2.1.1.Nyugati tőkehalállomány

Évek óta ismert volt, hogy a keleti tőkehal jelentős mennyiségekben fordul elő a 24-es területen, amely a nyugati tőkehalgazdálkodási terület része. 2015-ben az ICES számszerűsítette ezt a jelenséget, és gazdálkodási opciókat határozott meg. Ezek az opciók közvetlen hatást gyakoroltak a viszonylagos stabilitásra, de a balti-tengeri tagállamok nem tudtak megállapodásra jutni a további lépésekről. A Bizottság mindkét esetben utólag tett javaslatot a teljes kifogható mennyiség FMFH-pontértéken történő meghatározására (ami 35 %-os, illetve 88 %-os csökkenésnek felelt meg az előző évi TAC-hoz képest), tekintettel mind a keleti, mind a nyugati tőkehalállomány előfordulására a gazdálkodási területen. A Tanács 2017-re vonatkozóan úgy határozta meg a teljes kifogható mennyiséget, hogy a 2016-os TAC-hoz képest 56 %-kal csökkentette a teljes kifogható mennyiséget. 2018 vonatkozásában a Bizottság ismét figyelembe vette a két tőkehalállomány előfordulását, és a 2017. évi TAC átvitelét javasolta, amit a Tanács elfogadott. Továbbá tekintve, hogy a tengerben élő halállomány mennyisége már sok éve Btrigger alatti szinten van, a Bizottság az ívási idényre vonatkozó tilalmat, valamint a rekreációs célú halászatra vonatkozó fogási korlátozást javasolt, amit a Tanács elfogadott. A 2019-re vonatkozó TAC tekintetében meg kell jegyezni, hogy a tudományos szakvéleményben nagyon széles tartományt adtak meg (+30 % és csaknem +400 % között). A Bizottság az alacsonyabb pontértéket javasolta, mivel a tudományos szakvélemény szerint az állomány csupán egyetlen jó évjáratra támaszkodik; a Tanács az alsó tartományban határozta meg a teljes kifogható mennyiséget, 70 %-os növeléssel. 2020-ra vonatkozóan, követve az ICES szakvéleményét, miszerint az egyetlen jó évjárat halmennyiségét 54 %-kal lefelé kell módosítani, a Bizottság javasolta a TAC legalacsonyabb pontértéken történő meghatározását, ami 68 %-os csökkenést jelentett a 2019. évi TAC-hoz képest. A Tanács az alsó tartományban határozta meg a teljes kifogható mennyiséget, annak 60 %-os csökkentésével.

2.1.2.A Balti-tenger keleti részén élő tőkehalállomány

Az e jelentés által lefedett időszakban nem került sor az MFH értékelésére a Balti-tenger keleti részén élő tőkehalállomány vonatkozásában, és 2019-ig az ICES minden évben a TAC csökkentését javasolta a Balti-tenger keleti részén élő tőkehalállomány esetében az elővigyázatossági megközelítésen alapuló szakvélemény alapján. 2017-re vonatkozóan a Bizottság a TAC 39 %-os csökkentését javasolta a Balti-tenger keleti részén élő tőkehal elterjedési területen való előfordulására vonatkozó ICES-szakvéleménnyel összhangban. A Tanács a 2016. évi TAC-hoz képest 25 %-kal csökkentette a teljes kifogható mennyiséget. A Bizottság 2018-ra vonatkozóan figyelembe vette az állomány elterjedési területen való előfordulását, és a teljes kifogható mennyiség 28 %-os csökkentésére tett javaslatot, így a teljes kifogható mennyiséget valamivel az ICES-szakvéleményben szereplő érték felett értékben állapította meg. A Bizottság ezért azt javasolta, hogy a nyugati állományra vonatkozó teljes kifogható mennyiséget fenn kell tartani úgy, hogy az FMFH-pontérték alatti értékben kerüljön megállapításra. A Tanács a keleti állomány esetében 8 %-kal csökkentette a teljes kifogható mennyiséget a 2017. évi TAC-hoz képest. 2019-re vonatkozóan a Bizottság a 2018. évi TAC-hoz képest 15 %-kal alacsonyabb teljes kifogható mennyiséget javasolt, amit a Tanács elfogadott. A Tanács által a három évre vonatkozóan meghatározott TAC értékek mind az ICES elővigyázatossági megközelítésen alapuló szakvéleményében javasolt szint felett voltak.

