[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 15.12.2005

COM(2005) 650 végleges

2005/0261 (COD)

Javaslat

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS RENDELETE

a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról (Róma I)

(előterjesztő: a Bizottság)

INDOKOLÁS

1. A JAVASLAT HÁTTERE

1.1. A javaslat történeti háttere és célkitűzése

A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a bírósági határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló 1968. évi Brüsszeli Egyezmény lehetővé teszi a felperes számára, hogy több bíróság közül válasszon, ami annak a kockázatával jár együtt, hogy az egyik fél kizárólag azért választja valamely tagállam bíróságaival szemben inkább egy másik tagállam bíróságait, mert ennek joga számára előnyösebb. E kockázat csökkentése érdekében a tagállamok ugyanezen jogalapon 1980-ban aláírták a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló Római Egyezményt.

Az Amszterdami Szerződés új lendületet adott a közösségi jogi eredetű nemzetközi magánjognak. Így a Közösség e jogalapon elfogadta többek között az ún. „Brüsszel I” rendeletet[1], mely a tagállamok közötti kapcsolatokban az 1968. évi Brüsszeli Egyezmény helyébe lépett. 2003. július 22-én a Bizottság előterjesztette a szerződésen kívüli kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló rendeletre („Róma II”) irányuló javaslatot[2]. Ettől kezdve közösségi szinten a Római Egyezmény az egyedüli olyan nemzetközi magánjogi eszköz, mely nemzetközi szerződés alakját ölti. Az ebből adódó hátrányok annál is inkább indokolatlanok, mivel a „Brüsszel I”, a „Róma II”, valamint az 1980. évi Római Egyezmény olyan elválaszthatatlan egységet képez, mely közösségi szinten a polgári vagy kereskedelmi jellegű szerződéses vagy szerződésen kívüli kötelezettségekre vonatkozó nemzetközi magánjogi szabályokat célozza.

1.2. A javaslat indokolása

A bécsi cselekvési terv[3] rámutatott arra, milyen fontos a kollíziós szabályok összeegyeztethetősége a bírósági határozatok kölcsönös elismerése célkitűzésének megvalósításához. A 2000. évi kölcsönös elismerési program[4] hangsúlyozza, hogy a kollíziós szabályok harmonizálását célzó intézkedések olyan kísérő intézkedések, melyek megkönnyítik a kölcsönös elismerés elvének végrehajtását. Nemrégen a Hágai Programban[5] az Európai Tanács emlékeztetett arra, hogy a szerződéses kötelezettségekre („Róma I”) vonatkozó kollíziós szabályokkal kapcsolatos munkát „ tevékenyen folytatni kell ”. A Tanács és a Bizottság e program végrehajtását célzó cselekvési terve 2005-re irányozza elő a „Róma I” javaslat elfogadását[6].

2. AZ ÉRDEKELT FELEKKEL ÉS MÁS INTÉZMÉNYEKKEL FOLYTATOTT KONZULTÁCIÓ EREDMÉNYEI – HATÁSVIZSGÁLAT

E javaslatot megelőzte a tagállamok, más intézmények és a civil társadalom – mindenekelőtt a 2003. január 14-i zöld könyv[7] keretében folytatott – széles körű konzultációja, melyet 2004. január 7-én Brüsszelben nyilvános meghallgatás követett. A kormányok, egyetemek, jogászok és különböző gazdasági szereplők által a zöld könyvre küldött körülbelül 80 válasz[8] megerősítette, hogy a Római Egyezmény az érintett körök által nem csak jól ismert, hanem nagyon is értékelt jogi eszköz; a nagy többség helyeselte egy közösségi rendeletté való átalakítását, utalva azonban egyes szabályai modernizálásának szükségességére. A Bizottság ezenkívül 1999. november 4-én és 5-én már szervezett egy nyilvános meghallgatást „Elektronikus kereskedelem: joghatóság és alkalmazandó jog” címmel, mely során körülbelül 75 írásos hozzájárulást kapott.

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság, illetve az Európai Parlament a 2004. január 29-i[9], illetve február 12-i[10] véleményében támogatta, hogy az egyezményt alakítsák át közösségi rendeletté, valamint modernizálják.

2005. február 17-én a tagállamok szakértői összeültek, hogy megvizsgálják a „Róma I” rendeletnek a Bizottság szolgálatai által készített előzetes tervezetét.

Figyelemmel arra, hogy e javaslat korlátozott mértékben hat ki a fennálló jogi keretre és az érintett körökre, a Bizottság úgy döntött, nem végez formális hatásvizsgálatot. A javaslat ugyanis nem új jogi szabályozás kialakítását, hanem egy meglévő egyezmény közösségi jogi eszközzé alakítását célozza. Másfelől a véghezvitt módosítások lehetővé teszik a Római Egyezmény bizonyos rendelkezéseinek modernizálását, valamint azok világosabb és pontosabb megszövegezését, ezáltal erősítve a jogbiztonságot, azonban nem vezetnek be olyan új elemeket, melyek a fennálló jogi szabályozást tartalmilag módosítanák. Valamennyi bevezetett módosításnál figyelembe vették a Bizottság által e témában szervezett és a nyilvánosság számára széles körben hozzáférhető számos konzultáció eredményeit. A bevezetett módosítások jellegét és hatását az egyes cikkekhez fűzött egyedi megjegyzések mutatják be részletesebben (lásd a lenti 4.2. pontot).

3. A JAVASLAT JOGI ELEMEI

3.1. Jogalap

A kollíziós szabályok az Amszterdami Szerződés hatálybalépése óta az EKSz. 61. cikke c) pontjának hatálya alá tartoznak. Az EKSz-nek a Nizzai Szerződéssel módosított 67. cikke értelmében a rendeletet az EKSz. 251. cikkében szabályozott együttdöntési eljárás keretében fogják elfogadni. A 65. cikk b) pontja szerint „a … polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés területén … és a belső piac megfelelő működéséhez szükséges mértékben elfogadásra kerülő intézkedések magukban foglalják: … a tagállamokban alkalmazandó kollíziós … szabályok összeegyeztethetőségének előmozdítását …”. A közösségi jogalkotó tehát mérlegelési jogkörrel rendelkezik annak megállapításakor, hogy egy adott intézkedés szükséges-e a belső piac megfelelő működéséhez. A belső piac megfelelő működéséhez szükség van a szerződéses kötelezettségekre vonatkozó kollíziós szabályok harmonizálására.

Az EKSz. IV. címe, melynek hatálya alá tartozik az e javaslat által lefedett terület, nem alkalmazandó Dániára a rá vonatkozó jegyzőkönyv értelmében. Nem alkalmazandó Írországra és az Egyesült Királyságra sem, kivéve, ha ezen országok a Szerződéshez csatolt jegyzőkönyvben megállapított feltételekkel csatlakozni kívánnak e kezdeményezéshez.

3.2. A szubszidiaritás és az arányosság elve

A javaslat célkitűzését – vagyis az érintett területen hozott bírósági határozatok jobb kiszámíthatóságának biztosítása érdekében a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogra vonatkozó egységes szabályok elfogadását – a tagállamok nem tudják kielégítően megvalósítani, és ezért az intézkedés hatása miatt közösségi szinten jobban megvalósítható. Következésképpen a Közösség a Szerződés 5. cikkében foglalt szubszidiaritás elvével összhangban intézkedéseket hozhat. Másfelől azáltal, hogy a jogbiztonságot anélkül erősíti, hogy megkövetelné a szerződéses anyagi jog harmonizálását, a kollíziós szabályok harmonizálásának technikája teljes mértékben figyelembe veszi az említett cikkben foglalt arányosság elvét.

A szubszidiaritás és az arányosság elveinek alkalmazásáról szóló jegyzőkönyv 6. pontja kimondja, hogy „azonos feltételek mellett az irányelveket a rendeletekkel szemben … előnyben kell részesíteni”. E javaslat esetén azonban a rendelet tűnik a legmegfelelőbb jogi eszköznek, mivel rendelkezései az alkalmazandó jogra vonatkozó olyan egységes, részletes, pontos és feltétel nélküli szabályokat fogalmaznak meg, melyek a nemzeti jogba való átültetés tekintetében nem igényelnek semmilyen intézkedést. Ha azonban a tagállamok az átültetés során rendelkeznének bizonyos mérlegelési jogkörrel, ismét bekövetkezne a jogbizonytalanság, melyet a javaslat éppen meg akar szüntetni.

