[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 21.11.2007

COM(2007) 721 végleges

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK, A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK ÉS AZ EURÓPAI KÖZPONTI BANKNAK

Az EU gazdasága: 2007-es felülvizsgálat Európa termelékenységi határának elmozdítása {SEC(2007) 1507}

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK, A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK ÉS AZ EURÓPAI KÖZPONTI BANKNAK

Az EU gazdasága: 2007-es felülvizsgálatEurópa termelék enységi határának elmozdítása

A maga sokféleségében az Európai Unió a világon az egyik legfejlettebb és legtermelékenyebb gazdaság. A világméretű rangsorokban az unió nagyon jó eredményeket tud felmutatni az egy munkavállalóra jutó teljesítmény és az egy főre eső reáljövedelem tekintetében. Még akkor is, ha az unióhoz nemrég csatlakozott tagállamok még lemaradásban vannak a többi EU-tagállam érettebb piacgazdaságához képest, gyorsan és folyamatosan dolgozzák le a hátrányukat, amelyet jócskán ösztönöz a folyamatos külföldi működőtőke-beáramlás és az EU kohéziós politikája, valamint kedvezően befolyásolnak a megbízható jogi, szabályozással kapcsolatos és intézményi keretek, amelyek a jól működő piacgazdaságok fontos megkülönböztető jegyei.

Továbbra is megmaradt azonban egy jól érzékelhető életszínvonalbeli különbség az Európai Unió és a világ legfejlettebb gazdasága, azaz az Egyesült Államok között. Az 1950-es és 1960-as években tapasztalható gyors felzárkózást követően ez a folyamat az 1970-es évek elején leállt. Ma az uniós életszínvonal egy főre jutó GDP-ben meghatározva még mindig egyharmaddal elmarad az USA-hoz képest – és mindez annak ellenére, hogy az elmúlt évek során az EU munkaerőpiacán nagyon örvendetes módon megnőtt a munkaképes korban lévő munkavállalók létszáma.

A rejtett ok a termelékenység növekedésében tapasztalható eltérés. Ugyan a tapasztalatok egyértelmű eltéréseket mutatnak az EU tagállamaiban, a termelékenység növekedése – bármilyen mértékegységben mérjük is, kivetítve a ledolgozott órák számára, a foglalkoztatottak számára vagy a munkaerőt és a tőkét is figyelembe vevő vegyes inputtényezőkhöz képest vizsgáljuk – az 1990-es évek közepe óta lelassult az Európai Unióban, miközben az Egyesült Államokban jelentősen felgyorsult. Például az EU-15-ökben az óránkénti munkatermelékenység-növekedés az 1981-1995 közötti időszakot jellemző 2%-ról 1995-2000-ben 1½%-ra, míg 2000-2005-re 1%-ra esett vissza. Ezzel szemben az USA határozott javulást mutatott a termelékenységi teljesítménye tekintetében, az átlagos éves növekedés ugyanezen időszakokban 1¼%-ról 2%–ra nőtt, majd a 2½%-os értékhez közelített.

2000 márciusában a lisszaboni stratégia elfogadásával Európa vezetői annak tulajdonították a legnagyobb jelentőséget, hogy javuljon az EU termelékenységi teljesítménye és ezzel párhuzamosan a foglalkoztatási ráta jelentősen nőjön. Ezt az alábbi kulcsszavakkal lehet összefoglalni: elmozdulás egy „tudásalapú gazdaság” felé és „több és jobb munkahely” teremtése. Eddig a foglalkoztatás terén elért fejlődés valóban nagyon ígéretes volt. Az EU-15-ökben a foglalkoztatási ráta 60-ról 66%-ra szökött fel 1995 óta, míg a munkanélküliségi ráta a 10%-ot is meghaladó értékről 7% közelébe esett vissza, ami évek óta nem fordult elő. Bizonyítékok állnak rendelkezésre arra vonatkozóan, hogy a fokozottabb munkahelyteremtést célzó munkaerő-piaci politikák megtérülnek, míg a jobb termelékenységi teljesítmény érdekében megvalósított politikák – beleértve a humántőke-beruházás előmozdítását, a szabályrendszer reformját és a vállalkozásokat és az innovációt célzó intézkedéseket – eddig kevésbé bizonyultak hatékonynak vagy az eredmények eléréséhez több időre van szükségük.

