A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK A pénzeszközök egyetlen likviditási alcsoporton belüli intézmények közötti szabad mozgásának jogi akadályai /* COM/2014/0327 final */





1. Bevezetés és célkitűzések Háttér-információk A hitelintézetek és befektetési vállalkozások (a továbbiakban: az intézmények) tevékenységeihez való hozzáférést szabályozó jogi keretet, továbbá az ezen intézményekre irányadó felügyeleti keretet és prudenciális szabályokat az 575/2013/EU rendelet[1] (a továbbiakban: a tőkekövetelmény-rendelet) és a 2013/36/EU irányelv[2] (a továbbiakban: a tőkekövetelmény-irányelv) alkotja. A tőkekövetelmény-rendelet az intézményekkel szemben támasztott, a banki és pénzügyi szolgáltatások piacának működéséhez kapcsolódó prudenciális követelményeket tartalmazza. E követelmények célja az említett piacok szereplői pénzügyi stabilitásának biztosítása, valamint a befektetők és betétesek magas szintű védelme. A piaci torzulások és a szabályozási arbitrázs elkerülése érdekében a prudenciális követelmények esetében igen magas szintű harmonizációt kell biztosítani. A nemzeti illetékes hatóságok és a tagállamok ugyanakkor több területen továbbra is élhetnek választási lehetőségükkel és mérlegelési jogkörükkel. Ezek közé tartozik a tőkekövetelmény-rendelet 8. cikkében foglalt lehetőség, amely szerint az illetékes hatóságok eltekinthetnek a likviditási követelmények egyedi alapon történő alkalmazásától. Noha ez a mentesítés a tagállamok mérlegelési jogkörbe tartozik, a csoportok esetében nagyban megkönnyíti majd az új likviditási szabályok alkalmazását. E jelentés indoka A tőkekövetelmény-rendelet 8. cikke szerint az illetékes hatóságok teljes mértékben vagy részben eltekinthetnek a hatodik résznek – azaz a likviditási követelményeknek – az intézményre és az Unión belüli összes vagy néhány leányvállalatára való egyedi alapon történő alkalmazásától, és ezeket egyetlen likviditási alcsoportként felügyelhetik, amíg azok teljesítik az összes meghatározott feltételt. Ezek a feltételek a következők: a) az anyaintézmény összevont alapon vagy a leányvállalat szubkonszolidált alapon teljesíti a hatodik részben meghatározott kötelezettségeket; b) az anyaintézmény összevont alapon vagy a leányvállalat szubkonszolidált alapon mindenkor monitorozza és felvigyázza a csoporton vagy alcsoporton belüli, a mentesítés hatálya alá tartozó összes intézmény likviditási pozícióit, és mindegyik intézmény esetében biztosítja a megfelelő likviditást; c) az intézmények olyan, az illetékes hatóságok követelményeinek megfelelő szerződéseket kötöttek, amelyek biztosítják közöttük a pénzeszközök szabad mozgását, hogy lehetővé váljon számukra egyedi és közös kötelezettségeik teljesítése, amikor azok esedékessé válnak; d) a c) pontban említett szerződések teljesítésének jelentős gyakorlati vagy jogi akadálya nincs és nem várható. A tőkekövetelmény-rendelet 8. cikke (1) bekezdésének utolsó albekezdése szerint a Bizottság 2014. január 1-ig jelentést tesz az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak minden olyan jogi akadályról, amely lehetetlenné teheti az első albekezdés c) pontjának alkalmazását, továbbá felkérést kap arra, hogy adott esetben 2015. december 31-ig jogalkotási javaslatot nyújtson be arról, hogy ezen akadályok közül melyeket helyénvaló felszámolni. Az elmúlt hónapokban az Európai Bizottság közvetlenül konzultált az iparággal és a nemzeti hatóságokkal, hogy megállapítsa, milyen jogi akadályok állnak az EU-n belül a pénzeszközök egyetlen likviditási alcsoporthoz tartozó intézmények közötti szabad mozgásának útjában, hogyan lehetne ezeket az akadályokat felszámolni, és van-e szükség uniós szintű szabályozási intézkedés megtételére. A Bizottság 2013 szeptemberében megvitatta