A tagállamoknak már az irányelv elfogadása előtt is biztosítaniuk kellett, hogy a szabad mozgásra vonatkozó jogszabályaik az emberek minden csoportjára vonatkozzanak, és megkülönböztetésmentes módon kiterjedjenek az EUMSZ 45. cikkének hatálya alá tartozó valamennyi kérdésre. Tekintettel arra, hogy az irányelv 1. és 2. cikke fenntartja az EUMSZ 45. cikke és a 492/2011/EU rendelet hatályát – mindkettő közvetlenül alkalmazandó –, az átültetés terén nem róttak új kötelezettségeket a tagállamokra. Ugyanakkor azonban mindkét cikk arra ösztönözte a tagállamokat, hogy győződjenek meg arról, hogy nemzeti szabályaik valóban megfelelnek-e a fenti rendelkezések személyi és tárgyi hatályának.

A Bizottság most véglegesíti a nemzeti intézkedések megfelelőségére vonatkozó elemzését, amellyel biztosítani kívánja az irányelv megfelelő végrehajtását. A folyamatban lévő megfelelőségi ellenőrzés során a Bizottság kapcsolatban áll a tagállamokkal az ebben a jelentésben meghatározott kérdések vonatkozásában.

2016 szeptemberében a Bizottság kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indított 12 tagállammal szemben, amelyek nem jelentették be az irányelv teljes körű átültetését. 2017 novemberében a két utolsó ország is teljes körű átültetésről tett bejelentést. A kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárások tehát lezárultak.

Az átültetési határidőre azonban csak hét tagállam jelentett be az irányelvet teljes mértékben átültető intézkedéseket.

A jelentés főként az irányelvet átültető intézkedésekre vonatkozó információkon alapul, amelyeket a tagállamok közöltek a Bizottsággal az irányelv 8. cikke értelmében. Az irányelvet átültető nemzeti jogokra való hivatkozások az EUR-Lex honlapon találhatók. A Bizottság részletes kérdőív (a továbbiakban: kérdőív) útján, majd ezt követően a jelentéstervezet megküldésével kikérte a munkavállalók szabad mozgásával foglalkozó tanácsadó bizottság tagjainak véleményét is. Amikor pedig szükségesnek látta, a Bizottság felvilágosítást kért a munkavállalók szabad mozgásával foglalkozó technikai bizottság tagjaitól is az intézkedések végrehajtására vonatkozóan. Meg kell említeni, hogy a kapott információk tartalmukat és részleteiket tekintve jelentősen eltérőek voltak. A Bizottság felhasználta továbbá a jogi szakértői hálózata által a munkavállalók szabad mozgásával és a szociális biztonsági koordinációval kapcsolatban gyűjtött információkat.

Az irányelv 9. cikkével összhangban ez a jelentés az irányelv végrehajtásával foglalkozik. Amennyire a rendelkezésre álló információk ezt lehetővé teszik, a jelentés az irányelv gyakorlati eredményességét is vizsgálja. Megvizsgálja továbbá, hogy szükség van-e az irányelv módosítására a munkavállalók szabad mozgásáról szóló uniós jog hatékonyabb érvényesítésének biztosítása érdekében.

Számos jelentés megerősíti, hogy a viszonylag stabil és teljes körű szabályrendszer ellenére az Unió polgárai továbbra is gyakorlati problémákkal szembesülhetnek az őket uniós munkavállalókként megillető jogaik gyakorlása során. A jog és annak gyakorlati alkalmazása közötti szakadék áthidalása céljából az Európai Parlament és a Tanács 2014. április 16-án elfogadta a munkavállalók szabad mozgásával összefüggésben a munkavállalóknak biztosított jogok gyakorlását megkönnyítő intézkedésekről szóló 2014/54/EU irányelvet (a továbbiakban: az irányelv).

A munkavállalók szabad mozgása az Európai Unió polgárainak alapvető szabadsága, és a belső piac egyik pillére. E jogot az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 45. cikke rögzíti. Ez a jogot továbbfejlesztette a másodlagos jog, különösen a munkavállalók Unión belüli szabad mozgásáról szóló, 2011. április 5-i 492/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet. Ezenfelül pedig a Bíróság ítélkezési gyakorlata is továbbfejlesztette.