A termelékenység javítása és a foglalkoztatás növelése párhuzamosan is megvalósulhat Természetesen nagy a kísértés, hogy azt állítsuk: a közelmúltban bekövetkezett munkaerő-piaci csoda okozta a termelékenység lelassulását, tehát ez utóbbinak ezt az árat kell megfizetnie az előbbi elérése érdekében. Fordított arányosság állhat fent a több munkahely és a magasabb termelékenység között, ha a foglalkoztatottság gyorsabb növekedése munkavállalónkénti kevesebb tőkehasználatot von maga után és nagyobb számú alacsonyan képzett munkavállaló alkalmazására kerül sor. De ez a kombinált hatás elhanyagolható és tovább csökken az új technológiák és a helyes gyakorlat fejlődésének és elterjedésének hatására – feltéve, ha azok ténylegesen gyorsan fejlődnek és terjednek el, ami továbbra is problémát jelent, különösen a legfejlettebb tagállamokban, amelyek a technológiai határokhoz közel működnek, de csak lassan veszik át az új fejlesztéseket már a határon. Ha a munkaerőpiac és a termékpiac jól működik és a technológiai fejlődés is halad, a munkahelyek számának fokozott növekedése összeegyeztethető a magas termelékenységi növekedéssel.

A 2005-ös év közepétől kezdve a termelékenység megint növekedésnek indult az EU-ban. A remények szerint ennek a növekedésnek egy része strukturális és nem ciklikus jellegű, azaz nem tulajdonítható kizárólagosan a gyorsabb ütemű gazdasági fellendülésnek. Lehetséges ugyanis, hogy a termelékenység növekedésének fellendítését célzó korábbi reformok elkezdtek beérni, ebben az esetben pedig a közelmúltban megfigyelt termelékenységi növekedés strukturális jellegű és jobb hatékonysággal párosult. Ugyanakkor az ezzel a közleménnyel párhuzamosan közzétett „Az EU 2007-es gazdasági felülvizsgálata” alapján óvatosan kell bánni az értelmezésekkel: eddig nagyon gyér bizonyítékokat sikerült találni a strukturális termelékenységi fellendülésre.

Jelentős mértékben javítható még Európa termelékenysége az innováció előmozdításával, a humántőkébe és az információs és kommunikációs technológiával kapcsolatos tőkébe való beruházással, a verseny erősítésével és a termék-, munkaerő- és pénzpiacok szabályozásának egyszerűsítésével. Ezt már 2005-ben is hangsúlyozták a lisszaboni növekedési és munkahelyteremtési stratégia felülvizsgálata során, amely nagyobb hangsúlyt helyezett az átfogó, integrált reformcsomagokra, a reformokkal kapcsolatos kötelezettségvállalások „nemzeti kézben tartására”, és az EU és a tagállamok szintjén megkezdett reformok között jobban megvalósuló komplementaritásra. Az 1990-es évek közepe óta megfigyelhető trend azt is mutatja, hogy az Európai Unió még mindig nem aratta le teljes mértékben az információs technológiák forradalmából származó előnyöket és nem vette át a nemzetközi gazdasági integrálódáshoz kapcsolódó nemzetközi munkamegosztás felgyorsulását. A Bizottság és a Tanács által végzett értékelések arra engednek következtetni, hogy a reformok tekintetében sikerült előrehaladást elérni, de a tagállamok között nagy az eltérés az ütem és az intenzitás terén. Az Európai Unió a továbbiakban nem engedheti meg magának, hogy veszni hagyja a termelékenység növekedésére a strukturális reformok által hozott lehetőségeket. Az elöregedő népesség és az egyre fokozódó globális verseny miatt életbevágóan fontos biztosítani közép- és hosszú távon a fenntartható gazdasági növekedést[1].

1. A felülvizsgálat főbb eredményei

Az Európai Unióban az 1990-es évek második felében lelassult a termelékenység növekedése. Az Egyesült Államokban bekövetkezett fejlődéssel pedig elég egyértelmű a kontraszt. Az európai trend legnagyobb részben az eurozóna két nagy tagállamát, Spanyolországot és Olaszországot érintő különösen erős lassulást tükrözi, a többi jelentős gazdaság ennek kevésbé volt kitéve. Ugyanis Spanyolországtól és Olaszországtól eltérően Németországban és Franciaországban a termelési ágazat nem követte a lefelé ívelő irányt az 1990-es években. A századforduló óta az EU termelékenység-növekedésében nem fedezhetők fel hasonló negatív trendek és 2005 közepe óta a termelékenység fellendült. Ennek a fellendülésnek egy része azonban ciklikus eredetűnek tekintendő az egyre gyorsuló gazdasági fellendülés közepette, mert jelenleg nem áll rendelkezésre elegendő adat, hogy megerősítést nyerjen a strukturális jelleg.

