A HATÁSVIZSGÁLATI JELENTÉS VEZETŐI ÖSSZEFOGLALÓJA

Jóllehet az elmúlt három évtizedben jelentősen csökkent az EU-ban a káros légszennyező anyagok kibocsátása, évente mintegy 300000 korai elhalálozás (szemben a 90-es évek elején mért évi akár 1 millióval) és jelentős számú nem fertőző betegség továbbra is a légszennyezésnek (különösen a szálló pornak, a nitrogén-dioxidnak és az ózonnak) tulajdonítható szerte az EU-ban.

Az Európai Bizottság az európai zöld megállapodásban és az azt követő szennyezőanyag-mentességi cselekvési tervben kötelezettséget vállalt arra, hogy tovább javítja a levegőminőséget, és hogy az uniós levegőminőségi előírásokat szorosabban összehangolja az Egészségügyi Világszervezet (WHO) legutóbb 2021 szeptemberében felülvizsgált ajánlásaival.

A környezeti levegő minőségéről szóló irányelvek (a 2004/107/EK és a 2008/50/EK irányelv) előírásokat határoznak meg 12 környezeti levegőszennyező anyag koncentrációjára vonatkozóan, amelyeket valamennyi tagállamnak területén belül konkrét határidőn belül el kell érnie. Az irányelvek célravezetőségi vizsgálata megállapította, hogy az irányelvek részben eredményesek voltak a levegőminőség javítása és a levegőminőségi előírások teljesítése terén, de eddig nem sikerült elérni az összes célkitűzésüket. Az irányelvek a levegőminőség reprezentatív, magas színvonalú megfigyelését eredményezték, és Unió-szerte hozzájárultak a légszennyezés csökkenő tendenciájához.

Mindazonáltal a levegőminőségi politika terén továbbra is négy jelentős hiányossággal kell számolni, és még van mit javítani a meglévő kereten. Először is, az uniós levegőminőségi előírások nem nyújtanak a WHO ajánlásainak megfelelő szintű védelmet. Másodszor, a környezeti levegő minőségéről szóló irányelvek által előírt levegőminőségi tervek gyakran nem elegendőek a túllépések megelőzéséhez vagy időtartamának minimalizálásához, ami végrehajtással kapcsolatos kihívásokra, valamint kapcsolódó irányítási és végrehajtási hiányosságokra mutat. Harmadszor, javítani lehetne a levegőminőség megfigyelésének, modellezésének és értékelésének megbízhatóságát és összehasonlíthatóságát. Végezetül a levegőminőséggel kapcsolatos információk közlésének módját – különösen tagállami szinten – jobban össze kellene hangolni, ami további uniós hozzáadott értéket teremtene, és hozzájárulna az információk még jobb összehasonlíthatóságának biztosításához.

Ez a hatásvizsgálat a két irányelv összevonását és összesen 68 lehetséges konkrét szakpolitikai intézkedést vizsgál, 19 lehetséges szakpolitikai lehetőségbe kombinálva, a feltárt hiányosságok kezelése érdekében. E szakpolitikai lehetőségek többsége egymást kiegészítő jellegű, és némileg független egymástól. A hatásvizsgálat bizonyos járulékos előnyöket is vizsgál a különféle lehetőségek között. A hatásvizsgálat 15 szakpolitikai lehetőség megtartását javasolja: köztük 16 intézkedést a levegőminőségi tervek irányításának és végrehajtásának javítására, 15 intézkedést a levegőminőség-megfigyelés és -modellezés megbízhatóságának és összehasonlíthatóságának további javítására, 4 intézkedést a levegőminőségi adatokhoz és információkhoz való hozzáférés javítására, különös tekintettel a digitális eszközök fokozottabb felhasználására, valamint 5 intézkedést az átlagexpozíció-mutató használatának megerősítésére és az uniós levegőminőségi előírások rendszeres felülvizsgálatára.

