Az energiaunióra vonatkozó kezdeményezés szerves részét képezi egy ambiciózus éghajlat-politika, ami az európai vezetők által 2014 októberében jóváhagyott, a 2030-ig tartó időszakra vonatkozó éghajlat- és energiapolitikai keretben is tükröződik. A 2005-ben elindított uniós kibocsátáskereskedelmi rendszer (EU ETS) – amely az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentését célzó uniós stratégia sarokköve – 2015-ben tízéves lett. A piaci stabilizációs tartaléknak és a 2030-ig tartó időszakra vonatkozó keretben meghatározott, fokozottan ambiciózus célok eléréséhez szükséges javasolt intézkedéseknek köszönhetően az EU kibocsátáskereskedelmi rendszere a szén-dioxid-kibocsátások tekintetében ösztönző erővel bíró árakat fog megállapítani, ösztönözni fogja az üvegházhatásúgáz-kibocsátás csökkentését, valamint a karbonszegény gazdaságba történő beruházások technológiasemleges, költséghatékony és az egész Unióra kiterjedő katalizátorának szerepét fogja betölteni. A rendszer nemcsak a belső energiapiac működését erősíti az uniós szintű árképzés révén, hanem a megújuló energiaforrások és más karbonszegény és energiahatékony technológiák elterjedését is ösztönzi.

Ez a reform ugyan többnyire megoldást nyújtott az EU ETS kezdeti nehézségeire, a 2008-ban kezdődött gazdasági válság példátlan hatással járt. A válság következtében a kibocsátási egységek többlete oly mértékben felhalmozódott az évek során, hogy 2012-re számuk már kétmilliárd egységre rúgott. A 2012-ben közzétett első szén-dioxid-piaci jelentés szerint 2013-ra mintegy 2 milliárd kibocsátásiegység-többlet kialakulására lehetett számítani, 2014-re egyre lassult volna a többletképződés, és 2020-ig nem csökkent volna a többlet összmennyisége. A növekvő piaci egyensúlyhiány, valamint a gyenge árjelzés miatt heves nyilvános vita alakult ki a kibocsátáskereskedelmi rendszerben felmerült problémák megoldására a 2012. évi szén-dioxid-piaci jelentésben előterjesztett szakpolitikai alternatívákról. A rendszer nem mozdította elő eléggé az alacsony szén-dioxid-kibocsátású technológiákba való beruházásokat, és az új nemzeti politikák bevezetésének valószínűségét is növelte. A Bizottság ezért 2012 novemberében egy rövid távú intézkedésre tett javaslatot, amelynek értelmében 900 millió kibocsátási egység árverését 2019-ig, illetve 2020-ig elhalasztanák (vagyis az értékesítést későbbre ütemeznék). Az Európai Parlament és a Tanács 2013 decemberében elfogadta a javaslatot, és 2014 márciusában megkezdődött az árverések későbbre halasztása. A 2012. évi szén-dioxid-piaci jelentés több strukturális lehetőséget is magában foglalt a felhalmozódott kibocsátási egységekkel összefüggésben kialakult nagy egyensúlyhiány megoldására. Ezt követően a Bizottság 2014 januárjában a 2030-ig tartó időszakra vonatkozó éghajlat- és energiapolitikai keretről szóló közleménnyel párhuzamosan jogalkotási javaslatot terjesztett elő egy piaci stabilizációs tartalék létrehozására (lásd a 10.1. szakaszt). Az Európai Parlament és a Tanács 2015 októberében elfogadta a javaslatot.

A 2014-es tárgyévre vonatkozó 2015-ös jelentéseikben a tagállamok arról számoltak be, hogy összesen mintegy 11 200 létesítmény tartozott az EU ETS hatálya alá, szemben az előző, 2013-as tárgyév mintegy 11 400 létesítményével. Ezek a létesítmények nagyon eltérő jellemzőkkel rendelkeznek, ezért a nyomon követésről és jelentésről szóló rendelet 4 kategóriát határoz meg a létesítmények átlagos éves kibocsátása alapján. A 21. cikk értelmében benyújtott jelentések szerint 2014-ben – 2013-hoz hasonlóan – a létesítmények 72 %-a az A. kategóriába, 21 %-a a B. kategóriába és csupán 7 %-a (868 létesítmény) tartozott a C. kategóriába. 2014-ben több mint 5 700 létesítmény (az összes létesítmény 51 %-a) minősült kis kibocsátású létesítménynek, szemben a 2013-as tárgyév 5 600 létesítményével, amelyek az összes létesítmény 49 %-ának feleltek meg. A kis kibocsátású, A. kategóriába tartozó létesítmények magas százalékos aránya igazolja, hogy az arányosság elvét szem előtt tartva kialakított nyomon követési, jelentési és ellenőrzési rendszer többszintű szerkezete megfelelő.

