A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE 2013. évi éves növekedési jelentés /* COM/2012/0750 final */





bevezetés A jelenlegi gazdasági és pénzügyi válság az EU-ban mélyreható változásokat indított el. A válság hatását gazdaságaink jelenleg zajló alapos szerkezetátalakítása is tükrözi. Ez a folyamat veszélyes, politikailag kihívást jelent és társadalmi szempontból is nehéz – azonban végre kell hajtani a jövőbeni intelligens, fenntartható és inkluzív növekedés és versenyképesség alapjainak megteremtéséhez. A szükséges reformok folytatása érdekében az EU-nak bizonyítania kell, hogy szakpolitikáink működőképesek, idővel eredményeket hoznak és azokat a társadalmainkra gyakorolt hatásukat illetően igazságosan fogjuk végrehajtani. A múlt problémáinak orvoslása, valamint az EU-nak a jövőbe vezető fenntarthatóbb fejlődési irányba állítása a tagállamok és az uniós intézmények közös felelőssége. Felismerve, hogy gazdaságaink szorosan összekapcsolódnak, az EU jelenleg átalakítja gazdasági kormányzását a jelenlegi és jövőbeni kihívásokra való megfelelőbb politikai válaszok biztosítása érdekében. Ez az éves növekedési jelentés elindítja a 2013. évi európai szemesztert és meghatározza, hogy a közös felelősségvállalást hogyan lehet arra felhasználni, hogy EU-szerte változásokat idézzen elő, megteremtve a növekedés és munkahelyteremtés útjára való visszatérés alapjait. Háttér A gazdasági helyzet 2012-ben is törékeny maradt az EU-ban. Az év egészét nézve a GDP várhatóan 0,3 %-kal fog csökkenni az EU-n belül és 0,4%-kal az euróövezetben. Időre van szükség a fenntartható fellendülés irányába való elmozduláshoz[1]. Több éven át tartó gyenge növekedést követően a válság súlyos társadalmi következményekkel jár. A jóléti rendszerek kezdetben csökkentették a válság néhány hatását, azonban azok jelenleg is érezhetőek minden területen. Jelentősen emelkedett a munkanélküliség mértéke, és a nélkülözés és szegénység szintje is nő. Ezek a nehézségek kifejezetten szembetűnőek az euróövezetben, azonban azon is túlmutatnak. A válság időtartama nem segített a tagállamoknak abban, hogy előrelépést érjenek el a foglalkoztatással, kutatás-fejlesztéssel, éghajlatváltozással/energiaüggyel, oktatással és a szegénység elleni küzdelemmel kapcsolatos Európa 2020 célkitűzések teljesítése terén, és Európa általában véve le van maradva célkitűzései kapcsán[2]. További fejlődésre van azonban szükség valamennyi területen az intelligens, fenntartható és inkluzív európai gazdaság kialakítása felé vezető folyamatban. A kihívások jelentősen eltérnek az egyes országokban és az euróövezeten belül, azonban a lassú fellendülés az egész EU számára nehéz helyzetet teremt. Az állami és magánszektor szereplői által felhalmozott adósság mértéke korlátozza az új tevékenységek és befektetések lehetőségét. Jelentős mennyiségű fiskális és monetáris politikai eszközöket mobilizáltak, a mozgástér azonban korlátozott. A strukturális reformok döntő fontosságúak Európa versenyképességének helyreállítása szempontjából, azonban sok esetben nehéz ezeket a döntéseket meghozni. A jelenlegi szakpolitikák célkitűzéseinek átláthatósága és a társadalomra gyakorolt hatás tekintetében az igazságosság szem előtt tartása rendkívül fontos a reformok lendületének megőrzésében. A rövid távú kilátások továbbra is bizonytalanok, de több pozitív tendencia is érvényesül. A hosszú idő alatt kialakult makrogazdasági egyensúlyhiány jelenleg kerül kiigazításra, és Európa egyes részei visszanyerik versenyképességüket, annak ellenére, hogy még sok időre van szükség a teljesítmények közötti eltérések megszüntetéséhez[3]. Haladás figyelhető meg az államháztartás konszolidációja terén, és jelentős lépéseket tettek a pénzügyi piacokon tapasztalt feszültség csökkentése érdekében. Fontos megjegyezni, hogy a mélyreható reformokat végrehajtó országok esetében a kezdeti jelek azt mutatják, hogy a reformok működnek, számos tagállamban csökken az eladósodottság az állami és magánszektorban egyaránt, és sok olyan országban nő a kivitel mértéke, amelyek esetében korábban nagy volt a kereskedelmi hiány. 2012-ben már sokat tettek uniós szinten a pénzügyi rendszereink gyengeségei, az állampapírpiacot jellemző feszültségek és az alacsony gazdasági növekedés közötti ördögi kör megszüntetése érdekében a fenntartható fellendülés feltételeinek megteremtése céljából: § Az Európai Stabilitási Mechanizmus létrehozása hiteles védőhálót biztosít azon euróövezetbeli országoknak való segítségnyújtásában, amelyeknek korlátozott a finanszírozáshoz való hozzáférése. § A Növekedési és Munkahely-teremtési Paktumnak a 2012. júniusi Európai Tanács keretében az állam-, illetve kormányfők általi elfogadása lendületet adhat az EU jogalkotói és a közigazgatás valamennyi szintje számára, hogy mobilizálják a rendelkezésükre álló növekedést segítő eszközöket – az egységes piaci intézkedéscsomag végrehajtásától kezdve az uniós strukturális alapok célzottabb felhasználásáig. A Bizottság a közelmúltban az energiapiacok működésének fejlesztését célzó stratégiát, valamint a megerősített iparpolitikát érintő intézkedéseket javasolt. § A főként az euróövezeten belüli gazdasági kormányzás megerősítését célzó új szabályozásokat hajtanak végre (hatos csomag) és hagynak jóvá (stabilitásról, koordinációról és kormányzásról szóló szerződés), vagy fogadnak el várhatóan a közeljövőben (kettes csomag). § Az Európai Központi Bank fontos intézkedéseket tett az euróövezeten belüli pénzügyi stabilitás megőrzése érdekében. További, Európa jövőjét befolyásoló kulcsfontosságú döntések még megbeszélések tárgyát képezik: § Átfogó megállapodást kell elérnünk a 2014–2020 közötti időszakra szóló többéves pénzügyi keret kapcsán. Ez kulcsfontosságú lesz a növekedés és versenyképesség helyreállításában egész Európában és az Európa 2020 célkitűzések teljesítésében. § További fontos lépéseket fontolgatnak a gazdasági és monetáris unió (GMU) megerősítése érdekében. Ezzel a jelentéssel párhuzamosan a Bizottság a valódi GMU-ra vonatkozó tervezetet mutat be, A 2012. decemberi Európai Tanács szintén foglalkozni fog ezekkel a kérdésekkel. A 2012 júliusában elfogadott éves országspecifikus ajánlásokra[4] kellene alapozni a tagállamok fellépését. A végrehajtás képezi a tagállamok és a Bizottság közötti folyamatos párbeszéd témáját, és a Bizottság jövő tavasszal értékeli majd a fejlődést. Az Európai Parlament európai szemeszterről szóló jelentéséből[5] kitűnik, hogy az uniós szintű nyomon követés fontos szerepet tölt be a tagállamok saját erőfeszítésének koordinálásában és kiegészítésében. Prioritások Ezen éves növekedési jelentés célja az uniós gazdasági és társadalmi prioritások meghatározása 2013-ra vonatkozóan, a tagállamoknak és az EU-nak szakpolitikáik irányításához szükséges általános iránymutatás biztosítása révén. A jelentés a szakpolitikai koordináció harmadik európai szemeszterét indítja el, amely folyamán uniós szinten együttesen felülvizsgálják a nemzeti teljesítményeket és prioritásokat minden év első félévében. Az Európai Tanács 2013 márciusában útmutatót ad ki, és a tagállamoknak 2013. április közepéig kell bemutatniuk aktualizált nemzeti programjaikat, amelyet követően a Bizottság közzéteszi frissített országspecifikus ajánlásait. A bizalom helyreállítása, valamint a gazdasági és pénzügyi helyzet stabilitása rövid távú kihívást jelent a strukturális reformok végrehajtása mellett, amelyek megteremtik a fenntartható, sok új munkahellyel járó fellendülés alapjait, valamint lehetővé teszik a gazdaság közép távú átalakulását. Ehhez a kiigazításhoz időre van szükség, éppen ezért most kell cselekedni. A pozitív jelekre tekintettel, amelyek mutatják, hogy a reformok már kezdik éreztetni hatásukat, a Bizottság úgy véli, hogy a tavalyi jelentésben megfogalmazott prioritások továbbra is általánosságban aktuálisak, és 2013-ban a nemzeti és uniós szintű erőfeszítéseket újból az alábbi öt prioritásra kell összpontosítani: § Differenciált, növekedésbarát költségvetési konszolidáció elősegítése § A normális hitelnyújtás visszaállítása a gazdaságban § A jelenlegi és jövőbeni növekedés és versenyképesség ösztönzése § A munkanélküliség kérdésének és a válság társadalmi következményeinek kezelése § A közigazgatás modernizálása 1. Differenciált, növekedésbarát költségvetési konszolidáció elősegítése A válság eredményeképp az államadósság aránya mindössze néhány év alatt átlagosan a GDP 60 %-áról 90 %-ra nőtt az euróövezetben. Az államháztartást minél előbb át kell alakítani a jóléti rendszerek és közszolgáltatások megőrzése, az állami és más közigazgatási szervek refinanszírozási költségeinek csökkentése, valamint a gazdaság többi részét érintő negatív továbbgyűrűző hatások elkerülése érdekében, beleértve a többi országra gyakorolt lehetséges átterjedést is. A demográfiai fejlemények továbbra is nyomást gyakorolnak az elöregedéssel kapcsolatos kiadásokra. Fokozott figyelmet kell fordítani a fiskális politikára az euróövezeten belül, ahol a nem fenntartható nemzeti fiskális politikák más tagállamokra gyakorolt hatása erőteljesebb mint máshol. A jelenleg zajló költségvetési konszolidáció átfogó tendenciája fejlődést jelez: az euróövezeten belüli költségvetési hiány a várakozások szerint a 2010. évi GDP 6 %-ról 2012-re épp 3 % fölé csökken. Az államadósság várhatóan jövőre lesz a legmagasabb az euróövezetben 94,5 %-kal, és 2014-ben az EU-ban, és ezt követően kezd majd csökkenni a GDP százalékában kifejezve. A költségvetési konszolidáció rövid távon negatívan befolyásolhatja a növekedést. Ez a hatás valószínűsíthetően erőteljesebb lesz a pénzügyi válságok ideje alatt, mivel a többi gazdasági szereplő finanszírozási feltételei szintén szűkösek. Ugyanakkor nem ez az egyetlen tényező, amely fontos a növekedés szempontjából: a kiigazítás összetételével kapcsolatos döntésektől függően a fiskális politika „multiplikátor hatása” eltérő lesz. A tapasztalatok például azt mutatják, hogy a közkiadások GDP-ből való viszonylag magas részesedésével és viszonylag magas adómértékkel rendelkező országokban az adóbevételek növelése helyett a kiadások csökkentése révén elért költségvetési konszolidáció jobban támogatja a növekedést hosszú távon. 2009 és 2012 között a költségvetési konszolidációt nagyjából azonos mértékben a kiadási és bevételi intézkedések segítségével érték el: az előrejelzés szerint a kiadás GDP-arányosan 2 százalékpontos csökkenése és a bevételek 1,3 százalékpontos növekedése várható. Ezenfelül a költségvetési kiigazítás elhalasztására vonatkozó lehetséges forgatókönyv sokkal költségesebbnek bizonyulna. Számos tagállam nem képes finanszírozni szükségleteit a piacokról vagy küzd kötvényeik kapcsán, hogy feltartóztassa az emelkedő felárakat az államháztartásuk fenntarthatóságával kapcsolatos kételyek miatt. A befektetők bizalmának helyreállítása érdekében az adósság-visszafizetés költségeinek csökkentése és a költségvetési mozgástér biztosítása érdekében ezekben az országokban megfelelő ütemű, határozott erőfeszítésekre van szükség ahhoz, hogy az államháztartást fenntartható pályára állítsák. A növekedésre gyakorolt negatív hatást jelentősen csökkenteni lehet, feltéve, hogy a költségvetési kiigazítás megfelelően tervezett. A költségvetési fenntarthatóság visszaállítása ezekben az országokban az állami és magánszektor szereplői számára egyaránt előnyös lesz, valamint hozzájárul az EU átfogó pénzügyi stabilitásához. Minden tagállam eltérő költségvetési és gazdasági helyzetben van, a Bizottság ezért olyan differenciált költségvetési konszolidációs erőfeszítéseket támogat, amelyek megfelelőek az egyes országok esetében. A Stabilitási és Növekedési Paktummal összhangban ezeknek a stratégiáknak a nominális helyett a strukturális vonatkozásban elért fejlődésre kell összpontosítaniuk, és tartalmazniuk kell a növekedést és társadalmi igazságosságot támogató kiigazítást. Az ilyen differenciált megközelítés segíti a folyó fizetési mérleg egyensúlyhiányának kiigazítását is. A Stabilitási és Növekedési Paktum megfelelő keretet biztosít a rugalmas és hatékony költségvetési kiigazításhoz. A költségvetési célok nominális értéken kerültek meghatározásra, és sok esetben ez áll a címoldalak középpontjában. A Paktum ugyanakkor a mögöttes költségvetési pozícióra helyezi hangsúlyt, és a Tanács által javasolt konszolidációs erőfeszítés éppen ezért strukturális viszonylatban kerül meghatározásra[6]. Következésképpen, amennyiben ezek a feltételek teljesülnek, egy tagállamnak több időt lehet biztosítani a túlzott hiány kiigazításához, amennyiben a vártnál rosszabb gazdasági helyzet nem teszi lehetővé számára, hogy teljesítse az elfogadott célkitűzést. 