ezt a kérdéskört a Bizottság banki, fizetési és biztosítási szakértői csoportjának keretében is. 2. A pénzeszközök szabad mozgásának lehetséges akadályai Jelentésünkben elsősorban a több tagállamot érintő eseteket vizsgáljuk, mivel ezekben az esetekben fordulhatnak elő a gyakorlatban a leginkább akadályok. Ráadásul azon esetek vonatkozásában, amelyeknél az egyetlen likviditási alcsoport valamennyi intézménye ugyanabban a tagállamban van engedélyezve, a tőkekövetelmény-rendelet 8. cikkének (2) bekezdése külön szabályozza, mely feltételek mellett lehet eltekinteni a likviditási követelménynek az intézményre és annak összes vagy néhány leányvállalatára való egyedi alapon történő alkalmazásától. Megjegyzendő, hogy jelentésünkben nem vizsgáljuk a harmadik országokban felmerülő esetleges akadályokat sem, mivel a tőkekövetelmény-rendelet 8. cikkének (1) bekezdése szerint a mentesítés csak az Unión belül alkalmazható – noha a Bizottság elismeri, hogy összevont alapú felügyelet esetében ezek az akadályok ugyancsak gondot okoznának. A tőke szabad mozgása mint általános uniós elv Az Európai Unión belül alapvetően nem korlátozható a tőke szabad mozgása. Az Európai Unió működéséről szóló szerződés (a továbbiakban: EUMSZ) 63. cikke megtilt a tagállamok közötti tőkemozgásra és fizetési műveletekre vonatkozó minden korlátozást. Elvileg tehát minden olyan nemzeti jogszabály, amely megakadályozza, hogy az intézmények olyan szerződéseket kössenek, amelyek biztosítják közöttük a pénzeszközök határokon átnyúló szabad mozgását, hogy lehetővé váljon számukra egyedi és közös kötelezettségeik teljesítése, amikor azok esedékessé válnak, a Szerződésben tiltott korlátozást valósít meg, amely miatt az EUMSZ 258. cikke és az azt követő cikkei szerint kötelezettségszegési eljárást lehet indítani. A tagállamok tehát főszabályként nem vezethetnek be semmilyen, a tőke szabad mozgását közvetlenül tiltó nemzeti jogszabályt. Másrészt az EUMSZ 65. cikke (1) bekezdésének b) pontja kimondja, hogy a 63. cikkben kifejtett általános szabály nem érinti a tagállamok azon jogát, hogy meghozzák a szükséges intézkedéseket a nemzeti törvények és rendeletek megsértésének megakadályozására, különösen a pénzügyi szervezetek prudenciális felügyelete terén, vagy hogy a közrend vagy a közbiztonság által indokolt intézkedéseket hozzanak. Az EUMSZ 65. cikkének (3) bekezdése szerint mindazonáltal ezek a kivételek nem szolgálhatnak a szabad tőkemozgásra és fizetési műveletekre vonatkozó önkényes megkülönböztetés vagy rejtett korlátozás eszközéül. A tőkeáramlás korlátozásával járó nemzeti előírások tehát önmagukban nem minősülnek az EUMSZ 63. cikke megsértésének, ha megkülönböztetéstől mentesek, prudenciális szempontból kellőképpen indokoltak, alkalmasak az elérendő célkitűzés biztosítására és arányosak e célkitűzéssel. Vannak olyan rendkívüli körülmények, amelyek esetében indokolt lehet korlátozni a tőke szabad mozgását, például tőkekorlátozások előírásával. A Cipruson bevezetett ideiglenes tőkekorlátozások kapcsán például a Bizottság nemrégiben annak a véleményének adott hangot, hogy azok a közrend/közbiztonság által indokoltak (az EUMSZ 65. cikke (1) bekezdésének b) pontja), és nyomós közérdeknek számítanak. Eszközök elkülönítése A gyakorlatban előfordul, hogy a tagállami illetékes hatóságok intézkedéseket hoznak a likviditásnak, az osztalékoknak és egyéb banki eszközöknek a tagállam határain belül tartására, ami más tagállamokra nézve hátrányos lehet. Ezeket az intézkedéseket az eszközök elkülönítésének nevezzük. Az eszközök elkülönítésére irányuló intézkedések korlátozhatják a tőke szabad áramlását, amit a Szerződés minden olyan esetben tilt, ha az nem kellően indokolt és arányos. Aggodalomra ad okot továbbá, hogy az illetékes