Az EU és az USA közötti termelékenységbeli eltérések legnagyobb része 1995 óta a teljes tényezőtermelékenység eltérő trendjeivel indokolható – ez azt méri, hogy milyen hatékonysággal használják fel az összes tényező inputot, beleértve a munkaerőt, az információs és kommunikációs berendezéseket (IKT-tőke) és a hagyományos tőkét (berendezések és struktúrák). A két gazdaság között a munkavállalónkénti tőke növekedésében tapasztalható különbségek sokkal kisebb szerepet játszanak a termelékenységi szakadék elmélyítésében. Ráadásul a tőkeszolgáltatások hozzájárulásának további bontásából kiderül, hogy a hagyományosról az IKT-val összefüggő tőkére való átállás figyelhető meg az Egyesült Államokban, különösen a magán szolgáltató ágazatban, míg Európában nem lehet kivenni hasonló trendet. Amennyiben az IKT-val összefüggő tőke elősegíti a termelékenység növekedését, ez az átállás megmagyarázhatja a két gazdaság közötti egyre növekvő termelékenységi szakadékot is.

A teljes tényezőtermelékenység növekedésében az USA-hoz képest tapasztalható eltérés legnagyobb része néhány iparág lanyha fejlődésének tudható be, amelyek esetében a gazdasági struktúrák, az iparágak komparatív mérete és szabályozásbeli kérdések kulcsszerepet játszanak. A részletes, ágazatról ágazatra elvégzett elemzés azt mutatja, hogy ez főleg a nagykereskedelemmel és a kiskereskedelemmel, az ingatlaniparral és egyéb üzleti szolgáltatásokkal, az elektromos és optikai berendezésekkel (ebbe beletartoznak a félvezetők is, amely a fő IKT-előállító iparág) és kevésbé hangsúlyosan a pénzügyi szolgáltatásokkal kapcsolódik össze.. Európában a magánszektor IKT kutatási-fejlesztési kiadásainak az USA-hoz viszonyított alacsony szintje főleg az ipari szerkezet közötti különbségeknek tudható be, valamint annak, hogy az EU kisebb csúcstechnológiai ágazattal rendelkezik. A szabályozásbeli kérdések, különösen a belépési és kilépési szabályok a jelek szerint szerepet játszanak az üzleti és a pénzügyi szolgáltatások területén, míg az EU kiskereskedelmi és nagykereskedelmi ágazatának gyenge termelékenységi teljesítménye részben a méretgazdaságosság alkalmazásának korlátaival magyarázható. Pozitívabb gondolatokkal folytatva, az EU jelentősen jobb teljesítményt ért el az USA-hoz képest az úgynevezett hálózati iparágakban, amelyet az elmúlt két évtized deregulációs folyamatai mellett elősegített a hatékonyság területén elért előrehaladás.

Az EU termelékenységi lelassulását eddig nem tapasztalt foglalkoztatási növekedés kísérte. Joggal tehető fel a kérdés, hogy a két jelenség összefüggésben áll-e. Akik azt állítják, hogy lehetséges a fordított arányosság a termelékenység és a foglalkoztatottság között, ennek igazolásához a háború utáni gazdaságtörténethez nyúlnak vissza. Az 1970-es és 1980-as években az Európai Unióban egyszerre volt jelen a termelékenység viszonylag gyors ütemű növekedése és a foglalkoztatottság lanyha növekedése – ezalatt az Egyesült Államokban gyorsan növekedett a foglalkoztatottság, miközben lassult a termelékenység. Ezalatt az időszak alatt a meredeken emelkedő olajárak és az ezzel együtt járó reálbérköltség-növekedés az EU több országában (mivel a munkavállalók a bérkövetelésekkel áthárították a magasabb energiaárakat a munkaadói oldalra) maga után vonta a munkaerőnek a tőkével való helyettesítését, ami azt jelentette, hogy a gyors munkatermelékenység-növekedés tömeges elbocsátásokkal járt együtt. Ugyanakkor ennek a jelenségnek olyan értelmezése, hogy itt a termelékenység és a foglalkoztatottság közötti fordított arányosságról van szó, bizonyos értelemben helyes, de félrevezető is lehet. Az USA-ban az 1990-es évek óta gyűjtött tapasztalatok nem támasztják alá a foglalkoztatottság és a termelékenység közötti fordított arányosság elméletét, mivel mindkét vonalon nagyon jó a teljesítmény. Az innovációból és a jobb munkagyakorlatból eredő termelékenység-növekedés, ami az USA gazdasági teljesítményét jellemezte az elmúlt kicsit több mint egy évtized során, mind a munkaerőt, mind pedig a tőkét termelékenyebbé tette így ösztönözve mindkettő iránt a keresletet. Így tehát az innováció egyáltalán nem volt negatív hatással a foglalkoztatottságra és rendes körülmények között nem is lesz, kivéve ha a munkaerő-piaci szociális vívmányok akadályozzák a változást és a cégek nem kapnak elegendő ösztönzést a piactól a kiigazításra.