4. A JAVASLAT RENDELKEZÉSEINEK VIZSGÁLATA

4.1. A jogi eszköz jellegével kapcsolatos kiigazítások

A tartalmi módosításoktól (4.2. pont) eltekintve a Római Egyezmény (a továbbiakban: az Egyezmény) és a rendelet jogi természetéből fakadó nyilvánvaló különbségek miatt szükség van bizonyos kiigazításokra: az egyszerű formális kiigazításokon kívül ide tartozik például a szerződő államok lehetősége, hogy fenntartásokkal éljenek (22. cikk), vagy hogy az értesítési eljárás után új kollíziós szabályokat fogadjanak el (23. cikk), továbbá ide tartozik az Egyezmény korlátozott időbeli hatálya (30. cikk). Tárgytalanná válik az Egyezményhez csatolt, annak a Bíróság általi értelmezéséről szóló két jegyzőkönyv is.

4.2. A Római Egyezmény szabályainak modernizálását célzó kiigazítások

Az Egyezmény és a rendelet közötti hasonlóságra figyelemmel a vizsgálat azon rendelkezésekre korlátozódik, melyek az Egyezményt tartalmilag módosítják.

1. cikk – Tárgyi hatály

A javasolt módosítások célja a jövőbeli „Róma I” jogi eszköz hatályának a „Brüsszel I” rendelethez való igazítása, valamint a Tanács és az Európai Parlament által a „Róma II” tervezettel kapcsolatban folytatott munka figyelembevétele. Az e) pont megerősíti a választottbírósági megállapodások és joghatósági kikötések kizárását, mivel a zöld könyvre adott válaszok többsége úgy ítélte meg, hogy előbbiek nemzetközi szinten már megfelelő szabályozást nyertek, míg a joghatósági kikötésre alkalmazandó jog kérdésére a „Brüsszel I” rendeletnek kellene irányadónak lennie. Az f) pont egyetlen szabályba foglalja az Egyezmény e) pontját, valamint f) pontjának társasági jogi rendelkezéseit. Az Egyezmény f) pontjának első mondatát el kellett hagyni, mivel a képviseletre vonatkozóan külön szabályozás került bevezetésre (7. cikk). Az i. pont az előszerződéses kötelezettségek olyan minősítését javasolja, mely a zöld könyvre adott válaszoknak megfelelően megerősíti az Unión belüli jogrendszerek többségének vizsgálatát, valamint a „Brüsszel I” rendelet 5. cikke (1) bekezdésével kapcsolatosan a Bíróság által hatásköre keretében adott, a szerződés fogalmának megszorító értelmezését: a nemzetközi magánjog alkalmazásában deliktuális kötelezettségeket jelentenek, és a jövőbeli „Róma II” jogi eszköz hatálya alá tartoznak.

2. cikk – Harmadik ország jogának alkalmazása

A „Róma II” tervezettel kapcsolatos vitákból kitűnik, hogy az Egyezmény 2. cikkének címe egyes nyelvi változatokban – melyek „általános jellegről” szólnak – tévedésekhez vezet: így a világosság érdekében hasznosnak tűnt a módosítása.

3. cikk – A jogválasztás szabadsága

Az (1) bekezdés 2. és 3. mondatának javasolt módosításai értelmében a bírónak egy pusztán feltételezett akarat helyett a tényleges hallgatólagos akaratot kell vizsgálnia: a módosítások egyrészről a felek magatartásának figyelembevételét javasolják, másrészről pedig tisztázzák a jogválasztás jelentőségét, hogy ily módon növeljék a jogi kiszámíthatóságot.

Az Egyezmény központi elve, az akaratszabadság erősítése érdekében a (2) bekezdés lehetővé teszi, hogy a felek alkalmazandó jogként egy nem nemzeti jogot válasszanak. A megfogalmazás lehetővé teszi különösen az UNIDROIT elveinek, az európai szerződéses jog elveinek vagy valamely jövőbeni közösségi jogi eszköznek a választását, megtiltja azonban a nem elég pontos lex mercatoria vagy olyan magánkodifikációk választását, melyeket a nemzetközi közösség nem ismerne el kellőképpen. Az áruk nemzetközi adásvételéről szóló Bécsi Egyezmény 7. cikke (2) bekezdésének mintájára a szöveg előírja, hogyan kell eljárni akkor, ha a szerződéses jog bizonyos területeit a választott nem nemzeti jog kifejezetten nem szabályozza.

A (4) bekezdés a „jog megkerülésének” esetét szabályozza, amikor is nem csak a 8. cikk szerinti kötelező nemzetközi jogi rendelkezéseket, hanem valamely jogrendszer belső joga értelmében vett kötelező rendelkezéseket is alkalmazni kell. Az (5) bekezdés a közösségi jog megkerülésének megelőzését célozza.

4. cikk – A jogválasztás hiányában alkalmazandó jog

Az Egyezmény azon szabálya, hogy a jellemző szolgáltatást nyújtó fél szokásos tartózkodási helye szerinti jogot kell alkalmazni, továbbra is fennáll, azonban a javasolt módosítások egyrészről az egyszerű vélelmek rögzített szabályokká alakításával, másrészről a kivétel eltörlésével a jogbiztonság erősítését célozzák. Mivel e jogi eszköz alapja a jogválasztás szabadsága, célszerűnek mutatkozik, hogy jogválasztás hiányában az alkalmazandó szabályok a lehető legpontosabbak és kiszámíthatóbbak legyenek annak érdekében, hogy a felek ennek ismeretében dönthessenek arról, kívánnak-e élni e szabadságukkal vagy sem.

A különböző szerződéskategóriákra elfogadott megoldások közül csak a g) és a h) pontban javasoltak képezték vita tárgyát, mivel a tagállamok ítélkezési gyakorlata eltér a jellemző szolgáltatás meghatározása tekintetében. A választott megoldásokat az a tény magyarázza, hogy a közösségi anyagi jog a franchise átvevőt és az értékesítőt mint a gyengébb felet kívánja védelmezni.

A (2) bekezdésben továbbra is a „jellemző szolgáltatás” kritériuma az irányadó azon szerződések esetén, melyekre az (1) bekezdés nem határoz meg különös szabályt; ide tartoznak például olyan összetett szerződések, melyek egy egyszerű minősítésnek nem felelnek meg, vagy olyan szerződések, melyek alapján a felek olyan kölcsönös szolgáltatásokat nyújtanak egymásnak, melyek mindegyike jellemzőnek tekinthető.

5. cikk – Fogyasztói szerződések

Az (1) bekezdés egy új, egyszerű és kiszámítható kollíziós szabályt javasol, mely kizárólag a fogyasztó szokásos tartózkodási helye szerinti jog alkalmazását írja elő, anélkül, hogy lényegében módosítaná a gyártó vagy forgalmazó cselekvési lehetőségét szerződéseinek kialakítása során. Az Egyezményben foglalt megoldást ugyanis a zöld könyvre adott válaszokban igen gyakran kritizálták arra hivatkozva, hogy az gyakran a gyártó vagy forgalmazó jogának, valamint a fogyasztó jogában foglalt kötelező rendelkezéseknek az egyidejű alkalmazását eredményezi. Jogvita esetén ez az összetett megoldás járulékos eljárási költségekkel jár, melyek annál kevésbé igazolhatók, mivel a fogyasztói jogviták perértéke gyakran alacsony. A több jogrendszer egyidejű alkalmazásának elkerülése érdekében szóba jöhető két megoldás – egyrészről kizárólag a gyártó vagy forgalmazó, másrészről a fogyasztó jogának alkalmazása – közül csak az utóbbi egyeztethető össze a Szerződés által megkövetelt magas szintű fogyasztóvédelemmel. E megoldás tűnik méltányosnak a gazdasági realitás tekintetében is: míg egy fogyasztó külföldön csak alkalomszerűen vásárol, a határon átnyúló kereskedelemben részt vevő gyártók és forgalmazók többsége nagyszámú ügyletre vonatkozóan tudja elosztani a valamely másik jog megismerésével kapcsolatban felmerülő költségeket. Végül a gyakorlatban e megoldás lényegében nem változtat azon gyártók és forgalmazók helyzetén, akik számára szabványszerződéseik megfogalmazásakor éppen a fogyasztói jog kötelező rendelkezéseinek betartása jelenti a nehézséget; azonban e kötelező rendelkezéseket már az Egyezmény értelmében is a fogyasztó szokásos tartózkodási helye szerinti ország kötelező rendelkezései jelentik. Ami a felek által szabadon meghatározható többi szerződési feltételt illeti, mindenképpen a felek szerződési szabadsága élvez elsőbbséget; kevéssé számít tehát, hogy e feltételekre az egyik vagy a másik fél joga irányadó.