A fentiekben említettek szerint a tagállamok több mint felében az egyenlőséggel foglalkozó szerveket jelölték ki a szabad mozgást támogató szervekként. Ezek továbbra is jelentős mértékben eltérnek egymástól megbízatásuk, illetékességük, struktúrájuk és forrásaik tekintetében.

Az utazó uniós munkavállalók védelmének egyik kulcsfontosságú eleme a 4. cikk (2) bekezdésének a), c) és d) pontjában foglalt feladatok független elvégzésének biztosítása.

Csak hét tagállamban végeztek (vagy terveznek) a munkavállalók szabad mozgásával kapcsolatos kérdésekre vonatkozó felméréseket, elemzéseket vagy jelentéseket. Fontos az akadályokkal, a korlátozásokkal és a megkülönböztetéssel kapcsolatos információk gyűjtése, értékelése és közzététele. Ez nem csupán azt eredményezheti, hogy nő a jogokkal és a jogok védelmére szolgáló eljárásokkal kapcsolatos általános tájékozottság, de elrettenthet más munkáltatókat és hatóságokat is az ilyen gyakorlatok folytatásától.

Ezenfelül az állampolgárság alapján történő megkülönböztetés mellett a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó uniós szabályok tiltják a szabad mozgás indokolatlan korlátozását és akadályozását is. Egyelőre még nem lehet megítélni, hogy az irányelv végrehajtására kijelölt szervek a gyakorlatban foglalkoznak-e ezzel a kérdéssel.

A tagállamok túlnyomó többségében már létező struktúrákra osztották ki a szabad mozgást támogató szerv szerepét. Ez alól csak Németország és Szlovénia képez kivételt, ahol új struktúrát hoztak létre. A szerv típusát illetően az egyenlőséggel foglalkozó intézmények hatáskörét 20 tagállamban kiterjesztették az uniós munkavállalókkal és azok családtagjaival szembeni, állampolgárság alapján történő megkülönböztetéssel kapcsolatos kérdések rendezésére is. A második leggyakoribb esetben ezek a szervek a munkaerőpiaci hatóságok (például állami foglalkoztatási vagy EURES szolgálatok, valamint munkaügyi felügyelőségek) és a munkaügyi minisztériumok. Kevésbé jellemző módon Ausztriában a szövetségi és regionális munkaügyi kamarák is megtalálhatók a szervek között, míg Svédországban az ország belső piaci hatósága, a Nemzeti Kereskedelmi Tanács kapta ezt a szerepet.

Azoknak az egyesületeknek, szervezeteknek (a szociális partnereket is beleértve) vagy egyéb jogi személyeknek, amelyeknek a nemzeti jogszabályokban meghatározott jogos érdeke fűződik ahhoz, hogy az irányelv rendelkezéseinek betartását biztosítsák, jogukban áll részt venni az uniós munkavállalók nevében vagy érdekében folytatott bírósági és/vagy közigazgatási eljárásban. Ez a helyzet áll fenn minden tagállamban, kivéve Olaszországban, ahol a szakszervezetek a jelek szerint csak kollektív megkülönböztetés esetén vehetnek részt az eljárásban.

A tagállamok biztosítják, hogy az uniós munkavállalók és családtagjaik bírósági úton megvédhessék az EUMSZ 45. cikkéből és a 492/2011/EU rendeletből eredő jogaikat, amennyiben úgy ítélik meg, hogy azokat sérelem érte. Ezt leginkább a megkülönböztetésmentességre általánosságban vonatkozó eljárási szabályokkal biztosítják, amelyek már az irányelv hatálybalépését megelőzően is léteztek. Bizonyos országokban külön jogszabály van érvényben a külföldi munkavállalók igazságszolgáltatáshoz való hozzáférésére vonatkozóan. Az irányelvben előírtak szerint nincs korlátozva a megsértett jogok védelme, még azt követően sem, hogy a viszony, amelyben a korlátozás és az akadályozás vagy a megkülönböztetés állítólagosan történt, megszűnt.

