EURÓPAI BIZOTTSÁG Brüsszel, 2012.6.6. COM(2012) 280 final 2012/0150(COD) Javaslat AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS IRÁNYELVE a hitelintézetek és befektetési vállalkozások helyreállítását és szanálását célzó keretrendszer létrehozásáról és a 77/91/EGK és 82/891/EK tanácsi irányelv, a 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK és 2011/35/EU irányelv, valamint az 1093/2010/EU rendelet módosításáról (EGT-vonatkozású szöveg) {SWD(2012) 166 final}

{SWD(2012) 167 final}



INDOKOLÁS 1.A JAVASLAT HÁTTERE A pénzügyi válság komolyan próbára tette a nemzeti és uniós szintű hatóságoknak a bankrendszerben jelentkező problémák kezelésére vonatkozó képességét. Az Unió pénzügyi piacai ezzel párhuzamosan oly mértékben integrálttá váltak, hogy az egyes tagállamokban fellépő belső sokkok gyorsan átterjedhetnek más tagállamokra. E fejlemények fényében a Bizottság 2010 októberében közleményt tett közzé, melyben felvázolta egy pénzügyi ágazati uniós válságkezelési keretrendszer körvonalait. Ez a keretrendszer olyan közös és hatékony eszközökkel és hatáskörökkel ruházná fel a hatóságokat, amelyek lehetővé tennék számukra a bankválságok megelőző jellegű kezelését, a pénzügyi stabilitás megőrzését és – fizetésképtelenség esetén – a veszteségekkel szembeni adófizetői kitettség minimalizálását. Nemzetközi szinten a G-20 országok vezetői aláhúzták, hogy „a közelmúlt tapasztalatai fényében felül kell vizsgálni a szanálási rendszereket és a fizetésképtelenségi jogi szabályokat a jelentős, komplex, határokon átnyúló módon működő intézmények rendezett felszámolásának biztosítása érdekében”. 2011 novemberében Cannes-ban elfogadták a pénzügyi intézmények eredményes szanálási rendszereinek főbb sajátosságait meghatározó, a Pénzügyi Stabilitási Tanács (FSB) által összeállított dokumentumot (Key Attributes of Effective Resolution Regimes for Financial Institutions). A dokumentum azokat az alapelemeket mutatja be, amelyeket az FSB szerint bármely hatékony szanálási rendszernek tartalmaznia kell. Ezeknek az elemeknek az alkalmazása lehetővé teszi, hogy a pénzügyi intézményeket rendezett keretek között, létfontosságú gazdasági funkcióik megőrzése mellett és a fizetőképesség érdekében nyújtott támogatásból fakadó veszteségeknek való adófizetői kitettség minimalizálásával szanálhassák a hatóságok. 2012 júniusában a G-20 megkezdi az egyes joghatóságokban e téren elért előrelépés értékelését. 2010 júniusában az Európai Parlament saját hatáskörében készített jelentést fogadott el a bankszektor határokon átnyúló válságkezelését célzó ajánlások tárgyában. Ebben felhívta a figyelmet egy, a válságos helyzetben lévő bankok kezelését célzó uniós szintű keretrendszer kialakításának fontosságára, és sürgette a határokon átnyúlóan tevékenykedő intézmények szanálására alkalmazandó követelmények és rendszerek integrációjának és egységességének fokozását. Az Ecofin Tanács 2010. decemberi következtetéseiben felszólított a válságmegelőzés, a válságkezelés és a szanálás európai uniós rendszerének kialakítására. A következtetésekben a Tanács hangsúlyozza, hogy a rendszernek mérettől függetlenül minden bankra vonatkoznia kell, javítania kell a határokon átnyúló együttműködést, és három pillérre kell támaszkodnia (előkészítő és megelőző intézkedések, korai beavatkozás, valamint szanálási eszközök és hatáskörök). A Tanács hangsúlyozta, hogy „az uniós válságmegelőzési, válságkezelési és szanálási keretnek a pénzügyi stabilitás megőrzését kell céloznia a közbizalom és a piaci bizalom megóvása révén; elsődleges feladata a megelőzés és a felkészülés kell, hogy legyen; hiteles szanálási eszközöket kell biztosítania; lehetővé kell tennie a gyors és határozott fellépést; csökkentenie kell az erkölcsi kockázatot és a lehető legkisebbre kell csökkentenie az állami források igénybevételét, tisztességes tehermegosztást biztosítva a pénzügyi intézmények érintett szereplői között; elő kell segítenie a határokon átnyúlóan tevékenykedő csoportok zökkenőmentes szanálását; továbbá biztosítania kell a jogbiztonságot és korlátoznia kell a verseny torzulását”. 2012 második felében emellett egy magas szintű csoport is benyújtja jelentését a Bizottságnak arról, hogy a folyamatban lévő szabályozási reformokon túl hozzájárul-e az uniós bankok strukturális reformja a pénzügyi stabilitás növeléséhez, a hatékonyabb működés elősegítéséhez és a fogyasztók fokozottabb védelméhez. A csoport javaslatait a munka elvégzését követően külön értékeli majd a Bizottság. Végül 2012. május 30-án a Bizottság jelezte, hogy megkezdi azt a folyamatot, melynek során felvázolja „a teljes gazdasági és monetáris unióhoz vezető út fő lépéseit”, amelynek fő építőelemei közé tartozhat többek között „egy bankunió felé történő elmozdulás, melynek részét képezné egy integrált pénzügyi felügyelet és egy egységes betétgarancia-rendszer”. 2.KONZULTÁCIÓ AZ ÉRDEKELTEKKEL; HATÁSVIZSGÁLAT A 2008 és 2012 közötti időszakban a bizottsági szolgálatok számos konzultációt és megbeszélést tartottak szakértőkkel és a főbb ágazati szereplőkkel a banki válságkezelés és szanálás témájában. A javaslat elfogadása előtt utolsó nyilvános konzultációként a Bizottság szolgálatai 2011 januárjában munkadokumentumot tettek közzé, amelyben részletesen bemutatták a bizottsági szolgálatok által vizsgált szakpolitikai opciókat. A konzultáció 2011. március 3-án ért véget. A szanálási eszközök egyikéről, az úgynevezett adósságleírási eszközről 2012 áprilisában célzott megbeszéléseket tartott a Bizottság tagállami szakértőkkel, valamint a banki ágazat, a tudományos élet és a jogi szakma képviselőivel. Az egyeztetések középpontjában az adósságleírási eszköz fő paraméterei – a szanálási kritériumok, az adósságleírási eszköz alkalmazási köre, annak potenciális minimumszintje, a csoportok szanálása és a szerzett jogok – álltak. A nyilvános konzultációkkal kapcsolatos dokumentumok megtalálhatók az Európai Bizottság honlapján. A Bizottság mindezek alapján elkészítette jogalkotási javaslatát. A javaslat mellett bizottsági szolgálatok hatásvizsgálatot is összeállítottak, amely ugyancsak megtalálható az Európai Bizottság honlapján. A hatásvizsgálat véglegesítése során a bizottsági szolgálatok figyelembe vették a hatásvizsgálati testület 2011. májusi és júniusi első és második véleményében megfogalmazott észrevételeket. Emellett a hatásvizsgálat szövegének aktualizált változata tükrözi a nemzetközi fórumok legfrissebb következtetéseit és az adósságleírási eszközről rendezett 2012. áprilisi egyeztetések eredményeit. Közelebbről, a felülvizsgált hatásvizsgálat a nemzeti felügyeleti hatóságok és a szanálási hatóságok feladatainak bemutatásával, valamint a javasolt adósságleírási eszköz és a tervezett CRD IV szerinti tőkekövetelmények közötti kapcsolat kifejtésével pontosabb képet ad a jogi és intézményi környezetről. A hatásvizsgálat szövege pontosabb magyarázattal szolgál az egyes opciók – mindenekelőtt az adósságleírási eszköz – tartalmáról, és elemzi az adósságleírási eszköz alkalmazásának a bankok és a nem pénzügyi vállalatok (kkv-k) forrásköltségeire gyakorolt hatását. Bővebb elemzést tartalmaz emellett arról, hogyan illeszkedik a javaslat más szabályozási kezdeményezésekhez, és a monitoringszempontból leginkább releváns mutatók azonosításával tovább pontosítja a nyomon követési és értékelési intézkedéseket.

A hatásvizsgálat az alábbi következtetésekre jutott: A javasolt uniós bankszanálási keretrendszer növeli a pénzügyi stabilitást, csökkenti az erkölcsi kockázatot, védelmezi a betéteseket és a kritikus banki szolgáltatásokat, hozzájárul a közpénzek takarékos felhasználásához, és védi a pénzügyi intézmények belső piacát. A keretrendszer várhatóan kedvező társadalmi hatásokkal jár, elsősorban egy rendszerszintű bankválság valószínűségének csökkentése és az azzal járó gazdasági visszaesés elkerülése által, másodsorban pedig a fizetőképesség biztosítása érdekében nyújtott támogatásokból fakadó veszteségeknek való adófizetői kitettség minimalizálásán keresztül. A keret költségei az intézmények forrásköltségeinek esetleges – az implicit állami támogatás megszűnése miatti – emelkedéséből és a szanálási alapok létrehozásának költségeiből származnak. A bankok a megnövekedett költségeiket esetleg az ügyfelekre vagy a részvényesekre hárítják a betéti kamatok csökkentésével, a hitelkamatok és a banki szolgáltatások díjainak növelésével vagy a részvények után fizetendő osztalékok csökkentésével. A verseny ugyanakkor korlátozhatja az intézmények azon képességét, hogy teljes egészében áthárítsák a költségeket. A keretrendszer potenciális haszna, amely a rendszerszintű válságok alacsonyabb valószínűségéből eredő stabilabb hosszú távú gazdasági fejlődésből fakad, messze meghaladja a rendszer potenciális költségeit. 3.ÁLTALÁNOS MAGYARÁZÓ MEGJEGYZÉSEK: A HELYREÁLLÍTÁSI ÉS SZANÁLÁSI KERETRENDSZER A hatékony helyreállítási és szanálási keretrendszer létrehozásának szükségessége A bankok és a befektetési vállalkozások (a továbbiakban együttesen: intézmények) alapvető fontosságú szolgáltatásokat nyújtanak a polgárok, a vállalkozások és a gazdaság egésze számára (betételhelyezés, hitelnyújtás, a fizetési rendszerek működtetése). Működésük nagyrészt a bizalmon alapul, és könnyen ellehetetlenül, amennyiben ügyfeleik és partnereik elvesztik abban való hitüket, hogy az intézmények képesek lesznek teljesíteni kötelezettségeiket. Csőd esetén a bankokat a rendes fizetésképtelenségi eljárásnak megfelelően kell felszámolni. Az intézmények közötti kölcsönös függőség azonban olyan mértékű, hogy egy bank problémái könnyen az egész rendszeren átgyűrűznek, ami rendszerszintű válsággal fenyeget. A rendszerszintű kockázat és az intézmények gazdasági életben játszott fontos szerepe miatt a rendes fizetésképtelenségi eljárás alkalmazása egyes esetekben nem célszerű, és a válságos helyzetbe került intézmények kezelésére szolgáló hatékony eszközök hiánya túlságosan gyakran tette szükségessé azt, hogy akár viszonylag kisméretű intézmények esetében is közpénzekkel segítsék elő a bizalom helyreállítását annak megakadályozása érdekében, hogy a csőd által keltett dominóeffektus komoly reálgazdasági károkat okozzon.