A foglalkoztatottság növekedése együtt járhat kismértékű termelékenység-csökkenéssel, de az általános tendenciákra gyakorolt hatás csekély. A munkaerőpiacot érintő bizonyos reformok, mint a rugalmas munkaszerződések és a rugalmas munkaidő bevezetése, valamint a foglalkoztatásnak jobban kedvező bértárgyalási gyakorlat vezethetnek a termelékenység bizonyos mértékű csökkenéséhez, mivel a munkaerő kevésbé termelékeny részét alkalmazzák és a munkavállalónkénti tőkefelhasználás csökken. Ezt széles körben megerősítik az empirikus elemzések, bár ez a hatás mégis csekélynek mondható. Egy ökonometrikus modellre épülő kutatás becslései szerint a fordított arányosság értelmében egy egységnyi foglalkoztatási többletre 10-40% relatív termelékenységi veszteség jut, a Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatóság QUEST elnevezésű makro ökonometrikus modelljével végzett szimuláció alapján a termelékenység növekedése egy egységnyi foglalkoztatási többletre számítva körülbelül 20%-kal esik vissza. Ökonometrikus modellre épülő becslések szerint a perifériális munkavállalók munkavállalási esélyeit növelő politikák – mint az adózási rendszer átalakítása az ideiglenes és a részfoglalkoztatás ösztönzése érdekében, az alacsonyan képzett/alacsony jövedelmű munkavállalóknak kedvező célzott adócsökkentések, a foglalkoztatási támogatások, a közvetlen munkahelyteremtést célzó politikák és a foglalkoztatottaknak járó kedvezmények – a 2001-2006 közötti időszakban az ilyen politikákat végrehajtó országokban kicsivel több mint 1%-kal emelték a foglalkoztatottsági szintet; emellett megvolt a termelékenység növekedésére gyakorolt kismértékű negatív hatás is, amely ¼-½% csökkenést jelent vagy a foglalkoztatási többlet 25%-át. Ezen túlmenően egyes országokban, például Olaszországban és Spanyolországban az illegális munkavállalók helyzetének rendezése negatív hatást gyakorolhatott a munkaerő termelékenységével kapcsolatos statisztikákra.

A közelmúlt foglalkoztatással és termelékenységgel kapcsolatos fejleményeinek megvannak a maguk mélyen gyökerező okai, de mindkét tényező számára kedvező lehet egy a foglalkoztatást és a növekedést elősegítő átfogó stratégia. Ezt a legjobban a „tudásalapú társadalom” megvalósítását célzó politikákkal lehet elérni, amely fontos helyet kapott az Európai Unió politikai napirendjén, ahogy ezt a növekedést és a munkahelyteremtést célzó lisszaboni stratégia is jól példázza. Ennek keretében a tagállamok nemzeti reformprogramjaikon belül a teljes tényezőtermelékenység növekedését célzó politikai intézkedéscsomagokat alakítottak ki. . A termelékenységet serkentő és egyben a foglalkoztatást támogató politikák három fő csoportba sorolhatók: i. tudásépítés; ii. a versenyben résztvevő erők megszilárdítása; iii. a rugalmasság fokozása.

i. A tudásépítéshez többet és jobban kell beruházni a kutatás-fejlesztés és a humántőke területén. A különböző politikák célkitűzése az volt, hogy csökkenjen a szakadék az Egyesült Államok és az Európai Unió között a kutatási-fejlesztési és a humántőkét érintő beruházások tekintetében. Az USA a GDP-nek majdnem 3%-át ruházza be kutatási-fejlesztési célokra és több mint 7%-ot az oktatásra, ez az EU-ban 2%, illetve 5½%. Az EU már a lisszaboni stratégia 2000-ben történt elfogadását megelőzően is tett erőfeszítéseket az említett probléma leküzdése érdekében, példaként meg kell említeni az európai oktatási térség létrehozását célzó bolognai folyamatot és az egyetemi képesítések harmonizálását. Az Európai Kutatási Térség a széttöredezettség leküzdését és a kutatási-fejlesztési beruházások tovagyűrűző hatásának erősítését tűzte ki célul. A lisszaboni stratégia keretében ezen felül a tagállamok vállalták, hogy növelik a kutatási-fejlesztési kiadásokat (ennek nagy részét magánforrásokból kell biztosítani, mert a magánforrások alacsony aránya miatt ilyen jelentős az eltérés az EU és az USA kutatási-fejlesztési kiadásaiban), magasabbra helyezik az intézményesített oktatás színvonalát és megemelik a munkaerő képzettségi szintjét.