2012 folyamán például Spanyolország és Portugália esetében a költségvetési hiánynak a GDP 3 %-os küszöbértéke alá csökkentésére vonatkozó határidőt egy évvel meg kellett hosszabbítani, és nekik ezt a célkitűzést 2014-ig kell teljesíteniük. Amint a túlzott hiány kiigazításra kerül, a tagállamoknak teljesíteniük kell középtávú költségvetési céljukat, amely biztosítani fogja az államháztartás fenntartható szinten tartását. Azon tagállamok esetében, amelyek elvesztették piaci hozzáférésüket adósságuk újrafinanszírozásához, gyors ütemű költségvetési kiigazításra van szükség a befektetők bizalmának minél előbbi helyreállításához. Az összehangolt erőfeszítés a gazdasági kiigazítási programoknak megfelelően szintén elősegíti a makrogazdasági egyensúlyhiány szükséges korrekcióját. Ezt az Írországban, Portugáliában és Romániában elvégzett pozitív kiigazítás is alátámasztja. Görögországban ugyanakkor ez a folyamat hosszabb és költségesebb volt különböző tényezők miatt, beleértve a program végrehajtását övező visszatérő bizonytalanságot. A nagyobb költségvetési mozgástérrel rendelkező tagállamok esetében az automatikus stabilizátorok a Paktummal összhangban teljes mértékben betöltik szerepüket. A konszolidáció üteme elősegítheti a növekedést, azonban a tagállamoknak szem előtt kell tartaniuk a késedelmes konszolidációból eredő lehetséges pénzügyi kockázatokat, tekintettel a magas adósságszintből adódó kihívásokra, a népességelöregedéssel kapcsolatos kilátásra és az egyes országokat jellemző viszonylag alacsony gazdasági növekedési potenciálra, valamint a piaci hangulattal kapcsolatos változásból eredő negatív következményekre. A Bizottság továbbra is figyelemmel kíséri a reálgazdaság alakulását. A jövő év elejére ütemezett, közelgő bizottsági téli előrejelzésekből kiderül, hogy a tagállamoknak sikerül-e követniük az előre elfogadott irányt a strukturális hiány kapcsán elfogadott csökkentés terén, és indokolt-e a túlzott hiány kiigazítására vonatkozó határidő módosítása, teljes összhangban a Stabilitási és Növekedési Paktummal. A rendezett államháztartás helyreállítása hosszú folyamat. A szigorú uniós irányítási szabályok és a nemzeti költségvetési keretek, az uniós jogszabályoknak megfelelően, idővel hozzájárulnak majd ezen erőfeszítésekhez. A szabályok tartalmazzák a számszerű költségvetési szabályok meghatározását, a független költségvetési intézmények igénybevételét és a középtávú tervezést, valamint az elért haladás többoldalú felügyeletét. Az államháztartás kiadási oldala vonatkozásában alapvető fontosságú a kiadások általános hatékonyságának és eredményességének a vizsgálata. A helyzet eltérő az egyes országokban, a Bizottság a szelektív megközelítés alkalmazását javasolja a csökkentések tervezése kapcsán a jövőbeni növekedési potenciál és a kulcsfontosságú szociális védőhálók megőrzése érdekében. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy: § Az oktatást, kutatást, innovációt és energiaügyet célzó befektetéseket prioritásként kell kezelni és lehetőség szerint fokozni kell, az ilyen jellegű kiadások hatékonyságának biztosítása mellett. Fokozott figyelmet kell fordítani a foglalkoztatási szolgálatok és az aktív munkaerő-piaci intézkedések alkalmazási köre és hatékonysága fenntartására vagy megerősítésére, mint például a munkanélküliek képzése és az ifjúsági garancia rendszerek. § Végre kell hajtani a szociális védelmi rendszerek modernizálását azok hatékonyságának, megfelelőségének és fenntarthatóságának megőrzése érdekében. A nyugdíjrendszerek reformját fel kell gyorsítani a nyugdíjkorhatár és a várható élettartam összehangolása, a korengedményes nyugdíjazási rendszerekhez való korlátozott hozzáférés és a hosszabb aktív életkor lehetővé tétele érdekében. A demográfiai kihívások és az elöregedéssel kapcsolatos kiadásokat érintő nyomás összefüggésében végre kell hajtani az egészségügyi rendszerek reformját a költséghatékonyság és fenntarthatóság érdekében, értékelni kell ezeknek a rendszereknek a teljesítményét a közforrások hatékonyabb felhasználása, valamint a magas színvonalú egészségügyi ellátáshoz való hozzáférés kettős célja tekintetében. Az államháztartás bevételi oldala vonatkozásában a közelmúltbeli tendenciák alapján számos tagállam növelte a személyi jövedelemadó és/vagy a héamértéket[7]. Továbbra is van lehetőség van azonban a teljes adóteherről olyan adóalapok felé való elmozdulásra, amelyek kevésbé hatnak károsan a növekedésre és munkahelyteremtésre, valamint az adórendszerek hatékonyabbá, versenyképesebbé és igazságosabbá tételére. Ehhez az elmozduláshoz csomagszintű megközelítésre van szükség, amely méltányos újraelosztást biztosít, és alkalmazkodik az egyes tagállamok körülményeihez. A Bizottság ezért az alábbiakat javasolja: § A foglalkoztatási adóterheket jelentős mértékben csökkenteni kell azokban az országokban, ahol azok meglehetősen magasak és akadályozzák a munkahelyteremtést. A reformok jövedelemsemlegességének biztosítása érdekében, növelni lehet az olyan adókat, mint a fogyasztási adó, a visszatérő vagyonadó és a környezetvédelmi adókat. § További bevételeket kell teremteni lehetőség szerint az adóalapok szélesítése révén az adókulcsok növelése vagy új adók létrehozása helyett. Csökkenteni kell vagy meg kell szüntetni az adómentességeket, a kedvezményes héamértéket vagy a jövedéki adóval kapcsolatos mentességeket. A környezetet károsító támogatásokat fokozatosan meg kell szüntetni[8]. A rejtett gazdaság csökkentésére, az adóelkerülés elleni küzdelemre[9] és az adóigazgatás nagyobb hatékonyságának biztosítására irányuló szisztematikus fellépések révén fokozni kell az adótörvényeknek való megfelelést. § Az adósságfinanszírozást érintő társasági adó túlsúlyának mértékét csökkenteni kell. § El kell végezni az ingatlanadózás reformját a lakáságazattal kapcsolatos pénzügyi kockázatok előfordulásának megelőzése érdekében. Különösen fontos felülvizsgálni az adórendszereknek azon aspektusait, amelyek növelik a háztartások túlzott eladósodását, és amely jellemzően a jelzálogra vonatkozó adókedvezmények eredményeképp jön létre. A legtöbb intézkedés kapcsán részletes országspecifikus ajánlásokat adtak ki, és uniós szintű szakértői felülvizsgálati tevékenységeket szerveznek a haladás és a bevált gyakorlat felülvizsgálata érdekében. Jelenleg a végrehajtás jelenti a legnagyobb kihívást. 2. A normális hitelnyújtás visszaállítása a gazdaságban A válság hosszú távú hatást gyakorol számos állami és magánszektorbeli szereplő pénzügyi helyzetére, befolyásolva a befektetők és hitelezők bizalmát, valamint a pénzügyi ágazat hatékonyságát. Az állampapírpiacokat és a bankszektort jellemző feszültségek egymást erősítették, finanszírozási nehézségeket okozva sok hitelfelvevő számára. Ezek a fejlemények továbbá a pénzügyi rendszer töredezettségét eredményezték a nemzeti határok mentén, a pénzügyi tevékenységek pedig visszaszorultak a nemzeti piacokra. Az ennek eredményeképp a finanszírozáshoz való korlátozott mértékű vagy költséges hozzáférés számos, befektetni szándékozó vállalkozás és háztartás számára ma is jelentős mértékben akadályozza a fellendülést Európa szerte. A nagyfokú eladósodottság ugyanakkor azt jelenti, hogy számos gazdasági szereplőnek csökkentenie kell pénzügyi elkötelezettségét vagy növelnie kell megtakarításait. Az ilyen „tőkeáttétel-csökkentés” szintén akadályozhatja a fellendülést rövid távon. Ezek a problémák különösen égetőek a sérülékeny euróövezethez tartozó tagállamokban. Folyamatban vannak uniós szintű intézkedések a pénzügyi ágazatot fenyegető kockázatok kezelésére, és a szabályozási és felügyeleti rendszereink korábbi gyengeségeinek kezelésére vonatkozóan. § Összehangolt erőfeszítés révén értékelték a bankszektort és a bankok feltőkésítését fenyegető kockázatokat. A veszteségek elszámolása és a bankok mérlegeinek megtisztítása kulcsfontosságú a piacokba vetett bizalom növelése érdekében, és ezt késedelem nélkül kell elvégezni. § Új uniós felügyeleti hatóságok működnek 2011 januárja óta, és a pénzügyi intézményekre alkalmazható jogi keret megerősítését célzó egységes szabálykönyv létrehozásán dolgoznak. A banktőkéről, likviditásról, betétbiztosítási rendszerekről és a bankszanálásról szóló bizottsági javaslattal kapcsolatos gyors megállapodásra van szükség ahhoz, hogy egységesebb keretet lehessen létrehozni a pénzügyi válságok megelőzésére és kezelésére. § Szorosabban nyomon követik a magánszemélyek eladósodási szintjét és a kapcsolódó pénzügyi kockázatokat, mint például az ingatlanbuborékot az Európai Rendszerkockázati Testületen (ERKT) keresztül és a makrogazdasági egyensúlyhiányt kezelő új uniós eljárás révén. § A gazdasági és monetáris unió megerősítésének egyik építőelemeként a Bizottság bankunió létrehozását javasolta, beleértve az egységes felügyeleti mechanizmust, az Európai Központi Bank fennhatósága alatt, a bankok felügyeletére vonatkozó szabályok további uniós szintű integrálása érdekében. Egy ilyen mechanizmus létrehozása megteremti továbbá a feltételeket az Európai Stabilitási Mechanizmus számára azon bankok közvetlen feltőkésítéséhez, amelyek nem tudnak a piacokról tőkét szerezni. A tagállamok többet tehetnek nemzeti szinten az alternatív finanszírozási formák előmozdítása, a likviditás növelése és a vállalatoknak a bankfinanszírozástól való hagyományos függésének csökkentése érdekében, például: § Új tőkeforrások ösztönzése révén, beleértve a vállalkozások egymás közötti hitelezését, több lehetőséget teremtve a vállalati kötvények kibocsátására és megkönnyítve a kockázati tőkéhez való hozzáférést. § A hatóságok általi késedelmes kifizetések csökkentése által, mivel azok átlagos időtartama tovább nőtt a válság ideje alatt, és ez különös terhet ró a kkv-kra, egy már egyébként is kedvezőtlen üzleti környezetben. A késedelmes fizetésekről szóló uniós irányelven keresztül, amelyet 2013 márciusáig kell átültetni, és amely 30 napra csökkenti a késedelem határidejét, és javítja a kártérítést késedelmes kifizetés esetén. § Az állami bankok és a garanciaintézetek szerepének növelése révén a kkv-k finanszírozása kapcsán. Ez vonatkozhat a magánbefektetők által vállalt egyes kockázatokra, és kompenzálhatja a likviditáshiányt vagy a finanszírozandó vállalkozás kis méretét, többek között az értékpapírosítás új formáin keresztül. § Az innovatív rendszerek, például az állami rendszerek támogatása által, amely lehetővé teszi a bankok számára, hogy alacsonyabb áron jussanak hitelhez, amennyiben növelik a hosszú távú hitelezést a vállalkozások számára vagy olcsóbb és könnyebben hozzáférhető kölcsönöket biztosítanak a kkv-k számára. § A kiegyensúlyozott megközelítés biztosítása révén a végrehajtásokra vonatkozóan jelzáloghitelezés esetében, védelmet biztosítva ezáltal a veszélyeztetett háztartások számára, megelőzve egyúttal, hogy a bankok mérlegei túlterheltek legyenek. Ezen intézkedések közé tartozik az egyéni fizetésképtelenségi rendszerek bevezetése, amelyek lehetővé teszik a jelzáloghitelek feltételeinek módosítását a végrehajtások elkerülése érdekében. Ezenfelül fontos teljes mértékben kihasználni a meglévő vagy új uniós pénzügyi eszközöket, amelyek katalizátorként működhetnek a célzott befektetések esetében, különösen kulcsfontosságú infrastruktúrák esetében: § Az Európai Beruházási Banknak (EBB) szánt extra 10 milliárd EUR összegű céltartalék lehetővé fogja tenni 60 milliárd EUR összegű kiegészítő finanszírozás biztosítását az elkövetkező három vagy négy év alatt, és maximálisan ennek a háromszorosát fogja felszabadítani egyéb finanszírozóktól. § A projektkötvények kibocsátása fontos új kockázatmegosztó eszköz a magánfinanszírozás felszabadításához, például biztosítási vállalatoktól és nyugdíjalapoktól, kiegészítve a hagyományos bankhiteleket. Számos projekt jelenleg az EBB általi előkészítés előrehaladott szakaszában van. § A Növekedési és Munkahely-teremtési Paktum részeként a Bizottság a tagállamokkal közösen folytatja az uniós strukturális alapok átprogramozását és felhasználásának felgyorsítását a növekedés támogatása érdekében, különösen a kkv-k esetében. A tagállamoknak ezenfelül nemzeti reformprogramjukban jelezniük kell, hogy milyen módon kívánják felhasználni a strukturális alapokat a növekedést ösztönző prioritások fokozása érdekében az új programokban (2014–2020). A versenyképességi és innovációs program eszközeit szintén teljes mértékben ki kell használni, amelyből 2,1 milliárd EUR-t már mobilizáltak kockázati tőkealap formájában és 11,6 milliárd EUR összegű kölcsönt nyújtottak kkv-k számára. 