Ennek megfelelően hatékony szakpolitikai keretre van szükség a bankcsődök rendezett módon történő kezelése és a problémák más intézményekre való átterjedésének megakadályozása érdekében. Ez a keretrendszer olyan közös és hatékony eszközökkel és hatáskörökkel ruházná fel a hatóságokat, amelyek lehetővé tennék számukra a bankválságok megelőző jellegű kezelését, a pénzügyi stabilitás megőrzését és az adófizetők veszteségeknek való kitettségének minimalizálását. Előkészítés, megelőzés, korai beavatkozás és szanálás Ennek érdekében az illetékes hatóságok rendelkezésére álló hatásköröknek három elemet kell magukban foglalniuk: i. a potenciális problémák minimalizálását célzó előkészítő lépéseket és terveket (előkészítés és megelőzés); ii. kezdődő problémák esetén a bank helyzetének romlását korai szakaszban megállítani képes és ezáltal a fizetésképtelenség elkerüléséhez vezető hatásköröket (korai beavatkozás); és iii. amennyiben az intézmény fizetésképtelensége az általános közérdek szempontjából aggályos (a 27. és 28. cikk definíciói), a bankok rendezett módon, a kritikus bankfunkciók megőrzése és a fizetésképtelenségből fakadó veszteségeknek való adófizetői kitettség maximális korlátozása mellett történő reorganizációját és felszámolását lehetővé tevő eszközt (szanálás). Együttesen ezek a hatáskörök az intézmények pénzügyi helyzetének helyreállítását és adott esetben az intézmények szanálását hatékonyan biztosító keretrendszert alkotnak. Mivel nem állapítható pontosan meg előre, hogy egy adott bank csődje mekkora kockázatot jelent a pénzügyi stabilitásra, biztosítani kell, hogy az illetékes hatóságok e hatásköröket bármely bankkal szemben alkalmazhassák, függetlenül annak méretétől vagy tevékenységi területének kiterjedtségétől. Szanálás: a bankok és befektetési vállalkozások fizetőképtelensége esetén alkalmazandó speciális eljárás A legtöbb országban azonos fizetésképtelenségi eljárás vonatkozik a pénzügyi nehézségekkel küzdő bankokra, illetve az egyéb vállalkozásokra. Ennek alapján reorganizálják a vállalkozást (ami adósságainak a hitelezők által jóváhagyott csökkentését vonja maga után) vagy – a veszteségek hitelezőkre hárítása mellett – felszámolják, esetleg mindkettőre sor kerül. A hitelezők és a részvényesek egyik esetben sem jutnak teljes mértékben a pénzükhöz. A különböző bankválságok tapasztalata azonban azt mutatja, hogy a fizetésképtelenségi jogi szabályok nem minden esetben képesek megfelelően kezelni a pénzügyi intézmények csődjét, mivel nem veszik kellőképpen figyelembe azt, hogy el kell kerülni a pénzügyi instabilitást, biztosítani kell az alapvető szolgáltatások folyamatos működését, és meg kell védeni a betéteseket. Ráadásul a fizetésképtelenségi eljárások hosszadalmasak, és amennyiben reorganizációra kerül sor, a hitelezőkkel kötött egyezség megkötését és az ahhoz vezető bonyolult tárgyalások lefolytatását teszik szükségessé, ami mind az adósok, mind a hitelezők számára időveszteségben, költségekben és az eredmény elégtelenségében jelentkező károkat okozhat. A szanálás a rendes fizetésképtelenségi eljárás alternatívája, amely lehetővé teszi a csődhelyzetben lévő bankok reorganizációját vagy felszámolását abban az esetben, ha a csőd elkerüléséhez közérdek fűződik (a pénzügyi stabilitás megőrzése, a bank kritikus funkcióinak és/vagy a betétek, az ügyféleszközök és az állami források biztonságának biztosítása). Ennek megfelelően a szanálásnak a veszteség részvényesekre és hitelezőkre való áthárítása tekintetében hasonló eredményre kell vezetnie az intézmények esetében, mint a rendes fizetésképtelenségi eljárásoknak, figyelembe véve az uniós állami támogatási szabályokat is, illetve megőrizve a pénzügyi stabilitást és limitálva a fizetőképesség érdekében nyújtott támogatásokból fakadó veszteségeknek való adófizetői kitettséget. A folyamatnak mindeközben a részvényesek és hitelezők kezelése tekintetében biztosítania kell a jogbiztonságot, az átláthatóságot és a kiszámíthatóságot, és meg kell őriznie azokat az értékeket, amelyek egy fizetésképtelenségi eljárás esetében megsemmisülnének. Az állami forrásokból végrehajtott bankmentésekre történő implicit ráhagyatkozás lehetőségének megszüntetésével a szanálás emellett arra ösztönözheti a biztosíték nélküli hitelezőket, hogy gondosabban mérjék fel a befektetéseikkel összefüggő kockázatokat. Mindezeken túl az állami támogatási szabályokkal összhangban lévő tagállami szanálási finanszírozási rendszerek kialakítása révén biztosítható a szanálási keretrendszer alapvető céljainak teljesülése. A befektetői kiszámíthatóság és a hatósági mérlegelési lehetőség közötti egyensúly A meglévő tulajdonosi jogok védelme érdekében biztosítani kell, hogy a bankok csak közvetlenül fizetésképtelenné válásukat megelőzően, a csőd küszöbén legyenek szanálás alá vonhatók. Annak mérlegelése során azonban, hogy egy intézményt mikor helyeznek szanálás alá, számos, a mindenkori piaci helyzettel vagy az intézményre jellemző likviditási vagy szolvenciális helyzettel összefüggő változót és tényezőt lehet figyelembe venni, ami bizonyos fokú mozgásteret biztosít a szanálási hatóságok számára. Hasonlóképpen, a szanálás során alkalmazandó konkrét intézkedéseket sem célszerű előre minden esetre meghatározni – azokat az adott helyzet függvényében kell meghozni. A szanálás nemzeti hatóságok által történő végrehajtásának kellő konvergenciája érdekében hasonló eszközöket, elveket és eljárásokat biztosító uniós keretrendszerre van szükség. E keretrendszer kialakítása során meg kell találni az egyensúlyt egyfelől az egyedi esetek mérlegeléséhez szükséges hatósági mozgástér, másfelől az egyenlő feltételek biztosítása és az egységes piac integritásának megőrzése között. Az Európai Bankhatóság (EBH) számára lehetővé kell tenni, hogy a szanálási hatáskörök egységes alkalmazását biztosító iránymutatásokat és technikai standardokat tegyen közzé, hogy részt vegyen a több tagállamban működő intézmények szanálásának előkészítésében, és hogy eredményét tekintve kötelező erejű közvetítő tevékenységet végezzen abban az esetben, ha a tagállami hatóságok nem értenek egyet a keretrendszer alkalmazásának kérdéseiben. Végül a sikeres szanálás feltétele a például garanciák kibocsátását lehetővé tevő vagy a szanálás alatt álló vállalkozás kritikus részeinek életképességét helyreállító rövid távú kölcsönöket biztosító, megfelelő finanszírozás. Ezeket a forrásokat elv szerint a bankszektornak kell méltányos és arányos módon, lehetőség szerint (a gazdasági költségek figyelembevételével) előre rendelkezésre bocsátania. Együttesen ezek a lépések biztosítják, hogy függetlenül a megfelelő szanálási intézkedésektől, azok költségeit elsősorban maguk az intézmények, illetve tulajdonosaik és befektetőik viseljék. A belső piac – határokon átnyúló csoportok kezelése A határokon átnyúló csoportok különböző tagállamokban letelepedett intézményekből állnak. A szanálási keretrendszer a határon átnyúló csoportokat az uniós pénzügyi piaci integráció egyik legfontosabb motorjának tekinti. A keretrendszer külön szabályokat állapít meg a határon átnyúló csoportok tekintetében, melyek lefedik az előkészítés és megelőzés (7., 8., 11., 12. és 15. cikk), a korai beavatkozás (25. cikk) és a szanálás (80–83. cikk) szakaszait. További szabályok vonatkoznak az eszközök csoporthoz tartozó vállalkozások közötti, pénzügyi válsághelyzetben történő átadására (16–22. cikk). A csoportokra vonatkozó szabályok egyensúlyt kívánnak teremteni a csoport mint egész adott esetben szükséges eredményes szanálása és a csoporthoz tartozó vállalkozásoknak otthont adó tagállamok pénzügyi stabilitásának, valamint az Unió pénzügyi stabilitásának védelme között. Az Unió pénzügyi stabilitása és – következésképpen – az egységes piac működésének javítása válságos időkben is kizárólag a határokon átnyúló csoportok szanálását szolgáló hatékony módszerek révén garantálható. E tekintetben – és a fogadó tagállamok számára nyújtandó biztosítékok szem előtt tartásával – a csoport számára jelentkező értékveszteséget minimalizáló gyors és hatékony csoportszintű szanálást a csoportszintű szanálási hatóságnak tulajdonított kiemelt szerep révén kell biztosítani. A csoportszintű szanálási hatóság kiemelt szerepe mellett kellőképpen figyelembe kell venni a fogadó tagállam szanálási hatóságának érdekeit, éspedig a következők révén: a) a szanálási hatóságok közötti együttműködést szolgáló rendszerek kialakítása a szanálási hatóságok kollégiumainak létrehozása által; b) annak szem előtt tartása, hogy a csoportra vonatkozó döntések során figyelembe kell venni mindazon tagállamok pénzügyi stabilitását, amelyekben a csoport működik; c) világos döntéshozatali folyamat kialakítása, amelynek során minden hatóság véleményt nyilváníthat, mégis biztosított, hogy egységes döntés szülessen a csoport szanálásáról; és d) a szanálási hatóságok közötti konfliktusok megoldására hivatott mechanizmus kialakítása (EBH-közvetítés). Az 1093/2010/EU rendeletben (EBH-rendeletben) és különösen a rendelet 19. cikkében előirányzottaknak megfelelően az EBH eredményét tekintve kötelező érvényű közvetítő szerepet játszik. Ebben az összefüggésben az 1093/2010/EU rendelet valamennyi vonatkozó szabályát alkalmazni kell, köztük a 38. cikket és a 44. cikk (1) bekezdését is. Ezek a mechanizmusok azt hivatottak biztosítani, hogy a csoport szanálása vagy a csoporthoz tartozó intézmények közötti pénzügyi segítségnyújtás ne okozzon kárt a csoport egyetlen része számára sem, és hogy ne maradjon figyelmen kívül a csoport tagjainak otthont adó tagállamok pénzügyi stabilitása. 4.A JAVASLAT JOGI ELEMEI 4.1.Jogalap A javaslat jogalapja az EUMSZ 114. cikke, amely lehetővé teszi a tagállami rendelkezések közelítésére vonatkozó olyan intézkedések elfogadását, amelyek tárgya a belső piac megteremtése és működése. A javaslat a rendszerszintű jelentőségű csődök kezelését szolgáló azonos eszközök és eljárások tagállamok számára történő biztosításához szükséges mértékben harmonizálja a hitelintézetek és befektetési vállalkozások helyreállításáról és szanálásáról szóló nemzeti jogi aktusokat. Ily módon, az intézmények szanálására rendelkezésre álló kapacitások egy minimumszintjének minden tagállamban történő biztosításával és a tagállami hatóságok között a határon átnyúló csoportok csődje esetén folytatandó együttműködés ösztönzésével a harmonizált keretrendszer elősegíti a pénzügyi stabilitást a belső piacon.

A megfelelő jogalap következésképpen az EUMSZ 114. cikke. 4.2.Szubszidiaritás Az EUSZ 5. cikkének (3) bekezdésében megállapított szubszidiaritás elvének megfelelően azokon a területeken, amelyek nem tartoznak kizárólagos hatáskörébe, az Unió csak akkor és annyiban jár el, amikor és amennyiben a tervezett intézkedés céljait a tagállamok sem központi, sem regionális vagy helyi szinten nem tudják kielégítően megvalósítani, így azok a tervezett intézkedés terjedelme vagy hatása miatt az Unió szintjén jobban megvalósíthatók. Kizárólag az uniós szintű fellépés biztosíthatja, hogy a tagállamok kellő mértékben összeegyeztethető intézkedéseket hozzanak a csőd szélén álló intézmények helyzetének rendezésére. Bár az Unió banki ágazata nagymértékben integrált, a bankválságok kezelésére szolgáló rendszerek nemzeti alapon alakultak ki, és jelentősen különböznek egymástól. A jogi környezet több tagállamban jelenleg nem biztosítja a hatóságok számára azokat a hatásköröket, amelyek a pénzügyi intézmények rendezett körülmények között, a pénzügyi stabilitás szempontjából alapvetően fontos szolgáltatások megőrzése mellett történő, és a fizetőképesség biztosítása érdekében nyújtott támogatásokból fakadó veszteségeknek való adófizetői kitettséget minimalizáló felszámolásához szükségesek. A nemzeti jog ilyen eltérései megnehezítik a válságok határokon átnyúló dimenzióinak megfelelő kezelését, mivel akadályozzák a hazai és a fogadó tagállam együttműködését. A szanálási célú nemzeti eljárások jelentős különbözősége emellett elfogadhatatlan mértékű kockázatot jelent a pénzügyi stabilitás szempontjából, és veszélyezteti a határon átnyúlóan tevékenykedő csoportok eredményes szanálását. Mivel a megfelelő uniós szintű szanálási rendszer kialakítása a tagállami gyakorlatok és eljárások messzemenő harmonizálását teszi szükségessé, indokolt, hogy a szükséges jogalkotási intézkedésre az Unió tegyen javaslatot. A szanálás mindazonáltal szorosan összefügg a nemzeti jog harmonizálatlan területeivel, így a fizetésképtelenségi joggal és a tulajdonjoggal. A megfelelő jogi eszköz ezért az irányelv, mivel annak biztosítása érdekében, hogy a keretrendszert az adott sajátos nemzeti jogi környezetben a kívánt hatásokat elérő módon hajtsák végre, a jogi aktust át kell ültetni az egyes nemzeti jogrendszerekbe. 