nemzeti hatóságok időnként igyekeznek kibújni a tőkekövetelmény-rendeletben és a tőkekövetelmény-irányelvben előírt, más tagállamokkal szemben fennálló együttműködési kötelezettségeik alól. Egy huszonhét tagállam körében végzett titkos felmérés alapján a bizottsági szolgálatok megállapították, hogy melyek azok az egyedi területek, amelyeken akadályokba ütközhet a tőke intézmények közötti szabad mozgása – akár a tőkekövetelmény-rendeletben/irányelvben megengedett intézkedések, akár egyéb, informális fellépések útján. Ezek a területek a következők: a 2. pillér[3], a nagykockázat-vállalási szabályok[4] és a tagállamokon belüli likviditásszabályozási keretek[5]. Néha elmosódik a jogszerű és a jogellenes lépések közötti határ, mivel az eszközök elkülönítésére irányuló intézkedésekre gyakran jogszerű fellépések keretében (vagy ilyen fellépésnek álcázva) és/vagy olyan területeken kerül sor, ahol az illetékes hatóságok mérlegelési jogkörrel rendelkeznek. A fent említett területeken alkalmazott eszközök – például a 2. pillér szerinti hatáskörök – ugyanakkor nyilvánvalóan helyénvaló és hasznos célt szolgálnak minden olyan esetben, amikor jogszerűen alkalmazzák azokat, és prudenciális céljukhoz képest nem válnak aránytalanná. Az, hogy alkalmazásuk kedvezőtlenül befolyásolhatja a pénzeszközök csoporton belüli átruházásának lehetőségét, önmagában még nem indokolja, hogy a tőkekövetelmény-rendelet 8. cikke értelmében automatikusan jogi akadálynak minősüljenek. Akadálynak csak abban az esetben minősülhetnek, ha alkalmazásuk célja nem áll összhangban az uniós jogszabályokkal. Nem helyénvaló alkalmazásuk tehát kerülendő, de ez nem jelenti azt, hogy magukat az eszközöket is módosítani kell. Emellett jelentésünk célja nem az, hogy megkérdőjelezzük a fenti eszközökre vonatkozó, a tőkekövetelmény-rendeletben és a tőkekövetelmény-irányelvben nemrégiben megállapított rendelkezéseket. Ezekre az eszközökre minden kétséget kizáróan szükség van, hiszen éppen amiatt kerültek bele a tőkekövetelmény-rendeletbe/irányelvbe, mert a felügyeletek körében már régóta megalapozott igény mutatkozott irántuk. Jelentésünkben sokkal inkább a tőkekövetelmény-rendelet és a tőkekövetelmény-irányelv rendelkezéseitől eltérő egyéb forrásokból fakadó jogi akadályokat kívánjuk vizsgálni. Versenyjogi rendelkezések Az érdekeltekkel folytatott konzultációk során szóba került, hogy a csoporton belüli szabad tőkeáramlást bizonyos társasági jogi rendelkezések is akadályozhatják, amelyek megakadályozzák, hogy az intézmények korlátlan likviditást biztosítsanak ugyanazon csoport más tagjainak. Ez különösen vonatkozik azokra az esetekre, amikor egy intézmény vezetését általános vagyonkezelői kötelesség kötelezi az intézmény érdekeinek védelmére (akár annak a csoportnak a szélesebb körű érdekeivel szemben is, amelynek az intézmény részét képezi). Ha tehát egy intézmény likviditási többlettel rendelkezik, mégsem jogosult azt automatikusan átruházni a csoport többi tagjára, ha a visszafizetés nem garantálható. Azaz az intézmény nem köthet szabadon (legalábbis további megfontolás nélkül) olyan szerződést a csoport más tagjaival, amely a pénzeszközök kettejük közötti szabad mozgásáról rendelkezne. Ugyanakkor ezek az „akadályok” kellően indokoltnak tűnnek, különösképpen azért, mert az általános társasági jogi elvek részét képezik, azaz nemcsak a bankágazati, hanem más ágazatokban működő vállalkozásokra is érvényesek. Az ezen elv alkalmazásától való eltekintés meglehetősen vitatható lenne. Ezeket a problémákat méltányosan kell megoldani: vagy a biztosított likviditás visszafizetésének megfelelő garantálásával, vagy egyéb, nem elkülönült jogi személynek minősülő struktúrák – például fióktelepek – alkalmazásával. Bár a tagállamok jelenleg