2020-ra vonatkozóan az ICES szakvéleménye szigorodott, és első alkalommal teljes halászati tilalmat javasolt. A Bizottság ezért olyan javaslatra készült, amely figyelembe veszi, hogy valójában vegyes halászat zajlik a Balti-tengeren, ahol a Balti-tenger keleti részén élő tőkehal elkerülhetetlen járulékos fogás majdnem minden egyéb halászati tevékenység során. Ezért javasolta a Balti-tenger keleti részén élő tőkehal minden célzott halászatának leállítását, és csupán járulékos fogásokra vonatkozó, 2 000 tonnára korlátozott TAC engedélyezését (ami 92 %-kal kevesebb, mint a 2019. évi TAC). Ennek a járulékos fogásokra vonatkozó korlátozott teljes kifogható mennyiségnek magában kell foglalnia a keleti tőkehal elkerülhetetlen járulékos fogásait más halászatok esetében ahhoz, hogy azok folytathassák tevékenységüket. Mindezt kiegészítették a többéves állománygazdálkodási tervben előírt korrekciós intézkedések is, mint például az ívóhelyek lezárása a Balti-tenger keleti részén élő tőkehalra halászó összes flotta számára. A Tanács elfogadta a Bizottság javaslatát. Tekintettel ennek az állománynak a nehéz helyzetére, a Bizottság javasolta a Balti-tengerre vonatkozó többéves állománygazdálkodási terv módosítását bizonyos gazdálkodási intézkedések megerősítése érdekében, valamint hogy ajánlják fel a gazdasági szereplők számára, hogy szereljék le hajóikat és örökre hagyják el az ágazatot.

2.1.3.A Balti-tenger nyugati részén élő heringállomány

A Balti-tenger nyugati részén élő heringállományra vonatkozó TAC meghatározására az MFH-val összhangban került sor sok éven át, egészen 2018-ig. 2018-ban az ICES ismét felmérte az állományt és megállapította, hogy az állomány biomasszája a biomassza-határérték referenciapontja – Blim – alatti veszélyes szinten van. Mivel pozitív TAC érték mellett nem lenne lehetőség arra, hogy a következő évben az állomány ismét Blim feletti értéket érjen el, 2019-re teljes halászati tilalmat javasolt. A Bizottság kiegyensúlyozott megoldást keresett, ugyanakkor kellően alacsony teljes kifogható mennyiséget javasolt az állomány helyreállításának elősegítése érdekében. A többéves állománygazdálkodási tervben foglalt szabályokat alkalmazva a Bizottság 2019-re a TAC 44 %-os csökkentését (vagyis az FMFH legalacsonyabb pontértékét) javasolta a többéves állománygazdálkodási terv alapján előírt korrekciós intézkedéssel együtt, ami további 19 százalékpontos csökkenést jelentett. A Tanács a többéves állománygazdálkodási tervvel összhangban 48 %-kal csökkentette a teljes kifogható mennyiséget a 2018. évi TAC-hoz képest. A Bizottság 2020-ra a TAC 42 %-os csökkentését (vagyis az FMFH legalacsonyabb pontértékét) javasolta egy korrekciós intézkedéssel együtt, ami további 29 százalékpontos csökkenést jelentett. Az ICES szerint ennek célja az állomány Blim feletti szintre történő helyreállítása volt 2022-ig. A többéves állománygazdálkodási tervvel összhangban a Tanács a teljes kifogható mennyiséget a 2019. évi TAC-hoz képest 65 %-kal alacsonyabb szinten határozta meg. Ezek a döntések azt bizonyítják, hogy a Tanács nehéz, bár szükséges döntéseket hozott, és ezeket a többéves állománygazdálkodási tervben foglalt hosszabb távú helyreállítási keret tette lehetővé, amely a teljes kifogható mennyiségek korlátozását további korrekciós intézkedésekkel ötvözi.