4.3.Arányosság Az arányosság elvének megfelelően az Unió intézkedése sem tartalmilag, sem formailag nem terjedhet túl azon, ami a Szerződések célkitűzéseinek eléréséhez szükséges. Elvileg egy csődbe jutott bankra ugyanolyan fizetésképtelenségi eljárásnak kellene vonatkoznia, mint minden más vállalkozásra. A banki ágazat azonban különbözik a legtöbb más ágazattól abban, hogy kritikus gazdasági funkciókat lát el, és különösen érzékeny a rendszerszintű válságokra. E sajátosságok miatt egy bank felszámolása súlyosabb következményekkel járhat, mint egy másfajta vállalkozás kilépése a piacról. Ez indokolja azt, hogy bankválság esetén speciális szabályok és eljárások alkalmazására kerüljön sor. Mivel egy bank csődjének rendszerszintű hatása teljes bizonyossággal nem határozható meg előre, a javasolt válságkezelési keretrendszert elv szerint minden banki intézményre alkalmazni kell, függetlenül azok méretétől vagy komplexitásától. Bizonyosra vehető, hogy egy globális méretű, a piac szempontjából jelentős, globális beágyazottsággal rendelkező intézmény bukása komoly zavarokat okozna a globális pénzügyi rendszerben, és súlyos hatást gyakorolna számos ország gazdaságára. Az is világos, hogy amennyiben egy nagy kiterjedésű válság egy adott ország bankszektorának jelentős részét kitevő sok kisebb intézmény egyidejű bukásához vezetne, ennek hasonlóan pusztító gazdasági hatásai lehetnek. A keretrendszer ezért biztosítja, hogy a felügyeleti intézmények és szanálási hatóságok rendelkezésére álljanak azok a speciális szabályok és eljárások, amelyekkel bármely bank csődje vagy csődközeli helyzete eredményesen kezelhető rendszerszintű kockázatok esetén. A helyreállítási és a szanálási tervek összefüggésében és a rendelkezésre álló eszközök használata során mindazonáltal a nemzeti hatóságoknak figyelembe kell venniük az egyes intézmények méretét, összekapcsoltságát és az esetleges csődjük jelentette kockázatot, biztosítva a rendszer megfelelő módon történő alkalmazását. A rendelkezések ezért a kitűzött célok eléréséhez szükséges mértékre korlátozódnak. Továbbá, a tulajdonhoz való jognak a javasolt hatáskörök gyakorlása nyomán bekövetkező esetleges korlátozása nem sértheti az Alapjogi Charta rendelkezéseit, az Európai Bíróság vonatkozó értelmezéseit is figyelembe véve. Ez az oka annak, hogy a szanálásba vételre csak a fizetésképtelenséghez lehető legközelebb eső ponton kerülhet sor, és hogy a szanálási hatáskörök alkalmazását a közérdekű cél eléréséhez, nevezetesen az uniós pénzügyi stabilitás megőrzéséhez szükséges mértékre kell korlátozni. 4.4.A javaslat részletes magyarázata 4.4.1.Tárgy és hatály (1. cikk) A javaslat tárgya a válságkezelés (előkészítés, helyreállítás, szanálás) az összes hitelintézet és bizonyos befektetési vállalkozások tekintetében. A javaslat alkalmazási köre megegyezik a hitelintézetek – ideértve a bankcsoportokhoz tartozó pénzügyi intézményeket – és befektetési vállalkozások prudenciális követelményeit harmonizáló tőkekövetelmény-irányelv (CRD) alkalmazási körével. Az irányelv alkalmazási körébe a befektetési vállalkozásokat is be kell vonni, mert – amint azt a Lehman Brothers csődje megmutatta – ezek bukása jelentős rendszerszintű következményekkel járhat. Emellett a szanálási hatóságok hatáskörének ki kell terjednie a holdingtársaságokra is, amennyiben azok egy vagy több hitelintézetnek vagy befektetési vállalkozásnak minősülő leányvállalata szanálásra szorul, és egy vagy több leányvállalatának szanálása vagy a csoport mint egész szanálása érdekében szükség van a szanálási eszközöknek és hatásköröknek a holdingtársaságra való alkalmazására. 4.4.2.Szanálási hatóságok (3. cikk) A javaslat kötelezi a tagállamokat, hogy a keretrendszer céljainak kellő időben történő teljesítése érdekében hatalmazzanak fel közigazgatási hatóságokat a szanálási eszközök alkalmazására. A javaslat nem határozza meg konkrétan, mely hatóságot kell kijelölni szanálási hatóságként, mivel erre nincs szükség a szanálás eredményes végrehajtásához, és mivel ez beavatkozást jelentene a tagállamok alkotmányos és államigazgatási rendjébe. A tagállamok tehát szabadon dönthetnek arról, hogy például a nemzeti központi bankot, a pénzügyi felügyeletet, a betétbiztosítási rendszert, a pénzügyminisztériumot jelölik-e ki szanálási hatóságnak, vagy valamilyen más speciális hatóságra bízzák e feladatkört. A szanálási hatóságoknak rendelkezniük kell a nemzeti és határokon átnyúló bankszanálások végrehajtásához szükséges szakértelemmel és erőforrásokkal. Az esetleges összeférhetetlenség miatt a szanálási tevékenységeket funkcionálisan el kell különíteni a kijelölt hatóság egyéb tevékenységeitől. 4.4.3.Helyreállítási és szanálási tervek (5–13. cikk) A helyreállítási terveken alapuló korai fellépés megakadályozhatja a problémák eszkalálódását, és csökkentheti a csőd kockázatát. Az intézményeknek helyreállítási tervet kell készíteniük, amelyekben meghatározzák, milyen intézkedéseket kell tenniük hosszú távú életképességük helyreállítására pénzügyi helyzetük súlyos romlása esetén. A csoportoknak csoportszinten és a csoporthoz tartozó egyedi intézmények szintjén is el kell készíteniük a helyreállítási terveket. A terveket felügyeleti hatóságok értékelik és hagyják jóvá. A szanálási tervek biztosítják, hogy az intézményeket létfontosságú gazdasági funkcióik megőrzése mellett, a fizetőképesség érdekében nyújtott támogatásból fakadó veszteségeknek való adófizetői kitettség minimalizálásával lehessen talpra állítani. A szanálási terv, amelyet a felügyeleti hatóságokkal együttműködve a szanálási hatóságok készítenek el még normális üzletmenet idején, több forgatókönyvre, ezen belül például rendszerszintű válságot is feltételező szcenárióra vonatkoztatva vázolja fel az intézmény szanálása tekintetében választható opciókat. A tervek meghatározzák a szanálási eszközök alkalmazásának részleteit és a kritikus funkciók folyamatos biztosításának lehetséges módozatait. A csoportszintű szanálási tervek tartalmazzák a csoport szanálási tervét és a csoporthoz tartozó egyes intézmények szanálási terveit is. 4.4.4.A szanálhatóság akadályainak kezelésére vagy kiküszöbölésére vonatkozó hatáskörök (14–16. cikk)

A szanálási hatóságok a szanálási terv alapján értékelik, hogy az intézmény vagy csoport szanálható-e. Amennyiben a szanálási hatóságok azt állapítják meg, hogy az intézmény vagy csoport szanálásának jelentős akadályai vannak, előírhatják az intézménynek vagy csoportnak, hogy tegyen intézkedéseket szanálhatóságának megkönnyítése érdekében. Ezek az intézkedések magukban foglalhatják egyebek között a következőket: a jogi vagy működési struktúrák módosítása révén az összetettség csökkentését annak biztosításához, hogy a kritikus funkciók jogilag és gazdaságilag elkülöníthetők legyenek más funkcióktól; kritikus funkciók nyújtására irányuló szolgáltatási szerződések kidolgozását; az egyéni és összesített kitettségek felső határának előírását; beszámolási követelmények meghatározását; jelenlegi vagy tervezett tevékenységek korlátozását vagy megszüntetését; új üzletágak vagy termékek fejlesztésének korlátozását vagy megakadályozását; valamint további átalakítható tőkeinstrumentumok kibocsátását. A csoportok szanálhatóságának értékelése a csoportszintű szanálási hatóságok és a leányvállalatok szanálási hatóságai, egyéb érintett illetékes hatóságok, valamint az EBH közötti koordináción, konzultáción és együttes értékelésen alapul. Az EBH jelentős szerepet játszik annak biztosításában, hogy a szanálhatóság értékelése és a megelőzési hatáskörök érintett hatóságok általi alkalmazása egységes legyen a tagállamokban. Közelebbről, az EBH-nak technikaistandard-tervezeteket kell kidolgoznia a szanálási tervek rendszerszintű hatásának értékeléséhez szükséges paraméterek definiálása, valamint azoknak a kérdéseknek a pontos meghatározása érdekében, amelyeket az intézmény vagy csoport szanálhatóságának értékelésekor vizsgálni kell. 4.4.5.Csoporton belüli pénzügyi támogatás (17–23. cikk) A javaslat célja, hogy megszüntesse a jelenlegi jogszabályokban fennálló korlátozásokat a csoporton belüli egyik vállalkozás által az ugyanazon csoporthoz tartozó másik vállalkozásnak nyújtott pénzügyi támogatás tekintetében. A valamely csoportstruktúrához tartozó intézmények pénzügyi támogatás nyújtására vonatkozó megállapodásokat köthetnek (hitel, garanciavállalás vagy valamely ügyletben eszközök biztosítéki célú átadása formájában) a csoporthoz tartozó más, pénzügyi nehézségekkel küzdő vállalkozással. E korai pénzügyi segítségnyújtás révén kezelhetők a csoport egyes tagjainál jelentkező pénzügyi problémák. A megállapodást a nemzeti joggal összhangban előzetesen be lehet nyújtani a részt vevő vállalkozások részvényesi közgyűléséhez jóváhagyásra, és az feljogosítja a vezetőtestületeket arra, hogy a megállapodás feltételeinek megfelelően szükség esetén pénzügyi támogatást nyújtsanak. Ez növelni fogja a jogbiztonságot, mivel egyértelművé válik, hogy mikor és milyen módon nyújtható pénzügyi támogatás. A megállapodások önkéntesek, és lehetővé teszik, hogy a bankcsoportok értékeljék, hogy az ilyen megállapodások a csoport érdekét szolgálják-e (egy csoport többé-kevésbé integrált lehet és kisebb-nagyobb mértékben közös stratégiát követhet), és azonosítsák azokat a társaságokat, amelyeknek indokolt megállapodást kötniük (helyénvaló kizárni a kockázatosabb tevékenységet folytató társaságokat). Védintézkedésként a támogatást nyújtó intézmény felügyeletét ellátó hatóság hatáskörrel rendelkezik a megállapodás szerinti pénzügyi támogatás megtiltására vagy korlátozására, amennyiben az átruházás veszélyezteti a támogatást nyújtó likviditását vagy fizetőképességét, illetve a pénzügyi stabilitást. 4.4.6.Korai beavatkozás – rendkívüli ügyvezetés (23–26. cikk) A javaslat kiterjeszti a felügyeleti hatóság hatáskörét, hogy korai szakaszban beavatkozhasson abban az esetben, ha egy intézmény pénzügyi helyzete vagy fizetőképessége romlik. A javaslatban előirányzott hatáskör kiegészíti a tőkekövetelmény-irányelv 136. cikkében a felügyeleti hatóságokra ruházott hatáskört. Ezek a hatáskörök tiszteletben tartják a társasági joggal összhangban megállapított jogokat és eljárási kötelezettségeket. A korai intervencióra vonatkozó hatáskör a következőket foglalja magában: az intézmény felkérése a helyreállítási tervben meghatározott szabályok és intézkedések végrehajtására; cselekvési program és az annak végrehajtására vonatkozó ütemterv kidolgozása; a részvényesi közgyűlése összehívásának, a napirendre való javaslattételnek és bizonyos döntések meghozatalának az előírása a vezetőtestület számára, illetve a közgyűlés közvetlenül történő összehívása; és az intézmény felkérése arra, hogy hitelezőivel együtt az adósság átstrukturálására vonatkozó tervet dolgozzon ki. A felügyeleti hatóságnak hatásköre lenne továbbá arra, hogy meghatározott időtartamra rendkívüli ügyvezetőt nevezzen ki, amennyiben úgy ítéli meg, hogy az intézmény fizetőképessége jelentős kockázatnak van kitéve. A rendkívüli ügyvezető elsődleges feladata az intézmény pénzügyi stabilitásának helyreállítása, valamint tevékenységeinek megbízható és prudens irányítása. A rendkívüli ügyvezető felváltja az intézmény vezetőtestületét és a törzsrészvényesi jogok sérelme nélkül rendelkezik annak valamennyi hatáskörével. A rendkívüli ügyvezető kinevezésére vonatkozó hatáskör a fegyelem erősítésére szolgál a vezetőtestület és a részvényesek szempontjából, és elősegíti az olyan problémák magánszektorbeli megoldását, amelyek intézkedés hiányában az intézmény csődjéhez vezethetnek. 4.4.7.Szanálási feltételek (27. cikk) A javaslat közös paramétereket állapít meg, amelyek alapján megkezdhető a szanálási eszközök alkalmazása. Lehetővé kell tenni, hogy a hatóságok intézkedéseket foganatosítsanak, amennyiben egy intézmény fizetésképtelen vagy olyan mértékben közel áll a fizetésképtelenséghez, hogy intézkedés hiányában a közeljövőben fizetésképtelenné válik. Ugyanakkor biztosítani kell azt, hogy beavatkozási intézkedésekre csak akkor kerüljön sor, ha a részvényesi jogokba való beavatkozás indokolt. Ezért szanálási intézkedések végrehajtására csak akkor kerülhet sor, ha az intézmény csődhelyzetben van vagy valószínűleg csődbe jut, és nincs más megoldás, amellyel az intézmény megfelelő időkeretben helyreállítható lenne. Emellett, a szanálási intézkedések révén történő beavatkozásnak a közérdek szempontjából is indokoltnak kell lennie, a 28. cikkben meghatározottaknak megfelelően. 4.4.8.Általános elvek – különösen az arra vonatkozó elv, hogy a hitelezők nem kerülhetnek rosszabb helyzetbe (29. cikk) A keretrendszer számos általános elvet állapít meg, amelyeket a szanálási hatóságoknak be kell tartaniuk. Ezek az elvek vonatkoznak többek között a veszteség elosztására, valamint a részvényesek és hitelezők kezelésére, és a szanálási eszközök alkalmazásának a vezetőtestületet érintő következményeire. A keretrendszer előírja, hogy az értékelési folyamat (30. cikk) révén megállapított veszteségeket az intézmény részvényesei és hitelezői között kell elosztani a követelésekre vonatkozóan az egyes nemzeti fizetésképtelenségi szabályokban meghatározott hierarchiának megfelelően. Azonban a rendes fizetésképtelenségi eljárások nem veszik kellően figyelembe a pénzügyi stabilitást és egyéb, közérdekhez kapcsolódó aggályokat, ahogy az a fent említettekből (lásd a 3. szakaszt) is kitűnik. Ezért a szanálási keretrendszer elveket állapít meg a veszteségek elosztására vonatkozóan, amelyeket a nemzeti fizetésképtelenségi szabályoktól függetlenül tiszteletben kell tartani. Ezek az elvek a következők: a) a veszteségeket először teljes mértékben a részvényeseknek kell viselniük, majd ezután a hitelezőknek, és b) az egyazon osztályba tartozó hitelezőkkel szemben alkalmazható eltérő elbánás, amennyiben az a közérdek, és különösen a pénzügyi stabilitás megerősítése érdekében indokolt. Ezek az elvek valamennyi szanálási eszközre alkalmazandók. Emellett, és tekintettel az adósságleírási eszközre, a keretrendszer megállapítja a követelések részletesebb hierarchiáját (43. cikk). Ez a részletesebb hierarchia kiegészíti a nemzeti fizetésképtelenségi jogban megállapított rangsort, és szükség esetén annak helyébe lép. Azokban az esetekben, amikor a hitelezők gazdasági értelemben rosszabbul járnak, mint akkor, ha az intézmény rendes fizetésképtelenségi eljárás keretében kerül felszámolásra, a hatóságoknak biztosítaniuk kell, hogy megkapják a különbözetet. Ezt az esetleges kártalanítást a szanálási alapnak kell kifizetnie. Az adófizetőket érő veszteségek minimalizálására irányuló cél (29. cikk) eredményes megvalósítása szempontjából alapvető az az elv, hogy a veszteségeket először a részvényeseknek kell viselniük, majd ezután a hitelezőknek, valamint az arra vonatkozó szabály, hogy a szanálási intézkedést bármely rendkívüli állami pénzügyi támogatás igénybevétele előtt kell végrehajtani. 4.4.9.Értékelés (30. cikk) A szanálási eszközök és hatáskörök alkalmazása a valószínűleg csődbe jutó intézmény eszközei és forrásai valós értékének értékelésén alapul. Ezért a keretrendszer a „piaci érték” elvén alapuló értékelést tartalmaz. Ez biztosítja, hogy a veszteségeket abban az időpontban elszámolják, amikor az intézmény szanálása megkezdődik.

