamatok holisztikus megközelítései összeegyeztethetőek az európai egységes városi struktúrával, és előmozdítják a társadalmi-gazdasági alkalmazkodóképességet.

5.2 A nagyvárosi fejlesztésnek azt kellene maga után vonnia, hogy új, virtuális módon tekintsünk Európa térképére. Annak ezentúl nem lenne szabad kizárólag együttműködő tagállamok képét, sem pedig a nagy és a kicsi, illetve a vidék és a város közötti különbségtételre épülő képet mutatnia. A térképnek inkább a nagyvárosok fejlődését kellene mutatnia – országokon belül, valamint határokon átnyúló szinten –, mint a ma és a belátható jövő társadalmi, gazdasági és műszaki fejlesztéseinek térbeli kiigazításait. Ebben az összefüggésben a nagyvárosok fejlesztését célzó menetrend segítené az európai társadalmat az alkalmazkodás optimális megvalósításában.

5.3 Az EGSZB véleménye szerint a nagyvárosi fejlesztéseknek eredményesen kell tudniuk segíteni a vidéki területek és a városok közötti polarizáció megszüntetését. Ez a kérdés élénk vita tárgyát képezi. Számtalan érv szól a kettő közötti pozitív kölcsönhatás előmozdítása mellett. Új eszközöket kell kidolgozni a kölcsönös előnyök elősegítésére. Érdekes kezdeményezést indít a közeljövőben a METREX: ez az URMA – városi-vidéki együttműködés a nagyvárosi területeken –, melyben fejlesztési módszereket és konkrét projekteket ismertet. További pragmatikus fejlesztéseket lehet elérni a többközpontúság megfelelő alkalmazása, valamint olyan projektek létrehozása révén, melyek új irányítási formákon alapulnak. Terjeszteni kell a jó gyakorlatokat.

5.4 Az EGSZB által 2008-ban említett fejlesztéseken túlmenően megállapítható, hogy fokozódtak a nagyvárosok fejlesztésének kibontakoztatására vonatkozó erőfeszítések. Ezek többségét gazdasági okok vezérlik, azonban a területi, szociális és kulturális okok is fontos szerepet játszhatnak. A számos különböző példából és modellből a következőket érdemes megemlíteni:

— a német „Metropolregionen” területek közötti együttműködés tovább erősödik az „Initiativkreis Europäische Metropolregionen” keretében;

— „pôles métropolitaines” területek Franciaországban a „pôles d'excellence” területek mellett;

— Grand Paris (ideértve jövőbeni összeköttetését az Atlanti-óceánnal, illetve északkal);

— Öresund régió várható kiterjesztése és Nagy-Stockholm megerősítése;

— intenzívebb projektek a holland Randstad térségben (Amszterdam és a jövőbeli „testvérváros”, Rotterdam–Hága körül);

— Barcelona, Valencia és Bilbao nagyvárosi területeinek létrehozása;

— a születőfélben lévő helyi vállalkozási partnerségekkel kapcsolatos tapasztalat Anglia néhány nagyobb városában;

— Varsó, Gdańsk és a sziléziai Katowice városi régiók nagyvárosi fejlesztése; a két utóbbi esetben jelentősebb határokon átnyúló hatással számolhatunk (Balti-tenger és Csehország);

— nagyvárosi fejlesztések Prága és Budapest körül;

— Bécs–Pozsony „testvérváros” születése;

— nagyvárosi törekvés Lipcse körül, melynek kulturális nevezője a „Luther-évtized”, az 1517. évi lutheri reformáció 500. évfordulója.

5.5 Különösen nagy lökést jelenthetnek a nagyvárosok fejlesztése számára az olyan jövőbeli makrorégiók, mint a balti régió, a dunai régió és Északnyugat-Európa (jóllehet nem hivatalosan, az irodalom ez utóbbiba sorolja Nord–Pas-de-Calais, Belgium, Luxemburg, Hollandia és Észak-Rajna–Vesztfália térségét).