3. A jelenlegi és jövőbeni növekedés és versenyképesség ösztönzése A válság jelentős változásokat idéz elő a gazdaságban, egyes hagyományosabb ágazatok súlyosabban sérültek, az újabbak nehezen boldogulnak. A gyorsütemű átalakítás kihívást jelent, azonban egyben lehetőséget is nyújt a növekedés és munkalehetőségek lehetséges új forrásainak feltárására[10]. Ezek a kiigazítások kiegészítik és sok esetben korrigálják a hosszabb távú versenyképességi kihívásokat, amelyekkel sok gazdaság néz szembe. A riasztási mechanizmus keretében készült éves jelentés, amelyet ezzel a jelentéssel együtt fogadtak el, rávilágít, hogy az áralapú és az általános versenyképesség javulása pozitívan járul hozzá a külső egyensúlyhiány javításához, igaz, némi időeltolódással. A nagy piaci nyomás alatt álló tagállamok jelentős reformokat hajtottak végre, azonban számos tagállamban még többet kell tenni a belső és külső versenyképesség javítása érdekében. Ahogy az országspecifikus ajánlások rávilágítottak, nem létezik „egyenmegoldás”, azonban vannak közös célkitűzések, számos megfontolandó reform és sok példa a bevált gyakorlatra – beleértve a világ európai vezetőinek példáit –, amelyekből tanulni lehet. Egyes reformok esetében időbe telik, míg hatásuk érezhető, mások azonnali eredményeket hoznak. Néhány keretfeltételnek rendelkezésre kell állnia nemzeti szintén, és a prioritások közé tartozik: § Az innováció és új technológiák ösztönzése, valamint az állami és magán K+F befektetések szintjének növelése. A hatóságok általi célzott támogatás és a kutatási támogatásokért való fokozottabb verseny fontos szerepet játszik ebben. § Az oktatási és képzési rendszerek teljesítményének, valamint az általános képzettségi szintnek a növelése, a munka és az oktatás szorosabb összekapcsolása. § Az üzleti környezet fejlesztése, egy üzlet elindítására vonatkozó szabályok enyhítése, az engedélyezés és az adómegfelelés egyszerűsítése, valamint a vállalkozásokra háruló adminisztratív terhek csökkentése. A munkahelyekben gazdag ágazatokat, például az építőipart, az üzleti szolgáltatásokat, logisztikát, idegenforgalmat és a nagykereskedelmet érintő akadályokat meg kell szüntetni. § A zöld gazdaságban rejlő lehetőségek kiaknázása egy kiszámítható szabályozási keret létrehozása, valamint új piacok és technológiák kialakításának ösztönzése révén. Ambiciózusabb energiahatékony felújítási programok – beleértve, de nem kizárólagos jelleggel az uniós energiahatékonysági irányelvben szereplő követelményeket – különösen fontos megtakarításokat és munkahelyeket eredményezhetnek, a környezeti hasznok mellett. A jobb hulladékgazdálkodás, vízgazdálkodás és az újrahasznosítási iparágak jelentős munkahelyteremtő potenciállal rendelkeznek, és egyben biztosítják a szűkös források és anyagok ellátását. Az európai egységes piac számos lehetőséget biztosít az üzleti vállalkozásoknak a fejlődésre és a fogyasztóknak arra, hogy kihasználják a jobb szolgáltatásokat és termékeket. A szolgáltatások terén számos előnyhöz lehet jutni, amennyiben a tagállamok javítják a szolgáltatási irányelv alkalmazását az alábbiak révén: § Eleget tesznek kötelezettségeiknek a szolgáltató nemzetiségén vagy lakóhelyén alapuló korlátozások eltörlése kapcsán. § Felülvizsgálják a szakmai szolgáltatások nyújtása szabályozásának szükségességét és arányosságát, különös tekintettel a rögzített díjakra, valamint a vállalatok szerkezetére és a tőketulajdonra vonatkozó korlátozások esetében. § Az indokolatlan kettős szabályozás megszüntetése érdekében felülvizságlják a szolgáltatásnyújtás szabadságáról szóló záradék alkalmazását az olyan ágazatokban, mint az építőipar, üzleti szolgáltatások és idegenforgalom, valamint biztosítják az átlátható árképzést az egészségügyi szolgáltatások területén. § Fokozzák a versenyt a kiskereskedelmi ágazatban az üzemeltetési korlátozások csökkentése révén, különös tekintettel a gazdasági szükségesség vizsgálatának megszüntetésére. A hálózatos iparágak teljesítménye Európában szintén negatív hatással van a gazdaság többi részére és jelentős mértékben javulhat az alábbiak révén: § Megfelelő ösztönzők kifejlesztése a nagy sebességű internet-infrastruktúra gyors bővítésére országszerte, valamint a mobil adatforgalom javítása. A kormányoknak frekvenciasávokat kell felszabadítaniuk a vezeték nélküli széles sávú szolgáltatások számára. § Biztosítani kell a harmadik energiacsomag teljes körű átültetését és végrehajtását, különös tekintettel a hálózatok szétválasztására, a nemzeti szabályozók függetlenségének és szükséges hatásköreinek biztosítására, valamint a szabályozott energiaárak fokozatos megszüntetésére, védelmet biztosítva egyúttal a kiszolgáltatott fogyasztók számára. § Fel kell gyorsítani az egységes európai égbolt kialakítását a légiforgalmi szolgáltatás töredezettségének csökkentése és a légtér szervezésének javítása révén. § Meg kell nyitni a belföldi vasúti személyszállítási szolgáltatásokat a verseny előtt, különösen az infrastruktúrához való egyenlő hozzáférés révén. § Megfelelően integrálni kell a kikötőket a logisztikai láncba a kikötői szolgáltatások piacra lépési korlátainak megszüntetésével. § Meg kell szüntetni a meglévő kabotázskorlátozásokat a nemzetközi szállítás keresleti és kínálati igényeinek összeegyeztetése érdekében. § Az elektronikus kereskedelemről szóló irányelvvel összhangban alkalmazni kell az átláthatóságra vonatkozó harmonizált szabályokat, és az üzleti vállalkozásokra és a fogyasztókra vonatkozó tájékoztatási követelményeket. A termékpiacok teljesítménye szintén nagymértékben javulna, amennyiben a nemzeti szabványügyi testületek teljesítenék az uniós szinten meghatározott célkitűzéseket, különös tekintettel a nemzeti szabványokról az európai szintű szabványokra való áttérésre. Teljes mértékben ki kell használni az IKT-termékekre és szolgáltatásokra vonatkozó műszaki szabályok bejelentését, elősegítve azok érvényesülését az egységes piacon. 4. A munkanélküliség kérdésének és a válság társadalmi következményeinek kezelése Az elmúlt évben 2 millióval nőtt a munkanélküliek száma, és számuk jelenleg meghaladja a 25 milliót. A munkanélküliségi ráta 10,6 % az EU-ban és 11,6 % az euróövezetben. A tartós munkanélküliség aránya nő és közel minden második munkanélküli több mint egy éve nem talál munkát. A helyzet jelentősen eltérő Európa egyes részein, a nemzeti munkanélküliségi ráta átlagosan 5 % és 25 % között mozog. A fiatalokat különösen súlyosan érinti a munkanélküliség, amely egyes országokban 50 % feletti[11], azonban ez más korosztályokat is érint. Tekintettel a munkanélküliség időszakának hosszára, a gazdaság gyors átalakítására és a munkakeresés nehézségeire, fennáll annak a kockázata, hogy a munkanélküliség egyre inkább strukturális jelleget ölt és egyre több ember kényszerül kilépni a munkaerőpiacról[12]. Egyértelmű jelei vannak, hogy a szegénység és a társadalmi kirekesztettség kockázata számos tagállamban nő[13]. A szociális védelmi rendszerekre nehezedő további nyomás szintén befolyásolja az országokat jóléti funkcióik teljesítésében. A gyenge növekedési kilátások, a gazdasági fellendülés és a munkaerőpiac élénkülése közötti időbeli eltérés azt jelenti, hogy a foglalkoztatottsági helyzet kapcsán nem várható azonnali vagy automatikus előrelépés. Ez jelentős kihívást jelent az EU egésze, valamint a leginkább érintett országok számára, és a hatóságoktól és a társadalmi partnerektől határozottabb fellépést követel meg. A jelenlegi válság hatása mellett Európa egyes részein az idősödő, és a munkaképes korú népesség hamarosan bekövetkező csökkenésének strukturális tendenciája is különleges kihívást jelent. Az idősebb munkavállalók számára a korengedményes nyugdíjazás ösztönzése abban a reményben, hogy helyükbe fiatalokat vesznek fel, olyan politika, amely rendkívül eredménytelennek és meglehetősen költségesnek bizonyult a múltban, és ezt nem szabad megismételni. A magas szintű munkanélküliség ellenére is tapasztalható a szaktudás hiánya, valamint a készségigények és a készségkínálat közötti összhang hiánya, egyes régiókban vagy ágazatokban nincsenek az igényeknek megfelelő munkavállalók. A munkaerő-piaci részvétel növelése, a készségszintek javítása és a mobilitás elősegítése továbbra is sürgős prioritás. Számos ambiciózus reformot hajtanak végre Európa-szerte. A pénzügyi nyomás alatt lévő országokban intézkedéseket hajtottak végre a cégeken belüli rugalmas munkafeltételek elősegítése, az általános szerződések kapcsán fizetett végkielégítések csökkentése, valamint az egyedi vagy kollektív elbocsátási eljárások egyszerűsítése érdekében. A bérek megállapítása kapcsán való rugalmasság elősegítése érdekében is történtek lépések, mint például azon feltételek könnyítése a cégek számára, hogy a magasabb szintű kollektív szerződésekből kilépjenek, valamint az ágazati bérmegállapodások felülvizsgálata. A munkahelyteremtő fellendülésre való felkészülés A munkaerőpiac ellenálló képessége fokozásának érdekében tett további erőfeszítések, valamint a humán tőkébe való befektetés elengedhetetlen a cégek munkaerő-felvételben és kiigazításban való támogatásához, valamint ahhoz, hogy lehetővé tegyék az emberek számára, hogy aktívak maradjanak és kihasználják az adódó lehetőségeket. A hatóságok mellett a szociális partnerek is kulcsfontosságú szerepet töltenek be. A Bizottság ezért különösen az alábbiakat javasolja: § Korlátozni kell a munka adóterheit, nevezetesen az alacsonyan fizetett munkák esetében, azon tágabb erőfeszítések részeként, hogy az adóterheket eltereljék a munkáról. A társadalombiztosítási járulékok átmeneti csökkentése vagy az új munkavállalókat, nevezetesen az alacsony képzettségű vagy tartósan munkanélküli munkavállalókat érintő foglalkoztatás-támogatási rendszerek szintén tekinthetőek a munkahelyteremtés eszközének, feltéve, ha ezek célzott intézkedések. § A munkaerőpiacok további modernizálása a foglalkoztatással kapcsolatos jogszabályok egyszerűsítése és a rugalmas munkafeltételek kialakítása révén, beleértve a csökkentett munkaidőt és a munkával töltött életszakasz meghosszabbítását eredményezhető munkavégzési környezetet. A foglalkoztatás védelme terén a különböző típusú szerződések közötti különbségek csökkentése számos országban szintén eredményezheti a munkaerőpiac szétdaraboltságának, valamint a be nem jelentett munkavégzés mértékének a csökkentését. A munkanélküli ellátások hatását nyomon kell követni a megfelelő jogosultság és a hatékony munkakeresési feltételek biztosítása érdekében. § A bérszabályozó rendszerek, különösen az indexálási mechanizmusok hatásának nyomon követése, és szükség esetén módosítása érdekében tiszteletben kell tartani a nemzeti konzultációs gyakorlatot a termelékenység alakulásának és a munkahelyteremtés támogatásának megfelelőbb kifejezése érdekében. Fontos, hogy a minimálbérszint helyes egyensúlyt teremtsen a munkahelyteremtés és a megfelelő jövedelem között. § Ki kell aknázni a fejlődő ágazatokban, mint például a zöld gazdaságban, az egészségügyben és az információs és kommunikációs technológiák ágazatában rejlő foglalkoztatási potenciált jövőorientált és megbízható jogi kereten belül, a megfelelő készségek fejlesztése és a célzott köztámogatás révén[14]. A foglalkoztathatóság szintjének fellendítése, különösen a fiatalok körében A tagállamoknak ugyanakkor többet kellene tenniük a munkanélküliség elleni küzdelem, a foglalkoztathatóság fokozása, a munkahelyekhez való hozzáférés támogatása, valamint a munka világába való visszatérés támogatása érdekében, különös tekintettel a tartósan munkanélküliekre és a fiatalokra. Ezek az intézkedések az alábbiakat tartalmazzák: § Az állami foglalkoztatási szolgálatok tevékenységének ösztönzése, a munkaerő-piaci intézkedések fellendítése, beleértve a készségek fejlesztését, a munkahelykeresés egyénre szabott támogatását, a vállalkozói szellem és az önfoglalkoztatás ösztönzését, valamint a mobilitási támogatási rendszereket. Ezen tevékenységek vagy erőfeszítések hatékonyságának fokozását célzó további források ellenére a támogatás nem elegendő a regisztrált álláskeresők vonatkozásában számos országban. § Az iskolai lemorzsolódás mértékének csökkentése, valamint az iskolából a munka világába való átmenet megkönnyítése, minőségi szakmai gyakorlatok, gyakorlati képzések és kettős tanulási modellek segítségével – a tanóra jellegű oktatás összekapcsolása a munkahelyen szerzett gyakorlati tapasztalatokkal. Szükség van a vállalkozói készségek fejlesztését célzó erőfeszítésekre az új