jelentős hatáskörökkel rendelkeznek a fióktelepek likviditáskezelése tekintetében, e hatáskörök más jellegűek. Ezek a hatáskörök nem a társasági jogi kötelezettségekhez, hanem a prudenciális követelményekhez kapcsolódnak. Ezenfelül fontosságuk a jövőben csökkenni fog (lásd alább, az európai likviditási szabályokkal és az egységes felügyeleti mechanizmussal kapcsolatos fejlemények ismertetésénél). Adójog Bár a csoport más tagjaitól felvett hitelek utáni kamatok adóból való leírhatóságának korlátozására vonatkozó adóügyi jogszabályok létezése kétségtelenül akadályozhatja a tőke szabad áramlását, ez a jelek szerint nem akadályozza meg az intézményeket abban, hogy olyan szerződést kössenek, amely a kettejük közötti szabad tőkeáramlásról rendelkezik.[6] 3. A jelenlegi helyzet megoldásának szükségessége E felülvizsgálat eredményei szerint feltehetőleg nincsenek olyan jelentős jogi akadályok, amelyek megakadályoznák az intézményeket abban, hogy a tőke szabad mozgásáról rendelkező szerződéseket kössenek egymás között, legalábbis nem abban az értelemben, hogy megalapozatlan jogi akadályok lennének. Amikor az intézmények ilyen szerződéseket próbálnak kötni, nehézségeik első csoportját azok az (illetékes hatóságok által előírt) felügyeleti követelmények alkotják, amelyek egyes esetekben akadályozzák a tőke csoporton belüli szabad áramlását. Ezek a követelmények hol indokoltak – azaz a felügyeleti követelmény hatálya alatt álló intézmény helyzete miatt valóban szükség van rájuk –, hol pedig vitathatók – ilyenkor az illetékes hatóságok valódi, mögöttes célja az, hogy a likviditást a saját tagállamuk területén tartsák, és így szélsőséges mértékben védjék a nemzeti adófizetőket és az általuk felügyelt intézmény hitelezőit a más uniós tagállamokban lévő adófizetők és a csoport más részeiben lévő hitelezők kárára. A tagállamok és illetékes hatóságok által adott válaszok sok esetben azt mutatják, hogy ezek a megfontolások igen elterjedtek, sőt ezt nyíltan be is ismerik. Sok illetékes hatóság tehát a jelek szerint nem tartja igazán megnyugtatónak a (határokon átnyúló) egyetlen likviditási alcsoport fogalmát, mert úgy érzi, az veszélyeztetheti a tagállam nemzeti érdekeit. A jelenlegi szabályozási és felügyeleti keret további integrációja nélkül ezen a magatartáson (az eszközök elkülönítésén) – amely pusztán nemzeti szempontból ésszerűnek tűnik ugyan, de szélesebb európai szempontból egyértelműen és jelentősen kedvezőtlen hatású – nehéz lesz változtatni. Más szóval e gyakorlatok hatékony felszámolásához nem elegendő csupán a probléma tüneteit orvosolni, hanem a mögöttes okokat és félelmeket is kezelni kell. Ha ugyanis a mögöttes okokat és félelmeket nem kezeljük, az illetékes hatóságok más és más módokat kereshetnek ugyanazon célkitűzések elérésére. Amennyiben a mögöttes probléma nemzeti önérdekből fakad, hatékonyabb megoldásnak tűnne a közszférabeli érdekeltek célkitűzéseinek egymáshoz igazítása a pénzügyi szolgáltatások fokozottabb európai integrációja és integráltabb felügyeleti hatáskörök révén. Európai Bankhatóság A tőke szabad áramlását (alaptalanul) korlátozó felügyeleti gyakorlatok elkerüléséhez vagy kezeléséhez vezető egyik első jelentős út az Európai Bankhatóságon (a továbbiakban: EBH) keresztül vezet. Az EBH egyre fontosabb szerepet játszik az illetékes hatóságok közötti együttműködés megkönnyítésében, a szakértelem biztosításában és az egységes felügyeleti szabálykönyv létrehozásában. Az illetékes hatóságokat ösztönözni kell különösen arra, hogy javítsák az együttműködést, és ha nem értenek egyet abban, hogy teljesülnek-e az egyetlen likviditási alcsoport létrehozásának feltételei, vegyék igénybe az EBH általi, nem kötelező érvényű közvetítést. Ez már a 2015 előtti időszakra is vonatkozik, amely időpont után alkalmazandók lesznek a tőkekövetelmény-rendeletben foglalt, e kérdéssel kapcsolatos közös határozathozatalról és nem kötelező érvényű közvetítésről szóló rendelkezések[7]. A megfigyelési időszak leteltével és a tőkekövetelmény-rendelet szerinti likviditásfedezeti követelmény teljes körű végrehajtása után a Bizottság megvizsgálja, szükség van-e további intézkedésekre.