A villamosenergia-termelők számára 2013-ban és 2014-ben térítésmentesen kiosztott kibocsátási egységek számát a 4. táblázat ismerteti. Ha a kiosztott kibocsátási egységek száma kisebb, mint a megengedett maximum, a „fel nem használt” kibocsátási egységek az adott tagállam nemzeti szabályaitól függően térítésmentesen kioszthatók a következő év(ek)ben. Végül azokat a kibocsátási egységeket, amelyeket nem osztanak ki térítésmentesen az eltérés értelmében, árverésre bocsátják. Az első évben a nemzeti tervben szereplő beruházások közül azokat lehetett bejelenteni, amelyeket 2009 júniusától kezdődően hajtottak végre. 2013-ra és 2014-re vonatkozóan 500 beruházás költségeit jelentették be; ezek közül 135 befejeződött, 22 beruházást töröltek, míg a többi folyamatban van, de még nem fejeződött be.

A Verbiostraw egy olyan német bioenergia-projekt, amely mezőgazdasági hulladékból állt elő biogázt egy, a maga nemében egyedülálló üzemben. A projekt, amely 16,5 MW kapacitással rendelkezik, évente 136 gigawattórányi biogázt fog előállítani évi 40 000 tonna szalma felhasználásával. Az alapanyag kizárólag mezőgazdasági hulladék, ennek eredményeképpen az üzem nem igényli, hogy mezőgazdasági területen termesszenek energianövényeket. A kondicionált biogázt vagy be fogják vezetni a földgázhálózatba, vagy újszerű biotüzelő-anyagként a közlekedési/szállítási ágazatban fogják felhasználni. A Verbiostraw projektet a németországi Schwedt/Oderben működő VERBIO Ethanol Schwedt GmbH & Co irányítja. A projekt 2014. január 3-án kezdett működni, és 22,3 millió EUR társfinanszírozásban részesült a NER 300 programból.

Az olasz BEST bioenergetikai projekt meghatározott energianövényekből állít elő második generációs bio-tüzelőanyagokat egy Torino közelében, Crescentinóban található demonstrációs erőműben. A rendkívül innovatív, integrált biotüzelőanyag-gyártó üzem óriás olasznádból, egy új, gyorsan növekvő, szárazságtűrő energianövényből, valamint búzaszalmából állít elő etanolt. Az üzem éves termelési kapacitása 51 millió liter/év. Az Italian Bio Product S.p.A. által irányított BEST projekt 2013. június 1-jén kezdett működni, és 28,4 millió EUR társfinanszírozásban részesült a NER 300 programból.

Meg kell jegyezni, hogy az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszernek a 2. időszakról a 3. időszakra végrehajtott kiterjesztése miatt módszertani szempontból problémát jelent teljes bizonyossággal értékelni a kibocsátások 2012-höz viszonyított változását. A becslések szerint 2013-ban a 2. és a 3. időszakban egyaránt a rendszer hatálya alá tartozó ágazatokba sorolt létesítményeknek legalább 3 %-kal kisebb volt a kibocsátása, mint 2012-ben. Míg a helyhez kötött létesítmények hitelesített ÜHG-kibocsátása 1895 millió tonna CO2-egyenérték volt 2013-ban, addig az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszer kiterjesztése miatt a rendszer hatálya alá került további kibocsátás a becslések szerint 79–100 millió tonnát tett ki. Összegezve elmondható, hogy a 2008-ban kezdődött gazdasági válság jelentős hatást gyakorolt a kibocsátásokra, és 2014-ben a kibocsátás még a rendszer 2. és 3. időszak közötti kiterjesztése miatt végrehajtott korrekció után is a válság előtti szint alatt maradt. Az éves kibocsátás volatilitása nem magyarázható kizárólag gazdasági tényezőkkel, hanem az energiahatékonyság javítása érdekében tett intézkedéseknek, illetve a tisztább energiaszerkezetnek is betudható.