Az értékelést független szakértőnek kell elvégeznie, kivéve sürgős esetben, amikor a szanálási hatóságok ideiglenes értékelést hajtanak végre, amelyet később kiegészítenek a független szakértő bevonásával készült végleges értékeléssel. A szanálási hatóságok rendelkeznek a szükséges hatáskörrel ahhoz, hogy az ideiglenes és a végleges értékelés közötti esetleges eltéréseknek megfelelően módosítsák szanálási intézkedéseiket. 4.4.10.Szanálási eszközök és hatáskörök (31–64. cikk) Amennyiben a szanálás megindítását kiváltó feltételek teljesülnek, a szanálási hatóságok hatáskört kapnak a következő szanálási eszközök alkalmazására: a)üzletértékesítés, b)hídintézmény, c)eszközelkülönítés, d)adósságleírás. Az említett eszközök alkalmazásához a szanálási hatóságok hatáskörrel fognak rendelkezni a csődhelyzetben lévő vagy valószínűleg csődbe jutó intézmény feletti irányítás átvételére, átveszik a részvényesek és a vezető tisztségviselők szerepét, eszközöket és kötelezettségeket ruháznak át és szerződéseket érvényesítenek. A szanálási eszközök alkalmazhatók külön-külön vagy egymással kombinálva. Valamennyi a bank bizonyos mértékű szerkezetátalakításával jár. A szerkezetátalakítás nem kizárólag az adósságleíráshoz kapcsolódó jellemző. Az eszközelkülönítési eszközt minden esetben a többi eszközzel együtt kell alkalmazni (32. cikk). Adott esetben bármely szanálási eszköz alkalmazásának összhangban kell lennie az állami támogatások uniós keretrendszerével. Ebben az összefüggésben az állami támogatás igénybevételéről és/vagy a szanálási alapoknak a csődbe jutott intézmény szanálását segítő alkalmazásáról értesíteni kell a Bizottságot, és azok értékelése az állami támogatásra vonatkozó megfelelő előírásokkal összhangban történik a belső piaccal való összeegyeztethetőség biztosítása érdekében. A javaslat megállapítja a szanálási eszközök alapvető csoportját, amelyet valamennyi tagállamnak el kell fogadnia. A nemzeti hatóságoknak azonban lehetőségük lesz arra, hogy emellett meghatározott nemzeti eszközöket és hatásköröket alkalmazzanak a csődhelyzetben lévő intézmények kezelése tekintetében, amennyiben azok összeegyeztethetők az uniós szanálási keretrendszer elveivel és célkitűzéseivel és az Európai Unió működéséről szóló szerződéssel, és nem akadályozzák a csoportszintű szanálás eredményes végrehajtását. A nemzeti szanálási hatóságok csak akkor tudják használni az említett nemzeti eszközöket és hatásköröket, amennyiben igazolják, hogy az uniós keretrendszerbe foglalt (külön-külön vagy egymással kombinálva alkalmazott) eszközök egyike sem teszi lehetővé, hogy eredményes szanálási intézkedést hajtsanak végre. Az üzletértékesítési eszköz lehetővé teszi a szanálási hatóságok számára, hogy az intézményt vagy tevékenységeinek egészét vagy egy részét kereskedelmi feltételek mellett értékesíthessék a részvényesek hozzájárulása, vagy az egyébként alkalmazandó eljárási követelmények betartása nélkül. Amennyiben a körülmények lehetővé teszik, a szanálási hatóságoknak piaci feltételek mellett kell értékesíteniük az intézményt vagy tevékenységeinek értékesítendő részét. A hídintézmény eszköz alkalmazása lehetővé teszi a szanálási hatóságok számára, hogy egy intézmény tevékenységének egészét vagy egy részét állami irányítás alatt lévő vállalkozásra ruházzák át. A hídintézményt a tőkekövetelmény-irányelvvel összhangban kell engedélyezni, és kereskedelmi vállalkozásként fog működni az állami támogatási rendszerben előírt korlátozások figyelembevételével. A hídintézmény működése átmeneti, célja a rá átruházott üzletrészek értékesítése a magánszektorban, amennyiben a piaci feltételek megfelelőek. Az eszközelkülönítési eszköz célja, hogy lehetővé tegye a szanálási hatóságok számára az értékvesztett vagy problémás eszközök átruházását egy vagyonkezelő társaságra, hogy azok kezelhetők és idővel eladhatók legyenek. Az eszközöket piaci vagy hosszú távú gazdasági értéken kell átruházni (a 30. cikknek megfelelően), úgy, hogy a veszteségek az átruházás időpontjában elszámolásra kerüljenek. A versenytorzulások és az erkölcsi kockázat minimalizálása érdekében ezt az eszközt csak más szanálási eszközzel kombinálva szabad alkalmazni. Az adósságleírási eszköz (37–51. cikk) Az adósságleírási eszköz hatáskört biztosít a szanálási hatóságoknak ahhoz, hogy leírják a csődbe jutott intézmény biztosítékkal nem rendelkező hitelezőinek követeléseit, és a követeléseket saját tőkévé alakítsák át. Az eszköz használható a csődhelyzetben lévő vagy csődbe jutó intézmény feltőkésítésére, lehetővé téve a hatóságoknak, hogy a szanálási folyamat révén átalakítsák az intézmény szerkezetét, és a reorganizáció, valamint szerkezetátalakítás után helyreállítsák életképességét. Ez nagyobb rugalmasságot biztosít a hatóságoknak a jelentős, összetett pénzügyi intézmények csődjének kezelése terén. Ez az eszköz összekapcsolódik az intézmény problémáiért felelős vezetőtestület lecserélésével, valamint a vállalkozás helyreállítására vonatkozó terv végrehajtásával. A szanálási hatóságoknak hatáskörrel kell rendelkezniük az intézmény valamennyi kötelezettségének leírására. Egyes kötelezettségek azonban előzetesen kizárásra kerülnének (például a biztosított kötelezettségek, a fedezett betétek és azok a kötelezettségek, amelyeknek hátralévő futamideje egy hónapnál kevesebb). Kivételesen, és amennyiben az intézmény kritikus funkcióinak és fő üzletágainak, vagy a pénzügyi stabilitásnak a biztosítása miatt indokolt, a szanálási hatóság kizárhatja a származtatott eszközökre vonatkozó kötelezettségeket (38. cikk). Az esetleges kizárás uniós szintű harmonizált alkalmazását felhatalmazáson alapuló bizottsági aktusok biztosítanák. Az adósságleírási eszköz alkalmazása érdekében szükség van arra, hogy a szanálási hatóságok biztosítani tudják, hogy az intézmények mérlege elegendő összegű olyan kötelezettséget tartalmazzon, amelyre alkalmazható az adósságleírási hatáskör. A minimális összeg arányos lesz, és a kockázati profilt, valamint a finanszírozási források összetételét figyelembe véve az egyes intézménykategóriák alapján kerül meghatározásra (39. cikk). A minimumkövetelmények uniós szintű harmonizált alkalmazását felhatalmazáson alapuló bizottsági aktusok biztosítanák. Megfelelő lenne például – a legutóbbi pénzügyi válság tapasztalatai, valamint a végrehajtott modellszimulációk alapján – ha a (szabályozói tőke nélküli) összkötelezettség 10 %-ának megfelelő összeg képezné adósságleírás tárgyát. Ahogy a 4.4.8. pont részletezi, a 43. és a 44. cikk részletes hierarchiát határoz meg, amely kiegészíti és szükség esetén felváltja a nemzeti fizetésképtelenségi jogban megállapított hierarchiát. Elvben először a részvényesek követeléseit kell kimeríteni, ezt követően pedig a hátrasorolt hitelezőkét. Csak ezeknek a követeléseknek a kimerítése után kerülhet sor arra, hogy a szanálási hatóságok az előresorolt követelésekre hárítsák a veszteséget (43. és 44. cikk). Fennállhatnak azonban olyan körülmények, melyek esetén a szanálási hatóságok anélkül avatkozhatnak bele a hitelezők jogaiba, hogy a részvényesek követeléseit teljes mértékben felhasználták volna. Ezek a körülmények az adósságleírási eszközhöz kapcsolódnak és akkor jöhetnek létre, ha a szanálás alatt álló intézménynek van némi maradványtőkéje (a szanálási feltételek szerint az intézmény akkor van csődhelyzetben vagy akkor jut valószínűleg csődbe, ha teljes vagy gyakorlatilag teljes mértékben elvesztette tőkéjét). Ebben az esetben a szanálási hatóságok – miután a veszteségeket a részvényesekre hárították és csökkentették vagy törölték a részvényesek követeléseinek többségét – tőkévé alakíthatnak át alárendelt vagy szükség esetén előresorolt kötelezettségeket. Az átalakításnak oly módon kell történnie, amely a részvényesek fennmaradó követeléseinek jelentős hígításával jár. 4.4.11.A felmondás korlátozása és a szerződő felek védelme (68–73. cikk és a 77. cikk) A szanálási eszközök hatékony alkalmazásához a szanálási hatóságok számára lehetővé kell tenni, hogy átmenetileg felfüggesszék a hitelezők és szerződő felek jogainak gyakorlását a csődhelyzetben levő intézménnyel szemben a követelések érvényesítése és a pozíciólezárás, a szerződés felgyorsítása vagy más módon történő felmondása tekintetében. Ez az átmeneti felfüggesztés, amely legfeljebb a következő munkanapon 17.00 óráig tartana, időt ad a hatóságoknak arra, hogy megállapítsák és értékeljék, mely szerződések esetében van szükség fizetőképes harmadik félre történő átruházásra, így nem áll fenn annak a kockázata, hogy a pénzügyi szerződés értéke és hatálya megváltozik, mert a szerződő felek gyakorolják felmondási jogaikat. Azon szerződő felek felmondási joga, amelyek a csődbe jutott intézménynél maradnak, a felfüggesztés megszűnése után újra érvényesülne. A teljesítő harmadik félre történő átruházás azonban nem minősülhet a felmondási jog érvényesítését kiváltó nemteljesítésnek.