A tagállamoknak továbbra is gondoskodniuk kell arról, hogy az érintett személyek tudjanak a szervekről és az általuk nyújtott támogatásról. Ennek az információforrásnak ki kell egészítenie a meglévő platformokat, úgymint EURES-tanácsadók, SOLVIT Európa Önökért Tanácsadó Szolgálat, amelyek segítséget nyújtanak annak a több mint 11,8 millió munkaképes korú, határt átlépő uniós polgárnak, akik nem az állampolgárságuk szerinti országban élnek.,. Ezek az információk továbbá ösztönözhetik a határt átlépő polgárokat arra, hogy bejelentsék a megkülönböztetést és megvédjék jogaikat.

A szabad mozgás jogára vonatkozó információk minden országban elérhetők. Tekintve azonban az irányelv által meghatározott viszonylag magas szintű előírásokat ((2) bekezdés), a legtöbb esetben továbbra is kihívást jelent annak biztosítása, hogy ezek az információk átfogók, naprakészek, világosak és több nyelven hozzáférhetőek legyenek. Néhány esetben az információk több nemzeti oldalon szétszórva jelennek meg, így azok nehezen hozzáférhetők és elaprózottak. Számos országban az információnyújtás jelenleg is zajló folyamat, melynek során új weboldalakat hoznak létre vagy régieket alakítanak át, tájékoztató füzeteket készítenek vagy tájékoztató kampányokat folytatnak.

A tagállamok jogszabályi keretei biztosítják az érdekelt felekkel folytatott párbeszéd lehetőségét. Számos országban azonban ez a párbeszéd általában nem konkrétan a munkavállalók szabad mozgására vonatkozik (kivéve például Bulgáriában), nem rendszeres, és abba nem vonják be kifejezetten a nem kormányzati szervezeteket.

Az irányelv arra kötelezi a tagállamokat, hogy biztosítsák azt, hogy szerveik ne csupán együttműködjenek más tagállamok szerveivel, de használják a meglévő uniós szintű tájékoztatási és segítségnyújtási szolgáltatásokat is. Ilyen szolgáltatások az Európa Önökért, a SOLVIT, az EURES, az Enterprise Europe Network és az egyablakos ügyintézési pontok. A kérdőívre adott válaszok többsége megerősíti, hogy sor kerül ilyen kapcsolatfelvételekre. Úgy tűnik azonban, hogy ezek korlátozottak és/vagy eseti alapon történnek, mivel a jelek szerint még nem léteznek konkrét eljárások vagy kidolgozott gyakorlatok az együttműködés mikéntjére vonatkozóan.

Az uniós munkavállalók előtt álló nehézségek egy része abból ered, hogy a nemzeti hatóságok és/vagy a zárt körűen működő gazdálkodó egységek helytelenül alkalmazzák az uniós jogot. Pontosan ez az egyik probléma, amelyet az irányelv kezelni kíván azáltal, hogy növeli az emberek lehetőségeit arra, hogy megvédjék jogaikat, biztosítja a szervek általi segítségnyújtást és javítja az információkhoz való hozzáférést.

4.LEHETSÉGES MÓDOSÍTÁSOK ÉS EGYÉB JAVÍTÁSOK

A kérdőíven megkérdezték a tagállami hatóságokat, valamint a szociális partnereket, hogy szerintük szükség van-e az irányelv (vagy a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó más jogszabályok) módosítására. Az összes válaszadó azon a véleményen volt, hogy ebben a szakaszban nincs szükség jogszabály-módosításra, és hogy minden erőfeszítést inkább a jelenlegi szabályozás megfelelő végrehajtására kellene összpontosítani. E tekintetben a Bizottság emlékeztet az Európai Munkaügyi Hatóság létrehozására irányuló javaslatára, amelyet a társadalmi méltányosságról szóló csomag részeként terjesztett elő 2018. március 13-án. E javaslat célja az Unión belüli munkaerő-mobilitás méltányosságának megszilárdítása. Egyéb célkitűzések mellett a Hatóság célja, hogy átfogóbb és könnyen hozzáférhető információk és szolgáltatások nyújtásával megkönnyítse az egyének és a munkáltatók számára a szabad mozgás jogának gyakorlásával kapcsolatban hozott döntést. Emellett kiemelten foglalkozik majd azzal, hogy a munkaerő-mobilitás tekintetében jobb és hatékonyabb feltételeket teremtsen Európában a nemzeti hatóságok közötti szorosabb együttműködés révén. Ebben a szakaszban tehát a Bizottság sem tartja szükségesnek, hogy javaslatot tegyen az irányelv módosítására.