A (2) bekezdés tartalmazza a különös szabály alkalmazásának feltételeit. Az első mondat arra utal, hogy a fogyasztó szerződéses partnere a gyártó vagy forgalmazó, melynek fogalmát a Bíróság pontosította. A zöld könyvre adott válaszok nagy többségében kívántaknak megfelelően a második mondat – a távértékesítéssel történő forgalmazás technikái fejlődésének figyelembevétele érdekében, azonban a különleges szabály alkalmazási körét tartalmilag nem módosítva – az Egyezmény 5. cikke (2) bekezdésében, valamint a (4) bekezdés b) pontjában foglalt feltételek helyett bevezeti az egy másik tagállamra „ irányuló tevékenység ” kritériumát, mely már a „Brüsszel I” rendelet 15. cikkében is megtalálható. A „Brüsszel I” rendelet elfogadásakor a Tanács és a Bizottság közös nyilatkozatban[11] pontosították, hogy a fogyasztót védő rendelkezések alkalmazásához nem elegendő, hogy a vállalat tevékenysége a fogyasztó lakóhelye szerinti tagállamra irányul: az is szükséges, hogy a szerződést az ilyen tevékenység körében kössék. „Pusztán az a tény, hogy egy weboldal elérhető, nem elegendő a 15. cikk alkalmazásához, hanem az is szükséges, hogy ez a weboldal távollevők közötti szerződés megkötésére hívjon fel, és hogy egy ilyen szerződés megkötése bármilyen módon, de ténylegesen megtörténjen. E tekintetben a weboldalon használt nyelvnek vagy valutának nincs jelentősége.” Az e nyilatkozatban említett oldalak nem szükségszerűen ún. „interaktív” oldalak: így egy olyan oldal, mely a rendelés faxon történő elküldésére hív fel, távollevők közötti szerződés megkötését célozza. Ezzel szemben nem távollevők közötti szerződés megkötésére irányul egy olyan oldal, mely egy termékről az egész világon információkat kíván szolgáltatni a fogyasztók számára, azonban a szerződés megkötése érdekében egy forgalmazóhoz vagy helyi képviselőhöz irányítja őket. Az Egyezmény 5. cikkének (2) bekezdésével szemben a javasolt rendelet már nem követeli meg, hogy a fogyasztó a szerződéskötéshez szükséges cselekményeket a szokásos tartózkodási helye szerinti országban végezze el, mely feltételnek az interneten keresztül kötött szerződések esetén már nem is lenne értelme. E bekezdés utolsó mondata azonban bevezet egy védzáradékot a gyártó vagy forgalmazó védelme érdekében, például amikor az olyan fogyasztóval köt szerződést, aki szokásos tartózkodási helyét nem a valóságnak megfelelően adta meg; az interneten keresztül kötött szerződések esetén a gyártó vagy forgalmazó feladata annak biztosítása, hogy formanyomtatványa lehetővé tegye számára a fogyasztó szokásos tartózkodási helyének azonosítását.

A javasolt rendelet már nem sorolja fel azon szerződéseket, melyekre a különös szabályt alkalmazni kell; következésképpen a (3) bekezdésben kifejezetten kizárt szerződéseken kívül tárgyi hatálya kiterjed a fogyasztóval kötött valamennyi szerződésre.

6. cikk – Egyéni munkaszerződések

A (2) bekezdés a) pontjának elvi szabályát kiegészíti az „azon ország joga, … ahonnan” kifejezés, figyelemmel az EK Bírósága által a „Brüsszel I” rendelet 18. cikke keretében kialakított ítélkezési gyakorlatra, valamint a munkavégzés szokásos helyének a Bíróság általi tág értelmezésére. E módosítás lehetővé teszi például a szabálynak repülőgépen dolgozó személyzetre történő alkalmazását, amennyiben a munkát valamely állandó helyről szervezik, és ahol e személyzet a munkaadóval szembeni többi kötelezettségét teljesíti (bejelentkezés, biztonsági ellenőrzés). A (2) bekezdés b) pontját így ritkábban kell majd alkalmazni. A szöveg ezután olyan kiegészítő kritériumokat határoz meg, melyek alapján megállapítható, hogy egy külföldre kiküldött munkavállaló „ideiglenes kiküldetésben” van-e, azonban nem ad merev fogalommeghatározást. A módosítás nyomán a bírónak mindenekelőtt a felek akaratát kell figyelembe vennie.

7. cikk – Képviselő által kötött szerződések

A képviselő által kötött szerződésből eredő három jogviszony – a képviselt személy és a képviselő, a képviselő és harmadik személy, valamint a képviselt személy és harmadik személy közötti jogviszony – közül az Egyezmény csak az első kettőt szabályozza. A képviselő jogkörének kérdését az 1. cikk (2) bekezdésének f) pontja kizárta az Egyezmény hatálya alól, melynek oka az Egyezménnyel kapcsolatos tárgyalások folytatásakor a nemzeti kollíziós szabályok között fennálló nagy eltérés, valamint a képviselő által kötött szerződésekre és a képviseletre alkalmazandó jogról szóló Hágai Egyezmény megléte volt. Mivel ezt az egyezményt csak három tagállam írta alá és/vagy ratifikálta, és mivel a nemzeti megoldások közeledtek egymáshoz, ez a kizárás már nem célszerű. A javasolt rendelet egyetlen cikkbe foglalja mindazon szabályokat, melyek egy képviselő általi szerződéskötésből fakadó jogviszonyokra vonatkoznak.

8. cikk – Kötelező rendelkezések

Az (1) bekezdés a 8. cikk értelmében vett kötelező nemzeti rendelkezésekre olyan fogalommeghatározást javasol, mely a Bíróságnak az Arblade -ítéletben[12] megfogalmazott ítélkezési gyakorlatán alapul. Az ítélet indokolásának 31. pontja szerint az a tény, hogy a nemzeti jogszabályok a rendészeti és biztonsági törvények kategóriájához tartoznak, nem mentesíti azokat a Szerződés rendelkezései betartásának követelménye alól: az ilyen nemzeti jogszabályok alapjául szolgáló indokokat a közösségi jog csak a közösségi szabadságok alól a Szerződés által előírt kivételek címén veheti figyelembe. A (3) bekezdés azon kritériumokat határozza meg, melyeket a bíró figyelembe vehet annak eldöntése során, hogy alkalmazni kívánja-e valamely másik tagállam kötelező rendelkezéseit. A zöld könyvre adott válaszok lehetővé tették olyan határozatok azonosítását, melyekben alkalmazták a külföldi kötelező rendelkezések fogalmát, éspedig azon tagállamokban is, melyek az Egyezmény 7. cikke (1) bekezdésével kapcsolatban fenntartással éltek; ez is megerősíti e szabály hasznosságát, annál is inkább, mert a „Brüsszel I” rendelet olykor alternatív joghatóságról rendelkezik; a ténylegesen a jog érvényesülésén alapuló európai térségben így létfontosságúnak tűnik, hogy az üggyel foglalkozó bíró figyelembe vehesse azon másik tagállam kötelező rendelkezéseit, mellyel a jogvita szoros kapcsolatban áll, és melynek bíróságait a felperes szintén megkereshette volna.

10. cikk – A szerződés alaki érvényessége

A távollevők között kötött szerződések növekvő számára tekintettel túl szigorúnak tűnnek az Egyezménynek a szerződések formai érvényességére vonatkozó szabályai. A szerződések vagy az egyoldalú jogügyletek formai érvényességének megkönnyítése érdekében kiegészítő alternatív kapcsolódási pontokat vezettek be. Az (1) és (2) bekezdésbe felvették a képviselő által kötött szerződésekre vonatkozó különös szabályokat.

13. cikk – Jogok és kötelezettségek szerződéses átszállása

A jogok és kötelezettségek szerződéses átszállása hasonló gazdasági funkciót tölt be, így ezentúl ugyanazon cikk szabályozza őket. A (3) bekezdés új kollíziós szabályt vezet be arra vonatkozóan, hogyan lehet a követelés engedményezésére harmadik személyekkel szemben hivatkozni; a válaszok többségében ajánlott megoldásról van szó, melyet a kereskedelmi követelések engedményezéséről szóló, 2001. évi UNCITRAL-egyezménybe is felvettek.