vállalkozások létrehozásának támogatásához, valamint a fiatalok foglalkoztathatósági szintjének növeléséhez[15]. § Ifjúsági garanciarendszerek kidolgozása és bevezetése, amelyek keretében valamennyi 25 évnél fiatalabb személy állásajánlatot kap, valamint további oktatásban, tanulószerződéses gyakorlati képzésben vagy gyakornoki képzésben vehet részt az iskola elvégzését vagy munkanélkülivé válását követő négy hónapon belül. Ezek a rendszerek az Európai Szociális Alapból társfinanszírozhatók[16]. § A munkaerő-piaci részvétel és a második keresők számára a munkahelyekhez való hozzáférés megkönnyítése megfelelő adókedvezmények és magas színvonalú, megfizethető gyermekgondozási szolgáltatások biztosítása révén. § Az egész életen át tartó tanulás rendszereihez való hozzáférés megkönnyítése az aktív életkor alatt, beleértve az idősebb munkavállalókat is, az egyedi készségek oktatásának biztosításával, alkalmazásával és frissítésével foglalkozó állami és magánintézmények közötti partnerségek erősítése révén. § Az oktatás, az egész életen át tartó tanulás rendszerei és a munkaerő-piaci igények közötti kapcsolat javítása. Rövid, két éves képzési idejű felsőfokú végzettség olyan területen, amely kapcsán kevés a szakképzett munkaerő, valamint a célzott mobilitási programok is rendkívül hatékonynak bizonyulhatnak bizonyos körülmények között. § A határokon átnyúló munkaerő-mobilitás ösztönzése a jogi akadályok megszüntetése, valamint a szakmai képesítések és gyakorlat elismerésének megkönnyítése révén. Erősíteni kell a foglalkoztatási szolgálatok közötti együttműködést, és az EURES-hálózat megalapozhatja az integráltabb európai munkaerőpiacot. A társadalmi befogadás előmozdítása és a szegénység elleni küzdelem A fenti intézkedések mellett további erőfeszítésekre van szükség a szociális védelmi rendszereknek a válság hatásainak ellensúlyozása kapcsán való hatékonysága biztosításának, a társadalmi befogadás előmozdításának és a szegénység elleni küzdelem érdekében: § Aktív befogadási stratégiákat kell kidolgozni, ide értve a hatékony és megfelelő jövedelemtámogatást, a szegénység elleni intézkedéseket, beleértve a gyermekszegénységet, valamint a széles körű hozzáférést a megfizethető és magas színvonalú szolgáltatásokhoz, például a szociális és egészségügyi szolgáltatásokhoz, gyermekgondozáshoz, lakhatáshoz és energiaellátáshoz. § A szociális segély és az aktivizálási intézkedések közötti kapcsolatot erősíteni kell személyre szabott szolgáltatások (egyablakos ügyintézés) és annak javítását célzó erőfeszítések révén, hogy a veszélyeztetett csoportok elfogadják az intézkedéseket. A munkaerőpiac fellendülését követően fontos a válsághoz kapcsolódó intézkedések megszüntetése, biztosítva ugyanakkor az alapvető védőhálók megőrzését. 5. A közigazgatás modernizálása Az államháztartásokra nehezedő nyomás újabb lendületet adott a közigazgatás modernizálásához. Az EU-ban a közkiadások a GDP majdnem 50 %-át teszik ki, és a közszférában dolgozik az összes munkavállaló 17 %-a. Az évek során számos tagállam hajtott végre intézkedéseket közszolgáltatásai hatékonyságának, átláthatóságának, valamint a közigazgatás és a bírói kar színvonalának fokozása érdekében. Ezek a reformok különösen mélyrehatóak voltak a pénzügyi nehézségekkel küzdő országokban. Ezen reformok közé tartozik a helyi és központi önkormányzatok átszervezése, a közszféra bérrendszerének és az állami tulajdonban lévő vállalkozások irányításának ésszerűsítése, a közbeszerzési eljárások reformja, a közkiadások rendszeres és átfogó felülvizsgálata, a közszférán belül a hatékonysági intézkedések ösztönzése, mint például a megosztott szolgáltatások és információtechnológiai megoldások fokozottabb használata. A tagállamok és a Bizottság számos esetben technikai segítségnyújtás biztosítása vagy cseréje révén működött együtt. A fent már vázolt különböző intézkedések – az uniós jogszabályok teljes körű és megfelelő átültetése, az adóbehajtás és az egészségügyi rendszerek hatékonysága, a kifizetésekben mutatkozó késedelmek csökkentésének szükségessége és az állami foglalkoztatási szolgálatok szerepe – jelentős pozitív hatást gyakorolhatnak és ezeket végre kell hajtani. A Bizottság emellett úgy véli, hogy a további tényezők is jelentősen hozzájárulnak a növekedéshez: § Hatékony és eredményes pénzgazdálkodás végrehajtása a közbeszerzési lehetőségek teljes körű kihasználása révén a piaci versenyhelyzet támogatása és az egységes piacon belüli elektronikus közbeszerzési kapacitások növelésének érdekében. Ezek a fellépések nemcsak nagyobb hatékonyságot és méltányosságot eredményeznek, de a korrupció elleni küzdelmet is segítik. § Az üzleti vállalkozásokra vonatkozó szabályozási keret egyszerűsítése, valamint az adminisztratív terhek és a bürokrácia csökkentése, különösen nemzeti szinten. § A közigazgatás széles körű, interoperábilis digitalizálásának biztosítása, amelynek célja a felhasználóbarát eljárások elősegítése a szolgáltatást nyújtók és az azt igénybe vevők számára, valamint a közigazgatási egyszerűsítés és átláthatóság fokozása. Az online szolgáltatások és kutatóközpontok határokon átívelő interoperabilitása az EU-n belül különös jelentőséggel bír. § Az igazságszolgáltatási rendszerek színvonalának, függetlenségének és hatékonyságának előmozdítása, valamint a követelések ésszerű időkereten belül való teljesítésének biztosítása, és az alternatív vitarendezési mechanizmusok alkalmazásának ösztönzése. Ez várhatóan csökkenteni fogja az üzleti vállalkozások költségeit és vonzóbbá fogja tenni az országot a külföldi befektetők számára. § Az uniós strukturális alapok jobb felhasználása az adminisztratív kapacitást célzó erőfeszítések fokozása révén az idei évben, a felhasználatlan összegek gyorsabb elosztása érdekében. következtetés Európa lassanként kilábal az eddigi legmélyebb pénzügyi és gazdasági válságból. A tagállamok különböző helyzetből indulnak, az előttük álló kihívások jellege és mértéke nem azonos, és a reformok üteme is eltérő. A helyzet továbbra is törékeny. A reformok végrehajtása folyamatban van, fontos kiigazításokat még most is végeznek, azonban vannak arra utaló jelek, hogy a következő év folyamán érezhető lesz a fellendülés. Azokban a tagállamokban, amelyek mélyreható reformokat hajtanak végre, az erőfeszítések eredménye kezd megmutatkozni: csökkenőben vannak az egyensúlyhiányok, és ezzel párhuzamosan nő a versenyképesség. E folyamatnak a célja nem csupán a növekedéshez való visszatérés, hanem egy újfajta növekedés alapjainak a megteremtése a válságot követően. A nemzeti és uniós szintű strukturális reformoknak fokozniuk kell az EU versenyképességét globális szinten, növekedést kell előidézniük az EU-n belül fenntartható és olyan tevékenységek révén, amelyek a prosperáló, befogadó és erőforrás-hatékony jövő kialakításához szükséges szakpolitikákat és eszközöket biztosítanak az EU számára. A szolidaritás és a méltányosság – az egyes országokon belül, de egész Európa-szerte –alapvető elem annak biztosításához, hogy az erőfeszítések politikai és társadalmi szempontból elfogadhatóak legyenek, és valamennyiünk érdekét szolgálják. Számos fontos döntést már meghoztak a tagállamokban és uniós szinten egyaránt. Most folytatnunk kell az elkezdett munkát és végre kell hajtani a jóváhagyott döntéseket. A bizalom helyreállítása és a növekedéshez való visszatérés érdekében kulcsfontosságú a reformok ütemének megőrzése, különösen az alábbi területeken: · Az államháztartást helyre kell állítani a fenntarthatósága biztosítása érdekében. Ez nemcsak a befektetők bizalma szempontjából fontos rövid távon, hanem azért is, hogy teljesítsük az elöregedő társadalom igényeit, valamint hogy megőrizzük a lehetőségeket a jövő generációi számára. A költségvetési konszolidáció üteme és jellege eltérő lehet: egyes tagállamoknak gyorsan csökkenteniük kell a hiányt, más tagállamoknak nagyobb a mozgástere. A növekedésre gyakorolt bármilyen negatív hatást rövid távon csökkenteni lehet az államháztartás kiadási és bevételi oldalait célzó megfelelő intézkedések segítségével. · A pénzügyi ágazat helyreállítását célzó erőfeszítéseket folytatni kell a pénzügyi stabilitás megteremtéséhez, valamint a megfelelőbb pénzügyi feltételek kialakításához a gazdaság számára, igénybe véve többek között alternatív finanszírozási forrásokat is. További uniós szintű előrelépésre van szükség integrált felügyeleti keret kialakításához és a pénzügyi intézmények esetében alkalmazandó jogi keret megerősítéséhez. · A strukturális reformokat a növekedés ösztönzése és a versenyképesség fokozása érdekében kell végrehajtani. Az intézkedések széles köre jöhet számításba nemzeti szinten, a hatályban lévő uniós jogszabályok pedig a változás katalizátoraként működhetnek. A tagállamokban és a harmadik országokban alkalmazott bevált gyakorlatokból sokat lehet tanulni. · A munkaerő-piaci és társadalmi helyzet sürgős válaszintézkedéseket tesz szükségessé. Az aktív munkaerő-piaci intézkedések fokozása, az állami foglalkoztatási szolgálatok megerősítése és javítása, a foglalkoztatással kapcsolatos jogszabályok egyszerűsítése, valamint a bérek növekedésének a munkahelyteremtéshez való hozzájárulásának biztosítása a stratégia fontos elemeit képezik. A fiatalok helyzetére továbbra is különleges figyelmet kell fordítani. Az erőfeszítéseket fokozni kell továbbá a társadalmi befogadás elősegítése és a szegénység megelőzése érdekében az alapvető fontosságú védőhálók megerősítése révén. · A nemzeti és uniós szintű növekedési stratégiákat csak hatékony közigazgatás mellett lehet végrehajtani. Folytatni lehet a modernizálást például a közbeszerzés területén, a közigazgatás digitalizálása kapcsán, javítani lehet az igazságszolgáltatási rendszerek színvonalát és függetlenségét, valamint az uniós strukturális alapok eredményesebb és hatékonyabb felhasználását. Az éves növekedési jelentésben foglalt iránymutatásról uniós szintű egyeztetést fognak tartani jövő márciusban a tavaszi Európai Tanács munkájának előkészítése céljából, valamint az aktualizált nemzeti programok és országspecifikus ajánlások előkészítését elősegítendő. A Bizottság szorosan együttműködik a nemzeti hatóságokkal, beleértve a nemzeti parlamenteket, uniós intézményeket és más érdekelt feleket a közös felelősségtudat kialakítása, valamint annak érdekében, hogy szélesebb körű uniós erőfeszítések segítségével elért fejlődés révén kivezessék az EU-t a válságból, és megteremtsék az intelligens, fenntartható és inkluzív növekedést EU-szerte. [1] A gazdasági és foglalkoztatási helyzettel kapcsolatos további információkat talál a Bizottság 2012. november 7-én közzétett őszi gazdasági előrejelzésében és az ezt a jelentést kísérő dokumentumokban. [2] Az Európa 2020 célkitűzések felé tett előrehaladásról szóló áttekintéshez lásd: „Európa 2020 stratégia – egy intelligensebb, környezetbarátabb és inkluzívabb uniós gazdaság felé?”, Eurostat, Fókuszban a statisztika, 39/2012. [3] A második riasztási mechanizmus (COM(2012)751) keretében készült éves jelentést, amely meghatározza a makrogazdasági egyensúlyhiányt, a Bizottság ezzel a jelentéssel együtt fogadta el. [4] Az országspecifikus ajánlások az alábbi honlapon találhatók meg: http://ec.europa.eu/europe2020/making-it-happen/country-specific-recommendations/index_hu.htm [5] Európai Parlament, „A gazdaságpolitikai koordináció európai szemeszteréről szóló jelentés: a 2012. évi prioritások végrehajtása” [2012/2150(INI)], 2012. október. [6] A pénzügyi egyensúlyt strukturális értelemben fejezik ki, amikor azt a gazdasági ciklus hatásaira és az egyszeri és átmeneti intézkedésekre vonatkozóan korrigálják. [7] Európai Bizottság, „Az uniós tagállamok adóreformjairól szóló 2012. évi jelentés”, European Economy, 6/2012. [8] 2013-ban a tagállamok új bevételekhez fognak jutni az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerének harmadik szakasza keretében zajló kibocsátási jogok árverése révén. [9] A Bizottság hamarosan cselekvési tervet nyújt be az adócsalás ás adókikerülés elleni küzdelem fokozására vonatkozóan, a jó adóügyi kormányzás biztosítását célzó iránymutatással együtt. [10] Az ezt a jelentést kísérő egységes piac integrációjáról szóló jelentés (COM(2012)752) a növekedés kiaknázatlan forrásainak eseteit mutatja be. További információ található „Az Európa hiányából adódó költség: az egységes piacban rejlő, még kiaknázatlan lehetőségek” című, hamarosan megjelenő bizottsági tanulmányban. [11] A tavalyi évben a Bizottság cselekvési munkacsoportokat állított fel, hogy azok segítsék a legmagasabb ifjúsági munkanélküliségi