[8] Egységes felügyeleti mechanizmus Az egységes felügyeleti mechanizmusnak az 1024/2013/EU tanácsi rendelettel[9] történő létrehozatala jelentős előrelépést jelent. Az EKB ezzel a jövőben jogi felhatalmazást kap az euróövezet, valamint a bankunióhoz csatlakozni kívánó országok valamennyi hitelintézetének tényleges felügyeletére. Az egységes felügyeleti mechanizmusról szóló rendelet kulcsfontosságú felügyeleti feladatokat és hatásköröket ruház az EKB-ra az euróövezetben letelepedett hitelintézetekkel kapcsolatban. Az EKB közvetlenül fog felügyelni egyes nagy hitelintézeteket, valamint azokat a hitelintézeteket, amelyek közvetlen állami pénzügyi támogatást kértek vagy kaptak. Az EKB emellett ellenőrizni fogja az illetékes hatóságok által a kevésbé jelentős hitelintézetek vonatkozásában végzett felügyeletet is. Az EKB bármikor dönthet úgy, hogy a felügyeleti követelmények következetes alkalmazásának biztosítása érdekében e hitelintézetek egyikét vagy közülük akár többet is közvetlen felügyelete alá von. Azon több tagállamban működő hitelintézetek esetében, amelyek az egységes felügyeleti mechanizmusban részt vevő tagállamokban és ezeken a tagállamokon kívül egyaránt működnek, a székhely szerinti és a fogadó tagállam illetékes hatóságai közötti jelenlegi koordinációs eljárások a jelenlegihez hasonlóan fognak tovább működni. Amennyiben azonban az EKB átveszi a közvetlen felügyeleti feladatokat, a székhely szerinti és a fogadó tagállam hatóságának feladatait valamennyi részt vevő tagállam esetében el fogja látni. Ezáltal várhatóan jelentős mértékben megszűnik az eszközök elkülönítésének fent leírt nem kívánatos gyakorlata. Minél több tagállam vesz részt az egységes felügyeleti mechanizmusban, annál kisebb lesz a valószínűsége az eszközök nem kívánatos elkülönítésének. Egységes szanálási mechanizmus Az egységes felügyeleti mechanizmus létrehozása a bankunió megvalósításának első lépései közé tartozik, és a hitelintézetek Európai Stabilitási Mechanizmus általi közvetlen feltőkésítésének egyik előfeltétele. Az integrált bankunió közös hitelintézet-szanálási mechanizmust is tartalmaz, amelyet egységes szabálykönyv támaszt alá. A Bizottság hangsúlyozta annak a fontosságát, hogy megállapodásra kell jutni a hitelintézetek szerkezetátalakításáról és szanálásáról, valamint a betétbiztosítási rendszerekről szóló javaslatokról, továbbá az egységes európai szanálási mechanizmusról szóló bizottsági javaslatról annak érdekében, hogy hatékonyan lehessen kezelni a több tagállamban működő hitelintézetek szanálását, és ne az adófizetők pénzét kelljen a hitelintézetek megmentésére fordítani. A megállapodás után a jogszabályok várhatóan jelentős mértékben hozzájárulnak majd a hatóságok célkitűzéseinek egyeztetéséhez, és tovább korlátozzák az eszközök elkülönítését támogató ösztönzőket. Európai likviditási követelmények A Bizottság jelenleg egy felhatalmazáson alapuló jogi aktus előkészítésén dolgozik egy részletes és harmonizált uniós likviditásfedezeti követelmény bevezetése érdekében. Ez a felhatalmazáson alapuló jogi aktus a tőkekövetelmény-rendelet 460. cikkének (2) bekezdése értelmében 2014. december 31-én lép hatályba, de 2015. január 1-jéig még nem lesz alkalmazandó. A felhatalmazáson alapuló jogi aktus segít majd korlátozni azokat a nem kívánatos gyakorlatokat, amelyek a tagállami határokon belülre