5.6 Európai szempontból a határokon átívelő kezdeményezésekre – néha a nemzeti kormányok támogatásával, de sokszor anélkül – különös figyelmet kell fordítani. Említést érdemel a német „Initiativkreis Metropolitane Grenzregionen”. A létező modellek mellett, mint például Öresund és Lille–Kortrijk, egy sor új kezdeményezés van születőben. Példaként Felső-Rajna (Bázel, Strasbourg, Karlsruhe), Alsó-Rajna (Rajna-vidék–Pfalz, Luxemburg, Nancy), Katowice, Savoya-Aosta stb. térségét említhetjük. Hamburg az összeköttetések javítása révén kapcsolatai erősítését tervezi Öresund régióval. Az együttműködés érdekes példáját jelenti az orosz Kalinyingrád és a gdański nagyvárosi terület közötti kapcsolat kiépítése.

5.7 A kisebb tagállamok – mint Szlovénia – különleges előnyökre tehetnek szert a jól meghatározott, határokon átívelő kezdeményezésekből. 2007 óta ezeket az új, határokon átnyúló kezdeményezéseket az európai területi együttműködési csoportosulások (EGTC) jogi eszközével ösztönzik.

5.8 Az EGSZB azt javasolja, hogy az EGTC eszközének alkalmazása ne korlátozódjon a szomszédos, határokon átnyúló régiókra. Azokat az európai nagyvárosi régiókat, amelyek a harmadik országokkal (Kínával) szemben versenyképesebb Európát kívánnak építeni, támogatni kell abban, hogy intenzívebb együttműködést hozzanak létre az értékláncok mentén, melyet a kultúra, az oktatás, az adminisztratív együttműködés stb. területén létező hagyományos együttműködés „felépítménye” kísér, hogy a gazdasági együttműködés kevésbé legyen kitéve a válságoknak. Jó példa lenne erre egy Hamburg–Toulouse EGTC, mivel mindkét város a repülőgépiparra specializálódott.

5.8.1 Az EGSZB javasolja, hogy a meglévő vagy potenciális EGTC-k képviselői és a bejelentő hatóságok által tapasztalt problémák, ahogyan az az EGTC-k nyomon követéséről szóló 2010. évi jelentésben szerepel, képezzék tárgyát a 2011. évi EGTC-irányelv felülvizsgálatának.

5.9 Az EU-nak mélyreható elemzésre van szüksége a jelenlegi társadalmi-gazdasági körülmények között folyó nagyvárosi fejlesztésekről. Ehhez Európa naprakész gazdaságföldrajzi, társadalmi és technológiai térképére van szükség. Az ESPON nagyon hasznos lehet e téren. Továbbra is elengedhetetlen marad az Eurostat szerepe a megbízható adatszolgáltatásban. Ezen túlmenően fontos az Urban Audit és az Urbact jobb kihasználása a kutatási és gyakorlati tapasztalatokból származó eredmények terjesztésének biztosítása érdekében.

5.10 Az EGSZB úgy véli, hogy az Európai Bizottság meglévő városfejlesztési szolgálatközi csoportjának mintájára létre kellene hozni egy magas szintű csoportot vagy munkacsoportot is, amely a nagyvárosok fejlesztésével foglalkozik. Ennek a magas szintű csoportnak interdiszciplináris jellegűnek kellene lennie, magában foglalva a tagállamok, a nagyvárosi területek, az állami és magánszereplők, valamint a civil társadalom különböző képviselőit.

5.11 A munkacsoport céljául azt kellene kitűzni, hogy 2050-ig szóló hosszú távú kilátásokkal dolgozza ki a nagyvárosi Európa hosszú távú jövőképét, beleértve a határokon átnyúló nagyvárosi területeket is, ahogyan az az Urban Europe [Városi Európa] közös programalkotási kezdeményezésben is szerepel.