2.1.4.Összegzés

2016-ban az MFH szempontjából értékelt hét állomány közül három állomány – a Balti-tenger nyugati és középső részén élő hering és a sima lepényhal – esetében a TAC az MFH-ra vonatkozó szakvéleménnyel összhangban került meghatározásra. 2017 és 2019 között hat esetben a TAC minden évben az MFH-val összhangban került meghatározásra; nem ez történt azonban a Balti-tenger nyugati részén élő tőkehalállomány esetében 2017-ben, a sima lepényhal esetében 2018-ban, valamint a Balti-tenger nyugati részén élő heringállomány esetében 2019-ben, mivel az utóbbiak esetében teljes halászati tilalmat javasoltak, mert az állomány biomasszája a biztonságos biológiai határértékek alatti szinten volt. Az a halászat, amelyre vonatkozóan teljes halászati tilalmat javasolnak, értelemszerűen nem áll összhangban az MFH-val, és ebben az esetben az elsődleges cél az állomány helyreállítása. Csak az állomány helyreállítását követően lehet szó megint arról, hogy mekkora TAC határozható meg az ICES MFH-ra vonatkozó szakvéleményével és a többéves állománygazdálkodási tervvel összhangban. 2020-ra vonatkozóan az MFH szempontjából értékelt hat állomány közül öt állomány esetében a TAC az MFH-ra vonatkozó szakvéleménnyel összhangban került meghatározásra; nem ez történt a nyugati hering esetében, amelyre vonatkozóan megint teljes halászati tilalmat javasoltak.

A megkérdezett érintett felek eltérően vélekedtek a többéves állománygazdálkodási terv szerepéről a TAC meghatározását illetően. A nemzeti közigazgatási szervek szerint a többéves állománygazdálkodási terv előmozdította a folyamatot, ugyanakkor hangsúlyozzák az analitikai állományfelmérések fontosságát, valamint az évről évre változó javasolt TAC-szintek és a halászattal nem összefüggő tényezők hatását. A Balti-tengeri Tanácsadó Testület szerint a többéves állománygazdálkodási tervvel senki sem elégedett, egyes tagok pedig úgy vélik, hogy az a szándékkal ellentétes hatást vált ki. Ezt az értékelést kétféle érvelés támasztja alá: egyesek szerint a többéves állománygazdálkodási terv túl merev, mert nem ad lehetőséget a TAC kellő mértékű növelésére bizonyos helyzetekben, más tagok viszont úgy vélik, hogy a többéves állománygazdálkodási terv túlságosan rugalmas, és így nem biztosította azt, hogy legkésőbb 2020-ig a TAC minden esetben az MFH szintjén kerüljön meghatározásra.

A Bizottság nem osztja a Balti-tengeri Tanácsadó Testület nézeteit. A fentiek alapján nyilvánvaló, hogy a többéves állománygazdálkodási terv megkönnyítette a halászati lehetőségekkel és a korrekciós intézkedésekkel kapcsolatos megállapodást azáltal, hogy egyértelmű szabályokat határozott meg mind Bizottság számára a javaslatai vonatkozásában, mind pedig a Tanács számára a döntéshozatal tekintetében. A többéves állománygazdálkodási tervben meghatározott részletes szabályok követése koherens, a közös halászati politika célkitűzéseivel összhangban álló döntésekhez vezetett, és például olyan eredményeket hoz, hogy a nyugati tőkehalállomány 2020-ban várhatóan teljesen helyreáll, a nyugati heringállomány pedig jó úton halad a teljes helyreállítás felé.

2.2.Kirakodási kötelezettség és visszadobott halak

A megújult közös halászati politika egyik alapvető célkitűzése a kirakodási kötelezettség bevezetése és a visszadobás gyakorlatának fokozatos felszámolása a nem kívánt fogások csökkentésével. A kirakodási kötelezettség olyan fajokra vonatkozik, amelyekkel a teljes kifogható mennyiség alapján gazdálkodnak. A Balti-tengeren a kirakodási kötelezettség 2015. január 1-jén lépett hatályba a tőkehal, a hering, a spratt és a lazac vonatkozásában, 2017. január 1-jén pedig a sima lepényhal vonatkozásában.

A többéves állománygazdálkodási terv 7. cikke tartalmazza a kirakodási kötelezettséggel kapcsolatos részletes rendelkezéseket. Felhatalmazza a Bizottságot arra, hogy felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat fogadjon el a magas a túlélési aránnyal kapcsolatos mentességekre és de minimis kivételekre, a dokumentálásra vonatkozó különleges rendelkezésekre, valamint a minimális állományvédelmi referenciaméretek meghatározására vonatkozóan. A többéves állománygazdálkodási terv továbbá kimondja, hogy a kirakodási kötelezettség nem vonatkozik a rekreációs célú halászatra.