14. cikk – Jogok és kötelezettségek jogszabály alapján történő átszállása

Mivel a jogok és kötelezettségek szerződéses átszállását ezentúl a 13. cikk szabályozza, a 14. cikk azok jogszabály alapján történő átszállására vonatkozik, például akkor, ha a biztosító kártalanította a károsult személyt, és ez utóbbinak a károkozóval szembeni jogai átszállnak rá. A módosítás figyelembe veszi a „Róma II” javaslattal kapcsolatosan a Tanács és az Európai Parlament által folytatott munkákat, melyek célja, hogy ezen, bizonyos jogrendszerekben ismeretlen mechanizmust érthetőbbé tegyék.

15. cikk – Több kötelezett

A módosítás figyelembe veszi az említett munkákat, hogy az átszállást és a több kötelezett esetét két külön rendelkezésben szabályozza, és hogy a több kötelezett esetére vonatkozó kollíziós szabályt egyszerűbben fogalmazza meg. Az utolsó mondat a sajátos védelmet élvező kötelezett helyzetét pontosítja.

16. cikk – Jogszabály alapján történő beszámítás

A zöld könyvre adott válaszok megerősítették a zöld könyv azon fejtegetéseit, melyek a jogszabály alapján történő beszámításra vonatkozó szabály hasznosságára vonatkoztak; a szerződés alapján történő beszámítás per definitionem a 3. és 4. cikk általános szabályai alá tartozik. A választott megoldás célja a beszámítás megkönnyítése, figyelembe véve ugyanakkor azon személy jogos elvárásait, aki nem kezdeményezett beszámítást.

18. cikk – A szokásos tartózkodási helynek való megfeleltetés

A „Róma II” javaslathoz hasonlóan a 18. cikk tartalmazza a „szokásos tartózkodási hely” fogalmának meghatározását a jogi személyek vonatkozásában.

21. cikk – Egynél több jogrendszerrel rendelkező országok

Ha egy állam több olyan területi egységből áll, amelyek mindegyike saját anyagi jogi szabályokkal rendelkezik a szerződéses kötelezettségek tekintetében, e rendeletet kell alkalmazni az e területi egységek jogszabályai közötti összeütközések esetén is a kiszámíthatóság, a jogbiztonság és annak biztosítása érdekében, hogy az európai szabályokat egységesen alkalmazzák minden olyan helyzetben, amikor különböző országok jogai között kell választani.

22. cikk – A közösségi jog más rendelkezéseivel való kapcsolat

Az Egyezmény 20. cikkéhez hasonlóan a 22. cikk meghatározza a közösségi jog más rendelkezéseivel való kapcsolatot. Az a) pont azon másodlagos közösségi jogi aktusok különös kollíziós szabályaira utal, melyeket az I. melléklet sorol fel. A b) pont azon választható jogi eszközzel való koherenciát kívánja biztosítani, melyet az „európai szerződéses jog” keretében lehetne kidolgozni. A c) pont a javasolt rendelet és azon szabályok közötti kapcsolatot biztosítja, melyek célja a belső piac megfelelő működésének elősegítése.

23. cikk – A fennálló nemzetközi egyezményekkel való kapcsolat

A javasolt módosítások célja, hogy megfelelő egyensúlyt alakítsanak ki egyrészről a tagállamok nemzetközi kötelezettségeinek betartása, másrészről a ténylegesen a jog érvényesülésén alapuló európai térség célkitűzése között, javítva a hatályos jogrendszer átláthatóságát azon egyezmények közzétételével, melyeknek a tagállamok részesei. A (2) bekezdés tartalmazza az elvi szabályt, mely szerint a hatályban lévő nemzetközi egyezmények elsőbbséget élveznek a javasolt rendelettel szemben. Bevezet azonban egy kivételt arra az esetre, amikor valamennyi tényállási elem a szerződéskötés időpontjában egy vagy több tagállamhoz kapcsolódik. Két párhuzamos szabályozás egymás mellett létezése – az egyezmények szabályainak alkalmazása az azokat ratifikáló tagállamok vonatkozásában, valamint a javasolt rendelet szabályainak alkalmazása a többi tagállam vonatkozásában – ellentétes lenne a belső piac megfelelő működésének követelményével. A (3) cikk kifejezetten az új tagállamok közötti kétoldalú egyezményekre vonatkozik.

2005/0261 (COD)

Javaslat

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS RENDELETE

a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról (Róma I)

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,

tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre és különösen annak 61. cikke c) pontjára és 67. cikke (5) bekezdésének második francia bekezdésére;

tekintettel a Bizottság javaslatára[13],

tekintettel az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére[14],

a Szerződés 251. cikkében megállapított eljárással összhangban[15],

mivel:

(1) Az Unió célul tűzte ki a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség fenntartását és fejlesztését. E célból a Közösségnek különösen intézkedéseket kell elfogadnia a több államra kiterjedő vonatkozású polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés területén a belső piac megfelelő működéséhez szükséges mértékben, amennyiben ezen intézkedések többek között elősegítik a tagállamokban alkalmazandó kollíziós szabályok összeegyeztethetőségének előmozdítását.

(2) Az Amszterdami Szerződés vonatkozó rendelkezéseinek hatékony végrehajtása érdekében a Bel- és Igazságügyi Tanács 1998. december 3-án elfogadta az Amszterdami Szerződésnek a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség létrehozására vonatkozó rendelkezéseinek megfelelő végrehajtásáról szóló cselekvési tervet[16], melyben hangsúlyozta a kollíziós szabályok összeegyeztethetőségének fontosságát a bírósági határozatok kölcsönös elismerése célkitűzésének megvalósítása tekintetében, és felhívott a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló egyezmény egyes rendelkezéseinek szükség esetén történő felülvizsgálatára, figyelemmel a más közösségi jogi eszközökben foglalt különös kollíziós szabályokra.

(3) Az 1999. október 15-i és 16-i tamperei ülésén az Európai Tanács jóváhagyta a bírósági határozatok kölcsönös elismerésének elvét mint a jog érvényesülésén alapuló európai térség létrehozása felé vezető elsődleges lépést. A polgári és kereskedelmi ügyekben hozott határozatok kölcsönös elismerése elvének végrehajtására irányuló intézkedési program[17] hangsúlyozza, hogy a kollíziós szabályok harmonizálását célzó intézkedések olyan kísérő intézkedések, melyek megkönnyítik ezen elv végrehajtását. A Hágai Programban[18] az Európai Tanács emlékeztetett arra, hogy a szerződéses kötelezettségekre vonatkozó kollíziós szabályokkal kapcsolatos munkát tevékenyen folytatni kell.

(4) A Közösség gazdasági szereplői közötti verseny torzulásának elkerülése érdekében, valamint a jogviták kimenetele előreláthatóságának, a jogbiztonságnak és a határozatok kölcsönös elismerésének elősegítése céljából a belső piac megfelelő működése megköveteli, hogy a tagállamokban hatályban lévő kollíziós szabályok a megkeresett bíróságtól függetlenül ugyanazon nemzeti jog alkalmazását írják elő. Ugyanezen célból biztosítani kell a három jogi eszköz, nevezetesen az e rendelet, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22-i 44/2001/EK tanácsi rendelet („Brüsszel I”)[19], valamint a szerződésen kívüli kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló […]/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet („Róma II”) közötti legnagyobb összhangot.

(5) A közösségi jog átláthatósága megköveteli, hogy a kollíziós szabályok lehető legnagyobb részét egyetlen jogi eszköz tartalmazza, illetve, hogy e rendelet tartalmazza a szektoriális jogi eszközökben foglalt különös szabályok listáját.

(6) A rendelet hatályát úgy kell megállapítani, hogy biztosítva legyen a 44/2001/EK rendelettel, valamint a szerződésen kívüli kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló […]/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel („Róma II”) való összhang.

(7) A feleknek az alkalmazandó jog megválasztására vonatkozó szabadságán kell alapulnia a szerződéses kötelezettségekre irányadó kollíziós szabályok rendszerének.

(8) A jogi eszköz általános célkitűzése – vagyis a jog érvényesülésén alapuló európai térség jogbiztonsága – megvalósításának elősegítése érdekében a kollíziós szabályoknak nagymértékben kiszámíthatónak kell lenniük. A bírónak azonban korlátozott esetekben mérlegelési jogkörrel kell rendelkeznie annak megállapításakor, hogy a tényállás melyik joggal áll a legszorosabb kapcsolatban.

