118.

Az a tény, hogy az Egyezményben szabályozott jogviták esetére választási lehetőség áll rendelkezésre a bíróságok tekintetében, lehetővé teszi, hogy ugyanazt az ügyet az Egyezmény által kötelezett különböző államok bíróságai előtt tárgyalják, aminek az a veszélye, hogy a határozatok esetleg egymással összeegyeztethetetlenek. A közös igazságügyi térségen belül az igazságszolgáltatási rendszer megfelelő működésének biztosítása érdekében ezt a kockázatot minimálisra kell csökkenteni az ugyanabban az időben különböző államokban folyó párhuzamos eljárások lehetőség szerinti elkerülése által. Az 1988. évi Egyezmény szerzői, sőt, ezt megelőzően a Brüsszeli Egyezmény szerzői is világos és hatékony mechanizmus létrehozását célozták a perfüggőség és összefüggő eljárások megoldására, és figyelembe kellett venniük a különböző országok belső jogrendszerei közötti lényeges eltéréseket: először is, egyes államok az indított eljárások sorrendjét tekintik, míg mások a forum non conveniens szabályt alkalmazzák. Az 1988. évi Egyezmény nem utalt a forum non conveniens szabályra, és az elsőként megkeresett bíróság elsőbbségi joghatósági kritériumán alapult: bármely bíróság, amely elé az ügyet beterjesztették, felfüggesztette az eljárást addig, amíg az első bíróság joghatóságát megállapították, és amennyiben ez megtörtént, úgy annak a bíróságnak a javára le kellett mondania a joghatóságról. Ez a megoldás jobb volt, mint a Brüsszeli Egyezményben szereplő eredeti megoldás, amely szerint bármely bíróságnak, amely az ügyet nem elsőként tárgyalta, csak akkor kellett felfüggesztenie az eljárást, ha a másik bíróság joghatósága ellen kifogást emeltek, máskülönben haladéktalanul le kellett mondania a joghatóságról, ezáltal megteremtve a negatív joghatósági összeütközés veszélyét (140); azonban ez a megoldás is felvetett jó néhány problémát. Nevezetesen, a Bíróság értelmezése szerint megfogalmazása nem határozta meg a perfüggőségnek az ügy valamennyi vetületére kiterjedő független fogalmát. Egyfelől, számos érdemi feltételt fektetett le a perfüggőség meghatározásának összetevőjeként – pl. azt, hogy az egyidejűleg folyamatban levő kereseteknek ugyanazok a felei, azonos a jogalapja, valamint a tárgya –, ezáltal a Bíróság kijelenthette, hogy az annak meghatározására használt terminusok, hogy perfüggőség esete forog-e fenn, függetlennek tekintendők (141). Másfelől, a szabály mindazonáltal nem adott független, egységes iránymutatást arra vonatkozóan, hogy hogyan kell meghatározni, melyik bíróság tárgyalta az ügyet elsőként, vagyis milyen időpontban tekintendő egy kereset folyamatban lévőnek valamely bíróság előtt (142). A Bíróság – a független meghatározás hiányát megállapítva – úgy vélte, hogy annak feltételeit, amelyek szerint valamely jogvita valamely bíróság előtt folyamatban levőnek tekintendő, a bíróságok nemzeti jogával összhangban kell meghatározni (143). Az, hogy a nemzeti jogra történik hivatkozás annak meghatározásához, hogy valamely bíróság milyen időpontban tekintendő megkeresettnek, többek között azzal a következménnyel jár, hogy a kérdést a megkeresett bíróságtól függően jelentősen eltérő módon fogják eldönteni. Az Egyezmény által kötelezett államok jogrendszerei jelentős eltéréseket mutatnak e tekintetben, esetenként még saját jogrendszerükön belül is a különböző típusú eljárások vonatkozásában. Még ha csak egy rendes eljárás esetét tekintjük is, egyes országokban – mint pl. Olaszország és Hollandia – valamely bíróság akkor tekintendő perfüggőség tekintetében megkeresettnek, amikor a per indításáról szóló keresetet végrehajtó útján kézbesítik az alperesnek. Az említett országokban a kereset alperesnek való kézbesítése azt megelőzően történik, hogy a kereset eljutna a bírósághoz. Más országokban viszont akkor áll be a perfüggőség, amikor a kérelmet benyújtják a megfelelő bírósághoz: ez a helyzet Dániában, Spanyolországban, Írországban, Norvégiában, Svájc legtöbb kantonjában (144) és Svédországban. Ugyanez vonatkozik Franciaországra és Luxemburgra, kivéve, hogy ezekben az országokban az idézést azelőtt kézbesítik az alperesnek, hogy az ügyet felvették volna a bíróság nyilvántartásába, és nem a bírósághoz való beérkezés a meghatározó időpont, hanem az idézés alperesnek való kézbesítése. Végezetül, néhány országban az ügynek már szerepelnie kell a bíróság nyilvántartásában, és az alperesnek kézbesíteni kellett az idézést, és csak akkor áll be a perfüggőség. Így van Ausztriában, Belgiumban, Németországban, Görögországban (145), Portugáliában és az Egyesült Királyságban. Tovább bonyolódik a helyzet, amikor a perfüggőség beálltának meghatározó időpontja attól függ, hogy az alperest mikor értesítették a keresetről, hiszen ez államonként eltérő, és az alkalmazott eljárástól is függhet. E tekintetben fontos szem előtt tartani a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló közösségi rendeletet (146), amelynek 9. cikke – az ugyanezen tárgykörű Európai Egyezmény (147) rendelkezéseinek folytatásaként – közös szabályokat ír elő a kézbesítés időpontjával kapcsolatban, amelyek szerint az irat kézbesítésének időpontja az a nap, amelyen az iratot az átvevő tagállam jogának megfelelően kézbesítik; ha azonban az iratot a származási tagállamban megindítandó vagy folyamatban lévő eljárás keretében meghatározott időtartamon belül kell kézbesíteni, a kérelmező tekintetében az e tagállam joga által meghatározott időpontot kell figyelembe venni, kivéve, ha az érintett tagállam úgy nyilatkozott, hogy nem kívánja alkalmazni e rendelkezést.