szorítják a likviditást, mivel harmonizált, egységes, részletes és kötelező erejű likviditási szabályokról rendelkezik, ezáltal előmozdítja az illetékes hatóságok közötti kölcsönös felügyeleti bizalmat. A felhatalmazáson alapuló jogi aktusnak törekednie kell különösen néhány, a határokon átnyúló csoporton belüli likviditáskezeléshez kapcsolódó kérdés megoldására. A hatékonyság és eredményesség érdekében egyes bankok csoportszintű likviditáskezelést és pénzgazdálkodást folytatnak. Az egyetlen likviditási alcsoportokra vonatkozó mentesítés lehetőségével nem élő csoportok számára fontos likviditási forrást jelenthet a csoporton belüli kedvezményes áramlás. Ezt azért nevezik kedvezményesnek, mert általa a kedvezményezett bank nagyobb beáramláshoz juthat, mint amennyit a tőkekövetelmény-rendelet rendes körülmények között a különálló bankoknak megengedne. Emellett szükség esetén a likviditást biztosító bank kiáramlása is hasonlóképpen magasabb lehet. Sajnos a pénzügyi válság során a csoporton belüli áramlások határokon átnyúló megvalósítása időnként megbízhatatlannak bizonyult. Azokat a feltételeket, amelyeknek teljesülniük kell ahhoz, hogy az illetékes hatóságok egy hitel- és likviditási eszköz esetében kedvezményes elbánásban részesítsenek egy beáramlást, a tőkekövetelmény-rendelet 425. cikkének (4) bekezdése határozza meg. A tőkekövetelmény-rendelet 425. cikke (4) bekezdésének d) pontja előírja, hogy az intézmény és a partner székhelyének ugyanazon tagállamban kell lennie. A tőkekövetelmény-rendelet 425. cikkének (5) bekezdése azonban lehetővé teszi, hogy az illetékes hatóságok eltekintsenek ettől a feltételtől, feltéve, hogy további objektív kritériumok teljesülnek. A Bizottság a jövőben megvizsgálja, hogy ezeket a további objektív kritériumokat bele lehet-e foglalni a soron követező felhatalmazáson alapuló jogi aktusba. A csoporton belüli kiáramlásokkal kapcsolatban ugyanilyen rendelkezések találhatók a tőkekövetelmény-rendelet 422. cikke (8) bekezdésének d) pontjában és (9) bekezdésében. Következésképpen a likviditásfedezeti rátáról szóló, felhatalmazáson alapuló jogi aktus kidolgozásakor a bizottsági szolgálatok megvizsgálják, hogy előírhatók-e további objektív kritériumok a határokon átnyúló csoporton belüli ki- és beáramlások kedvezményes elbánásának lehetővé tételére. Ez remélhetőleg egyértelműsíti és javítja a határokon átnyúló csoporton belüli áramlások működését, amely a múltban időnként problémás volt. A határokon átnyúló csoportok megkülönböztetésével szembeni védelem A hátrányos megkülönböztetés egyik lehetséges forrása az, ha a tagállamok nemzeti szinten lehetővé teszik az egyetlen likviditási alcsoport megalakulását, nemzetközi csoportként azonban nem. Ezt azonban részben enyhíti, hogy a tőkekövetelmény-rendelet 8. cikkének (2) bekezdése szerint az illetékes hatóságok nemzeti szinten csak akkor tekinthetnek el a tőkekövetelmény-rendelet likviditási követelményeinek egyetlen likviditási alcsoportra történő alkalmazásától, ha teljesülnek ugyanazok a feltételek, amelyek a határokon átnyúló csoportra vonatkoznak[10]. Mivel a megkülönböztetésmentességre vonatkozó uniós jogi követelmények és az általános igazgatási jogi elvek egyaránt kizárnák ugyanazon feltételek eltérő módon történő alkalmazását a pusztán nemzeti, illetve a határokon átnyúló csoportokra, e csoportok között releváns különbségnek kell fennállnia ahhoz, hogy ne lehessen megengedni egyetlen likviditási alcsoport létrehozatalát határokon átnyúló helyzetben ott, ahol nemzeti szinten az egyetlen likviditási alcsoport engedélyezett. Az, hogy egy csoport határokon átnyúló, és különböző illetékes hatóságok felülvizsgálata alá tartozik, önmagában még nem minősül jelentős különbségnek. A tőkekövetelmény-rendelet