(9) Azon szerződések vonatkozásában, melyek esetén az egyik fél gyengébbnek számít, célszerű e félnek védelmet nyújtani olyan kollíziós szabályokkal, melyek az általános szabályoknál előnyösebbek a számára.

(10) Különösen a fogyasztói szerződések esetén a kollíziós szabálynak lehetővé kell tennie azon költségek csökkentését, melyek a gyakran alacsony perértékű jogviták rendezésével kapcsolatban merülnek fel, valamint figyelembe kell venni a távértékesítéssel történő forgalmazás technikáinak fejlődését. A 44/2001/EK rendelettel való összhang megköveteli egyrészről az egy másik tagállamra „irányuló tevékenység” fogalmára való hivatkozást, mely a fogyasztót védő szabály alkalmazásának feltétele, másrészről azt, hogy e fogalmat a két jogi eszköz keretében harmonikusan értelmezzék; a Tanácsnak és a Bizottságnak a 44/2001/EK rendelet 15. cikkére vonatkozó közös nyilatkozata[20] hangsúlyozza, hogy a 15. cikk (1) bekezdése c) pontjának alkalmazásához „nem elegendő, hogy a vállalat tevékenysége a fogyasztó lakóhelye szerinti tagállamra, illetve több állam között az említett tagállamra is irányul, az is szükséges, hogy a szerződést az ilyen tevékenység körében kössék”. E nyilatkozat kimondja azt is, hogy „pusztán az a tény, hogy egy weboldal elérhető, nem elegendő a 15. cikk alkalmazásához, hanem az is szükséges, hogy ez a weboldal távollevők közötti szerződés megkötésére hívjon fel, és hogy egy ilyen szerződés megkötése bármilyen módon, de ténylegesen megtörténjen. E tekintetben a weboldalon használt nyelvnek vagy valutának nincs jelentősége.”

(11) Az egyéni munkaszerződések vonatkozásában a kollíziós szabálynak a látszaton túl lehetővé kell tennie a munkaviszony valódi súlypontjának azonosítását. E szabály nem sérti a kiküldetés helye szerinti ország kötelező rendelkezéseinek alkalmazását a munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16-i 96/71/EK irányelv[21] értelmében.

(12) A képviselő által kötött szerződések esetén be kell vezetni a képviselt személy, a képviselő, valamint a harmadik személy között létrejövő három jogviszonyra vonatkozó kollíziós szabályokat. A képviselt és a harmadik személy között kötött szerződés továbbra is e rendelet általános szabályai alá tartozik.

(13) A tagállamok közrendjének megőrzéséhez különös szabályokra van szükség a kötelező rendelkezések és a közrenddel kapcsolatos kivétel vonatkozásában. E szabályokat a Szerződés rendelkezéseivel összhangban kell alkalmazni.

(14) A jogbiztonság megköveteli a szokásos tartózkodási hely egyértelmű megfogalmazását, különösen a jogi személyek tekintetében. A 44/2001/EK rendelet 60. cikke (1) bekezdésének c) pontjával ellentétben, mely három kritériumot határoz meg, a kollíziós szabályt egyetlen kritériumra kell korlátozni; ellenkező esetben a felek nem tudnák kiszámítani, hogy esetükben mely jogot kell alkalmazni.

(15) Egyértelművé kell tenni az e rendelet, valamint néhány más közösségi jogi rendelkezés közötti kapcsolatot.

(16) A tagállamok által vállalt nemzetközi kötelezettségek tiszteletben tartása érdekében e rendelet nem érinti azokat az egyes különös jogterületen megkötött egyezményeket, amelyeknek a tagállamok részesei. Azonban, amennyiben valamennyi tényállási elem az Unió területéhez kapcsolódik, úgy azon nemzetközi egyezmények alkalmazása, melyeknek csak néhány tagállam a részese, sértené a ténylegesen a jog érvényesülésén alapuló európai térség célkitűzését. Ez esetben célszerű az e rendeletben foglalt szabály alkalmazása. Az érintett területen hatályban lévő nemzetközi egyezmények jobb átláthatóságának biztosítása érdekében a Bizottságnak az érintett egyezmények listáját – a tagállamok által közölt információk alapján – közzé kellene tennie az Európai Unió Hivatalos Lapjában .

(17) Tekintettel arra, hogy a tervezett intézkedés célkitűzését – vagyis az érintett területen hozott bírósági határozatok jobb kiszámíthatóságának biztosítása érdekében a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogra vonatkozó egységes szabályok elfogadását – a tagállamok nem tudják kielégítően megvalósítani, és ezért az intézkedés hatása miatt közösségi szinten jobban megvalósítható, a Közösség a Szerződés 5. cikkében foglalt szubszidiaritás elvével összhangban intézkedéseket hozhat. Az említett cikkben foglalt arányosság elvével összhangban a rendelet, amely a jogbiztonságot anélkül erősíti, hogy megkövetelné a nemzeti anyagi jogi szabályok harmonizálását, nem lépi túl az e célkitűzés eléréséhez szükséges mértéket.

(18) [Az Egyesült Királyság és Írország, az Európai Unióról szóló szerződéshez és az Európai Közösséget létrehozó szerződéshez csatolt, az Egyesült Királyság és Írország helyzetéről szóló jegyzőkönyv 3. cikkével összhangban, értesítésben fejezte ki részvételi szándékát e rendelet elfogadásában és alkalmazásában. / Az Egyesült Királyság és Írország, az Európai Unióról szóló szerződéshez és az Európai Közösséget létrehozó szerződéshez csatolt, az Egyesült Királyság és Írország helyzetéről szóló jegyzőkönyv 1. és 2. cikkével összhangban e rendelet elfogadásában nem vesz részt, ezért e rendelet e két tagállamra nézve nem kötelező, és alkalmazása rájuk nem vonatkozik.]

(19) Dánia, az Európai Unióról szóló szerződéshez és az Európai Közösséget létrehozó szerződéshez csatolt, Dánia helyzetéről szóló jegyzőkönyv 1. és 2. cikkével összhangban e rendelet elfogadásában nem vesz részt, ezért e rendelet e tagállamra nézve nem kötelező, és alkalmazása rá nem vonatkozik.

ELFOGADTA EZT A RENDELETET:

Első fejezet – Hatály

1. cikk – Tárgyi hatály

(1) E rendeletet kell alkalmazni a polgári vagy kereskedelmi jogi szerződéses kötelezettségekre minden olyan helyzetben, amikor különböző országok jogai között kell választani.

E rendelet nem terjed ki különösen az adó-, vám- és közigazgatási ügyekre.

(2) E rendeletet nem lehet alkalmazni az alábbiak esetében:

(a) természetes személyek személyi állapotával, illetve jog- és cselekvőképességével összefüggő kérdések, a 12. cikk sérelme nélkül;

(b) a családjogi viszonyokból, valamint az olyan jogviszonyokból eredő kötelezettségek, melyek – a rájuk alkalmazandó jog értelmében – hasonló joghatásokkal járnak, ideértve a tartási kötelezettségeket is;

(c) a házassági vagyonjogi viszonyokból, valamint az olyan tulajdonjogi viszonyokból eredő kötelezettségek, melyek – a rájuk alkalmazandó jog értelmében – a házasságra, végrendeletre és öröklésre hasonló joghatásokkal járnak;

(d) váltók, csekkek és saját váltók, valamint egyéb forgatható értékpapírok alapján létrejövő kötelezettségek, amennyiben az ilyen egyéb forgatható értékpapírok alapján létrejövő kötelezettségek azok átruházható jellegéből származnak;

(e) választottbírósági megállapodások és joghatósági kikötések;

(f) a társasági jogot, az egyesületi jogot, valamint a jogi személyekre vonatkozó jogot érintő kérdések, mint például a társaságok, egyesületek és más jogi személyek bejegyzés útján vagy más módon történő létrehozása, jogképessége, belső szervezete és működése vagy feloszlása, valamint a társasági tagok és a tisztségviselők jogszabályon alapuló személyes felelőssége a társaság, az egyesület, illetve a jogi személy kötelezettségeiért, továbbá azon kérdés eldöntése, hogy egy társaság, egyesület vagy jogi személy szerve kötelezheti-e a társaságot, egyesületet vagy jogi személyt harmadik személlyel szemben;

(g) célvagyon (trust) alapítása, és az alapítók, vagyonkezelők és kedvezményezettek közötti jogviszony;

(h) bizonyítás és eljárás, a 17. cikk sérelme nélkül;

(i) előszerződéses jogviszonyból eredő kötelezettségek.

