A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK ÉS AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK Az uniós szociális biztonsági rendszerek koordinációjának külső dimenziója /* COM/2012/0153 final */





A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK ÉS AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK Az uniós szociális biztonsági rendszerek koordinációjának külső dimenziója Bevezetés A globalizált gazdasági környezetben egyre növekszik és egyre nagyobb jelentőséggel bír a munkaerő-mobilitás, mind az Európai Unión belül, mind az EU és a világ többi része között. A szociális biztonsági rendszerek koordinációja olyan szabályrendszer, melynek célja e mobilitás elősegítése. Az Unióban már több mint 50 éve létezik a szociális biztonsági szabályok összehangolásának rendszere[1], amely az Unión belüli mobilitást is szabályozza. A közelmúltban ezeket a szabályokat kiterjesztették Izlandra, Liechtensteinre, Norvégiára és Svájcra is[2]. A szociális biztonsági rendszerek koordinációja az EU és a világ többi része között két módon történik. Egyrészt a tagállamok saját hatáskörükben köthetnek kétoldalú megállapodásokat egyes általuk választott harmadik országokkal. Ez a megközelítés szétszabdaltsághoz vezet, mert megállapodások befejezetlen hálózatát eredményezi, gyakran országonként eltérő tartalommal. Másrészt folyamatban van egy egységes uniós megközelítés kialakítása is a szociális biztonsági rendszerek harmadik országokkal való koordinációja tekintetében. E közlemény célkitűzései az alábbi négy pontban foglalhatók össze: – annak hangsúlyozása, hogy a harmadik országokból származó migránsok és vállalkozások – amelyek az EU-t egy egységes térségként kezelik – a szociális biztonsági rendszerek széttöredezettségével szembesülnek, amely problémát okoz az Unióba történő belépés, az Unión belüli mozgás és az Unió elhagyása esetén; – a tagállamok közötti együttműködés kiépítése és megerősítése annak érdekében, hogy a szociális biztonsági rendszerek harmadik országokkal való koordinációjának egy egységesebb megközelítése alakulhasson ki; – annak bemutatása, hogy az uniós szabályozás milyen különböző módokon érinti a külső dimenziót már jelenleg is, valamint világos útmutatás az uniós jog és a tagállamok kétoldalú megállapodásai közötti jogi kapcsolatról; – a közös uniós megközelítés már meglévő elemeinek bemutatása és javaslatok annak továbbfejlesztésére. 1. a tagállamok harmadik országokkal kötött kétoldalú megállapodásai 1.1. Mi tartozik a kétoldalú megállapodások hatálya alá? Az Unióba költöző és az Uniót elhagyó személyek szociális biztonsági jogai elsősorban tagállami szabályozás alá esnek. Az egyes tagállamok kétoldalú megállapodásokat kötnek harmadik országokkal, és ezek a megállapodások képezik a két ország között mozgó személyekre vonatkozó szabályokat összehangoló rendszert. Az ilyen megállapodások mögöttes okai változóak: eredetileg a más államokban dolgozó polgárok védelmére szolgálnak, azonban egyre inkább a harmadik országokból származó vállalkozásokat és munkaerőt vonzó eszközként tekintenek rájuk. Megállapodások kötése az országok politikai szintű barátságának is kifejezése lehet. Az uniós tagállamok többoldalú szociális biztonsági megállapodások részes felei is egyben – mint az Iberoamerikai Szociális Biztonsági Egyezmény, melyet Spanyolország és Portugália is aláírt. A legtöbb, harmadik országokkal kötött megállapodás jellemzően az irányadó jog, az egyenlő bánásmód és a nyugdíjak kérdéskörét szabályozza. A nyugdíjra vonatkozó rendelkezések a migránsok szerzett jogait védik azon esetre tekintettel, ha elhagyják saját