aránnyal rendelkező országokat az uniós alapok átprogramozásában, a fiatalokat célzó képzési és munkalehetőségek támogatása érdekében. Az első eredmények az alábbi honlapon találhatók: http://ec.europa.eu/commission_2010-2014/president/pdf/council_dinner/youth_action_team_hu.pdf [12] Az ehhez a jelentéshez mellékelt közös foglalkoztatási jelentéstervezet szolgáltat részletesebb információt. [13] A szegénység és a társadalmi kirekesztés veszélye által fenyegetett emberek száma 2008 óta 13 tagállamban nőtt azon 23 közül, amelyek kapcsán adatok állnak rendelkezésre. [14] A Bizottság meghatározta a foglakoztatási potenciál kiaknázásának módjait „Út a munkahelyteremtő fellendülés felé” című, 2012. április 18-i közleményében (COM(2012)173). [15] A Bizottság 2012. november 20-án elfogadta az oktatási rendszerek újragondolásáról szóló közleményt (COM(2012)669). [16] A Bizottság hamarosan előterjeszt egy „ifjúságfoglalkoztatási intézkedéscsomagot”. Bevezetés Az EU gazdasága még mindig a pénzügyi válság következményeivel küzd. Az euróövezet pénzügyi feszültségei a nyár kezdetéig sem enyhültek, és a világgazdaság is lassul, ami csökkenti az export potenciális hozzájárulását a fellendüléshez. Következésképpen az uniós gazdaság rövid távú kilátásai kedvezőtlenek maradnak, de 2013-ra már a növekedés fokozatos visszatérése, 2014-re pedig további erősödése várható. E kilátások sok uniós tagállam számára további kihívásokkal nehezítik a szükséges kiigazítást. Így például a várhatóan alacsony növekedés visszafogja a beruházásokat és a munkahelyteremtést, valamint felgyorsítja az elbocsátások ütemét, mivel a munkarend módosításában rejlő rugalmassági potenciál már kimerülőben van. Az EU gazdasága előtt álló kihívások továbbra is embert próbálóak. Több tagállam gazdaságának egyszerre kell például megküzdenie a magán- és a közszektor egymással párhuzamos adósságcsökkentésével, amely a korábbi túlköltekezésből eredő pénzügyi egyensúlyhiány miatt vált szükségessé; a hitelből fedezett túlköltekezést egyes esetekben a magánszektor eszközárbuborékjai, más esetekben pedig a közszektor laza költségvetési politikája segítette elő. Mindez most visszafogja a növekedést: a kiadások csökkennek, hiszen a jövedelmeket adósságtörlesztésre fordítják. Kedvező jel viszont, hogy az uniós gazdaságokban előre halad a kiigazítás folyamata. A nyarat követően a reformprogram következetes végrehajtásának – így a GMU-architektúra fejlődésének és az euróövezetre vonatkozó, többek között az EKB által meghozott fontos szakpolitikai döntéseknek – köszönhetően javult a pénzügyi piacok helyzete. A sebezhető tagállamok jelentős reform-erőfeszítései szintén meghozták gyümölcseiket: az eladósodottság a magánszektorban és a közszektorban is csökken, és immár javul a komoly versenyképességi problémákkal küzdő országok versenyképessége is, ami megteremti a további előre mutató kiigazítás feltételeit. Az export egyre inkább hozzájárul a folyó fizetési mérlegek jelentős hiányának csökkentéséhez, ami a korrekció tartósságára utal. Az egyes uniós országok növekedési ütemei közötti jelentős eltérések is a folyó kiigazítás eredményei: az átmenetileg alacsonyabb vagy negatív növekedés gyakran jellemzője azoknak a komoly kiigazításoknak, amelyek a tartósabb – várhatóan már 2014-ben megnyilvánuló – növekedéshez és felzárkózáshoz vezető út megnyitásához szükségesek. Az adósságcsökkentés és a kiigazítás elkerülhetetlen; a szakpolitikai döntéshozók fő feladata a folyamat irányítása és a kapcsolódó gazdasági és társadalmi következmények enyhítése. A magas adósságszintek és az államháztartások előtt álló hosszú távú kihívások elengedhetetlenné teszik, hogy a költségvetési kiigazítás differenciált növekedésbarát konszolidációs stratégia mentén folytatódjon. A költségvetési konszolidációt azonban – a növekedésre gyakorolt esetleges rövid távú negatív hatásai miatt – növekedést elősegítő módon kell végezni, vagyis: – az esetleges negatív növekedési hatások és az adósság fenntarthatósági kockázatai közötti megfelelő egyensúly megteremtése céljából a konszolidáció ütemét az egyes országok költségvetési mozgásteréhez kell igazítani. A Stabilitási és Növekedési Paktum, illetve az általa a strukturális költségvetési egyenlegek kapcsán előírt központi követelmény megfelelő keretet kínál a kiigazítás kívánt ütemének megállapításához; – a kiadásoldali konszolidáció mellett ki kell alakítani egy olyan átfogó, növekedésbarát bevételi és kiadási struktúrát is, amely a költségvetés mozgásterén belül célzott intézkedésekkel védené a növekedés fő hajtóerőit, és biztosítaná a kiadások hatékonyságát. A konszolidációt továbbá a hitelesség és a pozitív hatások erősítése érdekében a középtávú költségvetési keret részévé kell tenni, és olyan reformokkal kell kísérni, amelyek kezelik a népesség elöregedéséből eredő hosszú távú fenntarthatósági problémákat. A magánszektor rendezett adósságcsökkentéséhez szilárd és hatékony pénzügyi ágazatra van szükség. Következésképpen tovább kell folynia a pénzügyi helyreállításnak és szerkezetátalakításnak, különösen a bankszektorban, amely fontos szerepet tölt be az uniós gazdaságban, de elő kell mozdítani új finanszírozási források bevonását is. A bankszektor stabilitásába vetett bizalom helyreállításához, a termelő tevékenységek tartós tőkeellátottságának elősegítéséhez és a gazdaság stabil finanszírozásához alapvetően fontos egy összefüggő és eredményes mikro- és makrofelügyeleti szakpolitikai keret kidolgozása. A kiigazítás elősegítéséhez és a növekedés keretfeltételeinek javításához strukturális reformok szükségesek. A versenyképességet, továbbá a bér- és az árrugalmasságot javító strukturális reformok kulcsfontosságúak az alkalmazkodóképesség javításához és az erőforrások hanyatló szektoroktól növekedő szektorok felé való átcsoportosításához. A rugalmatlansági kockázat kezeléséhez és a válság szociális körülményekre gyakorolt kedvezőtlen hatásainak enyhítéséhez a munkahelyteremtést, az innovációba való beruházást és az inkluzív növekedést szolgáló reformok szükségesek. A kiigazítás terhének méltányos társadalmi elosztása a növekedés tartóssága miatt fontos. A növekedés helyreállításához azonban végső soron összefüggő rendszerré kell formálni a makropénzügyi és a strukturális szakpolitikákat. A kedvezőtlen folyamatok megfordítása és a gazdasági helyzet fenntartható javítása ezért minden említett területen határozott szakpolitikai fellépést igényel. Az euróövezet országai a szorosabb pénzügyi és gazdasági összefonódásuk és az ebből eredő átgyűrűző hatások miatt egyedi helyzetben vannak. A magántőke euróövezeten belüli áramlásának iránya hirtelen megfordult, el a sebezhető országok felől. Az így létrejött külső finanszírozási hiány pótlásához a közszféra biztosított likviditást, ami gátolta a rendezett kiigazítást. A növekvő hazai túlsúly miatt azonban az euróövezeten belül a magán- és a közszektort tekintve is egyre inkább eltérnek a finanszírozási feltételek. Ennek következményeként igencsak leszűkültek a sebezhető euróövezeti tagállamok szakpolitikai lehetőségei, mivel így a szükséges költségvetési konszolidációt szigorodó finanszírozási feltételek mellett kell végrehajtaniuk. Mindez akadályozza a kiigazítást, tovább növeli az euróövezeti országok gazdasági teljesítménye közötti különbséget, és aláássa az egész euróövezet stabilitását. Az euróövezet számára kiemelten fontos a megkezdett strukturális reformok folytatása, a pénzügyi széttagolódás visszafordítása, a sebezhető országok finanszírozási feltételeinek javítása és a kiigazítás elősegítése érdekében a tőke beáramlásának és hatékony elosztásának az ösztönzése. Mindez elengedhetetlen a növekedéshez és a kiigazításhoz. A makrogazdasági egyensúlyhiányt is figyelembe véve a többlettel, illetve a hiánnyal rendelkező országokban eltérően kell ütemezni az államadósság csökkentését. Végül, az egységes monetáris politika miatt az euróövezetben még nagyobb szerepet kapnak a bér- és az árrugalmasságot növelő, illetve a kiigazítást elősegítő strukturális reformok. A reformok terén mutatott állhatatosság elengedhetetlen feltétele a kihívások megválaszolásának. Az Európai Stabilitási Mechanizmus 2012. október 8-án megkezdte működését, az EKB pedig 2012 szeptemberében meghozta a végleges értékpapír-adásvételi műveletek bevezetéséről szóló döntését. Ezek a lépések fontos hozzájárulást jelentenek a legsürgősebb kihívás megválaszolásához, vagyis a pénzügyi helyzet stabilizálásához és a bizalom helyreállításához. A gazdaságok szerkezetátalakítása és kiegyensúlyozása középtávon valósul majd meg, hiszen a strukturális reformoknak rendszerint bizonyos időre van szükségük hatásaik teljes kifejtéséhez. Végül, hosszú távú célként a valódi GMU víziója is megfogalmazódik, de a reformlendület alátámasztása céljából már most is hoztak erre irányuló konkrét intézkedéseket. Mindezek eredményeként a pénzügyi piacok feszültsége nemrégiben alábbhagyott, de a piacok sérülékenyek maradtak, és továbbra is a támogató szakpolitikáktól függnek. A reform-erőfeszítések bárminemű megakasztása ezért a feszültségek azonnali kiújulásához vezethetne, és semmissé tehetné a közelmúlt eredményeit. 1. növekedésbarát költségvetési konszolidáció A szilárd és fenntartható államháztartás a makrogazdasági stabilitás és egyben a növekedés alapvető előfeltétele. Ez különösen igaz az euróövezet esetében, ahol az egységes monetáris politika nem képes reagálni az országspecifikus körülményekre, így országspecifikus sokkok esetén a tagállami költségvetéseknek kell magukra vállalniuk a stabilizátor szerepkörét. Az euróövezeti tagállamok esetében ugyanakkor – főként a pénzügyi csatornákon keresztül – sokkal erősebben begyűrűznek az országhatárokon a fenntarthatatlan egyedi költségvetési politikák hullámai, amint azt a jelenlegi válság is megmutatta. Emiatt e tagállamoknak nagyobb felelősséget kell vállalniuk nemzeti szintű költségvetésük alakulásáért. Ez az elgondolás rejlik a Szerződés, illetve a Stabilitási és Növekedési Paktum által előírt szabályalapú költségvetési kormányzás mögött. E szabályok betartása nélkülözhetetlen a GMU zavartalan működéséhez. A költségvetési konszolidáció rövid távon negatív hatást gyakorol a növekedésre – mivel a költségvetési megszorítások csökkentik az aggregált kiadásokat –, de középtávon már előnyökkel jár. A pénzügyi válságok alatt a költségvetési politika növekedésre gyakorolt hatása nagyobb lehet a szokásosnál, mivel ilyenkor a vélekedés szerint az úgynevezett költségvetési multiplikátorok is nagyobbak, mint rendes gazdasági körülmények között[1]. Amennyiben a kezdeti adósságráta – és így a konszolidációs igény – magas, úgy rövid távon az is előfordulhat, hogy a konszolidáció rontja a GDP-arányos adósságráta mutatóját. Mindazonáltal a konszolidációnak néhány tagállamban nincsen életképes alternatívája, mivel elmaradása még negatívabb következményekkel járhat. Magas és emelkedő adósságszintek mellett az adósság fenntarthatóságát is nézni kell, mégpedig középtávon. A Bizottság vizsgálata[2] kimutatta, hogy a konszolidáció középtávon csak meglehetősen valószerűtlen feltevések (a piacok rendkívüli rövidlátósága, a kockázati felárak igen szokatlan alakulása) mellett vezetne hátrányos adóssághatásokhoz. Sőt, a tartós konszolidáció feltételeinek és a rá vonatkozó várakozásoknak a megteremtése fontos része a hátrányos adóssághatások elkerülésének, mivel hiányukban előtérbe kerülhetnek a konszolidáció kudarcára vonatkozó várakozások, amelyek semmissé tehetik a kockázati felárakra gyakorolt esetleges pozitív hatásokat. A piacokról kiszorulóban lévő tagállamok esetében ugyanakkor a konszolidációs költségeket – rövid távon is – az alternatív forgatókönyvhöz viszonyítva kell értékelni. Amikor a költségvetés fenntarthatósága a tét, a konszolidáció elmaradása a kockázati felárak emelkedését vagy a piacról való kiszorulást eredményezheti, ami sokkal fájdalmasabb kiigazításokat tehet szükségessé, növekedésre gyakorolt következményei pedig lényegesen rosszabbak a konszolidáció és a javuló költségvetési fenntarthatóság eseténél. Egyes uniós országok nagyobb mozgástérrel rendelkeznek ugyan, de a költségvetési konszolidáció lassításából eredő kockázatokat gondos értékelésnek kell alávetni. Néhány uniós tagállam jelenleg rekordszinten alacsony kamatlábak mellett bocsátja ki államkötvényeit, így látszólag a fenntarthatóság veszélyeztetése nélkül növelhetné adósságát. Mindazonáltal az adósságállomány már ezekben az országokban is elérte a békeidős csúcsokat. Sőt, az elöregedés – és egyes esetekben az alacsony növekedési kilátások – miatt várhatóan szinte mindegyiküknél emelkedni fognak az állami kiadások. Vagyis nem zárható ki, hogy a fenntartható költségvetési politikák melletti elkötelezettség lazítása a piaci értékítélet megváltozásával járna. Ez pedig komolyan visszaütne nem csak az érintett országokra, hanem az egész euróövezet válságkezelési képességére, amely ezen országok hitelességén áll vagy bukik. 