(3) E rendelet alkalmazásában a „tagállam” kifejezés a tagállamokat jelenti, Dánia [, Írország és az Egyesült Királyság] kivételével.

2. cikk – Harmadik ország jogának alkalmazása

Az e rendelet szerinti jogot kell alkalmazni akkor is, ha ez nem valamelyik tagállam joga.

II. fejezet – Egységes szabályok

3. cikk – A jogválasztás szabadsága

(1) Az 5., 6. és 7. cikk sérelme nélkül, a szerződésre a felek által választott jog az irányadó.

A jogválasztás lehet kifejezett, vagy annak a szerződés rendelkezéseiből, a felek magatartásából vagy az eset körülményeiből kellő bizonyossággal ki kell derülnie. Amennyiben a felek megállapodnak abban, hogy a szerződéssel kapcsolatban felmerült vagy a jövőben felmerülő viták rendezésében melyik tagállam bírósága vagy bíróságai járjanak el, vélelmezni kell, hogy a felek egyúttal e tagállam jogát választották.

Választásukkal a felek a szerződés egészére vagy annak csak egy részére alkalmazandó jogot határozhatják meg.

(2) A felek alkalmazandó jogként választhatják a szerződéses anyagi jog nemzetközi vagy közösségi szinten elismert elveit és szabályait is.

Azon kérdésekre azonban, melyek ezen elvek vagy szabályok hatálya alá tartozó jogterületekkel kapcsolatosak, de általuk kifejezetten nem szabályozottak, azon általános elvek vonatkoznak, melyekből ezen elvek vagy szabályok erednek, illetve ilyen általános elvek hiányában az e rendelet szerinti, a jogválasztás hiányában alkalmazandó jogot kell alkalmazni.

(3) A felek bármikor megállapodhatnak abban, hogy a szerződést a korábban – az e cikk szerinti korábbi jogválasztás, illetve az e rendelet más rendelkezései alapján – irányadó jog helyett egy másik jog rendelkezései alá vonják. A szerződés 10. cikk szerinti alaki érvényességét és harmadik személyek jogait nem érinti a szerződés alkalmazandó jogra vonatkozó rendelkezéseinek a szerződéskötés után bekövetkezett módosítása.

(4) Amennyiben a jogválasztás időpontjában valamennyi tényállási elem egy adott országhoz kapcsolódik, úgy az alkalmazandó jog felek által történő, az (1) vagy (2) bekezdés szerinti kiválasztása – függetlenül attól, hogy az együtt jár-e egy külföldi bíróság joghatóságának kikötésével vagy sem – nem érinti az adott állam azon jogszabályainak alkalmazását, amelyektől szerződés útján nem lehet eltérni, a továbbiakban: kötelező rendelkezések.

(5) Valamely nem tagállam jogának a felek által történő választása nem sértheti a közösségi jog kötelező rendelkezéseinek alkalmazását, amennyiben az adott esetben ezeket kellene alkalmazni.

(6) Az alkalmazandó jogra vonatkozó megállapodás létrehozására és érvényességére a 9., 10. és 12. cikk rendelkezéseit kell alkalmazni.

4. cikk – A jogválasztás hiányában alkalmazandó jog

(1) A 3. cikk szerinti jogválasztás hiányában a szerződésekre a következő jogot kell alkalmazni:

(a) adásvételi szerződésre azon ország joga irányadó, ahol az eladó szokásos tartózkodási helye található;

(b) szolgáltatási szerződésre azon ország joga irányadó, ahol a szolgáltatásnyújtó szokásos tartózkodási helye található;

(c) fuvarozási szerződésre azon ország joga irányadó, ahol a fuvarozó szokásos tartózkodási helye található;

(d) olyan szerződésre, melynek tárgya ingatlannal kapcsolatos dologi jog vagy ingatlan használatával kapcsolatos jog, azon ország joga irányadó, ahol az ingatlan található;

(e) a d) pont ellenére, olyan szerződésre, melynek tárgya ingatlannak legfeljebb hat egymást követő hónapra ideiglenes magánhasználatra kötött bérlete vagy haszonbérlete, azon ország joga irányadó, ahol a tulajdonos szokásos tartózkodási helye található, feltéve, hogy a bérlő vagy haszonbérlő természetes személy, és szokásos tartózkodási helye ugyanebben az országban található;

(f) szellemi vagy ipari tulajdonjoggal kapcsolatos szerződésre azon ország joga irányadó, ahol a jogot átruházó vagy átengedő személy szokásos tartózkodási helye található;

(g) franchise szerződésre azon ország joga irányadó, ahol a franchise átvevő szokásos tartózkodási helye található;

(h) értékesítési szerződésre azon ország joga irányadó, ahol az értékesítő szokásos tartózkodási helye található.

(2) Az (1) bekezdésben fel nem sorolt szerződésekre azon ország joga irányadó, ahol a jellemző szolgáltatást nyújtó félnek a szerződéskötés időpontjában a szokásos tartózkodási helye található. Amennyiben a jellemző szolgáltatás nem megállapítható, a szerződésre azon ország joga irányadó, amellyel a legszorosabb kapcsolatban áll.

5. cikk – Fogyasztói szerződések

(1) A következő bekezdés szerinti és az abban foglaltaknak megfelelő fogyasztói szerződésekre azon ország joga irányadó, ahol a fogyasztó szokásos tartózkodási helye található.

(2) Az (1) bekezdést azon szerződésekre kell alkalmazni, melyeket valamely tagállamban szokásos tartózkodási hellyel rendelkező természetes személy, a fogyasztó, kereskedelmi vagy szakmai tevékenységén kívül eső céllal köt egy olyan személlyel, a gyártóval vagy forgalmazóval, aki kereskedelmi vagy szakmai tevékenysége keretében jár el.

Az (1) bekezdés alkalmazásának feltétele, hogy a szerződést olyan gyártóval vagy forgalmazóval kötötték, aki a fogyasztó szokásos tartózkodási helyének tagállamában kereskedelmi vagy szakmai tevékenységet folytat, vagy ilyen tevékenysége bármilyen módon az említett tagállamra, illetve több ország között az említett tagállamra is irányul, és a szerződés az ilyen tevékenység körébe tartozik, kivéve, ha a gyártó vagy forgalmazó a fogyasztó szokásos tartózkodási helyét nem ismerte, és ez nem a gondatlanságának tudható be.

(3) Az (1) bekezdés a következő szerződésekre nem alkalmazható:

1. szolgáltatás nyújtására irányuló szerződések, ha a szolgáltatást a fogyasztó számára kizárólag a szokásos tartózkodási helye szerinti országtól eltérő országban nyújtják;

2. fuvarozási szerződések, kivéve az 1990. június 13-i 90/314/EGK irányelv szerinti szervezett utazásra vonatkozó szerződéseket;

3. ingatlannal kapcsolatos dologi jogra vagy ingatlan használatával kapcsolatos jogra vonatkozó szerződések, kivéve az 1994. október 26-i 94/47/EK irányelv szerinti, időben megosztott használati joggal kapcsolatos szerződéseket.

6. cikk – Egyéni munkaszerződések

(1) A 3. cikk rendelkezései ellenére, egyéni munkaszerződés esetében a felek jogválasztása nem eredményezheti azt, hogy a munkavállalót megfosztják az azon jog kötelező rendelkezései által biztosított védelemtől, amely jogválasztás hiányában e cikk alapján alkalmazandó lenne.

(2) A 3. cikk szerinti jogválasztás hiányában az egyéni munkaszerződésre a következő jog irányadó:

(a) azon ország joga, ahol vagy ahonnan a munkavállaló a szerződés teljesítéseként rendszerint a munkáját végzi. A munkavégzés szokásos helyén nem változtat az, hogy a munkavállaló a munkáját ideiglenesen egy másik országban végzi. Egy másik országban való munkavégzés akkor tekintendő ideiglenesnek, ha feladatának külföldön történő teljesítése után a munkavállalónak származási országában újból fel kell vennie a munkát. Az, hogy a munkavállaló az eredeti munkáltatóval vagy egy olyan munkáltatóval, aki ugyanazon vállalatcsoporthoz tartozik, mint az eredeti munkáltató, új munkaszerződést köt, nem zárja ki, hogy a munkáltató ideiglenesen egy másik országban végezze munkáját;

(b) amennyiben a munkavállaló a munkáját rendszerint nem ugyanazon országban vagy országból végzi, vagy ha munkáját rendszerint olyan helyen végzi, mely nem tartozik nemzeti felségterület alá, úgy az azon telephely szerinti ország joga, ahol a munkavállalót alkalmazták.

