Az EU kiskereskedelmi gázpiacain az üzleti szereplők adóterhei versenyképességi okokból alacsonyabbak, és azokban a tagállamokban, ahol a gáz a háztartások fűtésének elsődleges eszköze, ezért alapvető szükséglet, alacsonyabb adóteher érvényes a háztartásokra is. Ebből kifolyólag a kiskereskedelmi árakat jelentős részben a nagykereskedelmi árak határozzák meg, és az energiakomponens az árak akár 80 %-át is kiteheti. Abszolút értékben mérve az energiakomponens az ipari fogyasztók számára éves szinten 2,4 %-kal csökkent, és az elmúlt tíz évben a gázárak szórása 11 %-kal mérséklődött, ami az egységes gázpiac kiteljesedése felé történő előrelépést jelzi. További érdekes tény, hogy a nagy ipari energiafogyasztók adó- és járulékterhei alacsonyabbak, mint a közepes méretű ipari energiafogyasztóké.

Míg a villamosenergia-árakat részben a fosszilis energiahordozók árai alakítják (más, jellemzően nemzeti vagy regionális árképző tényezőkkel együtt), addig a földgázárak kizárólag a fosszilis energiahordozók – többek között a kőolaj – globális árain alapulnak. A cseppfolyósított földgáz (LNG) globális piacainak és más kínálati tényezőknek a növekedése egyértelműen csökkentette a gázárakban 2011–2014 között tapasztalható nagy fokú szórást; ugyanakkor a legutóbbi időszakban a gazdasági fellendülés és az olajárak emelkedése a gázárak növekedését eredményezte. Ahogy Juncker elnök 2018 júliusában megjegyezte, az EU piaca továbbra is nyitott az USA növekvő gázexportja előtt. Az európai és az ázsiai árak tavaszi és nyári hónapokban tapasztalható konvergenciája különösen kedvező lehet a tározók feltöltése szempontjából. A termelő országokban (USA, Oroszország, Kanada) az árak továbbra is alacsonyabbak, mint a nettó importőröknél (Japán, Kína, Korea), az EU pedig e két csoport között helyezkedik el.

A fosszilis energiahordozók árának növekedése az EU-t folyamatosan az energiahatékonyság fokozására ösztönzi, és felgyorsítja a dekarbonizációs törekvéseket, valamint az energetikai átmenetet. Az olaj és a gáz ára a globális piacokon alakul ki. Ezek az árak a globális kínálat és kereslet változásai hatására ingadoznak, 2016 óta (összességében) növekednek, ez pedig a legtöbb uniós tagállam számára állandó figyelmeztető jel arra, hogy nettó importőrként „vevői alárendeltségi” helyzetben vannak. A fosszilis energiahordozók árának függvényében a villamosenergia-árakban is megfigyelhető közvetett ingadozás. Így az EU továbbra is ki van téve a külső piaci erőknek és geopolitikai tényezőknek, tehát az ipar és a háztartások ki vannak szolgáltatva az árváltozások hatásának, ami hatással van a kereskedelmi mérlegre és a gazdaság egészének teljesítményére. Az Európai Bizottság modellezése azt mutatja, hogy a 2018-as 75 USD/hordó átlagos olajár 2018-ban és 2019-ben az EU GDP-jét körülbelül 0,4 %-kal csökkenti, a 2018. évi inflációt pedig 0,6 százalékponttal növeli ahhoz képest, ami az olajárak 2017. évi szintjének fennmaradása esetén várható lenne.

Az energiaszegénység enyhítésére irányuló intézkedések hagyományosan az ártámogatásra vagy az ármérséklésre összpontosítanak. Az energiaárak rögzítése általában szabályozott árak alkalmazásával valósult meg. Ezen intézkedés célcsoportjába nem tartoznak bele az alacsony jövedelmű háztartások, és gyengíti az árösztönzést a termelők és fogyasztók tekintetében is, ugyanakkor gátolja a technológia fejlesztését, például az intelligens mérők alkalmazását. A kiskereskedelmi piaci verseny fokozódása várhatóan előnyösebb helyzetbe hozza a háztartásokat. A kiskereskedelmi villamosenergia-szolgáltatók több tagállamban „dinamikus árazási szerződéseket” vezettek be, amelyek oly módon aknázzák ki az új technológiák előnyeit, hogy automatizált szolgáltatások és intelligens mérési módszerek alkalmazásával rugalmas és a piaci igényekhez igazodó árazást tesznek lehetővé. Így a háztartások helyzete javul, energiakiadásaik csökkennek, noha nem kényszerülnek magatartásuk megváltoztatására. A mérsékelt villamosenergia-fogyasztású háztartások számára az ilyen szerződések a becslések szerint az éves energiaszámla összegében 22–70 %-os éves megtakarítást eredményeztek. Földgáz esetében csak kissé alacsonyabb mértékű megtakarítás várható.