Az 1. ábra a 2014 végéig tartó időszakot érintő, összesített kereslet- és kínálatadatokat mutatja be. 2013-ban az összkínálat mintegy 2,18 milliárd kibocsátási egység, az összkereslet pedig mintegy 1,96 milliárd kibocsátási egység volt. 2014-ben az összkereslet és az összkínálat egyaránt körülbelül 1,87 milliárd kibocsátási egységre csökkent. A többlet tehát 2013-ban hozzávetőleg 220 millió kibocsátási egységgel több mint 2 milliárd kibocsátási egységre nőtt, míg 2014-ben nem változott. A 2014. évi csökkent kínálat és kereslet a kibocsátási egységek forgalomba hozatalának későbbre ütemezése miatt alacsonyabb árverési volument és a kibocsátás folyamatos csökkenését tükrözi. A 2013-ra és 2014-re vonatkozó számadatok mérlegelésekor meg kell jegyezni, hogy azok az említett évekre vonatkozó, az európai uniós ügyleti jegyzőkönyvből (EUTL) kinyerhető legfrissebb adatokon alapulnak. Ez azt jelenti, hogy 2013-ra és 2014-re vonatkozóan a legújabb adatokat is magukban foglalhatják.

A MiFID2-csomag szerint a kibocsátási egységek is pénzügyi eszközöknek fognak minősülni. Ez annyit jelent, hogy a MiFID2-csomag hagyományos pénzügyi piacokra (köztük azokra, amelyeken a szén-dioxid-kibocsátásból származtatott termékek kereskedelme folyik a vezető platformokon) vonatkozó szabályai a másodlagos szén-dioxid-piac azonnali szegmensére (a kibocsátási egységekkel a másodlagos piacon azonnali teljesítéssel folytatott ügyletekre, amelyek jelenleg nem tartoznak uniós szintű szabályozás hatálya alá) is vonatkoznak majd, hogy ugyanolyan mértékű legyen az átláthatóság, a befektetők védelme és az integritás, mint a származtatott ügyletek piacán.

A kibocsátási egységekkel végrehajtott ügyletek oroszlánrészét a származtatott ügyletek (tőzsdei és tőzsdén kívüli határidős ügyletek, opciós ügyletek, swapügyletek) alkotják, amelyek az uniós pénzügyi piacok szabályozásának (köztük a jelenleg is hatályos, a pénzügyi eszközök piacairól szóló irányelv [MiFID-irányelv]) hatálya alá tartoznak. Ezt most a MiFID2-csomag váltja fel, amelyet 2017. januártól kell majd alkalmazni, és amely több végrehajtási intézkedés elfogadását igényli.

A létesítmények általában teljesítik a meghatározási szintekre vonatkozó minimumkövetelményeket. A jelentések szerint a C. kategóriájú létesítmények közül csak 118 (az összes létesítmény 14 %-a) tér el legalább egy paraméter esetében attól a követelménytől, hogy a jelentős forrásanyagokra a legmagasabb meghatározási szinteket alkalmazzák (2013-ban ez a szám 137 volt, amely a létesítmények 16 %-ának felelt meg). A valós szám azonban ennél magasabb lehet, mivel nem minden tagállam szolgáltatott adatokat e tekintetben. Ilyen eltérések csak akkor megengedettek, ha az üzemeltető bizonyítja, hogy a legmagasabb meghatározási szint műszakilag nem megvalósítható, vagy ésszerűtlen költségekhez vezet. Amennyiben megállapításra kerül, hogy az említett feltételek már nem állnak fenn, az üzemeltetőknek fejleszteniük kell nyomonkövetési rendszereiket. Ehhez hasonlóan a tagállamoknak be kellett jelenteniük az olyan B. kategóriájú létesítmények számát, amelyek a jelentős forrásanyagok vagy kibocsátó források tekintetében nem felelnek meg a legmagasabb meghatározási szint követelményeinek. Csak 22 tagállam számolt be erről a kérdésről, és az derült ki, hogy a B. kategóriájú létesítmények átlagosan 28 %-a tér el valamilyen szempontból a követelményektől (2013-ban 24 tagállam küldött ilyen információkat, amelyek alapján a B. kategóriájú létesítmények átlagosan 28 %-a érintett). A fentiek megerősítik, hogy az MRR-rendelet ilyen eltérésekre vonatkozó rendelkezései a gyakorlatban is alkalmazhatók (szem előtt tartva, hogy az eltéréseket az üzemeltetőnek kellően meg kell indokolnia, és azokat az illetékes hatóságnak is jóvá kell hagynia), és az üzemeltetők általában jól megfelelnek az előírásoknak.