A szerződéses jogok e szükséges korlátozását ellensúlyozza a szerződő felekre vonatkozó védelem, amely megakadályozza, hogy a hatóságok különválasszanak kapcsolt kötelezettségeket, jogokat és szerződéseket: részleges tulajdon-átruházás keretében vagy az összes kapcsolt megállapodást át kell ruházni vagy ki kell zárni azokat az átruházásból. A megállapodások közé tartoznak a pozíciólezáró nettósítási megállapodások, a beszámítási megállapodások, a tulajdonjog-átruházási pénzügyi biztosítéki megállapodások, a biztosítéki megállapodások és a strukturált finanszírozási megállapodások 4.4.12.Jogi eljárásokra vonatkozó korlátozások (78. és 77. cikk) Az Alapjogi Charta 47. cikkével összhangban az érintett feleknek joguk van a tisztességes eljáráshoz és az őket érintő intézkedésekkel szembeni hatékony jogorvoslathoz. Ezért biztosítani kell a szanálási hatóságok által hozott határozatok bírósági felülvizsgálatának lehetőségét. Azon harmadik felek védelme érdekében azonban, amelyek a szanálási hatásköreiket gyakorló hatóságok eljárása során vásároltak a szanálás alatt álló intézmény eszközeiből, jogaiból és kötelezettségeiből, valamint a pénzügyi piacok stabilitása érdekében, a bírósági felülvizsgálat nem érinthet a megsemmisített határozat alapján hozott adminisztratív intézkedést és/vagy végrehajtott ügyletet. Ezért a jogsértő határozatra vonatkozó jogorvoslatnak az érintett által elszenvedett veszteség miatti kártalanításra kell korlátozódnia. Emellett meg kell akadályozni a szanálás alatt álló bankkal szembeni egyéb jogi eljárás megindítását vagy lefolytatását. Ezért a keretrendszer biztosítja, hogy mielőtt egy nemzeti bíróság valamely intézmény vonatkozásában megindítaná a fizetésképtelenségi eljárást, minden kérelemről értesítse a szanálási hatóságot; ezután a szanálási hatóságnak joga van ahhoz, hogy az értesítéstől számított 14 napon belül döntsön szanálási intézkedés végrehajtásáról az érintett intézmény vonatkozásában. 4.4.13.Határokon átnyúló szanálás (80–83. cikk) A helyreállítási és szanálási keretrendszer figyelembe veszi egyes bankcsoportok határokon átnyúló jellegét, azzal a céllal, hogy megteremtse a banki válságkezelés és szanálás átfogó és integrált uniós keretét. Ennek megfelelően a helyreállítási és szanálási terveket egyeztetve kell kidolgozni és a csoport egészére vonatkozóan kell végrehajtani, figyelembe véve az egyes csoportok struktúrájának sajátosságait és a fogadó állam, valamint a székhely szerinti állam hatóságai közötti feladatmegosztást. Ezt olyan intézkedések révén kell végrehajtani, amelyek a nemzeti hatóságok fokozott együttműködését és az előkészítés, a helyreállítás és a szanálás valamennyi szakaszában a csoportszintű megközelítést előtérbe helyező ösztönzők kialakítását teszik szükségessé. Egyértelműen kijelölt vezetéssel rendelkező és az Európai Bankhatóság (EBH) részvételével működő szanálási kollégiumok létrehozására kerül sor. Az EBH elősegíti a hatóságok együttműködését és szükség esetén közvetít. A kollégiumok célja az előkészítési és szanálási intézkedések koordinálása a nemzeti hatóságok között annak érdekében, hogy uniós szinten optimális megoldások jöjjenek létre. 4.4.14.Harmadik országokhoz fűződő kapcsolatok (84–89. cikk) Mivel számos uniós intézmény és bankcsoport működik harmadik országban, a hatékony szanálási keretrendszernek elő kell írnia a harmadik országbeli hatóságokkal folytatandó együttműködést. A javaslat biztosítja az uniós hatóságok számára a szükséges hatáskört valamely csődbe jutott külföldi bankra irányuló külföldi szanálási intézkedések támogatásához azáltal, hogy a területén elhelyezkedő, vagy a joghatósága alá tartozó eszközeinek, jogainak és kötelezettségeinek átruházását végrehajtja. Ilyen támogatás azonban csak akkor nyújtható, ha a külföldi intézkedés méltányos és egyenlő bánásmódot biztosít a helyi betéteseknek és hitelezőknek, és nem veszélyezteti a tagállam pénzügyi stabilitását. Az uniós szanálási hatóságoknak hatáskörrel kell rendelkezniük ahhoz is, hogy a szanálási eszközöket harmadik országbeli intézmények uniós fióktelepei esetében alkalmazzák, amennyiben a pénzügyi stabilitás vagy a helyi betétesek védelme érdekében egyedi szanálásra van szükség. A javaslat biztosítja a külföldi szanálási intézkedések támogatását, amennyiben a szanálási hatóságok együttműködési megállapodást kötöttek a külföldi szanálási hatósággal. Ezek a megállapodások biztosítják a nemzetközi csoportokkal kapcsolatos hatékony tervezést, döntéshozatalt és koordinációt. Az EBH-nak igazgatási keretmegállapodásokat kell kidolgoznia és megkötnie harmadik országok hatóságaival az 1093/2010/EU rendelet 33. cikkének megfelelően, a nemzeti hatóságoknak pedig kétoldalú megállapodásokat kell kötniük, amennyire lehetséges, az EBH keretmegállapodásaival összhangban. 4.4.15.A szanálás finanszírozása (90–99. cikk) A szanálás lehetővé teszi a szanálási költségekkel összefüggő jobb tehermegosztást a részvényesek és a hitelezők között a szanálási folyamat során, amennyiben a pénzügyi stabilitással összefüggő esetleges kockázatok ismeretében a fizetésképtelenségi eljárás nem tekinthető megfelelőnek. Előfordulhat azonban, hogy ez nem mindig elegendő, és szükséges lehet további finanszírozási módokkal történő kiegészítése például azért, hogy egy hídbanknak likviditást lehessen biztosítani. A korábbi tapasztalatok alapján annak érdekében, hogy minimalizálni lehessen a fizetőképesség érdekében nyújtott támogatásokból fakadó adófizetői veszteséget, szükség van olyan finanszírozási rendszerek létrehozására, amelyeket maguk az intézmények finanszíroznak. A 90–99.cikk megállapítja az e célból szükséges előírásokat. A 89. cikk előírja, hogy minden tagállamban finanszírozási rendszereket kell létrehozni. A 89. cikk (2) bekezdése felsorolja, hogy ezek a rendszerek mely célokra használhatók fel, a lista a garanciáktól a kölcsönig és a hozzájárulásig terjed. A veszteségeket elsősorban a részvényesek és a hitelezők viselik, de elvben más finanszírozási rendszerek sem zárhatók ki. A 90. cikk meghatározza a finanszírozási rendszereknek fizetendő hozzájárulások szabályait, ennek keretében előzetes hozzájárulást irányoz elő, amelyet utólagos hozzájárulások, és ha elengedhetetlen, pénzügyi intézményektől vagy a központi banktól felvett kölcsönök egészítenek ki. Annak biztosításához, hogy bizonyos mennyiségű pénzeszköz mindig rendelkezésre álljon, és az utólagos finanszírozáshoz kapcsolódó prociklikusságra tekintettel az irányelv minimális finanszírozási célszintet állapít meg, amelyet előzetes hozzájárulások révén 10 éves időtartam alatt kell elérni. Modellszámításokra alapozva a fedezett betétek 1 %-a optimális minimális finanszírozási célszintet jelent. A nemzeti finanszírozási rendszerek ellenálló képességének előmozdítása érdekében a 97. cikk rendelkezik arról, hogy a nemzeti rendszerek más tagállamban lévő rendszerektől kölcsönt vehetnek fel. A csoportszintű szanálás esetén a különböző nemzeti hatóságok között megvalósuló feladatkör-megosztásra tekintettel a 98. cikk meghatározza a nemzeti finanszírozási rendszereknek a csoport szanálásához való hozzájárulására vonatkozó szabályokat. Ez a hozzájárulás a csoportszintű szanálási terv keretében előzőleg egyeztetett hozzájáruláson alapul. A finanszírozási rendszerek európai rendszerét (98. cikk) a nemzeti finanszírozási rendszerek és a kapcsolódó kölcsönnyújtási mechanizmusok, valamint a határokon átnyúló csoportok szanálása esetén a nemzeti finanszírozási rendszerek között megvalósuló kölcsönös támogatás alkotja. A 99. cikk foglalkozik a betétbiztosítási rendszerek szanálási keretrendszerben betöltött szerepével. A betétbiztosítási rendszerek két módon járulhatnak hozzá a szanáláshoz. Először, a betétbiztosítási rendszereknek biztosítaniuk kell a biztosított betétekhez való folyamatos hozzáférést. A 94/19/EK irányelvvel összhangban jelenleg minden tagállamban létezik betétbiztosítási rendszer. A betétbiztosítási rendszerek a befagyasztott betétek tekintetében legfeljebb 100 000 EUR összegig kártalanítják a lakossági betéteseket, majd jogaik tekintetében helyettesítik őket a felszámolási eljárásban. Ezzel szemben a szanálás elkerüli, hogy a fedezett betétek befagyasztásra kerüljenek, ami a betétesek szempontjából sokkal kedvezőbb. Ezért kívánatos, hogy a betétbiztosítási rendszerek olyan összegű hozzájárulást teljesítsenek, ami megfelel annak a veszteségnek, amelyet rendes fizetésképtelenségi eljárás során viselniük kellett volna, ahogy a 99. cikk (1) bekezdése előírja. Az elégséges finanszírozás biztosítása érdekében bevezetésre került a betétbiztosítási rendszerek rangsorolása a követelések hierarchiájában úgy, hogy a betétbiztosítási rendszerek azonos rangúak a fedezetlen, előnyben nem részesített követelésekkel. A betétbiztosítási rendszer hozzájárulása készpénzben fizetendő a fedezett betétekkel járó veszteségek fedezése érdekében. Másodszor, miközben a tagállamoknak legalább arra kell használniuk a betétbiztosítási rendszereket, hogy biztosítsák a biztosított betétekhez való folyamatos hozzáférést, szabadon dönthetnek arról, milyen módon finanszírozzák a szanálást: létrehozhatnak a betétbiztosítási rendszerektől elkülönülő finanszírozási rendszereket, vagy a 91. cikknek megfelelően felhasználhatják betétbiztosítási rendszereiket is finanszírozási rendszerként. Így szinergia jön létre a betétbiztosítási rendszerek és a szanálás között. A továbbterjedést korlátozó szanálási keretrendszer fennállása esetén csökken a csődbe jutó bankok száma, és ezáltal a betétbiztosítási rendszerek által teljesítendő kifizetések valószínűsége is. A javaslat ezért a méretgazdaságosság kihasználása érdekében lehetővé teszi a tagállamok számára a betétbiztosítási rendszerek felhasználását a szanálás finanszírozására. Amennyiben két különálló rendszerről van szó, a betétbiztosítási rendszer felelős a biztosított betétesek védelméért a 99. cikk (1)–(4) bekezdésében meghatározott mértékben és feltételek mellett, miközben a 91. cikk szerint létrehozott különálló finanszírozási rendszerek kiegészítő finanszírozást biztosítanak. Ezzel szemben, ha a tagállamok egyetlen finanszírozási rendszer mellett döntenek, az fedezi a biztosított betéteket érintő veszteségeket, és egyéb, a 92. cikk szerinti célokra is felhasználható. Ebben az esetben a betétbiztosítási rendszernek teljesítenie kell a 93–98. cikkben a hozzájárulásokra, kölcsönnyújtásra és a kölcsönös támogatásra vonatkozóan meghatározott feltételeket. Mindenesetre, amennyiben a betétbiztosítási rendszer hozzájárulását követően a szanálás alatt álló intézmény egy későbbi szakaszban csődbe jut, és a betétbiztosítási rendszernek nincs elegendő eszköze a betétesek kifizetéséhez, rendelkeznie kell intézkedésekkel ahhoz, hogy a megfelelő összegeket azonnal be tudja szedni a tagjaitól.

Függetlenül attól, hogy milyen a nemzeti finanszírozási rendszer kialakítása (a betétbiztosítási rendszertől elkülönülő szanálási alap vagy a betétbiztosítási rendszer szanálási alapként történő alkalmazása), az állami támogatás valószínűleg részét képezi a szanálási alapok általi beavatkozásnak. 4.4.16.Megfelelés az EUMSZ 290. és 291. cikkének A Bizottság 2009. szeptember 23-án rendeletjavaslatokat fogadott el az EBH, az EBFH, valamint az EÉPH létrehozásáról. Ezzel kapcsolatban a Bizottság emlékeztetni kíván az európai felügyeleti hatóságokat létrehozó rendeletek elfogadásakor az EUMSZ 290. és 291. cikkével összefüggésben tett nyilatkozataira, amelyek szerint: „A szabályozási standardok elfogadására vonatkozó eljárások tekintetében a Bizottság hangsúlyozza a pénzügyi szolgáltatási ágazatnak a Lámfalussy-rendszerből eredő egyedi jellegét, amelyet az EUMSZ-hez csatolt 39. nyilatkozat is kifejezetten elismer. A Bizottság azonban súlyos kétségeinek ad hangot azzal kapcsolatban, hogy a felhatalmazáson alapuló jogi aktusok és a végrehajtási intézkedések elfogadásakor betöltött szerepének a korlátozása összhangban van-e az EUMSZ 290. és 291. cikkével.” 