államuk területét, és lehetővé teszi számukra, hogy egy másik államban fizessenek nyugdíj-hozzájárulást. Egyes esetekben rendelkeznek a biztosítási, szolgálati és tartózkodási időszakok összesítéséről. Az alkalmazandó jogszabályok rendszerint tartalmaznak a kiküldetésre vonatkozó rendelkezéseket is. Ez lehetővé teszi a bizonyos feltételeknek megfelelő munkavállalók számára, hogy a küldő ország szociális biztonsági rendszerében maradjanak, és abban az országban, ahol dolgoznak, felmentést kapjanak a társadalombiztosítási hozzájárulás fizetése alól. Az egyenlő bánásmód elve garantálja a migráns munkavállalók számára, hogy a munkavállalás szerinti ország állampolgáraival azonos elbánásban részesüljenek. Az EU tagállamai általában anélkül tárgyalnak meg kétoldalú megállapodásokat, hogy figyelembe vennék, hogyan járnak el az uniós partnerországaik. Ez a folyamat igen szétszabdalt. A gyakorlatban az Unió fő kereskedelmi partnerei kiválasztanak bizonyos uniós tagállamokat, és ezekkel kötnek megállapodásokat, míg más tagállamokat figyelmen kívül hagyhatnak. Nincsenek mechanizmusok e megközelítések harmonizálására, és hasonlóképpen, az uniós országok sem rendelkeznek olyan mechanizmussal, amely lehetővé tenné, hogy egy adott országgal kapcsolatos közös problémát együtt oldjanak meg. A nemzeti kétoldalú megállapodások országspecifikus jellege azt jelenti továbbá, hogy a harmadik országok migránsai és vállalkozásai nemcsak hogy széttöredezett szociális biztonsági rendszerekkel szembesülnek, amikor az EU országai között mozognak, hanem az Unió területére költözve vagy annak területét elhagyva is különböző nemzeti kétoldalú megállapodásokkal találkoznak.. A kétoldalú megállapodások hálózata távolról sem teljes: adott harmadik országtól függően az is előfordulhat, hogy adott uniós országgal egyetlen kétoldalú megállapodása sincs. Ez azt jelentheti, hogy az Uniót elhagyó, vagy oda visszaköltöző személyek elveszíthetik szerzett szociális biztonsági jogaikat. Ez egyaránt érintheti a migráns uniós polgárokat és a harmadik országok migránsait. A polgárok jogait illetően jellemző az átláthatóság általános hiánya. 1.2. Az uniós jog hatása a nemzeti kétoldalú megállapodásokra A Gottardo-ítélet Az uniós jog elsőbbséget élvez a nemzeti kétoldalú megállapodásokkal mint bármely más tagállami jogszabállyal szemben. Ez a szociális biztonság területén 2002-ben nyilvánvalóvá vált, amikor az Európai Unió Bírósága az EK-Szerződés 39. cikke (ma az EUMSz 45. cikke) alapján kimondta, hogy a tagállamok a harmadik országokkal kötött szociális biztonsági megállapodások alkalmazását nem korlátozhatják saját állampolgáraikra, hanem azt a többi uniós állam polgáraira is ki kell terjeszteniük[3]. Ezen „Gottardo-ítéletként” ismert ítélet eredményeképpen azoknak az uniós tagállamoknak, amelyek az állampolgársági alapon kötöttek megállapodásokat, ki kell igazítaniuk az ilyen, harmadik országokkal kötött megállapodásoknak a hatályát annak biztosítása érdekében, hogy az ellátásokban valamennyi tagállam polgárait egyformán részesíthessék[4]. Az 1231/2010/EU rendelet Az Unió szociális biztonsági koordinációs szabályai hatással vannak arra is, hogy a tagállamok a kétoldalú megállapodásokban meghatározott szabályokat hogyan alkalmazhatják. A szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004/EK és 987/2009/EK rendeletekben foglalt uniós szabályok előírják az Unión belül mozgó személyekre vonatkozó szabályok koordinálását. Ezeket a szabályokat 2003-ban kiterjesztették valamennyi harmadik országnak az Unióban jogszerűen lakóhellyel rendelkező állampolgárára, „akik helyzete összes vonatkozása nem