Fontos megjegyezni az energiaadók gazdaságban játszott szerepét. Először is az általános költségvetés jelentős bevételi forrását alkotják; nem csak a pénzügyi megszorítások idején fontosak. Az energiaárak magas adótartalma mérsékelheti a fosszilis energiahordozók áringadozásának hatását; az árak váratlan kilengése okozta hatások mérséklése mind a fogyasztókat, mind az ipart védi. Ezen túlmenően az energiaadók és -járulékok jó eszközök az árjelzések felerősítésére is, bizonyos magatartási formáktól (például a szennyező vagy más módon károkat okozó energiahordozók túlzott felhasználásától) való tartózkodás elősegítése érdekében. Végezetül, az állami bevételek felhasználhatók a piaci hiányosságok kiegyenlítésére olyan kívánatos fejlesztések támogatásával, mint például a(z) (energia)piac által nem megfelelően kezelt területek beruházásai. Így tehát kapcsolat van az állami energiaadók és -járulékok, bevételek és energetikai támogatások között.

A villamos energia iránti kereslet lassú növekedésének és a fosszilis üzemanyagokkal üzemelő járműflotta elöregedésének összefüggésében a jövőbeni villamosenergia-árak előrejelzett nagyságrendje hasonló a különböző, megújuló energiával működő technológiák költségeinek várható nagyságrendjéhez. Ez azt jelenti, hogy – a piaci árakon túlmenően – kevesebb (vagy nulla) állami támogatásra lenne szükség a legfejlettebb megújulóenergia-technológiákba történő beruházások lehetővé tételéhez.

6.Következtetés

Ez a jelentés azt mutatta be, hogy a különböző energiahordozók árai miként emelkednek és csökkennek különféle módokon, a különféle piacokon. A fosszilis energiahordozók piacain az árakat nagyrészt globális erők mozgatják, illetve a globális régiókban általunk csak kis mértékben befolyásolható tényezők határozzák meg. A globális olajárak növekedését és csökkenését az OPEC, a közel-keleti és dél-amerikai országok vagy az USA olajtermelésének változásai idézik elő; a gázárak pedig követhetik az olajárakat, illetve változhatnak új lelőhelyek feltárása vagy az európai piacokat elérő új források következtében is. Ugyanakkor a villamos energia ára – bár előállítása az EU-ban, és növekvő mértékben saját megújuló energiaforrásokból is történik – a „marginális energiahordozók”, méghozzá gyakran valamely fosszilis energiahordozó, mint például a gáz árához igazodik. Az áraknak való ilyen kitettség hatással van a háztartásokra és a vállalkozásokra, de szélesebb értelemben az EU kereskedelmi mérlegére és makrogazdasági teljesítményére is.

Erre a helyzetre az EU sokoldalú választ adott. Először is, az egységes piac létrehozása az áringadozásoknak való tagállami kitettség helyett uniós szinten biztosít védelmet az áringadozásokkal szemben. Az energiahálózatok összekapcsolásával a gázvezetékek (akár fordított irányú áramlást is lehetővé téve) vagy az LNG-terminálok, az összekapcsolt piacok és a dinamikus árazás, a rugalmasság és a tagállamok közötti növekvő kereskedelem pufferként védenek a nemzetközi árak ugrásaitól. A tagállamok között egyre fokozódó árkonvergencia arra utal, hogy az említett erőfeszítések eredményesek. A tagállamok második válasza az adóztatás. A villamos energiára és az olajtermékekre kivetett igen jelentős adók és járulékok csillapítják az áremelkedések hatását, ugyanakkor állami bevételeket eredményeznek. E bevételek felhasználási területe a tiszta energiára való átállást segítő általános állami kiadások és energetikai beruházások finanszírozása, vagy az alacsony jövedelmű háztartások, illetve a tisztességtelen nemzetközi versenynek kitett vállalkozások támogatása. A szén-dioxid-kibocsátás árának növekedése is erősítheti a megújuló energiaforrásokba történő nagyobb mértékű beruházásra ösztönző árjelzést, míg a fosszilis energiahordozók támogatása ellenkező értelmű jelzést ad, a szükséges beruházások elmaradásának kockázatával jár, és pazarló energiafogyasztásra ösztönöz.