4.4.17.A felszámolásról szóló irányelv, a társasági jogi irányelvek és az EBH-rendelet módosításai (104–111. cikk) A 2001/24/EK irányelv rendelkezik a más tagállamokban fiókteleppel rendelkező hitelintézetek reorganizációjának és felszámolásának kölcsönös elismeréséről és végrehajtásáról. Az irányelv biztosítani kívánja, hogy a hitelintézet és más tagállamokban található fióktelepeinek reorganizációja vagy felszámolása az egységesség és az egyetemlegesség elvei szerint történjen, biztosítandó, hogy csupán egyetlen fizetésképtelenségi eljárás legyen folyamatban, és abban egyetlen jogalanyként kezeljék a hitelintézetet. Az eljárás egységessége és egyetemlegessége biztosítja a hitelezőkkel szembeni egyenlő bánásmódot, függetlenül azok nemzetiségétől, lakóhelyétől vagy tartózkodási helyétől. Annak érdekében, hogy a hitelezőkkel szembeni egységes bánásmód a szanálási eljárás során is biztosítva legyen, módosításra kerül a 2001/24/EK irányelv: hatályát kiterjesztjük a befektetési vállalkozásokra, valamint a szanálási eszközöknek a szanálási rendszer hatálya alá tartozó bármely jogalany vonatkozásában történő használatára is. A társasági jogi irányelvek a részvényesek és a hitelezők védelmét szolgáló szabályokat tartalmaznak. E szabályok közül néhány akadályozhatja a szanálási hatóságok gyors intézkedését. A második társasági jogi irányelv előírja, hogy a részvénytársaságok bármely tőkeemeléséről a közgyűlésnek kell határoznia, miközben a 2007/36/EK irányelv (a részvényesi jogokról szóló irányelv) e közgyűlés összehívására 21 napos időtartamot ír elő. Ezért a hitelintézet pénzügyi helyzetének gyors, tőkeemelés útján történő helyreállítása nem lehetséges. Ezért ez a javaslat módosítja a részvényesi jogokról szóló irányelvet, lehetővé téve a közgyűlés számára, hogy előzetesen határozzon arról, hogy a vészhelyzeti tőkeemelésről történő határozathozatal esetén rövidebb határidőt alkalmaz a közgyűlés összehívására. Ez a felhatalmazás a helyreállítási terv részét képezi. Ez lehetővé teszi a gyors reagálást, miközben megőrzi a részvényesek döntéshozatali hatáskörét. Ezenfelül a társasági jogi irányelvek előírják, hogy a tőke emeléséhez, csökkentéséhez, az összefonódáshoz és a szétváláshoz a részvényesek beleegyezése szükséges, és a részvényeseket elővásárlási jog illeti meg a tőke pénzbeli hozzájárulás ellenében történő felemelésekor. Emellett a nyilvános vételi ajánlatról szóló irányelv kötelező ajánlattételt ír elő, amennyiben valamely személy – az államot is ideértve – az irányítási küszöb (általában 30–50 %) feletti részesedést szerez egy jegyzett társaságban. Ezen akadályok kezelése érdekében a javaslat lehetővé teszi a tagállamok számára az azon rendelkezésektől való eltérést, amelyek előírják a hitelezők vagy a részvényesek hozzájárulását vagy más módon akadályozzák a hatékony és gyors szanálást. Annak biztosítása érdekében, hogy a szanálásért felelős hatóságok képviselettel rendelkezzenek az 1093/2010/EU rendelet által létrehozott Pénzügyi Felügyeletek Európai Rendszerében, valamint annak biztosítása érdekében, hogy az EBH rendelkezzen az ezen irányelvben meghatározott feladatok végrehajtásához szükséges szakértelemmel, az 1093/2010/EU rendeletet módosítani kell abból a célból, hogy az ezen irányelvben meghatározott nemzeti szanálási hatóságok beletartozzanak a hatáskörrel rendelkező hatóságok említett rendeletben meghatározott fogalmába. 4.4.18.Hatálybalépés Az irányelv a Hivatalos Lapban való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba. Az általános gyakorlattal összhangban az irányelv átültetési határideje 18 hónap, azaz 2014. december 31. Az adósságleírási eszközre vonatkozó rendelkezésekre hosszabb átültetési időszak vonatkozik, ezek 2018. január 1-jétől alkalmazandók. Ez az időpont figyelembe veszi a meglévő adósságok esetében megfigyelt lejárati ciklusokat, a tőkeáttétel-csökkenés elkerülésének szükségességét, valamint azt, hogy az intézményeknek 2018-ig végre kell hajtaniuk az új tőkekövetelményeket. A tagállamoknak és a Bizottságnak a magyarázó dokumentumokról szóló, 2011. szeptember 28-i együttes politikai nyilatkozatával összhangban a tagállamok az átültető intézkedéseikről szóló értesítéshez korrelációs táblázatot csatolnak. Ezt egyrészt az irányelv összetettsége indokolja – az irányelv különböző témákat fed le és valószínűleg számos végrehajtási intézkedést tesz majd szükségessé –, másrészt pedig az a tény, hogy egyes tagállamok már elfogadtak olyan jogszabályokat, amelyek részben átültetik ezt az irányelvet. 5.KÖLTSÉGVETÉSI VONZATOK A fenti szakpolitikai lehetőségeknek uniós költségvetési vonzatai lesznek. A jelenlegi javaslat előírja, hogy az EBH i. dolgozzon ki körülbelül 23 technikai standardot és 5 iránymutatást, ii. vegyen részt a szanálási kollégiumokban, nézeteltérés esetén hozzon döntéseket, és folytasson kötelező jellegű közvetítést, valamint iii. biztosítsa a harmadik országbeli szanálási eljárások elismerését a 85. cikknek megfelelően, és a 88. cikkel összhangban kössön nem kötelező erejű együttműködési keretmegállapodásokat harmadik országokkal. A technikai standardok elkészítésének határideje az irányelv 2013 júniusa és decembere között tervezett hatálybalépését követő 12 hónap múlva jár le. A Bizottság javaslata hosszú távú feladatokat irányoz elő az EBH számára, ami további 5 álláshely (ideiglenes alkalmazotti álláshely) létrehozását teszi szükségessé 2014-től. Emellett 11 kirendelt nemzeti szakértő van előirányozva a 2014–2015-ben ellátandó átmeneti feladatokra. 2012/0150 (COD) Javaslat AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS IRÁNYELVE

a hitelintézetek és befektetési vállalkozások helyreállítását és szanálását célzó keretrendszer létrehozásáról és a 77/91/EGK és 82/891/EK tanácsi irányelv, a 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK és 2011/35/EU irányelv, valamint az 1093/2010/EU rendelet módosításáról (EGT-vonatkozású szöveg) AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA, tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 114. cikkére, tekintettel az Európai Bizottság javaslatára, a jogalkotási aktus tervezetének a nemzeti parlamentek számára való megküldését követően, tekintettel az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére, tekintettel az Európai Központi Bank véleményére, rendes jogalkotási eljárás keretében, mivel: (1)A 2008-ban kezdődött pénzügyi válság rávilágított, hogy hiányoznak a megfelelő uniós szintű eszközök az instabil vagy csődhelyzetbe került hitelintézetek hatékony kezelésére. Ilyen eszközökre különösen a fizetésképtelenség megelőzése vagy – annak bekövetkezése esetén – a negatív következmények minimalizálása érdekében van szükség, ami az érintett intézmény rendszerszintű jelentőségű funkcióinak megőrzésével érhető el. A válság során ezek a kihívások jelentős kényszerítő erővel bírtak abban a döntésben, hogy a tagállamok megmentsék az állami pénzeszközöket használó hitelintézeteket. (2)Az uniós pénzügyi piacok jelentős mértékben integrálódtak, és egymással szorosan összefonódtak – számos hitelintézet jelentős mértékben folytat az országhatárokon átnyúló tevékenységet. Egy határokon átnyúló hitelintézet csődje valószínűleg mindazon tagállamok pénzügyi piacainak stabilitását érinti, ahol az adott hitelintézet működik. Amennyiben a tagállamok nem tudnak ellenőrzést szerezni egy fizetésképtelen hitelintézet felett, és nem tudják azt olyan módon szanálni, hogy hatékonyan akadályozzák meg a nagyobb mértékű, rendszerszintű kárt, ez veszélyeztetheti a tagállamok közötti kölcsönös bizalmat és a belső piac hitelességét a pénzügyi szolgáltatások terén. A pénzügyi piacok stabilitása ezért a belső piac kialakításának és működésének elengedhetetlen feltétele. (3)A hitelintézetek szanálására vonatkozó eljárások jelenleg uniós szinten nem harmonizáltak. Néhány tagállam ugyanazokat az eljárásokat alkalmazza a hitelintézetekre, mint a többi fizetésképtelen vállalkozásra – egyes esetekben a hitelintézetekre szabva azokat. Jelentős anyagi jogi és eljárásjogi különbségek vannak a tagállamokban a hitelintézetek fizetésképtelenségére vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések között. Ezenkívül a pénzügyi válság nyomán világossá vált, hogy a vállalatokra vonatkozó általános fizetésképtelenségi eljárások nem mindig megfelelőek a hitelintézetek esetében, mert nem mindig teszik lehetővé a gyors beavatkozást, a hitelintézetek alapvető funkciói folytonosságának fenntartását és a pénzügyi stabilitás megőrzését. (4)Ezért olyan rendszerre van szükség, amely az instabil vagy csődhelyzetben lévő intézmények tekintetében megfelelően korai és gyors beavatkozáshoz szükséges eszközökkel látja el a hatóságokat, biztosítandó azt, hogy a hitelintézet folyamatosan elláthassa alapvető pénzügyi és gazdasági funkcióit, hogy a minimumra csökkenjen az intézmény csődjének a pénzügyi rendszerre gyakorolt hatása, és hogy a részvényesek és a hitelezők megfelelő veszteségeket viseljenek. Az új hatáskörök segítségével a hatóságok fenntarthatják a betétekhez és fizetési műveletekhez való folyamatos hozzáférést, adott esetben értékesíthetik a vállalkozás életképes részeit, továbbá méltányos és kiszámítható módon oszthatják fel a veszteségeket. Ezek a célkitűzések segítséget nyújtanak a pénzügyi piacok destabilizálásának kivédésében, és csökkentik az adófizetőket érintő költségeket. (5)Egyes tagállamok már bevezettek a csődhelyzetben lévő hitelintézetek szanálására irányuló, új jogszabályokon nyugvó mechanizmusokat, mások pedig jelezték, hogy szándékukban áll bevezetni ilyeneket, amennyiben uniós szinten nem kerül sor hasonlók elfogadására. A hitelintézetek szanálására vonatkozó feltételek, hatáskörök és eljárások tekintetében meglévő nemzeti különbségek valószínűleg akadályozzák a belső piac zökkenőmentes működését és a nemzeti hatóságok közötti együttműködést a csődhelyzetben lévő, határokon átnyúlóan tevékenykedő bankcsoportok kezelése terén. Ez különösen igaz abban az esetben, amikor a különböző megközelítések következtében a nemzeti hatóságok a hitelintézetek szanálása tekintetében nem ugyanolyan mértékű ellenőrzési jogkörrel vagy lehetőséggel rendelkeznek. A szanálási rendszerekben meglévő különbségek továbbá az egyes tagállamokban eltérően érinthetik a banki finanszírozási költségeket, és a bankok közötti verseny torzulását eredményezhetik. A hatékony szanálási rendszer minden tagállamban történő megteremtésére annak biztosítása érdekében is szükség van, hogy az intézményeket belső piaci letelepedési joguk gyakorlásában ne akadályozhassa az, hogy a székhelyük szerinti tagállam milyen mértékben képes pénzügyileg kezelni az adott intézmény csődjét. (6)Az említett akadályokat meg kell szüntetni, és szabályokat kell alkotni annak érdekében, hogy a belső piaci rendelkezések ne kerüljenek veszélybe. Ebből a célból a hitelintézetek és befektetési vállalkozások szanálására vonatkozó szabályokra közös harmonizációs minimumszabályokat kell megállapítani. (7)Mivel a tervezett fellépés célkitűzéseit – nevezetesen a hitelintézetek szanálására vonatkozó szabályok és eljárások harmonizálását – a tagállamok nem tudják kielégítően megvalósítani, és ezért azok egy intézmény csődjének az egész Unióra gyakorolt hatásai miatt uniós szinten hatékonyabban megvalósíthatók, az Unió intézkedéseket fogadhat el az Európai Unióról szóló szerződés 5. cikkében hivatkozott szubszidiaritás elvével összhangban. Az említett cikkben foglalt arányosság elvével összhangban ezen irányelv nem lépi túl az említett célkitűzések eléréséhez szükséges mértéket. (8)A pénzügyi szolgáltatások területén meglévő uniós jogszabályokkal való összhang, valamint az intézmények körében a lehető legmagasabb szintű pénzügyi stabilitás biztosítása érdekében a szanálási rendszert nemcsak hitelintézetekre, hanem a befektetési vállalkozások és hitelintézetek tőkemegfeleléséről szóló, 2006. június 14-i 2006/49/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben meghatározott prudenciális követelmények hatálya alá tartozó befektetési vállalkozásokra is alkalmazni kell. A rendszert ezenkívül a pénzügyi konglomerátumhoz tartozó hitelintézetek, biztosítóintézetek és befektetési vállalkozások kiegészítő felügyeletéről, valamint a 73/239/EGK, a 79/267/EGK, a 92/49/EGK, a 92/96/EGK, a 93/6/EGK és a 93/22/EGK tanácsi irányelvek, illetve a 98/78/EK és 2000/12/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek módosításáról szóló, 2002. december 16-i 2002/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben meghatározott pénzügyi holdingtársaságokra és vegyes pénzügyi holdingtársaságokra, valamint vegyes tevékenységű holdingtársaságokra és pénzügyi intézményekre is alkalmazni kell, ha az utóbbiak hitelintézet vagy befektetési vállalkozás leányvállalatai. A válság megmutatta, hogy egy csoporthoz tartozó vállalkozás fizetésképtelensége gyorsan kihat az egész csoport fizetőképességére, azaz rendszerszintű következményekkel jár. Ezért a hatóságoknak az ilyen vállalkozások tekintetében is hatékony eszközökkel kell rendelkezniük annak érdekében, hogy megakadályozzák a hatás továbbterjedését, és a csoport egészére vonatkozóan egységes szanálási rendszert hozzanak létre, hiszen a csoporthoz tartozó vállalkozás fizetésképtelensége gyorsan az egész csoport fizetőképességére is kihathat. (9)Az ezen irányelv által biztosított szanálási eszközök és hatáskörök csorbíthatják a részvényesek és a hitelezők jogait. Különösen a hatóságok azon hatásköre érinti a részvényesek tulajdonjogát, hogy a hatóság a részvényesek hozzájárulása nélkül átruházhatja az intézmény részvényeit vagy eszközeinek egészét, illetve azok egy részét magánszektorbeli vásárlóra. Ezenkívül az a hatáskör is érintheti a hitelezőkkel szembeni egyenlő bánásmódot, hogy a hatóságok – olyan célok alapján, mint a szolgáltatások folyamatosságának biztosítása és a pénzügyi stabilitásra gyakorolt káros hatás kiküszöbölése – eldönthetik, hogy egy csődhelyzetben lévő hitelintézetnek mely kötelezettségeit kell átruházni. (10)A nemzeti hatóságoknak a helyreállítási és a szanálási tervek összefüggésében és a rendelkezésükre álló eszközök használata során figyelembe kell venniük az egyes intézmények kockázatát, méretét és összekapcsoltságát, és biztosítaniuk kell a rendszer megfelelő módon történő alkalmazását.