A kutatási-fejlesztési kiadások és az oktatás közforrásokból megvalósuló támogatását a jólétre és a növekedésre gyakorolt kedvező hatás indokolja. A QUEST modellel végzett szimulációk ugyanis alátámasztják, hogy a kutatási-fejlesztési beruházások támogatása jelentősen megemeli a gazdasági és a termelékenységi növekedést. Pontosabban ha a kutatási-fejlesztési intenzitás a GDP 1,8%-át kitevő 2005-ös szintről az EU-ban kitűzött, a GDP 2,6%-át kitevő szintre emelkedik 2010-ig (a tagállamok saját célkitűzései alapján, amely része a nemzeti reformprogramoknak), a GDP-ben és a termelékenységben évente 0,2 százalékpontos emelkedés következne be. Ez a hatás pedig akár meg is kétszereződhet, ha figyelembe vesszük a határokon átnyúló kedvező hatásokat. A foglalkoztatás összesített értékét ugyan alig érintené, de az alacsonyan képzett munkaerő iránti kereslet csökkenne, ezzel párhuzamosan a magasan képzett munkaerő iránti kereslet nőne, és ehhez társulna a magasan képzett munkaerő bérének relatív emelkedése, mivel rövid- és középtávon nem állna rendelkezésre egyenletesen megfelelő számú magasan képzett munkavállaló.

A kutatási-fejlesztési politikák hatékony működéséhez néhány előfeltételnek teljesülnie kell. A fent említett pozitív hatások nem valósulnak meg, ha bizonyos előfeltételek nem teljesülnek. Például szubsztitúcióra kerülhet sor, ha a magánszektor a támogatást az adózás csökkentésére használja fel. Az sem egyértelmű, hogy a kormányzat a magánszektornál pontosabban ki tudja választani a továbbfejlesztésre érdemes kutatási-fejlesztési projekteket, bár ez a probléma kevésbé jelenik meg, ha a támogatás adókedvezmény formájában valósul meg (a célzott támogatásokkal szemben). De az adókedvezmények alkalmazása esetében nagyobb a „tiszta veszteség” kockázata, amennyiben a kormányzat olyan kutatási-fejlesztési beruházásokat támogat, amelyek egyébként is megvalósultak volna. Ezek az intézményi kockázatok kevésbé jelennek meg, ha a magán és állami szereplők tevékenységét támogató környezet veszi körül – beleértve a szellemi tulajdon hatékony védelmét, a színvonalas oktatásban részesült magasan képzett munkaerőt, a jól működő versenyt és a közfinanszírozásból megvalósuló és a magánkutatás közötti szoros kapcsolatot.

Biztosítani kell továbbá az egész Európai Unióban az oktatás hatásosságát és költséghatékonyságát. Egyes tagállamokban a bizonyítékok arra engednek következtetni, hogy az oktatási rendszer nem működik hatékonyan, más tagállamok ugyanis ugyanolyan eredményeket képesek felmutatni jelentősen kevesebb forrásból, vagy más szóval, jobb eredmények érhetők el ugyanakkora forrásból. Ez különösen aggasztó, mivel a humántőke önmagában is nem csupán fontos meghatározó eleme a munkaerő minőségének és termelékenységének, hanem nagyban hozzájárulhat a gazdaságok innovációs képességéhez. Különösen a technológiai határhoz közeli országok esetében – ebbe a kategóriába tartozik az EU több tagállama is – fokozni kell az új technológiák átvételének képességét, ehhez pedig nagy erőfeszítés szükséges az oktatás, különösen a felsőoktatás színvonalának megtartása, és ahol lehetséges fokozása területén.

ii. A verseny kulcsfontosságú mind a termelékenység szintje, mind pedig növekedési üteme szempontjából. A potenciális versenypiac innovációra ösztönzi a cégeket és előnyös a cégek forgása szempontjából, mert a versenyképes vállalkozásokat a piacra való belépésre ösztönzi, a kevésbé versenyképesek pedig hatására kivonulnak a piacról. Nem megalapozottak azok az aggodalmak, hogy az intenzív verseny visszatartja a cégeket az innovációtól, mert a haszonkulcsra nehezedő nyomás nem teszi lehetővé a szükséges finanszírozás előteremtését, még akkor is, ha rendelkezésre álló bizonyítékok alapján elmondható, hogy a leginnovatívabb cégek jellemzően a piacon egyeduralkodó cégek. Az EU által a fokozottabb verseny megvalósítása érdekében végrehajtott politikák három területet érintenek és ugyan elsődleges célkitűzésük nem a termelékenység javítása, hatásuk ebben a vonatkozásban is egyértelműen pozitív. Egy teljes mértékben működő egységes piac ösztönzi a termelékenységet azáltal, hogy a cégek jobban ki vannak téve a külföldi konkurenciának, hogy méretgazdaságosságot idéz elő (beleértve a kutatási-fejlesztési tevékenységeket is) és hogy megkönnyíti a technológia és a vezetői kompetenciák határokon átnyúló átadását. Az olyan hálózati iparágak liberalizálása és szabályozása, mint a távközlés, a villamos energia, a földgáz, a postai szolgáltatások, a vasút, valamint a közúti és a légi szállítás, hozzájárult a termelékenység fokozásához. Végezetül pedig maga a versenypolitika hozzájárult a belépési küszöbök alacsonyabbra helyezéséhez és növelte a versenyellenes gyakorlat költségeit.