Az ICES becslése szerint a visszadobás gyakorlata valószínűleg jelentős mértékben megváltozott a kirakodási kötelezettség hatálybalépése óta: a visszadobott nyílt tengeri fajok mennyisége továbbra is elhanyagolható; a többi halászat vonatkozásában a hivatalosan bejelentett visszadobások mértéke közel nullára csökkent, viszont továbbra is folytatódik az illegális visszadobás gyakorlata. A HTMGB a kirakodási kötelezettségről szóló 2018. évi tagállami jelentések értékelésében rámutatott arra, hogy a Balti-tenger vonatkozásában az illetékes regionális szervek proaktív módon a kirakodási kötelezettség végrehajtásának javítására irányuló megközelítéseket dolgoztak ki. Ugyanakkor azonban a HTMGB azt is megállapította, hogy a tengermedencékre kiterjedő kvantitatív adatok továbbra is túlságosan korlátozottak ahhoz, hogy lehetővé tegyék a visszadobott mennyiségekben bekövetkező változásokra vonatkozó becsléseket. Ezenfelül voltak arra utaló jelek, hogy a halászati iparág működési gyakorlatai – amikor a hajók a tengeren vannak – nem változtak, ami arra enged következtetni, hogy igen csekély a valószínűsége a visszadobások csökkenésének.

A megkérdett érdekelt felek osztják az ICES nézeteit a folyamatban lévő visszadobással kapcsolatban. Kifejezik véleményüket azzal kapcsolatban, hogy fokozni kell az ellenőrzést. Az érdekelt felek joggal hangsúlyozzák, hogy az ellenőrzés nem a többéves állománygazdálkodási terv, hanem a közös halászati politika 1224/2009/EK ellenőrzési rendelete hatáskörébe tartozik. Egyes érdekelt felek szerint a felső FMFH-tartomány alkalmazása a TAC meghatározása során elősegítette volna a visszadobások csökkentését, de az NGO-k egyáltalán nem akarják alkalmazni a felső tartományt. Valamennyi válaszadó egyetért abban, hogy a tényleges visszadobási szintek nagyjából változatlanok a kirakodási kötelezettség hatálybalépése óta.

A Bizottság úgy véli, hogy a visszadobás tartósan fennálló problémáját elsősorban a tagállami hatóságok általi ellenőrzés és végrehajtás hiánya okozza, és arra az uniós halászati ellenőrzési rendszer keretein belül kell megoldást találni. A Balti-tengerre vonatkozó többéves állománygazdálkodási terv nem hivatott ennek a problémának a megoldására.

2.3.Ökoszisztéma-alapú megközelítés

A közös halászati politikáról szóló alaprendelet 2. cikkének (3) bekezdése kimondja, hogy a közös halászati politika keretében ökoszisztéma-alapú megközelítést kell alkalmazni a halászati gazdálkodás vonatkozásában annak biztosítására, hogy a halászati tevékenységeknek a tengeri ökoszisztémákra gyakorolt kedvezőtlen hatásai a lehető legkisebbek legyenek. A többéves állománygazdálkodási terv 3. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy a tervnek összhangban kell állnia az uniós környezetvédelmi jogszabályokkal, különösen a jó környezeti állapot 2020-ig történő elérésére irányuló, a 2008/56/EK irányelvben (a továbbiakban: a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv) rögzített célkitűzéssel. A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv a jó környezeti állapot meghatározásakor alkalmazandó tizenegy minőségi mutatót ír elő. A többéves állománygazdálkodási terv célja, hogy biztosítsa a 3. mutató (amelyik a leglényegesebb a halászati gazdálkodás tekintetében) feltételeinek teljesülését, valamint hogy hozzájáruljon a többi lényeges mutató teljesüléséhez a halászatok kapcsolódó szerepével arányos mértékben.

A 3. mutató közvetlenül a halászati lehetőségek meghatározásához kapcsolódik. Eszerint „valamennyi gazdaságilag hasznosított hal és kagyló populációja a biológiailag biztonságos korlátok között marad, a populáció életkor és méret szerinti megoszlása pedig az állomány jó egészségi állapotáról tanúskodik”. A halászati tevékenységek hatást gyakorolnak azokra a mutatókra, amelyek a biológiai sokféleségre (1.), a táplálékláncra (4.), a tengerfenék épségére (6.) és a tengeri hulladékra (10.) vonatkoznak. A halászat által a többi mutatóra gyakorolt hatás legalábbis közvetett és/vagy nem jelentős.