1. grafikon: Az uniós tagállamok államháztartási adóssága és hiánya (2012-re vonatkozó előrejelzés, a GDP %-ában) Forrás: a Bizottság szolgálatai, 2012. őszi európai gazdasági előrejelzés Az uniós tagállamok államháztartásai nagy kihívásokkal szembesülnek, költségvetésük stabilitását tartós módon kell helyreállítani (1. grafikon). A kihívások forrása, hogy a magas adósságszintek csökkentése iránti igény olyan környezetben jelentkezik, amelyet alacsony növekedési kilátások, hosszú távú kiadási feszültségek és már jelenleg is magas adóterhek jellemeznek. E tekintetben is érvényes marad tehát a növekedésbarát költségvetési konszolidáció elve. A Bizottság által az előző éves növekedési jelentésben támogatott stratégia sikeresnek bizonyult, bár – ahogy fent is említettük – bizonyos negatív következményeket nem lehetett elkerülni, és a teljes előnyök csak középtávon válnak láthatóvá. A konszolidáció növekedésre gyakorolt hatását annak összetételével lehet befolyásolni. Emellett a konszolidáció tartós jellegének biztosítása és a költségvetés fenntarthatóságára vonatkozó várakozások javítása érdekében a konszolidációt az államháztartás hosszú távú fenntarthatóságát növelő reformokkal kell kísérni, és szilárd intézményi kerettel kell alátámasztani. A konszolidáció üteme A konszolidáció ütemét továbbra is az adott ország költségvetési mozgásteréhez kell igazítani. Különösen a magasan eladósodott országokra nehezedő piaci nyomás elhúzódásának fényében fontos, hogy a pénzügyi piacokról kiszorult, vagy komoly piaci nyomás alatt lévő országok folytassák a megállapodások szerinti költségvetési kötelezettségeik teljesítését. A többi tagállam feladata a Stabilitási és Növekedési Paktum szerinti kötelezettségeik teljesítése, amelynek révén az automatikus stabilizátorok az államháztartások hosszú távú fenntarthatóságát is szem előtt tartva biztosíthatják a megállapodás szerinti strukturális költségvetési kiigazítási pálya követését. A Stabilitási és Növekedési Paktum rugalmas és hatékony keretet biztosít az eltérő ütemű konszolidáció megvalósításához. A paktum szabályai lehetővé teszik, hogy a konszolidáció üteme az egyes tagállamok sajátosságainak megfelelően alakuljon. A paktum országai az átláthatóság biztosítása és a költségvetési politika rögzítése céljából nominális célszámokat határoznak meg. A Tanács ajánlásai azonban a szükséges strukturális kiigazítás mértékét is meghatározzák, amelynek a mögöttes költségvetési egyenlegeken kell alapulnia, a ciklikus hatások és az egyszeri intézkedések figyelmen kívül hagyásával. Ha egy ország megteszi a megállapodás szerinti strukturális erőfeszítéseket, és célszámait csak a vártnál rosszabb növekedés miatt nem éri el, akkor a túlzott hiány megszüntetésére előírt határidő meghosszabbítható. E lehetőség alkalmazására a múltban többször is sor került, legutóbb Spanyolország és Portugália esetében. A konszolidáció összetétele Noha célszerű a kiadásoldali konszolidációt előnyben részesíteni, a lényeg a kiadási és bevételi intézkedések összességében hatékony és növekedésbarát összetételében rejlik. A múltbeli konszolidációk elemzése azt sugallja, hogy kiadásalapú konszolidációval nagyobb a siker valószínűsége. A további adóemelések a tagállamok viszonylag magas adóterhei miatt visszafoghatnák a jövőbeni növekedést, ezért elővigyázatossággal kezelendők. Összesítve, a rövid távú negatív növekedési hatások mérséklése érdekében a konszolidációt növekedésbarát kiadási és bevételi intézkedések megfelelő elegye útján kell megvalósítani. Az államháztartások előtt álló hosszú távú kihívások miatt egyre fontosabb kérdés lesz a kiadások hatékonysága és az államháztartások általános színvonala. Az adósság történelmi szintjeinek és az elöregedő népesség hosszú távú hatásainak fényében a közkiadásokra nehezedő nyomás valószínűleg a jelenlegi költségvetési kiigazítás után is fennmarad. A kiadáshatékonyság vizsgálata ezért egyre nagyobb jelentőségre tesz szert a fenntartható államháztartás és a kielégítő szintű közszolgáltatások közötti egyensúly megteremtése céljából. A nemzetközileg bevált gyakorlat alapján sok uniós országban komoly megtakarításokra lehetne sort keríteni a szolgáltatási színvonal csökkentése nélkül is. A közkiadások hatékonyságának fokozása az állami szektor reformját és a teljesítményorientált költségvetés-tervezés bevált módszereinek bevezetését igényelheti. A célkitűzések és a határidők tekintetében jelentős szinergiahatások érhetők el a kiadási áttekintések kapcsán bevezetett közigazgatási reformok, illetve a teljesítményalapú költségvetés-tervezés között. Míg a teljesítményalapú költségvetés-tervezés holisztikus megközelítése a bevezetés és az eredményesség szempontjából is hosszú távú víziót igényel, a közigazgatási reformok gyors és jelentős eredményeket hozhatnak a közkiadások és -megtakarítások terén, feltéve hogy szigorú kiadási áttekintésekre támaszkodnak és hosszú távú stratégia részét képezik. Hasznos lenne, ha a közigazgatási reformok a megtakarítások realizálásánál azon területekre összpontosítanának, amelyeken a – többek között országok közötti és országon belüli – mutatók a legnagyobb potenciált valószínűsítik (lásd a 3. szakaszt). A kiadáshatékonyság szempontjából fontos egyéb intézkedések figyelembe vehetik a különböző kiadási tételek társadalmi-gazdasági céljainak sokféleségét, ideértve az elosztással kapcsolatos kérdéseket, például a szociális ellátások, az állami támogatások vagy más támogatások kialakításának és célirányosságának javítását, a leginkább megtérülő állami beruházási projektek azonosítását vagy a közjavak és közszolgáltatások hatékonyabb nyújtását. Mindazonáltal, akármi is legyen a közkiadások hatékonyságnövelésére kiválasztott eszköz, azt a közigazgatás minden szintjén teljesítménymenedzsmentnek kell kísérnie. A kiadási megtakarítások nem érinthetik azokat a tételeket, amelyek pozitív hatást gyakorolnak a növekedésre és a növekedési potenciálra. A tervezett kiadáscsökkentéseket a humántőke fejlesztésére és a technológiai fejlődésre irányuló területeken minimálisra kell korlátozni. Az állami állóeszköz-beruházások terén nem ennyire egyértelmű a helyzet. Az ilyen beruházások csak annyiban járulnak hozzá a potenciális növekedéshez, amennyiben az új infrastruktúra a magánberuházások bemeneteként szolgál, ami főként a közlekedési, a távközlési és bizonyos közüzemi beruházásokra érvényes. Másodszor, az állami állóeszköz-beruházás csak bizonyos szintig hasznos, így a már kielégítő szintű infrastruktúrával rendelkező tagállamok esetében inkább a karbantartásra és adott esetben a korszerűsítésre kell összpontosítani. A költségvetés bevételi oldalát illetően, a közelmúltbeli reformok ellenére, sok tagállam még mindig alapvető adópolitikai kihívásokkal szembesül. Néhány uniós tagállam számára, noha eltérő mértékben, de hasznos lehetne, ha bevételoldali intézkedésekkel konszolidálná államháztartását és biztosítaná a fenntarthatóságot. Az ilyen intézkedéseknek azonban az adórendszer hatékonyságjavítását kell célozniuk, és a társadalom minden rétegét bevonva biztosítaniuk kell a konszolidációs teher méltányos elosztását. Többletbevételeket elsősorban az adóalap kiszélesítésével, és nem az adókulcsok emelésével vagy új adónemek bevezetésével kell elérni. Ehhez szükség lehet az adókedvezményeknek, illetve a személyijövedelem-adó és a társasági adó egyéb kiskapuinak valódi felülvizsgálatára, emellett a kedvezményes héakulcsok vagy a héamentességek körének megnyirbálására, illetve a kedvezményes kulcsoknak az általános héamértékhez való közelítésére. A jövedékiadó-mentességeket szintén felül lehetne vizsgálni egyrészt a bevételnövelés, másrészt az egyéb szakpolitikákhoz (például az egészségügyhöz vagy a környezetvédelemhez) való hatékony hozzájárulás céljából. A bevételnövelő intézkedéseket az adóügyi kormányzás javításával is jól ki lehetne egészíteni. Néhány adócsalás elleni intézkedés, például a banktitok feloldása, már rövid távon jelentős adóbevétel-többletet eredményezett. A jobb adóügyi kormányzásból eredő bevételnövekmény azonban előzetesen sokszor nehezen becsülhető, ezért a prudens költségvetési politika jegyében nem célszerű túlbecsülni jelentőségét, különösen rövid távon. Az adójogszabályok betartásának elősegítése számos formát ölthet, ilyen például az árnyékgazdaság visszaszorítása, a potenciális héacsalás elleni küzdelem vagy az adóigazgatás hatékonyságának javítása. Az adóigazgatás javítása olyan kihívás, amelynek megválaszolásával sok tagállam növelhetné bevételeit, csökkenthetné bevételarányos beszedési költségeit, és enyhíthetné a kis- és középvállalkozások súlyos adminisztratív terheit. Az európai gazdaságok növekedési és foglalkoztatási potenciáljának növelése céljából bevételsemleges reformok jöhetnek számításba. Különösen igaz ez azon tagállamokra, amelyeknek mozgásterük és szükségük is van a munka adóztatásáról a kevésbé torzító (fogyasztási, rendszeres vagyoni jellegű, környezetvédelmi) adókra való áttérésre. Az ilyen adópolitikai változás szükségességére figyelmeztethet például, ha az adóösszetételben nagy a közvetlen adók és a társadalombiztosítási járulékok aránya, a közvetett adóké pedig kicsi. Bevételsemleges reformnak tekinthető még a magas társaságiadó-kulcsok csökkentése is. A konszolidációs és adóreform-stratégia kidolgozásakor figyelembe kell venni az egyes konkrét adónemek kialakításával kapcsolatos kérdéseket. Először is, a társasági adózás gyakran túlsúlyossá teszi a hitelfinanszírozást a sajáttőke-finanszírozással szemben. Másodszor, az ingatlanadózás a kevésbé káros rendszeres adóztatás helyett túlságosan ügyletalapú, így a jelzáloghitelek adóból való levonhatósága miatt adósságtúlsúlyt, illetve a lakásberuházások túlpörgését idézi elő. Végül, a környezetvédelmi adók fontos szerepet játszhatnak a kitűzött környezetvédelmi célok elérésében, és idővel megfelelő ösztönző erővel kell bírniuk a káros kibocsátás csökkentésére, különösen az üvegházhatású gázok vonatkozásában. Az adóreformoknak a kollektív preferenciákkal összhangban a gazdasági hatékonyságot és a szociális igazságosságot is tükrözniük kell. Kidolgozásuk során az elosztási hatásokat is figyelembe kell venni. A hosszú távú fenntarthatóság kezelése A konszolidáció szükségességét a népesség elöregedése miatti államháztartási kihívások is fokozzák. A 2012. évi költségvetési fenntarthatósági jelentés[3] szerint az adóssághelyzet a közelmúltban tett költségvetési erőfeszítéseknek és az elöregedéssel összefüggő kiadásokat csaknem stabilizáló reformok előrehaladásának köszönhetően 2020-ig stabil marad az EU-ban. Mindazonáltal 2021-től kezdve az elöregedés költségei hangsúlyosabban jelentkeznek, így az uniós adósságszint újból emelkedni kezd, és 2030-ra majdnem eléri a GDP 90%-át. Ez a folyamat csak a tagállamok tartós erőfeszítéseivel fordítható meg. Amennyiben a Stabilitási és Növekedési Paktumnak megfelelően a GDP-arányos strukturális egyenleg évi 0,5 százalékpontos javításával sikerülne elérni és hosszú távon fenntartani a középtávú célkitűzést, úgy az adósságszint 2030-ra a GDP 60%-a közelébe kerülne. Néhány ország dolgozik már az elöregedéssel összefüggő kiadási nyomás megszüntetésén, de a jelenlegi tervek megvalósítása mellett még többet kell tenni. A nyugdíjrendszerek reformjára sok tagállam tett már komoly erőfeszítéseket az elmúlt évtizedben, láthatóan pozitív költségvetési hatásokkal. Hosszú távon azonban uniós összesített szinten az állami nyugdíjkiadások további növekedése várható[4] (2060-ig GDP-arányosan +1,5 százalékpont). Ez szükségessé teszi a nyugdíjrendszerek reformjának fokozását, különösen azon országokban, amelyekben a nyugdíjkiadások növekedése messze meghaladja az uniós átlagot és amelyekben a reformfolyamat még nem igazán indult meg. 2012-ben a tagállamok többsége olyan ajánlást kapott, amely szerint 2012-ben változtatnia kell nyugdíjpolitikáján. Néhány ország jó előrehaladást ért el, például az előre hozott nyugdíjba vonulás lehetőségének korlátozásával, továbbá a férfiak és a nők nyugdíjkorhatárának harmonizálásával, de a többi tagállam reformprogramját még lendületbe kell hozni vagy el kell indítani. A nyugdíjkorhatár várható élettartamhoz kötése elősegítené a ledolgozott és a nyugdíjban töltött évek közötti egyensúly helyreállítását. A rendszeres, bonyolult tárgyalások elkerülése végett e hozzárendelésnek lehetőleg automatikus szabályok szerint kell megvalósulnia. Ez az intézkedés a ledolgozott évek számának növelésére, és így a nyugdíjjogosultság felhalmozására ösztönöz, így olyan hatékony módja az élettartam-kockázat csökkentésének, amely egyszerre kezeli a fenntarthatósággal és a megfelelőséggel kapcsolatos problémákat. A tényleges nyugdíjbavonulási kor növeléséhez a nyugdíjrendszerek reformját az idősebb munkavállalók foglalkoztatását biztosító, illetve az aktív és egészséges időskort támogató politikákkal kell alátámasztani, amelyeket a munkaerőpiacon való részvétel meghosszabbítására ösztönző és az egész életen át tartó tanuláshoz hozzáférést biztosító adó- és járulékpolitikákkal kell kiegészíteni. 