Az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszerben a nyomonkövetési rendszer elemekből felépíthető rendszerként van kialakítva, amely a költséghatékonyság érdekében nagyfokú rugalmasságot biztosít az üzemeltetők számára, ugyanakkor rendkívül megbízhatóvá teszi a nyomon követett kibocsátási adatokat. E célból többféle nyomonkövetési módszer (számításon alapuló vagy mérésen alapuló módszer, valamint kivételes esetekben kivételes eljárás) is megengedett. A létesítmény különböző részei tekintetében a módszereket kombinálni is lehet. A létesítményekre és a légijármű-üzemeltetőkre olyan követelmény vonatkozik, miszerint az illetékes hatóság által az MRR-rendelet alapján jóváhagyott nyomonkövetési tervvel kell rendelkezniük, aminek köszönhetően elkerülhető a nyomonkövetési módszerek önkényes kiválasztása.

A megfelelési rendszer hatékonysága is javult, mivel az MRR-rendelet lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy kötelezővé tegyék az elektronikus jelentéstételt. 2015-ben tíz tagállam számolt be arról, hogy külön informatikai rendszert alakítottak ki az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszer keretében történő beszámolásra.

Ami a kibocsátási egységek adóügyi elbírálását illeti, a 21. cikk szerinti jelentésekből az derült ki, hogy néhány tagállam beszámolója szerint hozzáadottérték-adó (héa) terheli a kibocsátási egységek kiadását, és 24 tagállamban kell héát fizetni a kibocsátási egységekre vonatkozó másodlagos piaci ügyletek után. A tagállamok többsége arról számolt be, hogy a kibocsátási egységekkel kapcsolatos ügyletekre fordított adózás vonatkozik. A társaságoknak nyújtott kibocsátási egységeket további adóterhek sújthatják. Tizenhat tagállam számolt be arról, hogy nem terheli adó a kibocsátási egységeket és a vállalati kibocsátási egységeket.

Az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszert létrehozó irányelv 21. cikke értelmében a tagállamok beszámoltak arról, hogy az akkreditáció alkalmazási körei szerint hány hitelesítőt akkreditáltak. Az akkreditáció összes alkalmazási körében összesen 1044 akkreditáció történt (ez nem egyenlő a hitelesítők számával, mivel a hitelesítők több alkalmazási körben is tevékenykednek). A hitelesítők tagállamok általi kölcsönös elismerése sikeresen működik: a tagállamok többsége (28) beszámolt arról, hogy legalább egy külföldi hitelesítő működik a területén. A hitelesítők rendelkezésre állása az AVR-rendelet végrehajtásának sem az első, sem a második évében nem jelentett szűk keresztmetszetet a rendszerben.

Megállapítást nyert, hogy a hitelesítők nagymértékben megfelelnek az AVR-rendeletnek, a tagállamok kevés adminisztratív intézkedésről számoltak be; ez alól egy hitelesítő felfüggesztése, egy esetben az akkreditáció visszavonása és hat esetben az akkreditáció alkalmazási körének korlátozása jelentett kivételt. Hét tagállam számolt be hitelesítő elleni panaszokról, de ezeket az esetek 99 %-ában megoldották. Nyolc tagállam jelzett szabálytalanságot a nemzeti akkreditáló testület és az illetékes hatóság között előírt információcserével kapcsolatban.

8.A TAGÁLLAMOKBAN KIALAKULT IGAZGATÁSI RENDSZEREK ÉTTEKINTÉSE

A megbízott illetékes hatóságokat illetően a tagállamok az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerét különféle módszerekkel hajtják végre. A tagállamok többsége a meglévő struktúrákat vette igénybe, néhány tagállam pedig az EU kibocsátás-kereskedelmi rendszerének végrehajtásával foglalkozó új szervezeteket hozott létre. Így néhány tagállamban több helyi hatóság vesz részt a végrehajtásban, míg más országokban központosított megközelítés követnek. A 21. cikk szerinti jelentések némi betekintést nyújtanak az egyes tagállamokban kialakult szervezeti felépítésbe. Átlagosan 4 különböző illetékes hatóság vesz részt az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszer végrehajtásában. 15 tagállam számolt be arról, hogy a területi önkormányzatok is szerepet játszanak, általában az engedélyek kiadásában, valamint nyomonkövetési, jelentési és ellenőrzési kérdésekben. A hatóságok közötti koordináció elengedhetetlen ahhoz, hogy a jogi követelmények alkalmazása minden egyes tagállamban egységes és helyes módon történjen. Ezt az MRR-rendelet megfelelő rendelkezései biztosítják. A tagállamok arról számoltak be, hogy az illetékes hatóságok közötti koordinációhoz adott esetben különböző eszközöket alkalmaznak. 2014-ben 10 tagállam arról tett jelentést, hogy jogalkotási eszközökkel rendelkeznek a nyomonkövetési tervek vagy a kibocsátási jelentések központi kezelésére, nyolc esetben pedig egy központi szerv ad kötelező erejű utasításokat és iránymutatásokat. Tizenkét tagállam számolt be arról, hogy rendszeresen szerveznek műhelytalálkozókat a hatóságok számára, de csak nyolc említette, hogy közös képzéseket tartanak az illetékes hatóságok számára. Nyolc tagállam jelezte, hogy a koordináció eszközeként közös informatikai platformot alkalmaznak.