Három szakpolitikai alternatíva – nevezetesen a WHO levegőminőségi iránymutatásaival való összhang különböző szintjei (azaz a „teljes körű összehangolás” (I–1.), a „szorosabb összehangolás” (I–2.) és a „részleges összehangolás” (I–3.)) – politikai választást igényel. E három szakpolitikai lehetőség hatását mennyiségi szempontból értékeltük, és eltérő mértékben ugyan, de mindegyik jelentős egészségügyi és környezeti előnyökkel járna.

Az érdekelt felek visszajelzései arra mutattak rá, hogy a magas szintű ambíciót részesítik előnyben. A nyilvános konzultáció során az összes válaszadó 73%-a – főként a civil társadalom és a nem kormányzati szervezetek képviselői, valamint az uniós polgárok – jelezte, hogy egyértelműen előnyben részesíti a WHO 2021. évi levegőminőségi iránymutatásaihoz való közelítést. E hatásvizsgálat azonban azt mutatja, hogy 2030-ig az uniós mintavételi pontok jelentős részében (a PM2,5 esetében 71 %-ában) egyáltalán nem lehetséges elérni a legutóbbi iránymutatásoknak teljes mértékben megfelelő (a finom szálló por, PM2.5 esetében 5 µg/m3-nek megfelelő) levegőszennyező-koncentrációs szinteket, még gyakorlatilag az összes technológia lehetőség feltérképezésével sem.

Ez a vizsgálat figyelembe veszi, hogy a levegőminőséget az ágazatok – például a közlekedési ágazat, az ipar, az energiaágazat és a mezőgazdaság – és tevékenységek is befolyásolják, és feltételezéseket tartalmaz az európai zöld megállapodás szerinti főbb kezdeményezések, például az európai klímarendelet és az „Irány az 55 %!” intézkedéscsomag, a metánstratégia, a fenntartható és intelligens mobilitási stratégia, az EURO-7 járműkibocsátási előírások, a biodiverzitási stratégia és a „termelőtől a fogyasztóig” stratégia, valamint a közelmúltbeli RePowerEU kezdeményezés hatására vonatkozóan. Nem vesz azonban figyelembe más lehetséges kibocsátáscsökkentési lehetőségeket – például a társadalom viselkedési szokásainak gyorsabb megváltozását vagy a tisztább üzemanyagokra való áttérést –, mivel kiszámíthatóságuk ebben a szakaszban nagyon korlátozott.

A hatásvizsgálatból következő elemzés szerint az I–3. szakpolitikai alternatíva (2030-ig „részleges összehangolás” a WHO 2021. évi levegőminőségi iránymutatásaival) mutatja a legmagasabb (10:1 és 28:1 közötti) haszon–költség arányt. Az EU-ban a levegőminőségi mintavételi pontok többsége várhatóan kevés további erőfeszítéssel képes lenne megfelelni a kapcsolódó levegőminőségi előírásoknak. A nettó haszon több mint 29 milliárd EUR. Az I–2. szakpolitikai alternatíva esetében (2030-ig „szorosabb összehangolás” a WHO 2021. évi levegőminőségi iránymutatásaival) a haszon–költség arány várhatóan valamivel alacsonyabb lesz (7,5:1 és 21:1 között). A mintavételi pontok mintegy 6%-a további helyi szintű erőfeszítés nélkül várhatóan nem lenne képes megfelelni a vonatkozó levegőminőségi előírásoknak (vagy időhosszabbításra vagy kivételre lehet szükség). A nettó haszon több mint 36 milliárd eurót tesz ki, ami 25%-kal meghaladja az I–3. szakpolitikai lehetőségben szereplőt. Az I–1. szakpolitikai lehetőség („teljes körű összehangolás” a WHO 2021. évi levegőminőségi iránymutatásaival 2030‑ig) esetében a haszon-költség arány szintén jelentősen pozitív marad (6:1 és 18:1 között). A mintavételi pontok 71%-a azonban további helyi szintű erőfeszítés nélkül várhatóan nem lenne képes megfelelni a kapcsolódó levegőminőségi előírásoknak (és számos ilyen esetben egyáltalán nem lenne képes megfelelni ezeknek az előírásoknak kizárólag műszaki szempontból megvalósítható csökkentésekkel). A nettó haszon több mint 38 milliárd eurót tesz ki, ami 5 %-kal meghaladja az I–3. szakpolitikai lehetőségben szereplőt.