egy tagállamot érint”. A jelenleg hatályos rendelet az 1231/2010/EU rendelet[5]. Ez gyakorlatilag egy „híd” szerepét tölti be, amely lehetővé teszi valamennyi, az Unió egy országában jogszerűen lakóhellyel rendelkező személy számára, akinek a helyzete valamilyen határon átnyúló vonatkozással bír, hogy részesüljön az uniós koordinációs szabályok által biztosított ellátásokban. Ez kiterjed olyan gyakorlati kérdésekre, mint az uniós polgárokkal azonos jogok egy másik tagállamban való ideiglenes tartózkodás ideje alatt a teljes körű orvosi ellátáshoz (e jogosultságot a az európai egészségbiztosítási kártya igazolja)[6]. Az 1231/2010/EU rendelet az Uniónak kizárólagos hatáskört biztosít a harmadik országok azon állampolgárainak szociális biztonsági ellátásai koordinálása terén, akik az Unióban tartózkodnak, azonban helyzetükből adódóan egyszerre több uniós tagállam szabályozása alá is tartoznak. Vitás esetekben az uniós rendeletek elsőbbséget élveznek a harmadik országokkal kötött kétoldalú megállapodásokban foglalt nemzeti szabályokkal szemben. Ha például egy harmadik ország állampolgárát egy harmadik országgal kötött kétoldalú megállapodás rendelkezései szerint egy uniós államba küldik, majd ezt követően egy másik tagállamba költözik munkavállalás miatt, akkor ezen második költözésre az 1231/2010/EU rendelet vonatkozik. Továbbá, ha egy harmadik ország állampolgára két vagy több tagállamban is dolgozik, és munkáltatója az Unión kívül telepedett le, a hatályos uniós szociális biztonsági jogszabályi rendelkezéseket kell alkalmazni[7]. 1.3. Közös gyakorlati kérdések és problémák A tagállamokat az EUMSz 4. cikkének (3) bekezdése „lojális együttműködésre” kötelezi, az EUMSz 351. cikke pedig arra, hogy megtegyék valamennyi megfelelő lépést a harmadik országokkal kötött megállapodásokból és az uniós jogból eredő kötelezettségeik közötti összeegyeztethetetlenség kiküszöbölésére. Ami a Gottardo-ítélet és a kétoldalú megállapodásokról szóló 1231/2010/EU rendelet hatását illeti, ahhoz hogy az uniós kötelezettségeket teljesíthessék, a tagállamoknak az érintett harmadik ország együttműködésére van szükségük. Ez számos közös kihívást jelent. A Gottardo-ítéletnek való megfeleléshez a kétoldalú megállapodást a megkülönböztetés tilalmának uniós elvével összhangban kell alkalmazni. Ez akár a megállapodás újratárgyalásával is járhat, vagy egyszerűen azzal, hogy hozzájárulást kell szerezni ahhoz, hogy egy megkülönböztetésmentességi záradékot foglaljanak a megállapodásba. A gyakorlatban a tagállamoknak ehhez szükségük lehet arra, hogy a harmadik országoktól más uniós tagállamok polgárainak a szociális biztonsági rendszerben nyilvántartott adatait is megkapják. Ez gyakran adminisztratív és jogi nehézségekbe ütközik. Az alapvető problémát az jelenti, hogy míg az uniós tagállamok kötelesek megfelelni az uniós jogszabályoknak, a harmadik országok általában nem kötelesek együttműködni ezekben a kérdésekben. Annak biztosítása, hogy a kétoldalú megállapodások alkalmazása az 1231/2010/EU rendeletnek megfelelően történjék, hasonló problémákat vet fel. Világossá kell tenni a harmadik országok számára, hogy bizonyok körülmények között nem lehet kétoldalú megállapodásokat alkalmazni, mivel az uniós jog elsőbbséget élvez. Ez minden tagállam számára problémát jelent, azonban egyelőre nincs közös mechanizmus ennek kezelésére. Egy lehetséges megoldást jelentene, ha valamennyi megállapodásba belefoglalnának egy olyan záradékot, amely kimondja, hogy vitás esetekben az uniós jog elsőbbséget élvez a megállapodás rendelkezéseivel szemben. Az egyik jelentős kérdés, amely minden tagállam számára