2. grafikon: Költségvetési fejlemények – euróövezet Forrás: a Bizottság szolgálatai A tagállamok elkötelezetten végzik költségvetésük konszolidációját és jelentősen csökkentették hiányukat. A Bizottság 2012. őszi előrejelzése szerint 2012-ben az átlagos államháztartási hiány 0,8 százalékponttal, a GDP 3,6%-ára csökken az EU-ban. Az euróövezet esetében hasonló a kép, a hiány a GDP 3,3%-ára esik. A költségvetési konszolidáció folytatásával az euróövezet államháztartási hiánya 2013-ban – 2008 óta először – a GDP 3%-a alá esik (2. grafikon). A tagállamok többségében a konszolidáció összetételét összességében növekedésbarátnak, továbbá a bevételek és a kiadások szintjén nagyjából kiegyensúlyozottnak lehet tekinteni. 2007 és 2012 között a fő kiadási megtakarítások a beruházási kiadásokat, a folyó termelőfelhasználást és a közszféra béreit érintették. A szociális ellátások aránya ezzel egy időben emelkedett, különösen a gazdasági válság által komolyabban sújtott országokban. A végrehajtott költségvetési konszolidáció strukturálisan erősebbnek tűnik, mint nominálisan. A 2012. évi strukturális kiigazítások az előrejelzések szerint az EU-ban és az euróövezetben is meghaladják az 1 százalékpontot. A tagállamok ezen eredményt általában a nominális célszámok betartásával érték el, év közben korrekciós intézkedéseket hozva a romló makrogazdasági környezet ellensúlyozására. A konszolidáció 2013-ban várhatóan tovább folyik, mivel a tagállamoknak vagy a túlzotthiány-eljárás keretében előírt költségvetési intézkedéseket kell végrehajtaniuk, vagy még mindig a középtávú költségvetési célkitűzésük megvalósítására kell törekedniük. Ezzel a strukturális hiány 2013-ban várhatóan több mint 0,5 százalékponttal csökken az EU-ban. Költségvetési irányítás és költségvetési intézmények A szilárd nemzeti költségvetési keretek központi szerepet játszanak a hiteles költségvetési döntéshozatalban. A Szerződések értelmében a végső költségvetési döntések a nemzeti hatóságoknál maradnak. Kulcsfontosságú tehát, hogy a tagállamok nemzeti szinten olyan lépéseket tegyenek, amelyek növelik a kiszámíthatóságot és a prudens költségvetési politika melletti elkötelezettségük hitelességét. A nemzeti költségvetési keretekről szóló irányelv és a gazdasági és monetáris unióbeli stabilitásról, koordinációról és kormányzásról szóló szerződés jelentősen javítja a nemzeti költségvetési kereteket. Az irányelv 2013 végéig történő helyes átültetésével az uniós tagállamok szilárd költségvetési keretekre tennének szert, ideértve az időben rendelkezésre álló, átfogó statisztikákat, a középtávú tervezést és a reális előrejelzések figyelembevételét, valamint a Szerződés szerinti költségvetési kötelezettségek teljesítését elősegítő nemzeti költségvetési szabályok meghatározását. Az említett szerződéssel a tagállamok vállalták, hogy kötelező erejű nemzeti jogszabályban rögzítik az egyensúlyban lévő vagy többlettel rendelkező költségvetés célkitűzését, amivel a Stabilitási és Növekedési Paktum alapelvei a nemzeti keretek központi elemévé válnának. A szabályok betartását közös elvek alapján kidolgozott, jól meghatározott körülmények között életbe lépő nemzeti automatikus korrekciós mechanizmusok révén kell erősíteni. Az európai szintű költségvetési irányítás megerősödött, a Bizottság több javító javaslatot küldött a társjogalkotóknak. A hatos csomag[5] megerősítette az uniós költségvetési felügyelet prevenciós ágát, és lehetővé tette a költségvetési egyensúlyhiány korai szakaszban történő észlelését és korrekcióját. Olyan új eszközöket vezetett be, mint a kiadási referenciaérték és a számszerű adósságszabály. A közös valutát használó tagállamok költségvetési politikái fokozott hatással vannak egymásra, ezért szigorítani kellett a szabályoktól eltérő tagállamokra kirótt pénzügyi szankciókat, amelyeket ezentúl fokozatosabban és korábbi szakaszban fognak alkalmazni. A Bizottság a kettős csomagot alkotó két rendelet révén további javaslatokat tett az euróövezeti tagállamok költségvetési felügyeletének javítására. A felügyelet megerősítéséről szóló rendelet ésszerűsíti és megerősíti a pénzügyi nehézségekkel küzdő vagy általuk fenyegetett tagállamok költségvetési felügyeletét, a költségvetési politikák fokozott monitoringjáról szóló rendelet pedig a túlzott hiány kellő időben történő korrekciója érdekében a túlzotthiány-eljárás alatt álló tagállamok szorosabb monitoringjáról rendelkezik. A GMU-ban zajló valódi költségvetés-politikai koordináció alapköveinek letételével – vagyis a közös költségvetési időrend meghatározásával és az éves nemzeti költségvetési terveknek még a parlamenti elfogadás előtti, Bizottsághoz való koordinált benyújtásával – megerősíti továbbá az uniós szintű prevenciós intézkedéseket. 2. A pénzügyi stabilitás helyreállítása Az elmúlt évben fennmaradtak az uniós pénzügyi piacokat uraló feszültségek, de a közelmúltban már a javulás jelei is megmutatkoztak. A pénzügyi feszültséget az euróövezeti államadósság, a bankok és a növekedés közötti negatív visszacsatolási spirál táplálta, amely egyben a bizalmat is csökkentette. Az uniós és a nemzeti döntéshozók erőteljes fellépése a közelmúltban már eredményezett némi javulást, de a sebezhető országok állampapír-hozamai továbbra is magasak és változékonyak. Ezzel egy időben néhány másik uniós ország jelentős magántőke-beáramlás előnyeit élvezhette és rekordszinten alacsony, néha negatív, kamatlábbal bocsáthatta ki államkötvényeit. Az állampapírpiacok és az uniós bankszektor szoros kölcsönös függősége továbbra is komoly kockázatot jelent az EU és különösen az euróövezet pénzügyi stabilitására. Továbbra is fennállnak az uniós bankszektor likviditási és strukturális finanszírozási problémái. Számos bank piaci finanszírozáshoz való hozzáférése továbbra is akadozik, különösen a sebezhető tagállamokban. Az állampapír-kibocsátók leminősítése csökkentette az eurórendszerben végzett banki műveletek során felhasználható fedezetek körét és a bankok hitelminősítését is lerontotta, ami megnövelte finanszírozási költségeiket. 2012 első felében a sebezhető euróövezeti tagállamok finanszírozási gondjaihoz a betétek kivonása is társult, míg a jobb minősítésű tagállamokban a betétállomány növekedése volt megfigyelhető. A növekedési kilátások, és így a nyereségességi potenciál romlásával a bankok belső finanszírozása is problémássá vált. A bankok a finanszírozási problémákra a fedezetlen hitelnyújtástól a fedezett hitelnyújtás felé való elmozdulással és fedezett kötvények kibocsátásával válaszoltak. Ennek eredményeként mérlegükben jelentősen megnőtt a terhelt eszközök aránya, ami újabb aggodalmak forrása lehet. 3. grafikon: Banki hitelnyújtás háztartásoknak és nem pénzügyi vállalatoknak – euróövezet Forrás: a Bizottság szolgálatai A piaci alapú finanszírozás szűkössége és a stagnáló növekedéssel emelkedő hitelkockázatok gátolják a reálgazdaságnak nyújtott banki hitelezést. A finanszírozási problémák különösen nagyok az uniós gazdaság gerincét képező és a foglalkoztatás nagy részét képviselő kis- és középvállalkozások esetében. A hitelnyújtási nehézségek leginkább a sebezhető országokban érezhetők, ahol a bajban lévő bankok visszafogták a hitelnyújtást, noha a gyenge növekedési kilátások, illetve a vállalati és a lakossági adósságállomány csökkentésének szükségessége a hitelkeresletet is csökkenti (3. grafikon). Mindazonáltal annak ellenére, hogy a bankok folytatták mérlegük szükséges megtisztítását, nincsenek jelei rendezetlen vagy túlzott mértékű hitelállomány-leépítésnek. E tekintetben kulcsfontosságú szerepet játszott a magántőke-kiáramlás hatását mérséklő állami tőkebevonás, valamint az Európai Bankhatóság vezette összehangolt feltőkésítés. A hitelállomány-leépítés szükségessége országonként így is eltérő: a sebezhető tagállamokban a bankok gyorsabban tisztítják mérlegüket, mint máshol. E tényezőket figyelembe véve kedvező jel, hogy az euróövezet egészét tekintve 2012-ben stabilizálódott a magánszektornak nyújtott banki hitelezés, és hogy az EKB legújabb hitelezési felmérése szerint enyhültek a finanszírozási gondok. A szuverén kockázatok kiújulása visszafordította az euróövezet pénzügyi integrációjának folyamatát. Az euró bevezetése, csakúgy mint a hitelkockázatok válság előtti globális árszintje, felgyorsította az euróövezet pénzügyi integrációját, és megkönnyítette az euróövezeti országok közötti hiteláramlást. Az egyes országokban felfúvódó eszközbuborékok kipukkanása és az államadósság-válság kirobbanása rendkívüli mértékben csökkentette a nemzetközi hitelforgalmat, a tőke a nemzeti határok mögött rekedt. Különösen az euróövezeti tagállamok között az előző évtizedben jellemző észak–déli irányú magántőke-áramlás esett vissza rendkívüli mértékben, mivel a bankok csökkentették a sebezhető országok kormányaival és magánszektorával szembeni határokon átnyúló kitettségeiket. Az így létrejött külső finanszírozási hiány pótlásához az eurórendszer, majd később az EU/IMF pénzügyi támogatási programjai keretében nyújtott hitelek biztosítottak likviditást. Emellett a hazai állampapír-állomány túlsúlya is emelkedett, ami felerősítette a gyengébb államok és a gyengébb bankok közötti negatív visszacsatolási spirált. Az euróövezeti országok finanszírozási feltételei eltérő irányt vettek. A határokon átnyúló hitelnyújtás magasabb kockázati felárai fokozódó pénzügyi széttagolódáshoz vezettek, ami kiszélesítette a vállalati és lakossági hitelek euróövezeti országok között meglévő kamatlábkülönbségét. A sebezhető országokban a magánszektor ma már lényegesen magasabb kamatlábakkal szembesül, mint az egyéb – különösen a „biztonságos kikötőnek” tartott – tagállamokban (4. és 5. grafikon). 4. grafikon: Vállalati kölcsönök kamatlábai || 5. grafikon: Vállalati kölcsönök || Megjegyzés: új vállalkozásnak, legfeljebb 1 év futamidővel Forrás: a Bizottság szolgálatai || Megjegyzés: a nemzeti állomány éves növekedési üteme Forrás: a Bizottság szolgálatai Az euróövezeti hitelpiacok működési rendellenességei komoly kihívás elé állítják a monetáris uniót. A sebezhető euróövezeti tagállamokban folyó kiigazítás és szerkezetátalakítás súlyos teherként nehezedik a növekedésre. A kiigazítási folyamat feltétele, hogy a bankrendszer – amely az egységes piacon jelenleg nem jól tölti be közvetítői szerepét – helyreállítsa a hitelnyújtás normál feltételeit. A határon átnyúló jellegű mikro- és makroprudenciális felügyelet hozzájárulhatna az integrált bankrendszer pénzügyi közvetítői szerepének helyreállításához. A gazdaságnak történő hitelnyújtás normál feltételeinek helyreállításához meg kell oldani a bankok nehéz helyzetét okozó mögöttes problémákat. Az EU bátor szakpolitikai megoldásokkal állt elő annak érdekében, hogy az euróövezeten belül megszakítsa a gyenge bankok és államaik közötti ördögi kört, illetve kezelje a finanszírozás nehézségeit, a pénzügyi széttagolódást és a hibásan működő monetáris transzmissziós mechanizmusokat. A valódi GMU felé vezető út részeként az EU állam- és kormányfői 2012. júniusában megállapodtak a bankunió felé való elmozdulásról, annak első kézzelfogható lépéseként pedig az egységes felügyeleti mechanizmusról. A megállapodást követően a Bizottság javaslatot terjesztett elő a mechanizmus létrehozásáról és az Európai Központi Bankra ruházandó felügyeleti hatáskörről. Az uniós szintű következetesség érdekében ezzel párhuzamosan az Európai Bankhatóságot is hozzáigazítanák az új bankfelügyeleti kerethez. Az egységes felügyeleti mechanizmus célja, hogy felszámolja a felügyeleti gyakorlatok azon különbségeit, amelyek hozzájárultak az európai pénzügyi piac széttagolódásának trendjéhez, és veszélybe sodorták a