5.KÖVETKEZTETÉSEK

A nemzeti átültető intézkedések elemzése rávilágított arra, hogy az irányelv számos rendelkezése már teljesült olyan nemzeti jogi eszközök révén, amelyek már léteztek az irányelv hatálybalépésekor. Számos országban a jogszabály-módosítás az egyenlő bánásmód előmozdításával foglalkozó szerv kijelöléséről szóló 4. cikk átültetésére korlátozódott.

Az irányelv már működik, és a Bizottság nem észlelt jelentős meg nem felelési problémákat a nemzeti átültető intézkedések között. Ugyanakkor a gyakorlatban sokat kell még tenni az irányelv célkitűzéseinek megvalósítása érdekében. Számos tagállam számára továbbra is nehézséget jelent annak biztosítása, hogy az irányelv alapján létrehozott eszközök, például a szervek gyakorlati eredményeket hozzanak.

Tekintve, hogy számos ország késik az irányelv átültetésével, valamint hogy az irányelv még viszonylag rövid ideje alkalmazandó, ebben a szakaszban még nem vonhatók le megalapozott következtetések annak hatásaira vonatkozóan.

Mindazonáltal a kérdőívekre adott válaszok azt sugallják, hogy az irányelvnek eddig pozitív hatása volt minden érdekelt félre. Ez leginkább annak köszönhető, hogy nagyobb jogbiztonságot és jogi egyértelműséget biztosít a munkavállalók, a munkáltatók és a közigazgatások számára a szabad mozgással kapcsolatos jogok, valamint a megfelelőbb érvényesítésre vonatkozó szabályok megállapításával. Elérhetővé tette továbbá a szervek általi segítségnyújtást a rászorultak számára, és rávilágított arra, hogy a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó uniós jogszabályok helyes végrehajtása a nemzeti közigazgatások egyik fontos feladata.

Nehéz megítélni, ha egyáltalán lehetséges, hogy az irányelv végrehajtása milyen mértékben járult hozzá ahhoz, hogy az uniós polgárok még inkább tisztában legyenek a szabad mozgással kapcsolatos jogaikkal. Egy Eurobarométer felmérés szerint nő azoknak az uniós polgároknak a száma, akik tájékozottabbak a jogaikkal kapcsolatban. Az e területet érintő legutóbbi uniós kezdeményezések, valamint az Európai Munkaügyi Hatóság létrehozására irányuló javaslat várhatóan hozzájárul majd a szabad mozgáshoz kapcsolódó legfontosabb jogok lehető legnagyobb mértékű tudatosításához.

A Bizottság továbbra is nyomon követi az irányelv végrehajtását. Ennek során felhasználja az Unión belüli mobilitásról szóló éves jelentésben összegyűjtött adatokat is, amely jelentés áttekintést nyújt az Unión belüli mobilitásról és feltárja annak akadályait (lásd a 27. lábjegyzetet). A Bizottság továbbra is együttműködik a tagállamokkal annak érdekében, hogy minden tagállamban biztosítsa az irányelv maradéktalan és helyes átültetését és végrehajtását.

A Bizottság támogatja az irányelv megfelelő végrehajtására irányuló tagállami erőfeszítéseket. Ennek során különösen ösztönzi a szervek közötti együttműködést; biztosítja a meglévő uniós szintű tájékoztatási és segítségnyújtási szolgáltatások közötti szinergiákat; és támogatja a tagállamokat az általuk a nemzeti honlapokon nyújtott információk minőségének javításában, valamint abban, hogy felhívják az uniós munkavállalók figyelmét a jogaikra.