Empirikus kutatások megerősítik a piacok verseny előtti megnyitásával járó remélt pozitív hatásokat a termelékenység és a növekedés tekintetében, de a foglalkoztatottság vonatkozásában is. Az említett politikai területek független vagy összesített hatásának a QUEST modell segítségével végzett szimulációkkal való felbecslése megerősíti, hogy az egész gazdaságban biztosítani kell a versenyt. Számításba véve az 1995-2003 közötti időszakban a termékpiacokat érintő reformok makroökonómiai hatását, a szimulációkból az derül ki, hogy a GDP-re gyakorolt hatás pozitív és megközelíti a 1½%-ot, amelyben 1%-ot tesz ki a foglalkoztatottság növekedése és ½%-ot a munka termelékenységének növekedése. Ez megint csak megerősíti azt, hogy a termelékenység növelését célzó politikáknak lehet pozitív hatása a foglalkoztatottságra, azaz a foglalkoztatottság és a termelékenység közötti időnként feltételezett fordított arányosság téves következtetés.

iii. Fokozott rugalmasságra van szükség ahhoz, hogy a termelési struktúrák fokozatosan igazodni tudjanak a további specializáció által támasztott követelményekhez és tevékenységüket diverzifikálhassák viszonylagos komparatív előnyt jelentő új területek bevonásával. A globális összehasonlításban is versenyképes helyzethez ki kell terjeszteni a technológiai határt, ami nem elhanyagolható költségekkel járhat, mert a gazdaságot strukturális változásoknak teszi ki. A gazdaság alkalmazkodási képessége tehát kulcsfontosságú, nem csak abból a szempontból, hogy hosszabb lelassulás nélkül tudja a megrázkódtatásokat elviselni, de annak biztosítása érdekében is, hogy a lehető legtöbb előny származzon a technológiai változtatásokból. Az EU több tagállama azonban korlátozott mértékű alkalmazkodási képességgel rendelkezik, nem így az Egyesült Államok, ahol a becslések szerint a megfigyelt összesített termelékenység-növekedés mintegy fele a források innovatív tevékenységekbe történő átcsoportosításából származik. Az EU-nak a technológiai változással szembeni alkalmazkodási képességét akadályozza továbbá a munkaerő-piaci szociális vívmányok és a szabályozás által engedett csekély rugalmasság. Különösen pedig a munkavállalókat védő túlságosan szigorú szabályok és a túl magas minimálbér nem bátorítják a munkaerő mobilitását. Összességében a vállalkozások piacra való belépését és ottani terjeszkedését akadályozó strukturális tényezők járulnak hozzá az EU és az USA közötti termelékenységi szakadék elmélyítéséhez.

Az EU tagállamai az elmúlt években a cégek és munkaerő mobilitását elősegítő intézkedéseket valósítottak meg, de még több és szélesebb körű fellépés szükséges. Az intézkedések különös hangsúlyt fektettek a piacra belépők adminisztratív költségeinek csökkentésére és a kis- és középvállalkozások (kkv) finanszírozáshoz jutási feltételeinek javítására. Ezen túlmenően számos tagállam felülvizsgálta csődtörvényét a kockázatvállalási kedv ösztönzése érdekében. Megfelelő fenntartással kell azonban kezelni ezeket, mert a bizonyos méretű cégeket célzó politikák (jellemzően a kkv-k), mint például a bizonyos foglalkoztatási küszöb alatt elengedett társadalombiztosítási járulékok, arra ösztönözhetik a vállalkozásokat, hogy ne nőjenek a támogathatósági szint fölé, ami ugyanakkor költséges, hiszen az új cégek termelékenységi teljesítménye a tapasztalatok szerint méretük növekedésével jelentősen megnő. Összességében az európai cégek adminisztratív terheinek – ami a becslések szerint elérheti a GDP 3–4%-át – egy negyeddel való csökkentése 1%-os GDP emelkedést eredményezhet. A munkaerő-mobilitás földrajzi és foglalkozással összefüggő akadályainak eltávolítása a források hatékonyabb eloszlásához és a potenciális növekedés megemelkedéséhez vezet; az élethosszig tartó tanulás felé történő elmozdulásnak pedig a tudásalapú gazdaságra való sikeres átállást kell kísérnie.