bankrendszert. A mechanizmus révén a részt vevő tagállamok teljesen biztosak lehetnek majd a bankfelügyelet színvonalában és pártatlanságában. Ez annak szavatolásához fontos, hogy a tőkejuttatások az egyensúly rövid távú megteremtését szolgálják, és a jövőben ne vezessenek új egyensúlyhiányhoz (lásd még a 3. szakaszt). Az Európai Stabilitási Mechanizmus létrehozása tartós és erős védőgátat emelt az euróövezet köré. Tekintélyes finanszírozási kapacitása (500 milliárd EUR) és rugalmas eszközei révén e mechanizmus kellően felkészült a bankok és az államok közötti negatív visszacsatolási spirál megszakítására és a bizalom helyreállítására. Az Európai Stabilitási Mechanizmus amellett, hogy kölcsönt és hitelkeretet biztosít a szűkös likviditású euróövezeti tagállamoknak, kiterjedt eszköztárral rendelkezik, és bizonyos előfeltételek teljesülése esetén az elsődleges és a másodlagos kötvénypiacon is beavatkozhat; ehhez olyan feltételeket szabhat, amelyek nem szükségszerűen járnak teljes körű makrogazdasági kiigazítási program előírásával. Az Európai Stabilitási Mechanizmus bankok közvetlen feltőkésítésére való alkalmazásának lehetősége hathatós eszközként szolgál majd az euróövezeti bankok és államok közötti ördögi kör végleges megszakításához. A mechanizmus külön a bankok feltőkésítését célzó kölcsönöket is nyújthat. Ilyen kölcsönöket eddig csak tagállamoknak lehetett nyújtani, így a kölcsönt azok voltak kénytelenek a bajban lévő bankok feltőkésítésére fordítani. Ez a megközelítés, noha valamelyest enyhítette a szűkös likviditású kormányok helyzetét, mégsem volt a legjobb megoldás a bankok és az államok közötti kölcsönös függőség problémájára. E kölcsönök ugyanis megjelennek a tagállamok költségvetési kimutatásaiban, vagyis növelik az államadósságot. A probléma áthidalására a 2012 júniusi euróövezeti csúcstalálkozón úgy döntöttek, hogy az egységes felügyeleti mechanizmus gyakorlati létrehozását követően engedélyezik az Európai Stabilitási Mechanizmus számára a bankok közvetlen feltőkésítését. Ezzel lényegesen közelebb kerülünk az euróövezeti bankok és államok kockázatainak elválasztásához, és nagy lépést teszünk az euróövezeti válság sikeres felszámolásához. Az Európai Központi Bank eredményes intézkedéseket hozott a bankok finanszírozási problémáinak enyhítésére és a monetáris transzmissziós mechanizmusok kijavítására. A 2011 decemberében és 2012 februárjában végrehajtott két 3-éves futamidejű, hosszú távú refinanszírozási művelettel az EKB az alacsony költségű középtávú finanszírozáshoz való hozzáférés biztosítása révén megoldotta az euróövezeti bankok akut refinanszírozási problémáit. Mivel azonban a finanszírozási nyomás fennmaradt, és néhány euróövezeti tagállamban nyilvánvalóvá váltak a monetáris transzmissziós mechanizmusok komoly fennakadására utaló jelek, az EKB új eszközt – végleges értékpapír-adásvételi műveleteket – vetett be az euróövezeti monetáris politika megfelelő transzmissziójának biztosítására. A végleges értékpapír-adásvételi műveletek olyan végleges műveletek az államkötvények másodlagos piacán, amelyeket az Európai Stabilitási Mechanizmus által finanszírozott kiigazítási programhoz kötődő szigorú és hatékony feltételek mellett lehet megkötni. Az eszköz alkalmazására még nem került sor, bejelentése azonban máris kedvező hatással volt az euróövezeti államkötvények piacára, és a bankunió végrehajtására vonatkozó tervekkel együtt nagy potenciállal rendelkezik az euróövezet pénzügyi feszültségeinek enyhítéséhez és a gazdaságnak történő hitelnyújtás egészséges feltételeinek helyreállításához. Az erőteljes szakpolitikai fellépések enyhítették a piacok feszültségét, de azok továbbra is a támogató szakpolitikáktól és a kötelezettségvállalások teljesítésétől függnek. A mögöttes gyengeségek még mindig megtalálhatók az EU, és különösen az euróövezet pénzügyi rendszerében. Az euróövezeti válság elhúzódása ugyanakkor erőteljesen a szakpolitikai intézkedésektől tette függővé a piac reakcióit. A piaci volatilitás visszafogásához ezért alapvetően fontos, hogy a piac bizton számíthasson a szakpolitikai fellépések bekövetkeztére, illetve az előírt intézkedések és a nemzeti reformpolitikák határozott végrehajtására. A valódi GMU felépítésére, és különösen a bankunió teljes megvalósítására vállalt kötelezettség tartósan helyre fogja állítani a pénzügyi stabilitást. 3. A növekedés támogatását és az egyensúlyhiányok korrekcióját szolgáló strukturális reformok A jelenlegi fordulóponton az előttünk álló kihívás rövid távon a bizalom erősítéséből és a növekedés élénkítéséből áll; e kihívást a jövőbeni fenntartható növekedés feltételeinek megteremtésével egyidejűleg kell megválaszolnunk. A makrogazdasági politika kényszerhelyzete miatt a növekedési és egyensúly-teremtési stratégia kulcsfontosságú elemei azok a strukturális reformok, amelyek az uniós gazdaságok potenciáljának kihasználását célozzák. A válság előrehaladtával a sebezhető országok jelentős reform-erőfeszítéseket tettek. Noha ezen országok cselekvési kényszere az átlagnál sürgetőbb, a rövid és a közép-/hosszú távú növekedés problémája az EU egészét érinti, és kollektív megoldást igényel. A tagállamok gazdasági helyzetének jelentős eltérései ellenére a reformok tagállami és uniós szintű összehangolása politikai lendületet adna, lazítaná a gazdaságpolitikai szorítást és így megkönnyítené a reformfolyamatot. 6. grafikon: A folyó fizetési mérleg egyenlegei – euróövezet és tagállamai || 7. grafikon: Egy alkalmazottra jutó bérköltség és nominálbér – euróövezet || Forrás: a Bizottság szolgálatai || Forrás: a Bizottság szolgálatai Az uniós gazdaság növekedését jelenleg a tartós egyensúlyhiány és a múltbeli túlzott hitelfelvétel és fogyasztás kiigazításának szükségessége korlátozza. Az átmenetileg alacsonyabb növekedés együtt jár a komoly kiigazításokkal, mivel a gazdaság szerkezetátalakításon megy át, az erőforrásokat a nem kereskedelemképes szektorokból át kell irányítani a kereskedelemképesekbe és a gazdaság minden ágazatában meg kell tisztítani a mérlegeket. Az előírt kiigazítás a nehéz gazdasági helyzet ellenére az egész tavalyi évben zajlott, és meghozta gyümölcseit. A folyó fizetési mérlegek, továbbá a kereskedelemre és a hazai keresletre vonatkozó adatok mind azt mutatják, hogy a kiigazítás folyamatban van az EU-ban, ideértve az euróövezet országait is, de további előrelépésre van szükség (6. grafikon). A kiigazítás a program- és egyéb sebezhető országokban is zajlik, közöttük azokban is, ahol az előrehaladás nem olyan rég még vontatottnak tűnt. Nemcsak arról van szó, hogy javul a folyó fizetési mérlegek egyensúlyhiánya, hanem arról is, hogy a fajlagos munkaköltségek alakulása kedvez a jövőbeni egyensúlyteremtésnek (7. grafikon). Egyes deficites országokban a nominálbérek a közszektorban és a magánszektorban is alkalmazkodtak. 8. grafikon: Folyó fizetési mérleg és nettó nemzetközi befektetési pozíció szerint többlettel vagy hiánnyal rendelkező országok Forrás: a Bizottság szolgálatai A külső egyenleg folyamatban lévő kiigazítása jórészt strukturálisnak tűnik. A deficites országok importja jelentősen szűkült, exportja némileg bővült. A kiigazításban eddig az import szűkülése volt a fő tényező, a versenyképesség javulása azonban előkészíti a terepet az export jövőbeni növekedéséhez, és így – a Bizottság őszi gazdasági előrejelzése szerint – az export egyensúlyteremtéshez nyújtott hozzájárulása az előrejelzés távlatában várhatóan nőni fog. Amennyiben a versenyképesség javulása tartós marad, úgy az export bővülése az exportorientált ágazatok fejlődését és a kiigazítás tartósságát is maga után vonja majd. Mindamellett a folyó fizetési mérleg külső folyamatainak javulása még nem elégséges az állományok (a nettó nemzetközi befektetési pozíció és az adósságállomány) fenntarthatatlan trendjeinek megfordításához (8. grafikon). A legtöbb deficites országban a külső adósság GDP-hez viszonyított aránya folyamatosan nő; amennyiben csökken, úgy annak főként a kötelezettségek jelentős átértékelése az oka. Tekintélyes kiigazításra van tehát szükség, amelynek költsége – különösen a foglalkoztatással összefüggésben – a tagállam alkalmazkodási képességétől függ. A többlettel és a hiánnyal rendelkező országok közötti kétoldalú fizetésimérleg-egyensúlytalanságok csökkentése láthatóbb eredményeket hozott. A többlettel rendelkező országok esetében a hazai kereslet kiegyensúlyozódására is utalnak jelek, bár a folyó fizetési mérlegek többleteinek alakulása azt is jelzi, hogy immár az euróövezet egésze többlettel rendelkezik. A strukturális reformok növekedésre és egyensúlyteremtésre gyakorolt hatása teljes körűen valószínűleg csak közép- és hosszú távon mutatkozik meg, de rövid távon is jelentkezhetnek előnyök. A reformfolyamatok rövid távon rendszerint kiigazítási és átmeneti költségekkel párosulnak, részben azért, mert általában egyenlőtlen terheket rónak a vállalatokra és a lakosságra. Mindazonáltal a strukturális reformoknak annyiban lehetnek azonnali expanzív hatásaik is, amennyiben javítják a gazdasági szereplők bizalmát és várakozásait. Prioritást kell adni a legkevesebb kiadással járó reformoknak (ilyenek a termékpiacok versenyképesség- és versenyfokozó reformjai vagy a vállalkozások szabályozási és adminisztratív terheinek csökkentése), emellett a hagyományosan nehezen reformképes szakpolitikai területek – például a munkaerőpiac – fellépései kapcsán súlyt kell fektetni a legjobb keretfeltételek kialakítására is (például a szociális párbeszéd fokozásával). Meg kell vizsgálni továbbá az egyes reformterületek közötti szinergia lehetőségét. A fajlagos munkaköltség csökkentésére irányuló munkaerő-piaci reformok például hatékonyabban javíthatják a versenyképességet, ha versenyfokozó és árréscsökkentő termékpiaci reformok kísérik őket. A különböző reformterületek közötti kölcsönhatást és a megfelelő időzítést általában véve is célszerű tanulmányozni, az egyes tagállamok egyedi körülményeinek figyelembevételével. A pénzügyi szabályozás és felügyelet fontos szerepet játszik a rendezett egyensúlyteremtés biztosításában és a káros, hullámvasúthoz hasonló gazdasági ciklusok megakadályozásában. Az egyes uniós országok magánszektorában végbemenő – és a 2. szakaszban leírt szűkös pénzügyi helyzethez is kapcsolódó – szükséges adósságcsökkentés rövid távon negatívan befolyásolhatja a növekedést, mindamellett előfeltétele a túlzott belső és külső egyensúlyhiány korrekciójának. Ezzel összefüggésben a pénzügyi szektor válság előttihez hasonló túlzott hitelexpanziója és tőkeáttétele olyan szinten sebezhetővé tenné a szektort, hogy az megnövelné a rendezetlen korrekció kockázatát, ami igen súlyos következményekkel járhatna. Következésképpen a hatékony mikro- és makroprudenciális eszközök kidolgozása elengedhetetlen annak szavatolásához, hogy az uniós finanszírozási feltételek normalizálódása után – a legtermelékenyebb tevékenységekre átirányított fenntartható tőkeáramok és az uniós gazdaság hosszú távú beruházási igényei alapján – tovább folytatódjék az egyensúlyteremtés, és ne alakuljon ki újból túlzott egyensúlyhiány. A középtávú növekedési kilátások javításához és az uniós gazdaság tartós egyensúlyának megteremtéséhez termelékenységnövelő strukturális reformokra van szükség. Az empirikus tapasztalatok azt mutatják, hogy a termék-, szolgáltatás- és munkaerőpiacok hatékonyságnövelését célzó reformok javíthatják a termelékenységet és az innovációt, illetve növelhetik a kibocsátást és a foglalkoztatást. A célzottan az innováció támogatására, az ikt-beruházásokra és -használatra, valamint a kereskedelmi liberalizáció fokozására irányuló strukturális reformok szintén járhatnak közvetlen hatással a termelékenységre. Az ilyen reformok a munkaerő és a tőke újraelosztásának is kedveznek, lehetővé téve a nagy növekedési potenciállal rendelkező ágazatok (például a környezetvédelmi iparágak és a digitális gazdaság) felé való elmozdulást. Sőt, a strukturális reformok e típusa – például a versenyképesség és az exportteljesítmény javítása révén – a belső és a külső egyensúlyhiány csökkentésében is kulcsszerepet játszhat. A strukturális reformok különösen fontosak az euróövezet számára, amelyben a nominális árfolyamváltozások nincsenek befolyással a relatív árakra. A zöld növekedésben rejlő lehetőségek kiaknázása makro- és mikroszinten is javíthatná a gazdaság teljesítményét. Az alacsony szén-dioxid-kibocsátású és erőforrás-hatékony termelési szerkezetre való áttérés enyhíteni fogja a nyersanyagársokkok költségszintre és inflációs várakozásokra gyakorolt nyomását. Csökkenteni f