felmerül, az annak a kérdése, hogy hogyan lehet ellenállni annak a nyomásnak, amely hosszú kiküldetési időszakokban való megállapodásra irányul, ami azzal jár, hogy a harmadik országból származó munkavállalók mentesülnek a tagállam szociális biztonsági rendszerébe történő hozzájárulás alól. Egy uniós munkavállaló maximum két éves időszakra maradhat biztosított származási tagállamában[8]. Azonban a harmadik országokból az Unióba kiküldött munkavállalók származási országukban sokkal hosszabb ideig maradhatnak biztosítottak, ezáltal az Unióban mentesülnek a biztosítás alól, ami gyakran egy érzékeny pont a modern kétoldalú megállapodások megkötése során. Végül, a harmadik országtól történő adatszerezés a legtöbb tagállam esetében a csalás elleni küzdelem központi kérdése. A szociális biztonsági rendszerek koordinációjának jogszabályi rendelkezései lehetővé teszik egy tagállam számára, hogy a kedvezményezett lakóhelye szerinti tagállamtól bizonyos információk ellenőrzését kérelmezze[9]. Ezáltal a kifizető intézmények meggyőződhetnek például arról, hogy egy nyugdíjra jogosult személy még életben van, vagy egy rokkantsági nyugdíjban részesülő személy továbbra is teljesíti annak feltételeit. Ilyen fajta ellenőrzési mechanizmust nem sok kétoldalú megállapodás tartalmaz. Számos tagállam üdvözölné a csalás elleni küzdelem hatékony megközelítésének kialakítását. 1.4. A szociális biztonsági koordináció megerősítése a harmadik országokkal – A fent körvonalazott gyakorlati kérdések és kihívások ismeretében világos, hogy több szempontból is előnyös lenne a tagállamok együttműködése a szociális biztonsági koordináció harmadik országokkal történő megerősítése tekintetében. Ha a tagállamok együttműködnek, és adott esetben együttesen lépnek fel, erősebb alkupozícióba kerülnek a harmadik országokkal szemben, kedvezőbb helyzetbe kerülnek a közös problémák megoldása tekintetében, és együtt biztosíthatják, hogy a kétoldalú megállapodásokat az uniós joggal összhangban alkalmazzák. Általánosságban egy fokozottabb együttműködésnek az uniós országok koherensebb összmegközelítését kellene eredményeznie. – E tekintetben szükség van egy uniós szintű mechanizmusra, amely a tagállamok közötti együttműködés megerősítésére szolgál. Ezt szem előtt tartva és egy ilyen együttműködést elősegítése céljából a Bizottság támogatja egy évente összeülő, a tagállamok szakértőiből álló eredményorientált munkacsoport felállítását. A munkacsoport a Bizottság számára is lehetőséget jelent a harmadik országokkal kötött uniós megállapodásokról szóló tárgyalások aktuális állásával kapcsolatos információk megosztására. Az új mechanizmus azt is biztosítani hivatott, hogy a nemzeti kétoldalú megközelítés és a szociális biztonság harmadik országokkal történő koordinációja tekintetében kibontakozó uniós megközelítés kiegészítsék egymást. 2. Közös uniós megközelítés kialakítása 2.1. Az 1231/10/EU rendelet Az 1231/10/EU rendelet a szociális biztonság koordinációjáról szóló uniós rendeleteknek harmadik országok olyan állampolgáraira történő alkalmazásáról szól, akik valamely tagállam területén jogszerűen rendelkeznek lakóhellyel, és „helyzetük összes vonatkozása nem egy tagállamot érint”. A rendelet egyik hatása, hogy a hatálya alá tartozó polgárokra kiterjeszti a 883/2004/EK rendelet 4. cikkében foglalt egyenlő bánásmód elvét. Ez azt jelenti, hogy egy harmadik ország bármely, az 1231/10/EU rendelet hatálya alá tartozó állampolgára, akiknek a helyzete valamilyen határon átnyúló vonatkozással bír, és öregségi nyugdíjra jogosult egy uniós tagállamtól, a kifizető állam állampolgáraival azonos elbánásban részesül