2. Következtetések és főbb politikai következmények

A mentalitásnak meg kell változnia. A globalizáció és az IKT-forradalom egy sor széles körben elterjedt meggyőződést fosztott meg hitelétől, például azt, hogy csak a nagy országok és a nagyvállalatok tölthetnek be technológiai szempontból vezető szerepet, illetve hogy a kereskedelem a technológia elterjedésének legfőbb eszköze. Mára ugyanis bebizonyosodott, hogy kis országok is tölthetnek be technológiai vezető szerepet speciális területeken, hogy az új technológiákat gyakran kis start-up cégek fejlesztik ki és vezetik be, illetve, hogy a kutatók és a pénztőke nemzetközi mobilitása – és nem a kereskedelem – az elterjedés legfőbb eszköze.

Mára széles körű egyetértés alakult ki a termelékenység növekedését akadályozó tényezők és a termelékenység növekedéshez szükséges intézkedések tekintetében. A munkaerő és a termékpiacokat érintő korlátozások, a külföldi működőtőke-befektetéssel szembeni elzárkózás és az új technológiákhoz való hozzáférésnek, az új technológiák megteremtésének, illetve ezek elterjedésének akadályozása hosszabb távon a termelékenység növekedésének jelentős gátja lehet. A termékpiaci szabályok versenybarát jellege, a kutatási-fejlesztési tevékenységek és a humántőke minősége mind hozzájárulhat a teljes tényezőtermelékenység növekedéséhez. Eközben meg kell őrizni a jogszabályok és egyéb szabályok szélesebb értelemben vett célkitűzéseit és előnyeit; nem szabad elfelejteni ugyanis, hogy a szabályok akár elő is segíthetik az innovációt (például öko-innováció, vagy a szabványoknak „top-runner” programokon keresztüli kialakítása, ezzel is ösztönözve a megújuló energiákat vagy az energiatakarékos termékeket).

A termelékenység lassú növekedése hátterében meghúzódó mélyebb okok feltárása és a probléma megoldása ma az Európai Unió számára az egyik legsürgetőbb és legösszetettebb gazdaságpolitikai kihívás. A magasabb termelékenység-növekedést célzó politikákat széles körben végre kell hajtani annak érdekében, hogy könnyebb legyen az alkalmazkodás a gyorsan változó globális gazdasági környezethez és hogy meg lehessen felelni a fokozottabb versenyképesség iránti elvárásoknak. Ugyanakkor a magasabb termelékenység-növekedést ösztönző politikák enyhíthetik a társadalom elöregedéséből adódóan az európai jóléti államokra nehezedő társadalmi, gazdasági és költségvetési nyomást. Azt is elősegítik továbbá, hogy zökkenőmentes legyen az alkalmazkodás az euroövezetben a versenyképességgel kapcsolatban tapasztalható kedvezőtlen fejleményekhez.

A felülvizsgált lisszaboni növekedési és munkahelyteremtési stratégia lényege továbbra is érvényes marad, amelynek betartásához a következő ciklus során szigorúan ragaszkodni kell. A stratégia keretén belül a hangsúlyt továbbra is a több kutatás-fejlesztésre, a dinamikusabb üzleti környezetre, a magasabb arányú foglalkoztathatóságra és a munkavállalókra irányuló befektetésekre, az energiára és az éghajlatváltozásra kell helyezni, ami annál is inkább fontos, mert a korábbi reformok gyümölcsei most kezdenek beérni.

Néhány kulcsfontosságú politika jelentősen hozzájárulhat az Európai Unióban megvalósuló fokozottabb termelékenység-növekedéshez. Az e közlemény kiindulópontját képező elemzések alapján az említett politikáknak a következő célokat kell kitűzniük:

- Nagyobb mértékű kutatási-fejlesztési befektetések ösztönzése. Ebbe bele kell tartoznia a magánbefektetéseknek is, amelyeket nagyobb mértékben piaci alapú finanszírozási rendszerek, például kockázatitőke-finanszírozás támogat. Az adókedvezmények fontos elemét alkothatják egy ilyen célú politikának, de erőfeszítéseket kell tenni annak érdekében, hogy minél kevesebb olyan projekt kapjon támogatást, ami adókedvezmény nélkül is megvalósult volna és biztosítani kell az addicionalitást. Szoros kapcsolatot kell kialakítani az állami forrásból finanszírozott és a magánkutatás között, ennek pedig a szellemi tulajdonjogok hatékonyabb védelmével kell párosulnia.

- Nemzetközi szintű kutatás és oktatási intézmények megvalósítása. A legfelső szintű vezetői és kutatói képességek a gazdaságban nagy mértékű innovációt eredményeznek és elősegítik az új technológiák elterjedését. Több magasan képzett kutatóra van szükség a kutatási-fejlesztési tevékenység nagyobb mértékű elterjedéséhez, máskülönben az ilyen képességek iránti fokozottabb kereslet csak a bérköltségeket emeli meg más befektetési tevékenységek kárára. A bolognai folyamat keretében a harmonizált egyetemi képesítések érdekében megvalósuló kezdeményezések és az Európai Kutatási Térség létrehozása fel fogja lendíteni a magasan képzett kutatók nemzetközi mobilitását, ami mára égető szükséggé vált. A kutatási kezdeményezések speciális területén túl az uniós „kék kártya” (az egyesült államokbeli zöld kártya mintájára) bevezetése vonzóbbá teheti az EU-t a magasan képzett bevándorlók számára. Az oktatási rendszerek nem hatékony működésén egyes országokban változtatni kell és jobb eredmények elérését kell célul kitűzni. Az oktatási és szakképzési rendszereket ki kell igazítani annak érdekében, hogy azok jobban meg tudjanak felelni a tudásalapú gazdaság és társadalom szükségleteinek.