Ami a környezetre – különösen a nitrogénlerakódásból eredő eutrofizáció szempontjából a kritikus terhelést meghaladó ökoszisztéma-területekre – gyakorolt hatásokat illeti, a szorosabb összehangolás – a biodiverzitási stratégia és a tervezett természet-helyreállítási rendelet megfelelő végrehajtásából fakadó további járulékos előnyök sérelme nélkül – mindhárom lehetőség esetében csökkentené a kritikusan magas nitrogénterhelés által sújtott ökoszisztéma-területek arányát. Ami a társadalmi hatásokat illeti, a légszennyezés napjainkban leginkább az érzékeny népességcsoportokat (köztük a gyermekeket, a várandós nőket, az idős polgárokat és a már meglévő betegségekben szenvedőket) sújtja. Ezért a legtöbb esetben számunkra lesz a leginkább előnyös, ha csökken a légszennyezés egészségükre gyakorolt hatása. A bruttó hazai termék (GDP) tekintetében 2030-ra mindhárom szakpolitikai lehetőség esetében 0,26% és 0,44% közötti nettó növekedés várható. A levegőminőség javítása várhatóan gazdasági előnyökkel jár a levegőszennyezés negatív hatásainak – például az egészségügyi kiadások, a terméshozam-veszteségek, a betegség (ideértve az eltartott gyermekekét is) miatti munkahelyi hiányzás és az alacsonyabb munkatermelékenység – csökkentése terén is.

A teljes adminisztratív teher 76 és 106 millió EUR közé tehető. E költségeket teljes egészében a hatóságok viselik, mivel a környezeti levegő minőségéről szóló irányelvek nem rónak közvetlen adminisztratív költségeket a fogyasztókra és a vállalkozásokra. Ezek az ágazatok azonban jelentős kiigazítási költségeket viselnek, különösen az uniós levegőminőségi előírások eléréséhez szükséges intézkedések miatt. Az éves kiigazítási (vagy mérséklési) költségek a becslések szerint abszolút értékben jelentős mértékűek: 2030-ra 7,0 milliárd EUR a teljes körű összehangolás (I–1.), 5,6 milliárd EUR a szorosabb összehangolásra (I–2.), 3,3 milliárd EUR a részleges összehangolás (I–3.) esetében. A költségek várhatóan (viszonylag) magasabbak lesznek azon tagállamok számára, amelyek jelenleg tartós levegőszennyezési kihívásokkal szembesülnek, vagy ahol konkrét intézkedésekre lenne szükség. Többletköltségek merülnének fel különösen a lakossági fűtési ágazatban, valamint kisebb mértékben az ipari és a mezőgazdasági ágazatban is. Ennek ellenére az összes vizsgált lehetőség esetében a kezdeményezés teljes nettó haszna jelentősen meghaladja a költségeket (29–38 milliárd EUR).

Mindhárom szakpolitikai lehetőség esetében (azaz a politikai választástól függetlenül) egyértelműen indokolt szakaszos megközelítést alkalmazni a jelenlegi és jövőbeli uniós levegőminőségi előírások meghatározására: (1) egyértelmű uniós levegőminőségi előírások meghatározása középtávon, azaz 2030-ra (korlátozott számú ideiglenes kivétellel, amennyiben ez egyértelműen indokolt); (2) hosszú távú 2030 utánra vonatkozó perspektíva kidolgozása a WHO 2021. évi levegőminőségi iránymutatásaival való teljes körű összehangolás céljából, ugyanakkor előrelépés a jövőbeli WHO-iránymutatásokkal való összehangolás felé is annak érdekében, hogy 2050-re megvalósuljon a szennyezőanyag-mentesség; (3) rendszeres felülvizsgálati mechanizmus annak biztosítására, hogy a jövőbeli döntéseknek a levegőminőséggel kapcsolatos legújabb tudományos ismeretek szabjanak irányt, rugalmasságot fenntartva a potenciális (jövőbeli) geopolitikai kihívásokra tekintettel.