5.12 A nagyvárosok fejlesztésének a 4.2. pontban kifejtett elemeire építve egy európai platform katalizátorként működhetne az alábbi megfontolások miatt:

— közös nevezők megtalálása a nagyvárosi fejlesztések között a nagyvárosi területek közötti rendkívül nagy eltérések ellenére; valamint a legjobb gyakorlatok előmozdítása;

— az Európa 2020 stratégia, valamint a stratégiában foglalt holisztikus megközelítés, illetve prioritások alkalmazása oly módon, hogy a lehető legtöbb érdekelt fél vegyen részt az intelligens, fenntartható és inkluzív növekedéssel kapcsolatos európai uniós célkitűzések teljesítésében a nagyvárosi területeken;

— a vezetéssel és gazdálkodással kapcsolatos jelentős kihívások és fejlesztések megvitatása;

— előnyt kovácsolni az ismeretek megosztásából a kutatási egységek és a hatóságok között;

— racionális válaszok meghatározása a tartóssá vált pénzügyi megszorítások időszakában, mely a rendelkezésre álló források egyébként is hatékonyabb felhasználását teszi szükségessé;

— az oktatás-kutatás-innováció hármasának kidolgozása, mely a nagyvárosiasodás motorja egész Európában;

— intelligens kísérleti projektek megvitatása és elindítása – a jövő fenntartható városának koncepcióját követve – az élhető város, az összekapcsolt város, a vállalkozó város és az úttörő tevékenységet folytató város témakörében;

— az éghajlatváltozással kapcsolatos európai menetrend városokra gyakorolt hatásának mérése (energia, közlekedés, építőipar), és a kívánatos megközelítések megfogalmazása;

— segítség a vidéki területek és a városok közötti polarizáció megszüntetésében;

— hozzáadott érték nyújtása a nagyvárosok fejlesztéséről szóló egyre élénkebb nemzeti vitákhoz, valamint lehetőségek megteremtése az alkalmazkodóképesebb régiók számára;

— a nagyvárosi területek mint funkcionális régiók jelentőségének meghatározása szélesebb (világszintű) összefüggésben.

5.13 Eddig a strukturális tapasztalatcserék és a „levont tanulságok” korlátozottak maradtak. Egy európai uniós munkacsoport rendkívül ösztönző szerepet játszhatna, és közreműködhetne a legjobb gyakorlatok és a gyakorlati tapasztalatok terjesztésében. Mindez segítséget jelentene az európai politikák kialakításában, illetve az európai alapok helyi szintű projektekre való összpontosításában is.

5.14 Számos tanulmány és elemzés foglalkozik a nagyvárosok fejlesztésével Európában. Egy európai keret segítene az elaprózódás elleni küzdelemben és az együttműködés elmélyítésében. Európa-szerte jobban össze lehetne fogni a speciális szaktudással rendelkező kutatóközpontokat és egyetemeket.

5.15 Európai kísérleti projekt indulhatna például fiktív „élő laboratóriumok” (gyakorlati közösségek) létrehozásával olyan speciális témakörökben, mint a gazdasági klaszterek, a tudásháromszög, a fenntartható fejlődés, a köz- és magánszféra közötti inkluzív partnerségek, a szociális lakhatás, a (nemzeti szint alatti) területfejlesztésben megnyilvánuló vezető szerep stb. Minden egyes „laboratóriumot” egy nagyvárosi terület koordinálna, és különböző köz- és magánszereplőket fogna össze.

5.16 Meglenne a helyük a kereslet által vezérelt kezdeményezéseknek is, melyekben a nagyvárosi területek adott kihívásokat és problémákat ismertetnének uniós szinten. Az ezekkel való megfelelő szembenézés útjait és módozatait ezt követően Európa-szerte meg kellene találni. Egy későbbi fázisban aztán össze lehetne gyűjteni a politikai ajánlásokat, tapasztalatokat, valamint a legjobb és a rossz gyakorlatok áttekintését.

5.17 További lehetséges kezdeményezések: európai oktatási rendszer a városok és a nagyvárosi területek számára, mely megbízható adatokkal szolgál azokról a jövőbeli projektekről, melyeket máshol már megvalósítottak; évente megrendezésre kerülő konferencia a nagyvárosok fejlesztésének aktuális helyzetéről; és, ami a legfontosabb, az egységes piac megvalósításával kapcsolatos városi tapasztalatokból nyert tanulságok levonása.