(11)Az intézkedések kellő gyorsaságának biztosítása, a gazdasági szereplőktől való függetlenség garantálása és az összeférhetetlenség elkerülése érdekében a tagállamoknak közigazgatási hatóságokat kell kijelölniük az ezen irányelv szerinti szanálással kapcsolatos feladatok és kötelezettségek elvégzésére. A tagállamok kötelesek elegendő forrást biztosítani a szanálási hatóságok részére. A közigazgatási hatóságok kijelölése nem zárhatja ki a szanálási hatóság hatáskörének átruházását. Nem szükséges azonban pontosan előírni azt, hogy a tagállamoknak mely hatóságot kell szanálási hatóságként kijelölniük. Bár e szempont harmonizálása elősegíthetné a koordinációt, jelentősen beleavatkozna a tagállamok alkotmányos és államigazgatási rendszerébe. Kevésbé beavatkozó rendelkezéssel is elérhető a megfelelő mértékű koordináció: az intézmények szanálásában részt vevő valamennyi nemzeti hatóságnak szanálási kollégiumokban kell képviseltetnie magát, olyan testületekben, amelyekben a határokon átnyúló vagy uniós szintű koordináció zajlik. A tagállamok számára tehát szabadságot kell biztosítani annak megválasztásában, hogy mely hatóságok feladatkörébe utalják az ezen irányelvben foglalt szanálási eszközök alkalmazását, illetve hatáskörök gyakorlását. (12)Figyelemmel azokra a következményekre, amelyeket egy hitelintézet vagy befektetési vállalkozás csődje egy tagállam pénzügyi rendszerére és gazdaságára gyakorolhat, valamint arra a tényre, hogy egy válság rendezéséhez állami pénzeszközök igénybevételére is szükség lehet, a tagállamok pénzügyminisztériumát vagy más érintett minisztériumaikat már korai stádiumban szorosan be kell vonni a válságkezelés és rendezés folyamatába. (13)A határokon átnyúló módon működő intézmények vagy csoportok eredményes szanálása az illetékes hatóságok és a szanálási hatóságok felügyeleti és szanálási kollégiumokban megvalósuló együttműködését teszi szükségessé az irányelv által lefedett folyamat minden szakaszában, a helyreállítási és szanálási tervek kidolgozásától kezdve az egyes intézmények tényleges szanálásáig. Amennyiben az intézményekkel kapcsolatban ezen irányelvnek megfelelően hozandó döntések tekintetében a nemzeti hatóságok között vita merül fel, végső soron az Európai Bankhatóságnak (EBH) kell közvetítő szerepet játszania. Ennek érdekében az EBH-t fel kell hatalmazni arra, hogy az európai felügyeleti hatóság (Európai Bankhatóság) létrehozásáról, a 716/2009/EK határozat módosításáról és a 2009/78/EK bizottsági határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2010. november 24-i 1093/2010 európai parlamenti és tanácsi rendelet rendelkezéseinek megfelelően meghatározott lépések megtételére vagy ezektől való tartózkodásra kötelezze a nemzeti hatóságokat. (14)Az ezen irányelv által lefedett területeken alkalmazandó egységes és következetes megközelítés biztosítása érdekében az EBH-t fel kell hatalmazni arra is, hogy iránymutatásokat fogadjon el, valamint az Európai Unió működéséről szóló szerződés 290. cikkének megfelelő, felhatalmazáson alapuló jogi aktusok révén a Bizottság által elfogadandó szabályozási és technikai standardokat dolgozzon ki. (15)A csődhelyzetben lévő intézmények eredményes kezelése érdekében a hatóságokat fel kell hatalmazni arra, hogy előkészítő és megelőző intézkedéseket rendeljenek el. (16)Elengedhetetlen, hogy minden intézmény készítsen a szóban forgó intézmény által különböző körülmények vagy forgatókönyvek esetén végrehajtandó intézkedéseket tartalmazó helyreállítási tervet, és rendszeresen frissítse azt. E terveknek részleteseknek kell lenniük, és különféle súlyosságú helyzetekre kidolgozott forgatókönyvek esetén alkalmazandó, reális feltételezéseken kell alapulniuk. A helyreállítási terv készítésére vonatkozó követelményt azonban arányosan, az intézmény vagy csoport rendszerszintű jelentőségének megfelelően kell alkalmazni. Az előírt tartalom összeállítása során figyelembe kell venni az intézmény finanszírozási forrásait és azt is, hogy milyen mértékű csoportszintű támogatás lesz hitelt érdemlően elérhető. Az intézmények számára elő kell írni, hogy teljes körű értékelés céljából nyújtsák be tervüket a felügyeletet ellátó hatóságokhoz; az értékelés kiterjed arra, hogy a terv átfogó-e, és megfelelő időn belül helyre tudja-e állítani az intézmény életképességét akár pénzügyi stresszhelyzetben is. (17)A felügyeletet ellátó hatóságokat fel kell hatalmazni arra, hogy amennyiben valamely intézmény nem nyújt be megfelelő helyreállítási tervet, kötelezzék az intézményt a terv hiányosságainak megszüntetéséhez szükséges intézkedések megtételére, ideértve akár üzleti modelljének vagy finanszírozási stratégiájának módosítását. Ez a követelmény sértheti a vállalkozás szabadságának az Európai Unió Alapjogi Chartája 16. cikkében szavatolt elvét. Ezen alapjog korlátozása mindamellett szükséges a pénzügyi stabilitás célkitűzésének elérése, valamint a betétesek és hitelezők védelme érdekében. Konkrétabban, az alapjog korlátozására az intézmények működésének megerősítése és annak elkerülése érdekében van szükség, hogy az intézmények túlzott mértékben növekedjenek, vagy túlzott kockázatokat vállaljanak úgy, hogy közben nem képesek a visszaesések és veszteségek elviselésére vagy tőkehelyzetük helyreállítására. A korlátozás emellett arányos, mivel csak a megelőző fellépés biztosíthatja, hogy megfelelő elővigyázatossági intézkedésekre kerüljön sor; következésképpen megfelel a Charta 52. cikkében foglaltaknak. (18)A szanálás megtervezése a hatékony szanálás elengedhetetlen eleme. A hatóságoknak minden szükséges információval rendelkezniük kell annak megtervezéséhez, hogyan különíthetők el egy intézmény vagy határokon átnyúló csoport alapvető funkciói a tevékenység többi részétől, és azok hogyan ruházhatók át megőrzésük és folyamatos biztosításuk érdekében. A szanálási terv készítésére vonatkozó követelményt azonban egyszerűsített módon, az intézmény vagy csoport rendszerszintű jelentőségének megfelelően kell alkalmazni. (19)A szanálási hatóságoknak hatáskörrel kell rendelkezniük arra, hogy az intézmények vagy csoportok struktúrájában és szerkezetében változtatásokat írjanak elő annak érdekében, hogy kiküszöböljék a szanálási eszközök és hatáskörök alkalmazásának gyakorlati akadályait, és biztosítsák az érintett vállalkozások szanálhatóságát. Mivel potenciálisan minden intézmény rendszerszintű kockázatot hordoz, a pénzügyi stabilitás érdekében elengedhetetlen, hogy a hatóságok bármely intézményt szanálhassanak. Annak érdekében, hogy ne csorbuljon a vállalkozás szabadságának az Európai Unió Alapjogi Chartája 16. cikkében rögzített joga, a hatóságok beavatkozási lehetőségét az intézmény szerkezetének és működésének kizárólag a szanálhatóság javítása céljából történő egyszerűsítése érdekében szükséges lépések megtételére kell korlátozni. Emellett, az e cél érdekében bevezetett intézkedéseknek minden esetben összhangban kell lenniük az uniós joggal. Az intézkedések sem közvetlenül, sem közvetve nem alkalmazhatnak állampolgárság szerinti hátrányos megkülönböztetést; és azokat a pénzügyi stabilitásra vonatkozó nyomós közérdeknek kell indokolnia. Annak megállapításához, hogy egy intézkedés a közérdeket szolgálja-e, a közérdekből eljáró szanálási hatóságoknak anélkül kell tudniuk elérni a szanálási célokat, hogy akadályokkal találnák szemben magukat a szanálási eszközök alkalmazásával vagy a rájuk ruházott hatáskörök gyakorlásával kapcsolatban. Ezenkívül az intézkedések nem léphetik túl a célok eléréséhez szükséges minimális mértéket. Amikor meghatározzák a meghozandó intézkedéseket, a szanálási hatóságoknak figyelembe kell venniük a pénzügyi rendszer európai uniós makroprudenciális felügyeletéről és az Európai Rendszerkockázati Testület létrehozásáról szóló, 2010. november 24-i 1092/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel létrehozott Európai Rendszerkockázati Testület figyelmeztetéseit és ajánlásait. (20)Az intézmény vagy csoport szanálhatóságával szembeni akadályok kezelésére vagy kiküszöbölésére tervezett intézkedések nem akadályozhatják meg, hogy az intézmények éljenek az Európai Unió működéséről szóló szerződésben számukra biztosított letelepedési joggal. (21)A helyreállítási és szanálási tervek nem számolhatnak rendkívüli állami pénzügyi támogatással, és nem tehetik ki az adófizetőket veszteség kockázatának. A központi bankok által biztosított likviditási eszközökhöz, köztük a sürgősségi likviditási eszközökhöz való hozzáférés nem tekintendő rendkívüli állami pénzügyi támogatásnak abban az esetben, ha a likviditás nyújtásakor a szóban forgó pénzügyi intézmény fizetőképes, és a likviditás biztosítása nem egy nagyobb segélycsomag része, ha az eszközt teljes egészében biztosíték fedezi, amelyre annak minőségétől és piaci értékétől függően levonást (haircut) alkalmaznak, ha a központi bank a kedvezményezettre büntetőkamatot vet ki, és ha az intézkedést a központi bank kezdeményezésére hajtják végre, és különösen semmilyen állami viszontgaranciában nem részesül. (22)A határokon átnyúló csoporton belüli egyik vállalkozás által az ugyanazon csoporthoz tartozó másik vállalkozásnak nyújtott pénzügyi támogatást jelenleg a nemzeti jogszabályok számos rendelkezése korlátozza. Ezeket a rendelkezéseket az egyes vállalkozások hitelezőinek és részvényeseinek védelmére alkották. Nem veszik azonban figyelembe az azonos csoporthoz tartozó vállalkozások egymástól való kölcsönös függését, illetve a csoportszintű érdeket. A csoportszintű érdek fogalmát az egész világon csupán néhány nemzeti jogrendszerben dolgozták ki akár a joggyakorlat útján, akár jogszabályi formában. Ez a fogalom a csoporton belüli egyes vállalkozások érdekén kívül azt a közvetett érdeket is figyelembe veszi, amely a csoport egészének prosperitásához fűződik. A fogalom tartalma azonban országonként eltérő, így nem biztosítja a szükséges jogbiztonságot. Indokolt ezért rögzíteni, hogy a csoport egésze pénzügyi stabilitásának biztosítása céljából milyen feltételek mellett ruházható át a pénzügyi támogatás a határokon átnyúló bankcsoporthoz tartozó vállalkozások között. A csoport tagjai közötti támogatásnak önkéntesnek kell lennie. Indokolt, hogy a letelepedés jogának gyakorlását a tagállamok ne tegyék se közvetve, se közvetlenül függővé pénzügyi támogatás nyújtásáról szóló megállapodás létezésétől. (23)A pénzügyi stabilitás megőrzése érdekében fontos, hogy az illetékes hatóságok azelőtt tudják orvosolni egy intézmény pénzügyi és gazdasági helyzetének romlását, hogy az intézmény elérne egy olyan pontot, amikor a hatóságoknak már nincs más választásuk, mint a szanálás. Ezért az illetékes hatóságoknak korai beavatkozási hatásköröket kell biztosítani, beleértve az intézmény vezetőtestületének leváltására, és helyette rendkívüli ügyvezető kinevezésére vonatkozó hatáskört; ezzel nyomás gyakorolható a szóban forgó intézményre annak érdekében, hogy hozzon intézkedéseket pénzügyi stabilitásának helyreállítására, illetve korai stádiumban szervezze át tevékenységét oly módon, hogy biztosítsa életképességét. A rendkívüli ügyvezető feladata az intézmény pénzügyi helyzetének stabilizálása érdekében szükséges intézkedések és megoldások megvalósítása. A rendkívüli ügyvezető kinevezése mindamellett nem érintheti hátrányosan sem a részvényesek vagy tulajdonosok jogait, sem az uniós jog vagy nemzeti társasági jog alapján biztosított eljárási kötelezettségek teljesítését, és annak tiszteletben kell tartania az Unió vagy a tagállamok befektetésvédelemmel kapcsolatos nemzetközi kötelezettségeit. A korai beavatkozási hatáskörök közé tartoznak a hitelintézetek tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló, 2006. június 14-i 2006/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben már meghatározott, korai beavatkozásnak nem minősülő körülmények esetére megállapított hatáskörök, valamint az intézmény pénzügyi stabilitásának helyreállításához szükségesnek minősülő egyéb hatáskörök is. (24)A szanálást szabályozó rendszernek lehetővé kell tennie, hogy a szanálás időben, még a pénzügyi intézmény mérleg szerinti fizetőképtelenné válását és tőkéjének teljes elvesztését megelőzően megkezdődhessen. A szanálást akkor kell kezdeményezni, amikor a vállalkozás már nem életképes, vagy életképessége valószínűleg nem tartható fenn, és más intézkedések elégtelennek bizonyultak a csőd elkerülésére. Önmagában az a tény, hogy egy intézmény nem teljesíti az engedélyezés feltételét képező követelményeket, nem indokolhatja a szanálás elrendelését, különösen akkor nem, ha az intézmény még életképes, vagy valószínűleg az. Valamely intézmény akkor tekintendő csődhelyzetben lévő vagy valószínűleg csődbe jutó intézménynek, ha szavatolótőkéjének teljes vagy gyakorlatilag teljes elvesztésével járó veszteségek bekövetkezte vagy valószínűsíthető bekövetkezte miatt az intézmény megsértette vagy valószínűsíthetően megsérti a tevékenységi engedélyének feltételét képező tőkekövetelményeket, ha az intézmény eszközei kevesebbek, vagy valószínűsíthetően kevesebbek lesznek a forrásainál, ha az intézmény nem tudja, vagy valószínűsíthetően nem fogja tudni teljesíteni kötelezettségeit azok esedékessé válásakor, vagy ha az intézmény rendkívüli állami pénzügyi támogatásra szorul. Önmagában az a tény, hogy valamely intézmény központi banki sürgősségi likviditási támogatásra szorul, nem jelenthet olyan körülményt, amely elégségesen bizonyítja, hogy az intézmény nem tudja, vagy a közeljövőben nem fogja tudni kifizetni kötelezettségeit azok esedékessé válásakor. A pénzügyi stabilitás megőrzése és különösen annak rendszerszintű