(3) A (2) bekezdés szerinti jog alkalmazása megtagadható, ha a körülmények összessége arra utal, hogy a munkaszerződés egy másik országgal szorosabb kapcsolatban áll; ebben az esetben e másik ország joga alkalmazandó.

7. cikk – Képviselő által kötött szerződések

(1) A 3. cikk szerinti jogválasztás hiányában a képviselő és a képviselt személy közötti szerződésekre azon ország joga irányadó, ahol a képviselő szokásos tartózkodási helye található, kivéve, ha a képviselő a tevékenységét elsősorban azon országban folytatja vagy köteles folytatni, ahol a képviselt személy szokásos tartózkodási helye található; utóbbi esetben ezen ország joga alkalmazandó.

(2) A képviselt, valamint harmadik személy között annak következtében létrejött jogviszonyra, hogy a képviselő képviseleti jogkörén belül, azt túllépve vagy ilyen jogkör nélkül járt el, azon ország joga irányadó, ahol a képviselő eljárása időpontjában szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik. Az alkalmazandó jog azonban azon ország joga, ahol a képviselő eljárt, amennyiben vagy a képviselt személy, akinek a nevében a képviselő eljárt, vagy a harmadik személy ezen országban rendelkezik szokásos tartózkodási hellyel, vagy ha a képviselő tőzsdén járt el, vagy árverésen vett részt.

(3) Amennyiben a (2) bekezdésben említett jogviszonyra alkalmazandó jogot a képviselt vagy a harmadik személy írásban kiköti, és ezt a másik fél kifejezetten elfogadja, a (2) bekezdés ellenére a jogviszonyra az így meghatározott jog irányadó.

(4) A (2) bekezdésben meghatározott jog a képviselő és a harmadik személy között annak következtében létrejött jogviszonyra is irányadó, hogy a képviselő képviseleti jogkörén belül, azt túllépve vagy ilyen jogkör nélkül járt el.

8. cikk – Kötelező rendelkezések

(1) A kötelező rendelkezés olyan rendelkezés, melynek betartását valamely ország politikai, szociális vagy gazdasági rendjének megőrzése szempontjából döntő fontosságúnak ítéli, és megköveteli a hatálya alá eső valamennyi tényállásra történő alkalmazását, függetlenül attól, hogy e rendelet a szerződésre mely jog alkalmazását írja elő.

(2) E rendelet rendelkezései nem sérthetik a megkeresett bíróság által alkalmazandó kötelező rendelkezéseket.

(3) Figyelembe vehetők egy másik olyan ország jogának kötelező rendelkezései is, amellyel a tényállás szoros kapcsolatban áll. Annak vizsgálata során, hogy alkalmazni kell-e e szabályokat, az (1) bekezdésben foglalt fogalommeghatározással összhangban a bírónak azok jellegét és célját, valamint azt kell figyelembe vennie, hogy alkalmazásuk vagy nem alkalmazásuk milyen következményekkel járna az érintett kötelező rendelkezés által elérni kívánt célra, valamint a felekre.

9. cikk – Anyagi érvényesség

(1) A szerződés vagy valamely szerződési feltétel meglétét és érvényességét azon jog határozza meg, amely a szerződés vagy szerződési feltétel érvényessége esetében e rendelet alapján irányadó lenne.

(2) Azonban a fél hivatkozhat a szokásos tartózkodási helye szerinti ország jogára annak megállapítása érdekében, hogy a szerződéshez nem járult hozzá, ha a körülményekből az tűnik ki, hogy nem lenne indokolt magatartása következményeinek a megelőző bekezdésben meghatározott jognak megfelelően történő meghatározása.

10. cikk – A szerződés alaki érvényessége

(1) Alakilag érvényes a szerződés, ha eleget tesz az e rendelet alapján tartalmilag irányadó jog vagy azon ország joga formai követelményeinek, ahol a szerződéskötés időpontjában valamelyik fél vagy képviselője tartózkodik, vagy ahol ebben az időpontban valamelyik fél szokásos tartózkodási helye található.

(2) A meglévő vagy tervezett szerződéssel kapcsolatos joghatás kiváltására irányuló egyoldalú jogügylet alakilag akkor érvényes, ha eleget tesz az e rendelet alapján a szerződésre tartalmilag irányadó jog vagy azon jog formai követelményeinek, amely a szerződésre tartalmilag irányadó lenne, vagy ha megfelel a jogügylet helye szerinti ország vagy azon ország joga formai követelményeinek, ahol a jogügyletet megvalósító személy a jogügylet időpontjában szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik.

(3) E cikk (1) és (2) bekezdésének rendelkezései nem alkalmazhatók az (5) cikk hatálya alá tartozó szerződésekre. Az ilyen szerződések alaki érvényességére azon ország joga irányadó, ahol a fogyasztó szokásos tartózkodási helye található.

(4) E cikk (1)–(3) bekezdése ellenére, azon szerződések, amelyek tárgya ingatlannal kapcsolatos dologi jog vagy ingatlan használatával kapcsolatos jog, az ingatlan fekvése szerinti ország jogában előírt kötelező formai követelmények alá tartoznak, ha e jog alapján az e rendelet 8. cikke szerinti kötelező rendelkezésekről van szó.

11. cikk – A szerződésre alkalmazandó jog hatálya

(1) Az e rendelet alapján a szerződésre alkalmazandó jog különösen az alábbiakra irányadó:

(a) értelmezés;

(b) a szerződéssel létrehozott kötelezettségek teljesítése;

(c) a saját eljárási joga által a bíróságra ruházott hatáskörön belül, a teljes vagy részleges nem teljesítésből eredő szerződésszegés következményei, beleértve a károk felmérését is, amennyiben arra a jogszabályok irányadóak;

(d) a kötelezettségek megszűnésének különböző módjai, valamint az elévülés és a határidő lejártához fűződő jogvesztés;

(e) a szerződés semmisségének következményei.

(2) A teljesítés módja és a hibás teljesítés esetén a jogosult által megteendő intézkedések tekintetében a teljesítés helye szerinti ország jogát kell figyelembe venni.

12. cikk – Cselekvőképtelenség

Ugyanazon országban tartózkodó személyek között kötött szerződés esetében azon természetes személy, aki ezen ország joga alapján cselekvőképes lenne, csak akkor hivatkozhat egy másik jog alapján való cselekvőképtelenségére, ha a másik szerződő fél e cselekvőképtelenséget a szerződés megkötésekor ismerte, vagy gondatlanság miatt nem ismerte.

13. cikk – Jogok és kötelezettségek szerződéses átszállása

(1) Az engedményező és az engedményes közötti kötelezettségekre azon jog irányadó, mely e rendelet szerint az általuk kötött szerződésre alkalmazandó.

(2) Az engedményezett követelésre irányadó jog határozza meg a követelés átruházhatóságát, az engedményes és a kötelezett közötti jogviszonyt, azon feltételeket, amelyek alapján az engedményezésre a kötelezettel szemben hivatkozni lehet, valamint a kötelezett teljesítésének a kötelem alól mentesítő hatását.

(3) Azon kérdésre, hogy az engedményezésre harmadik személyekkel szemben lehet-e hivatkozni, azon ország joga irányadó, ahol az engedményező az engedményezés időpontjában szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik.

14. cikk – Jogok és kötelezettségek jogszabály alapján történő átszállása

Ha egy harmadik személy köteles a hitelező szerződéses követelését kielégíteni, úgy a harmadik személy e kötelezettségére irányadó jog határozza meg a harmadik személynek a szerződés kötelezettjével szembeni visszkereseti jogát.

15. cikk – Több kötelezett

Amennyiben a hitelezőt a szerződéses követelés több olyan kötelezettel szemben illeti meg, akik egyetemlegesen felelősek, és az egyik kötelezett a hitelezőt már kielégítette, úgy e kötelezettnek a többi kötelezettel szembeni jogára e kötelezettnek a hitelezővel szembeni kötelezettségére alkalmazandó jog irányadó. Amennyiben valamely kötelezettnek a hitelezővel szembeni kötelezettségére alkalmazandó jog olyan szabályokat tartalmaz, melyek őt a felelősség megállapítása iránti keresetekkel szemben védik, úgy e szabályokra a többi kötelezettel szemben is hivatkozhat.