5.18 Az EGSZB véleménye szerint az interaktív módszerek és egy valóban működő többszintű kormányzás kialakítása, valamint a városok és a nagyvárosi területek bevonása az európai integráció folyamatába a rejtett lehetőségek teljesen új útjait nyitja majd meg, és valószínűleg növeli a nyitott szellemiséget.

6. Európa 2020 – szilárd alap egy európai uniós városfejlesztési menetrend számára

6.1 Az EGSZB véleménye szerint az Európa 2020 stratégia hasznos eszközöket biztosít a lehetőségek kiaknázásához és a nyitott hozzáállás kialakításához. A nagyvárosok fejlesztésére irányuló megfelelő figyelem jobb társadalmi és gazdasági feltételeket teremt, valamint javítja a nemzeti és nemzetközi ismertséget.

6.2 Az EGSZB osztja Johannes Hahn biztos nézetét, aki az Európa 2020 stratégia kulcsfontosságú szereplőinek tekinti a városokat és a nagyvárosi területeket, és aki a városfejlesztésről Toledóban (2010 júniusában) rendezett informális miniszteri találkozón kijelentette, hogy „a gyorsuló globalizáció és a gyors strukturális változások jelentette kihívások megválaszolásakor a városok élen járnak az innováció és a gazdasági előrehaladás ösztönzésében”.

6.3 2008. évi véleményében az EGSZB a lisszaboni stratégiára alapozva menetrendet sürgetett a nagyvárosi területek számára. (10) Különösen az Európa 2020 globális programkialakítása, mely új dimenziókkal egészíti ki a lisszaboni stratégiát, nyújt speciális lehetőségeket a nagyvárosi területek, valamint a többszintű kormányzás javítása számára, mely évek óta igen gyenge pontot jelent.

6.4 A nagyvárosi területeken a kommunikációs útvonalak rövidebbek, mint nemzeti szinten. A döntéshozatali folyamatokat és a tervezést általában könnyebb megvalósítani. A hatóságok és más érdekeltek – a szociális partnerek és a civil társadalom, nevezetesen valamennyi oktatási szint, a várostervezők, az ingatlantervezők és a magánbefektetők – rendszerint átgondoltabban cselekednek. Sikeres példák mutatják, hogy a megfontoltság, a közös tudatosság, illetve még a büszkeség is különleges motorjai a fejlődésnek a nagyvárosi területeken.

6.5 Egyre több a sikeres példákból ihletet merített, átgondolt útiterv. Ezek a legtöbb esetben jövőképpel rendelkező polgármestereknek és széles körben osztott nézeteknek köszönhetően látták meg a napvilágot. Álljon itt néhány példa: Nagy-Bilbao, Koppenhága–Malmö, Bécs és Birmingham.

6.6 Egy városfejlesztési menetrend kölcsönös haszonnal járna: az Európa 2020 stratégia hasznos struktúrát biztosíthatna egy ilyen politika számára, miközben a sikeres nagyvárosi területek jótékony hatással lennének az Európa 2020 megvalósítására. (11) Az alkotóelemek a következők.

6.6.1 Az Európa 2020 stratégia eredményesebb koordinációt tesz szükségessé az Európai Bizottságon belül, a Tanáccsal való szoros együttműködésben. A politikaalakítást és az uniós programokat racionalizálni kellene. Az EGSZB kiáll a projektek Európai Bizottságon belüli csoportosítása mellett. Ennek fontos kísérő hatása lesz, hogy ismertebbé válnak az Európai Bizottság fellépései, illetve az (európai) koordináció.

6.6.2 Egy jól meghatározott átfogó megközelítésnek elő kell segítenie azoknak az elkerülhetetlen pénzügyi megszorításoknak a kompenzálását, melyek a jelenlegi gazdasági visszaesés idején minden tagállamban sújtják a városokat.

6.6.3 Mostanáig a szubszidiaritás elve akadályozta a városfejlesztési menetrend megvalósítását. Az EGSZB véleménye szerint az Európa 2020 stratégia szorosabb koordinációt tesz szükségessé az EU és a tagállamok között, a szubszidiaritás rugalmasabb megközelítése, valamint az uniós és a nemzeti hatáskörök közötti kevésbé éles különbségtétel mellett.