és a tőkekövetelmény-irányelv későbbi felülvizsgálata A Bizottság bizonyos abban, hogy az egységes szabálykönyv és a bankunió együttesen biztosítani fogja a következetességet és megőrzi a pénzügyi stabilitást. Ezek az új szabályok egyenlő versenyfeltételeket is biztosítanak az egész egységes piacon a székhely szerinti és a fogadó hatóságok között, valamint az egységes felügyeleti mechanizmusban részt vevő és részt nem vevő tagállamok között, így megakadályozzák a szabályozási arbitrázs lehetőségét, a tőke- és a likviditási eszközök mesterséges elkülönítését, és megkönnyítik a bankok határokon átnyúló helyreállítását és szanálását. A tőkekövetelmény-rendelet és a tőkekövetelmény-irányelv esetleges későbbi felülvizsgálata során hasznos lehet áttekinteni az illetékes hatóságok csoportokon belüli szabad tőkeáramlásra vonatkozó mérlegelési jogkörét. Szükség és lehetőség esetén (azaz az indokolt esetekben alkalmazandó releváns eszközök hatályának és hatásának korlátozása nélkül) a Bizottság meg fogja vizsgálni, hogy ezeket a jogköröket olyan keretbe lehet-e foglalni, amely kevesebb mérlegelési jogkört biztosít a tőke szabad áramlását korlátozó potenciális intézkedések vonatkozásában. 4. Következtetés Következésképpen mivel: i. a tőkekövetelmény-rendelettel és a tőkekövetelmény-irányelvvel kapcsolatos jogalkotási folyamat csak nemrégiben zárult le (tehát a társjogalkotók nemrégiben adták hozzájárulásukat a hatályos nemzeti mérlegelési jogkörökhöz), ii. a Bizottság megvizsgálja, hogy a likviditásfedezeti rátáról szóló, soron következő, felhatalmazáson alapuló jogi aktus segíthet-e korlátozni azokat a nem kívánatos gyakorlatokat, amelyek a likviditást nemzeti határok közé szorítják. E tekintetben a Bizottság egységes, részletes és kötelező erejű likviditási szabályok kidolgozására törekedhet, amivel előmozdítja az illetékes hatóságok közötti kölcsönös felügyeleti bizalmat. Ezen belül a felhatalmazáson alapuló jogi aktus lehetőséget nyújthat olyan további objektív kritériumok megállapítására, amelyek megkönnyítik a kedvezményes elbánás biztosítását a határokon átnyúló csoporton belüli be- és kiáramlások esetében, és ezzel egyértelműsítheti és javíthatja a több tagállamban működő csoporton belüli áramlások működését, iii. az állami érdekeltek célkitűzéseinek egyeztetése folyamatosan javul a fokozott európai integráció, az egységes szabálykönyv, az EBH és különösen a bankunió révén, valamint iv. ez a felülvizsgálat nem tárt fel olyan releváns jogi akadályokat, amelyek megakadályoznák az intézményeket abban, hogy olyan szerződéseket kössenek, amelyek a pénzeszközök egyetlen likviditási alcsoporton belüli szabad mozgásáról rendelkeznek, a Bizottság egyelőre nem látja szükségesnek jogalkotási javaslat előterjesztését a kérdésben. A Bizottság ugyanakkor továbbra is gondosan figyelemmel kíséri és felülvizsgálja a helyzetet, és annak romlása esetén újraértékeli egy ilyen jogalkotási javaslat előterjesztésének szükségességét. [1] Az Európai Parlament és a Tanács 2013. június 26-i 575/2013/EU rendelete a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről és a 648/2012/EU rendelet módosításáról (HL L 176., 2013.6.27., 1. o.). [2] Az Európai Parlament és a Tanács 2013. június 26-i 2013/36/EU irányelve a hitelintézetek tevékenységéhez való hozzáférésről és a hitelintézetek és befektetési vállalkozások prudenciális felügyeletéről, a 2002/87/EK irányelv módosításáról, a 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről (HL L 176., 2013.6.27., 338. o.). [3] Amennyiben az illetékes hatóságok nem tartják kellően erősnek vagy stabilnak egy intézmény helyzetét annak ellenére, hogy teljesülnek az 1. pillérben foglalt követelmények, 2. pillérbeli intézkedéseket hozhatnak. A tőkekövetelmény-irányelv 