Az EU harmadik válasza az egységárak helyett a háztartások és vállalkozások energiaköltségeinek a középpontba állítása. A megfizethetőség kérdésének értelmezésekor a teljes költség a fontos, és a fogyasztást a költség alapú megfontolások kontextusában kell kezelni. Ha az árakra csak korlátozottan tudunk hatással lenni, akkor könnyen rendelkezésre állnak a fogyasztást módosító – csökkentő – opciók, akárcsak a felhasznált energia fajtájának módosítására szolgáló opciók. Ez az a terület, ahol az ellátás biztonságának javítására irányuló uniós célkitűzések találkoznak a klímaváltozás problémájának kezelésével és az innovatív, új iparágak ösztönzésével. Az először az (árérzékenyebb) vállalkozások által elfogadott energiahatékonysági intézkedések azt eredményezték, hogy az európai vállalkozások a világ leginkább energiahatékony vállalkozási között vannak. Mindazonáltal az egyes tagállamokban a hatékonyság és az energiaintenzitás szintje eltérő, és a vállalkozások, különösen a kkv-k, az energiahatékonyságuk javítása terén korántsem használták még ki teljes mozgásterüket. Az energiaintenzív iparágak számára a kihívás nagyobb, még akkor is, ha már számos intézkedést megtettek. Ugyanakkor az ipari szereplők itt is foglalkoznak a fosszilis energiahordozók fogyasztásának csökkentésével, valamint a szénsemleges anyagok és gyártási folyamatok költséghatékony fejlesztésével. A háztartások számára számos uniós szakpolitika és intézkedés biztosít lehetőséget az energiafogyasztás jelentős csökkentésére (ugyanakkor az uniós vállalatokat arra ösztönzik, hogy a növekvő globális piacon új anyagokat, folyamatokat és szolgáltatásokat fejlesszenek ki).

A megújuló energiaforrások növekvő használata is közvetlen szerepet játszik a fosszilis energiahordozók bizonytalan globális árai és az árfolyamkockázatok negatív hatásainak mérséklésében. Így a megújuló energiaforrások és az energiahatékonyság terén a közelmúltban 2030-ra kitűzött ambiciózus célok hozzájárulnak ahhoz, hogy csökkenjen az EU függősége a fosszilis energiahordozók importjától, és az EU kevésbé legyen érzékeny a fosszilis energiahordozók árai által okozott globális sokkhatásokra és bizonytalanságra. Ezzel egyidőben az energiahatékonyságot és a megújuló energiák használatát elősegítő beruházások a Párizsi Megállapodással összhangban lévő pályára állítják az EU-t, és ösztönzik az energetikai átállás megvalósításához szükséges innovációt.

Az e jelentésben is bemutatott negyedik válasz az EU energetikai beruházási stratégiája. A piaci szerkezet javítása dinamikusabb és rugalmasabb piacokat eredményez, és – ami ennél is fontosabb – biztosítja, hogy az energiatakarékossággal vagy a megújuló energiákkal kapcsolatban szükséges beruházásokat állami támogatások helyett a piacon elért jövedelemből lehessen finanszírozni. Mindezen túlmenően az EU finanszírozási eszközei és fenntartható pénzügyi kezdeményezései abba az irányba mozdítják el a globális tőkepiacokat, hogy jobban megértsék az energetikai átállás végrehajtásához szükséges, az alacsony széndioxid-kibocsátású technológiákba, infrastruktúrákba és szolgáltató vállalatokba történő tőkeberuházások jelentőségét, és elősegítsék az ilyen beruházásokhoz szükséges tőke rendelkezésre állását. Így létrejött egy olyan, a nemzeti adóktól az uniós energia- és klímaügyi, valamint tőkepiaci szakpolitikákig terjedő stabil keretrendszer, amely biztosítja, hogy az európai energiaárak és energiaköltségek hatékonyan, ugyanakkor a mindenki számára megfizethető és fenntartható energia biztosítására irányuló törekvéssel összhangban alakuljanak.