6.6.4 Alapvetően fontos, hogy ez a rugalmasság megnyissa az utat a regionális, nagyvárosi és helyi önkormányzatok uniós keretben történő felelős szerepvállalása előtt. A többszintű kormányzás évek óta széles körű vita tárgyát képezi, különösebb kézzelfogható eredmény nélkül. Eljött a pillanat, hogy az üres szólamok helyett valóban többszintű kormányzás legyen, illetve megerősödjenek a köz- és magánszereplők, valamint a civil társadalom közötti működőképes interaktív kötelezettségvállalások.

6.6.5 Az Európa 2020 stratégiába illeszkedő városfejlesztési menetrend azt is szükségessé teszi, hogy az Európai Bizottság fokozottan nyomon kövesse a városokkal és nagyvárosi területekkel közvetlenül kapcsolatos kérdéseket. Ez azt jelenti, hogy a városokat és a nagyvárosi területeket – ideértve az érdekelt feleket és a civil társadalmat – a politikák és az európai uniós programok végrehajtásának társszereplőiként kell elfogadni.

6.6.6 Az Európa 2020 stratégia ugyancsak szorosabb kapcsolatokat ajánl az egyes tagállamok között. E téren két fontos területet lehet meghatározni:

— a tagállamoktól elvárható, hogy közelebbről vizsgálják meg egymás gyakorlatait és eredményeit;

— a tagállamok közötti szorosabb kapcsolat kedvező hatással lenne a határ menti régiókra és a nagyvárosi területekként bennük rejlő lehetőségekre. A nemzeti kormányok kétoldalú és háromoldalú kötelezettségvállalásai igen hasznosak lennének a határokon átnyúló együttműködés elmélyítése szempontjából.

Kelt Brüsszelben, 2011. szeptember 21-én. az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság elnöke Staffan NILSSON

(1) HL C 319/05, 2008.12.13., 13. o.

(2) Ezeket a nyilatkozatokat a francia és a spanyol elnökség alatt fogadták el: 2008-ban Marseille-ben, illetve 2010-ben Toledóban.

(3) Lásd a magyar elnökség következtetéseit, valamint az Európai Unió 2020-ig szóló területfejlesztési menetrendjét, melyekről a 2011. május 19-én rendezett gödöllői informális miniszteri találkozón állapodtak meg.

(4) Lásd az EGSZB saját kezdeményezésű véleményét „Nagyvárosi területek: társadalmi-gazdasági következmények Európa jövőjét illetően” címmel (HL C 302., 2004.12.7., 101. o. – 2004/C 302/20) 2007-ben az EGSZB több specifikus témával foglalkozott az „Európai nagyvárosi területek: társadalmi-gazdasági következmények Európa jövőjét illetően” című vélemény folytatásaként kiadott újabb véleményében (HL C 168., 2007.7.20., 10. o. – 2007/C 168/02).

(5) Az EGSZB feltáró véleménye „A városi környezet kiegyensúlyozott fejlődése felé: kihívások és lehetőségek” címmel (előadó: Joost van Iersel, HL C 77., 2009.3.31., 123. o. – 2009/C 77/27).

(6) Híresek Richard Florida („Cities and the creative class” [Városok és a kreatív osztály]), Charles Landry („The Creative City” [A kreatív város]) és Edward Glaeser („Triumph of the City” [A város győzelme]) művei.

(7) Lásd az EUSZ 3.3. cikkét.

(8) Lásd az EUMSZ 170–172. cikkét.

(9) Lásd az EUSZ 5.3. cikkét.

(10) Lásd az 5. lábjegyzetet.

(11) Ezzel kapcsolatban érdekes észrevételeket találhatunk a 2011 júniusában elfogadott Az európai városfejlesztési menetrend és jövője a kohéziós politikában című jelentésben – Európai Parlament A7-0218/2011, előadó: Oldřich Vlasák.