86. cikkének (3) bekezdése szerint az illetékes hatóságok hathatós lépéseket tesznek, ha az intézmények olyan likviditási kockázati profillal rendelkeznek, amely túllépi a jól működő és megbízható rendszerhez szükséges profilt. A tőkekövetelmény-irányelv 104. cikke (1) bekezdésének k) pontja és 105. cikke szerint egyedi likviditási követelményeket írhatnak elő. [4] A nagykockázat-vállalási szabályok lehetőséget adnak a tőkekorlátozásra, amennyiben a csoporton belüli kitettség nem haladja meg a nagykockázat-vállalásokra vonatkozóan előírt kötelező határértékeket. A tőkekövetelmény-rendelet 395. cikkének (1) bekezdése szerint az intézmény valamely csoporttaggal szembeni, a hitelkockázat-mérséklés hatásának figyelembe vételével számított kitettsége nem haladhatja meg a figyelembe vehető tőkéjének 25 %-át, kivéve, ha a tőkekövetelmény-rendelet 400. cikke (1) bekezdésének f) pontja, illetve (2) bekezdésének c), e) vagy f) pontja alapján mentesül a nagykockázat-vállalási szabályok alól. Az illetékes hatóságok a 2. pillér keretében ennél szigorúbb határértéket is megállapíthatnak az intézmények nagykockázati kitettségére, különösen akkor, ha úgy ítélik meg, hogy a koncentrációs kockázatot nem ellenőrzik és kezelik megfelelően (a tőkekövetelmény-irányelv 81. cikke). A nagykockázat-vállalási szabályok olyan egyedi rendelkezéseket is megállapítanak, amelyek közvetlenül a csoporton belüli kitettségekre irányulnak – ezek esetében a tagállamok bizonyos feltételek mellett 25% alatti nagykockázat-vállalási határértéket alkalmazhatnak szubkonszolidált alapon (a tőkekövetelmény-rendelet 395. cikkének (6) bekezdése). Ilyenkor azonban a Bizottság elutasíthatja a javasolt nemzeti intézkedéseket, többek között akkor, ha úgy véli, hogy azok akadályt képeznek a tőkének az EUMSZ rendelkezéseivel összhangban biztosítandó szabad mozgása szempontjából (a tőkekövetelmény-rendelet 395. cikkének (8) bekezdése). [5] A tőkekövetelmény-rendelet 412. cikkének (5) bekezdése és 413. cikkének (3) bekezdése szerint a tagállamok a likviditási és a stabil forrásellátottsági követelmények területén fenntarthatnak vagy bevezethetnek nemzeti rendelkezéseket azt megelőzően, hogy az Unióban kötelező minimumkövetelmények megállapítására és teljes körű bevezetésére kerülne sor. Következésképpen a tagállamok a likviditásfedezeti követelményre vonatkozóan legalább 2018-ig (illetve amennyiben a Bizottság – a tőkekövetelmény-rendelet 461. cikke szerint – módosítja a 460. cikk fokozatos bevezetésre vonatkozó előírásait, és 2019-re halasztja a 100%-os kötelező likviditásfedezeti minimumkövetelmény bevezetését, 2019-ig) fenntarthatnak vagy bevezethetnek a tőkekövetelmény- rendeletben/irányelvben foglaltaknál konzervatívabb nemzeti likviditási rendelkezéseket, és előírhatnak akár 100%-os kötelező likviditásfedezeti követelményt is. [6] Ezek az adójogszabályok ugyanakkor csökkenthetik a tőke szabad áramlásának biztosítására irányuló ösztönzőerőt, mivel növelik a csoportra nehezedő adóterhet. [7] Lásd a tőkekövetelmény-rendelet 8. cikkének (3) bekezdését és 21. cikkét, az 521. cikke (2) bekezdésének a) pontjával összefüggésben. [8] Lásd a tőkekövetelmény-rendelet (30) preambulumbekezdését. [9] A Tanács 2013. október 15-i 1024/2013/EU rendelete az Európai Központi Banknak a hitelintézetek prudenciális felügyeletére vonatkozó politikákkal kapcsolatos külön feladatokkal történő megbízásáról (HL L 287., 2013.10.29., 63. o.). [10] Ezek a feltételek a tőkekövetelmény-rendelet 8. cikkének (1) bekezdésében szerepelnek. Amennyiben az egyetlen likviditási alcsoport határokon átnyúló jellegű, teljesülniük kell emellett a tőkekövetelmény-rendelet 8. cikkének (3) bekezdésében foglalt (2015. január 1-jétől alkalmazandó) feltételeknek is.