16. cikk – Jogszabály alapján történő beszámítás

(1) A jogszabály alapján történő beszámításra azon kötelezettségre irányadó jogot kell alkalmazni, mellyel szemben a beszámítás megvalósul.

17. cikk – Bizonyítás

(1) A szerződésre az e rendelet alapján irányadó jog annyiban alkalmazandó, amennyiben a szerződéses kötelezettségekre vonatkozóan törvényes vélelmeket állít fel, vagy meghatározza a bizonyítási terhet.

(2) A szerződés vagy jogügylet az eljáró bíróság országa szerinti jog vagy a 10. cikkben említett bármely olyan jog által elismert módon bizonyítható, amelynek alapján a kérdéses szerződés vagy jogügylet alakilag érvényes, feltéve, hogy e bizonyítási mód az eljáró bíróság által elfogadott.

III. fejezet – Egyéb rendelkezések

18. cikk – A szokásos tartózkodási helynek való megfeleltetés

(1) E rendelet alkalmazásában egy társaság, egyesület vagy egyéb jogi személy szokásos tartózkodási helye a központi ügyvezetés helye.

Fióktelep, képviselet vagy más telephely működése keretében kötött szerződés esetén, vagy ha a szerződés szerint a teljesítésre ilyen telephelyen kerül sor, úgy a szokásos tartózkodási hely e telephely helye.

(2) E rendelet alkalmazásában, amikor a szerződést természetes személy szakmai tevékenysége keretében köti, úgy szokásos tartózkodási helye a szakmai célú letelepedésének helye.

19. cikk – A vissza- és továbbutalás kizárása

Valamely ország jogának e rendelet szerinti alkalmazása az érintett országban a nemzetközi magánjogi szabályokon kívüli hatályos anyagi jogi szabályok alkalmazását jelenti.

20. cikk – Közrend

Az e rendelet által meghatározott jog valamely rendelkezésének alkalmazása csak akkor tagadható meg, ha az alkalmazás nyilvánvalóan összeegyeztethetetlen az eljáró bíróság országának közrendjével.

21. cikk – Egynél több jogrendszerrel rendelkező országok

Ha egy állam több olyan területi egységből áll, amelyek mindegyike saját jogszabályokkal rendelkezik a szerződéses kötelezettségek tekintetében, úgy az egyes területi egységeket országként kell kezelni az e rendelet alapján alkalmazandó jog megállapítása céljából.

22. cikk – A közösségi jog más rendelkezéseivel való kapcsolat

E rendelet nem érinti az Európai Közösségek intézményei által hozott olyan jogi aktusok alkalmazását vagy elfogadását, melyek:

(a) meghatározott területeken a szerződéses kötelezettségekre vonatkozó kollíziós szabályokat tartalmaznak; a jelenleg hatályban lévő ilyen jogi aktusok felsorolását az I. melléklet tartalmazza.

(b) szerződéses kötelezettségeket szabályoznak, és a felek akarata értelmében olyan tényállásokra alkalmazandók, melyek esetén több ország joga is alkalmazható lenne;

(c) a belső piac megfelelő működését elősegítő szabályokat tartalmaznak, amennyiben e szabályok nem alkalmazhatók együttesen a nemzetközi magánjogi szabályok által meghatározott jogra.

23. cikk – A fennálló nemzetközi egyezményekkel való kapcsolat

(1) A tagállamok e rendelet hatálybalépését követően legkésőbb hat hónappal megküldik a Bizottságnak azon nemzetközi egyezmények listáját, amelyeknek részesei, és amelyek meghatározott területeken a szerződéses kötelezettségekre vonatkozó kollíziós szabályokat tartalmaznak. A Bizottság e listát a kézhezvételét követő hat hónapon belül az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzéteszi.

Ezen időpont után a tagállamok ezen egyezmények bármelyikének felmondását közlik a Bizottsággal, amit a Bizottság a közlést követő hat hónapon belül az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétesz.

(2) E rendelet nem sérti az (1) bekezdésben említett egyezmények alkalmazását. Azonban amennyiben valamennyi tényállási elem a szerződéskötés időpontjában egy vagy több tagállamhoz kapcsolódik, e rendelet megelőzi a következő egyezményeket:

– az 1955. június 15-i Hágai Egyezmény az ingó dolgok nemzetközi adásvételére alkalmazandó jogról;

– Az 1978. március 14-i Hágai Egyezmény a képviselő által kötött szerződésekre és a képviseletre alkalmazandó jogról.

(3) E rendelet megelőzi a II. mellékletben felsorolt, a tagállamok közötti kétoldalú nemzetközi egyezményeket is, amennyiben ezen egyezmények az e rendelet által szabályozott területekre vonatkoznak.

IV. fejezet – Záró rendelkezések

24. cikk – Hatálybalépés és alkalmazás

Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.

A rendeletet [hatálybalépését követő 1 évvel] -tól/től kell alkalmazni.

A rendelet az alkalmazásának megkezdését követően keletkezett szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó. Az alkalmazásának megkezdése előtt keletkezett szerződéses kötelezettségekre azonban akkor kell alkalmazni, ha szabályai ugyanazon jog alkalmazásához vezetnek, mint amely az 1980. évi Római Egyezmény értelmében alkalmazandó lett volna.

Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.

Kelt Brüsszelben, -án/-én.

az Európai Parlament részéről a Tanács részéről

az elnök az elnök

I. MELLÉKLET:A 22. cikk a) pontjában említett jogi aktusok listája

- az 1993. március 15-i 93/7/EGK irányelv a tagállam területéről jogellenesen kiszállított kulturális tárgyak visszaszolgáltatásáról

- az 1996. december 16-i 96/71/EK irányelv a munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről

- a 92/49/EGK és a 2002/13/EK irányelv által kiegészített és módosított, az 1988. június 22-i 88/357/EGK második irányelv „az életbiztosítás körén kívül eső biztosításokról”

- a 92/96/EGK és a 2002/12/EK irányelv által kiegészített és módosított, az 1990. november 8-i 90/619/EGK második irányelv „az életbiztosítási tevékenységekről”

II. MELLÉKLET: A 23. cikk (3) bekezdésében említett kétoldalú egyezmények listája

- […]

[1] A Tanács 2000. december 22-i 44/2001/EK rendelete, HL L 12., 2001.1.16., 1. o.

[2] COM (2003) 427 végleges.

[3] HL C 19., 1999.1.23., 1. o., 40. c) pont.

[4] HL C 12., 2001.1.15., 8. o.

[5] Hágai Program, az Elnökség 2004.11.5-i következtetései, 3.4.2. pont.

[6] 4.3.c) pont.

[7] COM (2002) 654 végleges.

[8] Elérhetők a következő címen:http://europa.eu.int/comm/justice_home/news/consulting_public/rome_i/news_summary_rome1_en.htm

[9] Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleménye a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló 1980. évi Római Egyezmény közösségi rendeletté való átalakításáról és modernizálásáról szóló zöld könyvről. INT/176., 2004.1.29.

[10] Az Európai Parlament állásfoglalása az Európai Unióban a polgári eljárásjogi rendelkezések közelítésének lehetőségeiről (COM(2002) 654 – COM(2002) 746 – C5-0201/2003 – 2003/2087(INI)), A5-0041/2004.

[11] Elérhető a következő címen:http://europa.eu.int/comm/justice_home/unit/civil/justciv_conseil/justciv_fr.pdf.

[12] A Bíróságnak a C-369/96. és a C-374/96. sz. ügyben 1999. november 23-án hozott ítélete.

[13] HL C […]., […]., […] o.

[14] HL C […]., […]., […] o.

[15] HL C […]., […]., […] o.

[16] HL C 19., 1999.1.23., 1. o.

[17] HL C 12., 2001.1.15., 1. o.

[18] A 2004.11.5-i elnökségi következtetések 1. melléklete.

[19] HL L 12., 2001.1.16., 1. o. A legutóbb a 2245/2004/EK rendelettel (HL L 381., 2004.12.28., 10. o.) módosított rendelet.

[20] Elérhető a következő címen:http://europa.eu.int/comm/justice_home/unit/civil/justciv_conseil/justciv_fr.pdf.

[21] HL L 18., 1997.1.21., 1. o.