A tagállamok által (az engedélyezés és a jóváhagyott nyomonkövetési tervek után) kiszabott közigazgatási díjak tekintetében 14 tagállam arról számolt be, hogy nem számítanak fel díjat az üzemeltetőknek. A légi járművek üzemeltetői 16 országban nem fizetnek díjat. Hat tagállam jelentése szerint éves fenntartási díjat szednek az üzemeltetőktől és légijármű-üzemeltetőktől. Ezek a díjak a 671–5 250 EUR/év/üzemeltető tartományban mozognak. A díjat két esetben a kibocsátási egységenként fizetendő összeg (0,02–0,07 EUR) formájában állapították meg. Tizenhét tagállam szed elmondása szerint díjat különféle szolgáltatásokért, például a nyomonkövetési tervek jóváhagyásáért, vagy a nyomonkövetési tervek és engedélyek aktualizálásáért. E díjak mértéke igen eltérő: egy új nyomonkövetési terv jóváhagyása esetében lehet kevesebb mint 100 EUR, de akár több mint 3 000 EUR is.

Összességében azt a következtetést lehet levonni, hogy a tagállami rendszerek általában hatékonyak, és összhangban vannak az adott ország igazgatási rendszerével. Érvényesül a szubszidiaritás elve. Továbbra is erősíteni kell a tagállamok illetékes hatóságai közötti kommunikációt, valamint azt, hogy az illetékes hatóságok megosszák egymással a bevált módszereket.

9.MEGFELELÉS ÉS VÉGREHAJTÁS

A tagállamok illetékes hatóságai különféle megfelelőségi ellenőrzéseknek vetik alá az éves kibocsátási jelentéseket, és ezáltal jelentősen hozzájárulnak ahhoz, hogy az üzemeltetők nagymértékben megfeleljenek a szabályoknak. A 21. cikk alapján 2015-ben benyújtott jelentések információi szerint (Svédország kivételével) valamennyi tagállam az éves kibocsátási jelentések 95–100 %-át ellenőrizte teljesség és belső ellentmondásmentesség szempontjából. Továbbá a jelentések mintegy 80 %-át ellenőrizték a nyomonkövetési tervekkel való összhang, és átlagosan körülbelül 72 %-ukat vetették össze a kiosztási adatokkal. Huszonnégy tagállam számolt be arról, hogy egyéb adatokkal is végez összehasonlító ellenőrzést.

A fenti ellenőrzések a hitelesítő munkáját hivatottak kiegészíteni, és céljuk a nyomonkövetési, jelentési és ellenőrzési rendszer magas színvonalának biztosítása. Az ellenőrzést követően az illetékes hatóságok 2014-ben (és 2013-ban) csupán a jelentések 0,2 %-ában tártak fel hibákat.

Az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszert leíró további mutató a tagállamok által bejelentett olyan esetek száma, amelyekben az illetékes hatóságnak konzervatív becslést kellett adnia egy létesítmény kibocsátásáról; az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszerben e mutató szerint is jól működik a megfelelési rendszer. Tizennégy tagállam számolt be összesen 37 ilyen esetről (ez a létesítmények 0,3 %-ának felelt meg), amelyek összesen 9,1 millió tonna szén-dioxid-kibocsátást érintettek (a 2014-ben bejelentett összes hitelesített kibocsátás 0,5 %-át). Ezzel szemben 2013-ban tizenkét tagállam számolt be összesen 70 ilyen esetről (ez a létesítmények 0,6 %-ának felelt meg), amelyek összesen 2,7 millió tonna szén-dioxid-kibocsátást érintettek (a 2013-ban bejelentett összes hitelesített kibocsátás 0,14 %-át).