- Egy teljes mértékben működő, nyitott és versenyképes egységes piac kialakítása. Az innováció megerősítéséhez kulcsfontosságú a potenciális piacok aktív fejlesztése, többek között a szolgáltatások liberalizációjával, mert ezen a területen a legnagyobbak a lehetőségek a termelékenység-növekedés számára. A rugalmasabb és kevesebb terhet jelentő szabályozásbeli és intézményi keretek, amelyek könnyen megvalósíthatóvá teszik a tevékenység megkezdését, illetve befejezését, dinamikusabb és versenyképes üzleti környezetet alakítanak ki. Ez a szolgáltató ágazatban, ezen belül is a kiskereskedelemben a legsürgetőbb, . Ebben a tekintetben példaként szolgálhat a hálózati iparágak tekintetében az elmúlt két évtizedben megvalósított deregulációból adódó hatékonyságnövekedés. A növekedési és munkahelyteremtési stratégia általános célkitűzései között szerepel ugyanis az átlátható, hatékony és a szükségletekkel arányban álló szabályozási keret biztosítása és a növekedést és az innovációt akadályozó szükségtelen adminisztratív terhek megszüntetése.

- Integrált megközelítés előmozdítása a munkaerőpiac rugalmasságának és biztonságosságának fokozása érdekében. A modernizált társadalmi és munkaerő-piaci politikák jól összeegyeztethetőek a hatékonyság és a méltányosság célkitűzésével. A rugalmasságot és a biztonságosságot egyesítő stratégiákat kell kidolgozni a foglalkoztatottság és a munkaerő mobilitásának elősegítése érdekében a következő egymást erősítő összetevők alkalmazásával: i. rugalmas és megbízható szerződéses feltételek, ii. az élethosszig tartó tanulás átfogó stratégiái, iii. hatékony és aktív munkaerő-piaci politikák, és iv. megfelelő jövedelemtámogató rendszerek.

- Az államháztartás minőségének javítása. A versenyképesség szükségszerű fokozása, az adózási feltételek fenntarthatóságával kapcsolatos aggodalmak és az adófizető fokozott elvárása azzal kapcsolatban, hogy a közpénzért többet kapjon, illetve annak szükséges újragondolása, hogy a gazdaságba való állami beavatkozás milyen mértéket érhet el, mind-mind olyan erőfeszítéseket tettek szükségessé, amelyek következtében a költségvetésekben nagyobb hangsúlyt kapnak a növekedést jobban elősegítő tevékenységek és az állami ágazatban az adóbevételek és a források elosztása során a fokozottabb hatásosság és hatékonyság fontosabb szerephez jut. Ebbe többek között beletartozik az államigazgatások modernizálása, amely kulcsszerepet játszhat a kiadások ellenőrzésének biztosítása és a költségvetési konszolidáció tekintetében. A stabil államháztartási pozíciók elérése és megtartása annak elkerülésével, hogy az államadósságot a magánmegtakarítások finanszírozzák, már önmagában is alapfeltétele a magánszektor erőteljes és folyamatos tőkeberuházásának.

Míg ennek a megközelítésnek számos elemét az elmúlt évek során az EU egyes tagállamai reformprogramjaik keretében egymástól függetlenül is bejelentették , és több esetben be is vezették azokat, a mentalitásban megvalósítandó, a folyamat teljes sikeréhez szükséges változás még nem következett be sem az egyes országok szintjén, sem pedig európai szinten . A hatékonyságot a méltányossággal ötvöző átfogó stratégia felfegyverzi az állampolgárokat a megfelelő képességekkel, és támogatást és ösztönzést nyújt számukra ahhoz, hogy sikeresen megállják helyüket egy változó világban.

A növekedést és a munkahelyteremtést célzó lisszaboni stratégia hatékony eszköz lehet az átállási folyamat kezeléséhez, ez az átállás pedig elengedhetetlen ahhoz, hogy Európa termelékenységi határait kitoljuk.

[1] Lásd ebben az összefüggésben a Bizottság közleményét: „A termelékenység növekedésének fokozása: a 2007-es európai versenyképességi jelentés kulcsfontosságú üzenetei”. COM (2007) 666 végleges.