likviditáshiány esetében történő megőrzése érdekében a központi banki likviditási eszközökhöz vagy az újonnan kibocsátott kötelezettségekhez kapcsolódó állami garancia bizonyos feltételek teljesülése esetén nem vonhatja maga után a szanálási eljárás megindítását. E feltételek szerint az állami garanciát az állami támogatási rendszerben jóvá kell hagyni, az nem képezheti egy nagyobb segélycsomag részét, és a garanciaintézkedéseknek időben szigorúan limitáltnak kell lenniük. A banknak mindkét esetben fizetőképesnek kell lennie. (25)A szanálási hatóságok hatáskörének ki kell terjednie a holdingtársaságokra is, ha mind a holdingtársaság, mind annak leányvállalat intézménye csődhelyzetben van vagy valószínűleg csődbe jut. Emellett, annak ellenére, hogy a holdingtársaság esetleg nincs csődhelyzetben vagy valószínűleg nem jut csődbe, a szanálási hatóságok hatáskörének ki kell terjednie a holdingtársaságokra akkor is, ha egy vagy több hitelintézetnek vagy befektetési társaságnak minősülő leányvállalatuk szanálásra szorul, és egy vagy több leányvállalatuk szanálása vagy a csoport mint egész szanálása érdekében szükség van a szanálási eszközöknek és hatásköröknek a holdingtársaságra való alkalmazására. (26)Ha egy intézmény csődhelyzetben van vagy valószínűleg csődbe jut, a nemzeti hatóságoknak minimális szinten harmonizált szanálási eszközökkel és hatáskörökkel kell rendelkezniük. Ezek alkalmazását közös feltételekhez, célokhoz és általános elvekhez kell kötni. Miután a szanálási hatóság elrendelte az intézmény szanálását, azzal szemben nem folytatható rendes fizetésképtelenségi eljárás. Lehetővé kell tenni, hogy a tagállamok az irányelvben biztosított hatáskörökön és eszközökön kívül további hatáskörökkel és eszközökkel lássák el a szanálási hatóságokat. E további hatásköröknek és eszközöknek mindazonáltal meg kell felelniük az irányelvben a szanálással kapcsolatban meghatározott elveknek és céloknak. Ennek megfelelően e hatáskörök és eszközök nem akadályozhatják a határokon átnyúló csoportok eredményes szanálását, és biztosítaniuk kell a részvényesi veszteségviselést. (27)Az erkölcsi kockázat kiküszöbölése érdekében a fizetésképtelen intézménynek, függetlenül méretétől és összekapcsoltságától, ki kell tudnia lépni a piacról anélkül, hogy rendszerszintű zavart okozna. A csődhelyzetben lévő intézményeket általában rendes fizetésképtelenségi eljárás keretében számolják fel. A rendes fizetésképtelenségi eljárás keretében történő felszámolás azonban veszélyeztetheti a pénzügyi stabilitást, megszakíthatja alapvető szolgáltatások nyújtását, és érintheti a betétesek védelmét. Ilyen esetben közérdek a szanálási eszközök alkalmazása. Ezért a szanálás céljai közé kell tartozniuk a következőknek: az alapvető pénzügyi szolgáltatások folyamatosságának biztosítása, a pénzügyi rendszer stabilitásának fenntartása, az erkölcsi kockázat csökkentése a csődhelyzetben lévő intézményeknek nyújtott állami pénzügyi támogatásra való hagyatkozás minimalizálása révén, valamint a betétesek védelme. (28)A fizetésképtelen intézmény rendes fizetésképtelenségi eljárás keretében történő felszámolását minden esetben mérlegelni kell, mielőtt döntést hoznak az intézmény működő vállalkozásként történő fenntartásáról. Fizetésképtelen intézmény működő vállalkozásként történő fenntartásának a lehető legnagyobb mértékben magánszektorból származó forrásokra kell támaszkodnia.Ez vagy magánszektorbeli vásárlónak történő értékesítéssel vagy magánszektorbeli vállalkozással való egyesüléssel, illetve – feltőkésítés céljából – az intézmény kötelezettségeinek leírását vagy adósságának saját tőkévé való átalakítását követően érhető el. (29)A szanálási eszközök alkalmazása és a szanálási hatáskörök gyakorlása során a szanálási hatóságoknak gondoskodniuk kell arról, hogy a részvényesek és a hitelezők a megfelelő arányban kivegyék a részüket a veszteség viseléséből, a vezetőket leváltsák, az intézmény szanálásának költségeit minimalizálják, és a fizetésképtelen intézmény azonos osztályba tartozó hitelezőit egyformán kezeljék. Ha a szanálási eszközök használata állami támogatás nyújtásával jár, a beavatkozásokat az állami támogatásokra vonatkozó rendelkezéseknek megfelelően kell értékelni. Állami támogatás igénybevételére egyebek mellett akkor kerülhet sor, ha a csődhelyzetben lévő intézmények kisegítése során felhasználják szanálási alapok vagy betétbiztosítási alapok forrásait. (30)A részvényesek és hitelezők jogai csak az Alapjogi Charta 52. cikkében megállapított elvekkel összhangban korlátozhatók. A szanálási eszközök ezért csak a csődhelyzetben lévő vagy a valószínűleg csődbe jutó intézmények esetében alkalmazhatók, és csak akkor, ha általános érdekből szükséges a pénzügyi stabilitás céljának teljesítése. A szanálási eszközöket különösen abban az esetben kell alkalmazni, ha az intézmény rendes fizetésképtelenségi eljárás útján nem számolható fel anélkül, hogy ez destabilizálná a pénzügyi rendszert, és az intézkedésekre szükség van a rendszerszintű jelentőségű funkciók gyors átadásának vagy fenntartásának biztosításához, illetve ha nincs ésszerű kilátás magánforrásokra támaszkodó alternatív megoldás alkalmazására, ideértve a meglévő részvényesek vagy harmadik fél által végrehajtott, az intézmény életképességét teljes mértékben helyreállító tőkeemelést.

(31)A tulajdonjogokba való beavatkozás nem lehet aránytalan mértékű. Következésképpen az érintett részvényesek és hitelezők nem szenvedhetnek el nagyobb veszteséget annál, mint amely akkor sújtotta volna őket, ha az intézményt a szanálást elrendelő döntés idején felszámolják. Abban az esetben, ha egy szanálás alatt álló intézmény eszközeinek csak egy részét veszi át magánszektorbeli vásárló vagy hídbank, a szanálás alatt álló intézmény fennmaradó részét rendes fizetésképtelenségi eljárás útján fel kell számolni. Az intézmény felszámolási eljárásában érintett, megmaradó részvényesek és hitelezők védelme érdekében az e részvényesek és hitelezők számára a felszámolási eljárásban érintett követeléseik ellenértékeként kifizetett összeg nem lehet kevesebb, mint az a becsült összeg, amelyhez akkor jutottak volna, ha az egész intézmény rendes fizetésképtelenségi eljárás alá kerül. (32)A részvényesek és hitelezők arra vonatkozó jogának védelme érdekében, hogy a számukra kifizetett összeg ne legyen kevesebb, mint az az összeg, amelyhez rendes fizetésképtelenségi eljárás esetén jutottak volna, egyértelmű kötelezettségeket kell megállapítani az intézmény eszközeinek és kötelezettségeinek értékelése tekintetében, és elegendő időt kell biztosítani arra, hogy megfelelő becslés készülhessen arról, milyen elbánásban részesültek volna a részvényesek és hitelezők, ha az intézményt rendes fizetésképtelenségi eljárás útján felszámolják. Biztosítani kell annak lehetőségét, hogy ez az értékelés már a beavatkozás korai szakaszában elkezdődhessen. A szanálás megkezdése előtt becslést kell készíteni az intézmény eszközeinek és kötelezettségeinek értékére, valamint arra vonatkozóan, milyen elbánásban részesülnének a részvényesek és hitelezők rendes fizetésképtelenségi eljárás esetén. Ez az értékelés csak a szanálásról szóló határozattal együtt képezheti bírósági felülvizsgálat tárgyát. Emellett kötelezettséget kell előírni a szanálási eszközök alkalmazását követő, utólagos összehasonlítás elvégzésére is, amelynek keretében össze kell vetni, milyen tényleges elbánásban részesültek a részvényesek és hitelezők, illetve milyen elbánásban részesültek volna rendes fizetésképtelenségi eljárás esetén. Ha az kerül megállapításra, hogy a részvényesek és hitelezők követeléseik ellenértékeként alacsonyabb összeghez jutottak annál, mint amit rendes fizetésképtelenségi eljárás esetén kaptak volna, akkor biztosítani kell, hogy a különbözetet kifizessék számukra. Szemben a szanálást megelőzően végzett értékeléssel, ez az összehasonlítás a szanálásról szóló határozattól függetlenül is bírósági felülvizsgálat tárgyát képezheti. Lehetővé kell tenni, hogy a tagállamok szabadon határozzák meg, milyen eljárás révén fizethető ki a részvényesek és hitelezők számára az említett különbözet. Amennyiben van ilyen, ezt a különbözetet az ezen irányelv szerint megállapított finanszírozási rendszerek útján kell kifizetni. (33)Fontos, hogy a veszteségeket az intézmény csődbe jutásakor azonnal elszámolják. A csődhelyzetben lévő intézmények eszközei és kötelezettségei értékelésének a szanálási eszközök alkalmazásának pillanatában fennálló piaci értéken kell alapulnia, feltéve, hogy a piacok megfelelően működnek. Ha a piacok működése rendellenes, az értékelés az eszközök és kötelezettségek megfelelően indokolt, hosszú távú gazdasági értékén is alapulhat. Sürgős esetben lehetővé kell tenni, hogy a szanálási hatóságok a csődhelyzetben lévő intézmény eszközeit, illetve kötelezettségeit gyors értékeléssel mérjék fel. Ez az értékelés ideiglenes, a független értékelés elvégzéséig érvényes. (34)A piac bizalmának fenntartása és a továbbterjedés minimalizálása érdekében gyors fellépés szükséges. Ha az intézmény csődhelyzetben lévőnek vagy valószínűleg csődbe jutónak minősül, a szanálási hatóságoknak haladéktalanul meg kell tenniük a megfelelő intézkedéseket. A csőd körülményeinek és különösen a helyzet sürgősségének figyelembevételével lehetővé kell tenni a szanálási hatóságok számára, hogy a korai beavatkozási hatáskörök alkalmazásának elrendelése nélkül foganatosítsanak szanálási intézkedéseket. (35)A szanálási eszközök alkalmazásának meg kell előznie az intézménynek esetlegesen nyújtott állami tőkejuttatást vagy bármely ezzel egyenértékű, rendkívüli állami pénzügyi támogatást. Ez azonban nem képezheti akadályát a betétbiztosítási rendszerekből vagy szanálási alapokból származó források szanálási célú felhasználásának. Ebben az összefüggésben a rendkívüli állami pénzügyi támogatásnak, szanálási alapoknak, illetve betétbiztosítási alapoknak a csődhelyzetben lévő intézmény szanálásának szolgálatában történő felhasználását a vonatkozó állami támogatási rendelkezéseknek megfelelően kell értékelni. (36)A szanálási eszközök közé kell tartozniuk a következőknek: a vállalkozás magánszektorbeli vásárlónak történő értékesítése, hídintézmény létrehozása, a csődhelyzetben lévő intézmény jó eszközeinek elkülönítése az intézmény értékvesztett eszközeitől, valamint a csődhelyzetben lévő intézmény adósságának leírása. (37)Ha a szanálási eszközöket egy intézmény rendszerszintű jelentőségű szolgáltatásainak vagy életképes tevékenységeinek egy stabil vállalkozásra – például egy magánszektorbeli vásárlóra vagy hídintézményre – történő átruházására használták, a fennmaradó részt megfelelő időn belül fel kell számolni, figyelembe véve azokat az esetleges igényeket, amelyek a vásárló vagy hídintézmény által átvett tevékenységek vagy szolgáltatások folytatásának biztosítása céljából a csődhelyzetben lévő intézmény által nyújtott szolgáltatások vagy támogatás iránt jelentkeznek. (38)A üzletértékesítési eszköznek lehetővé kell tennie a hatóságok számára, hogy az intézményt vagy az intézmény tevékenységeinek egy részét a részvényesek hozzájárulása nélkül is értékesíthessék egy vagy több vásárló részére. Az üzletértékesítési eszköz alkalmazása során a hatóságoknak rendelkezniük kell arról, hogy az intézmény vagy az intézmény egyes részeinek eladására nyílt, átlátható és diszkriminációtól mentes folyamat útján kerüljön sor, melynek során a lehető legmagasabb eladási ár elérésére törekednek. (39)A részvényesek és hitelezők azon jogának a védelme érdekében, hogy legalább akkora ellenértékhez jussanak hozzá, mint amekkorához rendes fizetésképtelenségi eljárás esetén jutottak volna, a részleges eszközátruházásból származó valamennyi bevételnek a szanálás alatt álló intézményt kell megilletnie. Amennyiben minden részvény vagy az intézmény minden eszköze, joga és kötelezettsége átruházásra kerül, az ebből származó teljes bevételnek a csődbe jutott intézmény részvényeseit kell megilletnie. A bevételekből le kell vonni az intézmény csődje miatt keletkezett költségeket és a szanálási folyamat költségeit. (40)Az értékesítés megfelelő idő alatt történő lebonyolítása és a pénzügyi stabilitás védelme érdekében a befolyásoló részesedés vásárlójának értékelését késedelem nélkül el kell végezni, eltérve a 2006/48/EK irányelvben megállapított határidőktől. (41)A csődbe jutott intézmény értékesítésével kapcsolatos információk és a potenciális vásárlókkal az üzletértékesítési eszköz alkalmazását megelőzően folytatott tárgyalások valószínűsíthetően rendszerszintű jelentőségűek. A pénzügyi stabilitás biztosítása érdekében lényeges, hogy az ilyen információknak a bennfentes kereskedelemről és a piaci manipulációról (piaci visszaélés) szóló, 2003. január 28-i 2003/6/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv által előírt nyilvános közzététele – a piaci visszaélésre vonatkozó szabályok által megengedett késedelemmel összhangban – annyival késleltethető legyen, amennyi idő az intézmény szanálásának megtervezéséhez és strukturálásához szükséges. (42)A szanálási hatóság ellenőrzése alatt álló intézményként a hídintézmény fő célja, hogy biztosítsa az alapvető pénzügyi szolgáltatások folyamatos nyújtását a fizetésképtelen intézmény ügyfelei részére, valamint azt, hogy az alapvető pénzügyi tevékenységeket továbbra is elvégezzék. A hídintézményt életképes működő vállalkozásként kell működtetni, és a lehető legrövidebb időn belül vissza kell helyezni a piacra, vagy amennyiben nem bizonyul életképesnek, fel kell számolni. (43)Az eszközelkülönítési eszköznek lehetővé kell tennie, hogy