e nyugdíjnak az Unión kívül történő kifizetése tekintetében[10]. A Bizottság úgy véli, hogy a harmadik országokban történő nyugdíjkifizetés terén szükség van az egyenlő bánásmód elvének hatékony érvényesítésére. Ez különösen fontos, tekintve, hogy az Európai Emberi Jogi Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a foglalkoztatáson alapuló nyugdíjjogosultság bizonyos körülmények között az emberi jogok európai egyezménye által védett tulajdonjoghoz hasonlítható[11]. Ezért a Bizottság a nemzeti szociális biztonsági szakértői hálózatán keresztül információkat gyűjt harmadik országokban történő nyugdíjfizetésére vonatkozó nemzeti jogszabályokról és egyéb nemzeti szintű intézkedésekről. Ezt az információt megjelenítik a Bizottság honlapján található országspecifikus szociális biztonsági profilokban, és kiegészítik a tagállamok harmadik országokkal kötött kétoldalú megállapodásaikra vonatkozó információkkal, szintén a nemzeti szociális biztonsági szakértőktől származó információk alapján. 2.2. Az uniós migrációs eszközök által biztosított jogok A harmadik országok egy tagállamban lakóhellyel rendelkező állampolgáraira vonatkozó nemzeti szociális biztonsági jogszabályoknak meg kell felelniük az Unió által előírt migrációs szabályok által bevezetett szabványoknak. Például egy tagállamban öt év jogszerű tartózkodás után és bizonyos feltételek teljesítése mellett a harmadik országok állampolgárai a tagállam állampolgáraival azonos jogokat szereznek a szociális biztonság, a szociális ellátás és a szociális védelem terén a nemzeti jog által meghatározottak szerint[12]. Emellett három uniós migrációs irányelv szabályozza e területet: az úgynevezett „összevont engedély irányelv”[13], a „kékkártya irányelv”[14] és egy, a harmadik országok kutatóira vonatkozó irányelv[15], amelyek − bizonyos korlátozott kivételekkel − garantálják a tartózkodási engedéllyel rendelkező személyeknek, hogy a szociális biztonság terén egyenlő elbánást élvezzenek annak tagállamnak az állampolgáraival, amely tagállamban tartózkodnak. Ez a garancia egyenlő bánásmódot jelent a nyugdíjjogosultság átvitele tekintetében is, és független a kétoldalú megállapodások meglététől[16]. A Bizottság további uniós migrációs irányelvekre irányuló javaslataiban hasonló, az egyenlő bánásmódra vonatkozó záradékok szerepelnek[17]. 2.3. Társulási megállapodások; stabilizációs és társulási megállapodások A társulási megállapodások (beleértve a nyugat-balkáni országokkal kötött stabilizációs és társulási megállapodásokat is) általában számos olyan elvet foglalnak magukban, amelyek az egy uniós ország és a társult ország között mozgó munkavállalókra és családjaikra vonatkozó szociális biztonsági koordinációs szabályokat hivatottak szabályozni. Továbbá, az ilyen megállapodások által létrehozott társulási tanácsok feladata, hogy a rendelkezéseket fogadjanak el ezen elvek érvényesülése érdekében. 2010 októberében a Tanács megtette az első lépést e folyamatban azáltal, hogy határozott az Algériával, Marokkóval, Tunéziával, Izraellel, Horvátországgal és a volt Jugoszláv Macedón Köztársasággal kötött megállapodásokkal létrehozott társulási tanácsokban az e tanácsok által elfogadandó, a szociális biztonsági rendszerek koordinálására vonatkozó rendelkezések tekintetében képviselendő uniós álláspontról[18]. A társulási tanácsok e határozatai a jogszerűen foglalkoztatott munkavállalók következő jogait érintik: a munkavállalókat megillető azonos bánásmód a fogadó tagállamban; az öregségi, túlélő hozzátartozói és rokkantsági nyugdíjak, valamint a kifizető állam területén kívül történt munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések után járó nyugdíjak teljes összegének átvitele, valamint a tagállamban jogszerűen tartózkodó családtagokat megillető azonos bánásmód. A jogokat kölcsönösen kell alkalmazni − az uniós munkavállalókat azonos jogok illetik meg mind a társult országokban, mind az Unióba történő visszatérésük után. E jogok az Unión területén belüli mozgástól függetlenül érvényesek. E határozatoknak rendelkezniük kell a csalás elleni küzdelem terén történő együttműködés kölcsönös ellenőrzési mechanizmusainak kereteiről is. A társult országok és az egyes tagállamok között létrejött kétoldalú megállapodások rendelkezései, amelyek kedvezőbb elbánást biztosítanak a társult országok, illetve a tagállamok állampolgárai részére, továbbra is érvényben maradnak (figyelemmel − adott esetben − a Bíróság fent említett Gottardo-ítéletére). Amint a társulási tanács határozatait elfogadják, a szociális biztonsági koordináció közös uniós megközelítését hatékonyan végre lehet hajtani, és közvetlen hatállyal fog bírni a nemzeti jog tekintetében is. Ezt követően a Bizottság javaslatot fog tenni bizonyos nem jogalkotási jellegű, gyakorlati adminisztratív intézkedésekre az ilyen társulási határozatok alkalmazásának megkönnyítése érdekében. A Bizottság támogatni fogja a tagállamokat e határozatok alkalmazásában: évente találkozókat szervez a társult országokkal kötött koordinációs megállapodások megvitatása és általában az együttműködés elősegítése érdekében, illetve szorosan figyelemmel kíséri, hogy hogyan alkalmazzák a tagállamok a határozatokat. Végül egyetlen, az Unió társulási megállapodásairól és szociális biztonsági koordinációjáról szóló értekezés sem lehet teljes a Törökországgal kötött társulási megállapodás, különösen a megállapodás 1970-es kiegészítő jegyzőkönyve[19] megemlítése nélkül, amely célja a munkavállalók szabad mozgásának fokozatos megvalósítása Törökország és az Unió között. Ebben az összefüggésben a kiegészítő jegyzőkönyv 39. cikke előírja, hogy a társulási tanács szociális biztonsági intézkedéseket fogad el az Unión belül mozgó török munkavállalókra vonatkozóan. Ezt a rendelkezést a társulási tanács 3/80. határozata[20] hajtotta végre. Bár az e határozathoz szükséges végrehajtási intézkedéseket soha nem fogadták el, a Bíróság megállapította, hogy az egyenlő bánásmód elve és a 3/80. sz. határozatban foglalt nyugdíjátviteli záradék közvetlenül alkalmazandó[21]. Ezért a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján elmondható, hogy valójában már létezik a szociális biztonsági koordináció egyfajta közös uniós megközelítése az Unióban dolgozó török munkavállalók tekintetében. 2.4. A társulási megállapodások felhasználása a közös uniós megközelítés továbbfejlesztéséhez Az Unió és tagállamai nemcsak Törökország tekintetében vállaltak szociális biztonsági koordinációval kapcsolatos kötelezettségeket, hanem az Albániával, Montenegróval és San Marinóval kötött megállapodásokban is. E rendelkezések végrehajtása továbbra is előttünk áll még. A Bizottság úgy véli, hogy az e megállapodásokban meghatározott jogi kötelezettségeket be kell tartani, ezért egy második tanácsi határozatcsomagot fog javasolni a megfelelő stabilizációs és társulási, társulási vagy együttműködési tanácsokban a szociális biztonsági rendszerek ezen országokkal történő koordinálására vonatkozó rendelkezések tekintetében képviselendő uniós álláspontról. Ami Törökországot illeti, a Bizottság úgy véli, hogy lépéseket kell tenni a 3/80. sz. társulási tanácsi határozat felváltása és naprakésszé tétele érdekében[22]. Ez a Bíróságnak a közelmúltban a C-485/07. sz. Akdas-ügyben hozott