A fenti adatok azt bizonyítják, hogy a harmadik felek általi ellenőrzés ellenére az illetékes hatóság által végzett ellenőrzések is fontosak. Az eredmények azonban azt is igazolják, hogy a létesítmények 99,5 %-a megfelel az EU ETS beszámolási követelményeinek.

Az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszert létrehozó irányelv pénzbírságot ír elő 100 EUR összegű többletkibocsátási bírság formájában, amelyet a kibocsátott szén-dioxid minden olyan tonnája után kell megfizetni, amelyre nem adtak le kellő időben kibocsátási egységet. Amint azt az Európai Számvevőszék is megjegyezte, az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszert nagyon magas megfelelési arány jellemzi: minden évben a kibocsátások mintegy 99 %-ára ténylegesen benyújtják az előírt számú kibocsátási egységet. A légi közlekedési ágazat is rendkívül nagy mértékben megfelelt az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszer szabályainak: az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszer hatálya alá tartozó, légi közlekedésből származó kibocsátások több mint 99,5 %-áért felelős légijármű-üzemeltetők megfeleltek az előírásoknak. Közéjük tartozik több mint száz, az EU-n kívüli székhellyel rendelkező olyan kereskedelmi légitársaság is, amely az Európai Gazdasági Térségen belül is működtet járatokat.

2014-re vonatkozóan hat tagállam (Németország, Spanyolország, Lengyelország, Portugália, Románia és az Egyesült Királyság) számolt be arról, hogy kisszámú esetben (kb. a létesítmények 0,1 %-ára) „többletkibocsátási bírságot” szabott ki. Az irányelv előírásai szerint a tagállamoknak az európai fogyasztói árindexszel kell emelniük a bírság összegét.

A tagállamokban kiszabható egyéb szankciók a szabálysértések típusait és a szankciók skáláját illetően igen eltérőek. Sok tagállam úgy nyilatkozott, hogy az adott ügyben a szankciókat a bíróság határozza meg. A legtöbb tagállam arról számolt be, hogy a kiszabható szankciónak (adott esetben) alsó és/vagy felső határa van: míg a minimum néhány száz eurótól akár 75 000 EUR-ig, addig a maximum 5 000 EUR-tól 15 millió EUR-ig terjed. Hét tagállam szerint szankcióként börtönbüntetés is kiszabható.

2014-ben – csakúgy, mint 2013-ban – a létesítmények több mint 99 %-a eleget tett annak a követelménynek, hogy időben nyújtson be hitelesített éves kibocsátási jelentést. Az is fontos, hogy az üzemeltetők eleget tegyenek az üvegházhatású gáz kibocsátására vonatkozó engedélyüknek és a jóváhagyott nyomonkövetési tervnek. A tagállamok a 21. cikknek megfelelően beszámoltak arról, hogy milyen intézkedéseket tesznek a lehető legmagasabb szintű megfelelés biztosítása érdekében. A 2014-es tárgyévre vonatkozóan a 31 adatközlő ország közül 25 említette, hogy rendszeres találkozókat szerveznek az ágazattal és/vagy a hitelesítőkkel. 23 tagállam beszámolójában szerepelt, hogy az illetékes hatóságok helyszíni vizsgálatokat és helyszíni ellenőrzéseket tartanak. Huszonkét tagállam jelezte, hogy a kibocsátási egységek értékesítése mindaddig tilos, amíg a létesítmények nem felelnek meg az előírásoknak. Mindössze 11 tagállam említette, hogy közzéteszik az MRR-rendeletnek/AVR-rendeletnek nem megfelelő üzemeltetők nevét. Ezek az intézkedések meglehetősen hatásosnak tűnnek. 2014-re vonatkozóan csak 10 tagállam számolt be arról, hogy bírságokat szabott ki. Börtönbüntetés kiszabását a tagállamok nem jelezték. Bírságot a leggyakrabban azért szabtak ki az üzemeltetőknek, mert azok elmulasztották időben benyújtani a hitelesített jelentést (7 tagállamban: Spanyolországban, Magyarországon, Lengyelországban, Portugáliában, Romániában, Szlovákiában és az Egyesült Királyságban), valamint elmulasztották betartani az engedélyben foglalt feltételeket (5 tagállamban: Spanyolországban, Görögországban, Magyarországon, Hollandiában és az Egyesült Királyságban).