ítélete fényében különösen fontos. A társulási megállapodás szociális biztonsági dimenziójának végrehajtására vonatkozó új bizottsági javaslat például figyelembe veszi azt a 883/2004/EK rendeletben szereplő elvet, miszerint a „különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátások” nem vihetők át. Ami a harmadik országokkal kötendő új társulási megállapodásokról szóló tárgyalásokat illeti, a Bizottság arra törekszik, hogy egy a szociális biztonsági koordinációra vonatkozó egységes záradékot foglaljanak e megállapodásokba, amely az egyenlő bánásmód, a nyugdíjak átvitele és a közigazgatási együttműködés elvein alapul. 2.5. Új uniós szociális biztonsági megállapodások A globalizált munkaerőpiac igényeinek figyelembevétele érdekében a Bizottság a szociális biztonsági rendszerek koordinációjával foglalkozó igazgatási bizottság keretében vitát nyit arról, hogy bizonyos körülmények között felmerülhet-e az igény a tagállamok közös fellépésére a szociális biztonsági koordináció terén egy adott harmadik ország tekintetében. Ezt az igényt egy új eszköz, egy uniós szociális biztonsági megállapodás által lehetne kielégíteni. Az ilyen megállapodások a társulási megállapodások alapján eddig lehetséges szociális biztonsági koordinációnál rugalmasabb megközelítést tennék lehetővé, és olyan harmadik országokkal is megköthetők lennének, amelyekkel nincs érvényben társulási vagy együttműködési megállapodás. Uniós megállapodást lehetne kötni szükség esetén , például egy adott harmadik országnak az 1231/2010/EU rendelet alkalmazásával kapcsolatos vagy a szociális biztonsági járulékok dupla fizetésével kapcsolatos problémák megoldására. Ezek a megállapodások lehetővé tennék egy adott tagállam és az érintett harmadik ország közötti esetleges kétoldalú sajátosságok figyelembevételét is, és alkalmazásuk választható lenne a tagállamok számára. A Bizottság tervei szerint ilyen egyedi megállapodásokat kötnének az Unió egyes stratégiai partnereivel, különösen azokkal, amelyekből jelentős munkaerő-áramlás tapasztalható. Meg lehetne vizsgálni továbbá egy regionális integrációs szervezet országaival kötendő megállapodás lehetőségét is. Az ilyen megállapodások átfogó célja az lenne, hogy egy érintett harmadik országgal szemben koherens uniós megközelítés alakuljon ki. 2.6. Az uniós szociális biztonsági rendszer külső dimenziójának megerősítése Végül, amint azt az Európa 2020 stratégia is kiemelte, fontos, hogy az Unió kifelé tekintsen, és globális szinten vegyen részt a kulcsfontosságú szabályozási kérdésekkel kapcsolatos vitákban és fellépésekben. Mivel az államok egyre inkább együttműködnek a határokon átnyúló szociális biztonsági kérdésekben, az Uniónak, tekintve a szociális biztonság koordinációjával kapcsolatos jelentős tapasztalatát, ebben vezető szerepet kellene felvállalnia. Ennek ki kell terjednie más nemzetközi szervezetekkel, mint pl. az ILO-val való együttműködésre is. A 2011-ben tartott Nemzetközi Munkaügyi Konferencia felszólította az ILO tagállamait, hogy vegyék fontolóra megállapodások megkötését, hogy a migráns munkavállalók számára biztosítani tudják az egyenlő bánásmódot, valamint a szociális biztonsági jogosultságokhoz való hozzáférést, azok megőrzését, illetve hordozhatóságát. Egyre fontosabb, hogy tárgyalások nyíljanak a világ más régióival a szociális védelemről és a szociális biztonság koordinációjáról. A Bizottság ezért támogatja a szociális biztonsági koordinációval kapcsolatos együttműködést más nemzetközi szervezetekkel és a világ más részeivel. [1] Ezeket a szabályokat jelenleg a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004/EK rendelet és annak 987/2009/EK végrehajtási rendelete tartalmazza, HL L 166, 2004.5.30., 1. o.; HL L 284., 2009.10.30., 1. o. [2] Az Európai Gazdasági Térségre vonatkozó megállapodás 1994. január 1-jén lépett hatályba (de Liechtensteinre csak 1995. május 1-jétől volt alkalmazandó), HL L 1. 1994.1.3., 3. o. Az EU-Svájc megállapodás 2002. június 1-jén lépett hatályba. HL L 114., 2002.4.30., 1. o. [3] C-55/00. sz. ügy. [4] A szociális biztonsági rendszerek koordinációjával foglalkozó igazgatási bizottság 2009. június 12-i P1. sz. ajánlása, HL C 106, 2010.4.24., 47. o. [5] HL L 344., 2010.12.29., 1. o. Az Egyesült Királyságot továbbra is az előző, 859/2003/EK rendelet köti, és annak alkalmazása kötelező rá. Dániát sem a 1231/2010/EU rendelet, sem a 859/2003/EK rendelet nem köti, és ezek alkalmazása nem kötelező rá. Az EGT-tagállamok és Svájc sem alkalmazzák e rendeletek egyikét sem. [6] A 883/2004/EK rendelet 19. cikke. [7] Lásd például a 987/2009/EK rendelet 14. cikkének (11) bekezdését. [8] A 883/2004/EK rendelet 12. cikke. [9] A 987/2009/EK rendelet 5. cikkének (3) bekezdése. [10] Lásd a 1231/2010/EK rendelet (13) preambulumbekezdését. [11] EJEB, Klein v Ausztria (App no. 57028/00), 2011. március 3. [12] A harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállásáról szóló 2003/109/EK tanácsi irányelv 11. cikke, HL L 16., 2004.1.23., 44. o. [13] Az Európai Parlament és a Tanács 2011/98/EU irányelve a harmadik országbeli állampolgárok valamely tagállam területén való tartózkodására és munkavállalására vonatkozó összevont engedélyre irányuló összevont kérelmezési eljárásról, valamint a harmadik országból származó, valamely tagállam területén jogszerűen tartózkodó munkavállalók közös jogairól, HL L 343, 2011.12.23., 1. o. [14] Tanács 2009/50/EK irányelve a harmadik országbeli állampolgárok magas szintű képzettséget igénylő munkavállalás céljából való belépésének és tartózkodásának feltételeiről, HL L 155, 2009.6.18., 17. o. [15] A Tanács 2005/71/EK irányelve a harmadik országbeli állampolgároknak az Európai Közösség területén folytatott tudományos kutatás céljából való fogadására vonatkozó külön eljárásról, HL L 289., 2005.10.12., 15. o. [16] E jogot kifejezetten biztosítja a 2009/50/EK irányelv 14. cikke (1) bekezdésének f. pontja, azonban levezethető a 2005/71/EK irányelv 12. cikke c. pontjában foglalt rendelkezésekből is. [17] Javaslat európai parlamenti és tanácsi irányelvre a harmadik országbeli állampolgárok idényjellegű munkavállalás céljából való belépésének és tartózkodásának feltételeiről, COM(2010) 379 végleges; Javaslat európai parlamenti és a tanácsi irányelvre harmadik országbeli állampolgárok vállalaton belüli áthelyezés keretében történő belépésének és tartózkodásának feltételeiről, COM(2010) 378 végleges. [18] HL L306., 2010.11. 23. [19] Az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulást létrehozó megállapodás kiegészítő jegyzőkönyve, HL L 293, 1972.12.29., 3. o. [20] Az Európai Közösségek tagállamai társadalombiztosítási rendszerének török munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1980. szeptember 19-i 3/80. sz. társulási tanácsi határozat, HL C 110., 1983.4.25., 60. o. [21] A C-262/96. sz. Sürül-ügy; A C-485/07. sz. Akdas-ügy; lásd még a C-18/90. sz. Kziber-ügyben hozott ítéleteket; a C-103/94. sz. Krid-ügy, a Maghreb-országokkal kötött együttműködési megállapodásokban − amelyek helyébe már társulási megállapodások léptek − szereplő, az egyenlő bánásmódra vonatkozó záradékkal kapcsolatban. [22] A Bizottság visszavonja a korábbi, a 3/80. sz. társulási tanácsi határozat végrehajtására irányuló javaslatát (COM(83)13).