[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 20.2.2009

COM(2009) 79 végleges

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK, A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK ÉS AZ EURÓPAI KÖZPONTI BANKNAK

A kibővített EU öt éve – Gazdasági eredmények és kihívások –

{SEC(2009) 177}

A KIBŐVÍTETT EU ÖT ÉVE – TÖRTÉNELMI MÉRFÖLDKŐ

2004 és 2007 során két hullámban tizenkét közép- és kelet-európai, valamint földközi-tengeri ország csatlakozott az Európai Unióhoz. Mindmáig ez volt az EU legnagyobb bővítése, egyben történelmi lépés Európa egyesítése felé a hidegháború miatti megosztottság évtizedeit követően. A 2004-es csatlakozások után öt évvel az EU és polgárai jelentős sikerként élik meg a bővítést, amely megvalósítja az európai integráció eredeti céljainak egyikét.

Az új tagállamok már pusztán létszámukkal és dinamizmusukkal is erősebbé és kulturálisan gazdagabbá tették az EU-t. A bővítési folyamat a kommunista rendszerek bukását követően hozzájárult a demokrácia építéséhez és megszilárdításához. Megerősítette Európa biztonságát, hiszen a stabilitás záloga maradt egy olyan időszakban, amelyet a kontinensen kívül és belül is konfliktusok és forrongások jellemeztek. Az új tagállamokban jelentősen segítette a gazdaság fellendülését és az életszínvonal növekedését, emellett a régi tagállamok számára is előnyös volt, hiszen új beruházási és exportlehetőségeket teremtett. A nagyobb belső piac integrációs előnyei révén az unió egészének gazdaságát is erősítette.

A szerkezeti reformok ütemének fokozása révén a bővítés ahhoz is hozzájárult, hogy Európa a világpiaci versenyképesség javításával jobban felkészülhessen a globalizációs előnyök kiaknázására és a globalizációs kihívások kezelésére. A kibővített EU véleménye nagyobb súllyal esik latba olyan globális jelentőségű problémák kezelésében, mint az éghajlatváltozás vagy a nemzetközi pénzügyi válság. Összességében, a 12 új tagállam csatlakozása növelte az EU súlyát a világban és mind gazdasági, mind politikai értelemben jelentősebb nemzetközi szereplővé tette.

A kísérő vizsgálati jelentéssel[1] együtt ez a közlemény a bővítés gazdasági szempontjaira összpontosít, az eddig elért gazdasági eredményeket értékeli és meghatározza az előttünk álló fő kihívásokat. A bővítés az új és a régi tagállamok, és az EU egésze számára is előnyös helyzetet teremtett. A régi tagállamok gazdasági és szociális rendszereire gyakorolt káros hatásokra vonatkozó félelmek a gyakorlatban egyáltalán nem igazolódtak be.

A bővülő sokszínűség azonban fokozottabb összehangolást és mélyebb integrációt kíván. Az egymást követő bővítések intézményi hatásaira a Lisszaboni Szerződés kínál megoldást. Az EU bővítése és tartalmi mélyítése mindig párhuzamosan történt, és ez a jövőben is így lesz. Természetes, hogy folyamatosan új kihívásokkal kell szembenéznünk (a jövőbeni bővítések kapcsán is), de kezelésükre megvannak az eszközeink.

***

Az Európai Unió legutóbbi bővítései minden európai polgár gazdasági jólétét növelték és Európát a világgazdaság jelentősebb szereplőjévé tették. A bővítés a gazdasági integráció elmélyítésével és a versenyképesség fokozásával elősegítette a növekedési potenciál további felszabadítását és növelte az európai gazdaság rugalmasságát. A kibővített EU így a világ legnagyobb integrált gazdasági térségévé vált, amely a világ GDP-jéből több mint 30%-kal, a világkereskedelemből (az EU-n belüli kereskedelem nélkül) pedig több mint 17%-kal részesedik.

A siker biztosításában jelentős szerepet játszottak az EU intézményi és jogi keretei, valamint közös szakpolitikái. A makrogazdasági stabilizáció, az intézmények kiépítése, az irányítási rendszer javítása, a kereskedelem integrációja és a tőkemozgások liberalizációja már a csatlakozási folyamat során megvalósult, így az előnyök egy része már 2004/2007 előtt láthatóvá vált. Az EU-hoz való csatlakozás megszilárdította a gazdaságpolitikákat, stabil és versenyképes gazdasági környezetet teremtett, és fokozta a humán tőke és az infrastruktúra fejlesztésére irányuló állami beruházásokat, ezáltal tág teret kínált a magánszektor kezdeményezéseinek. A régit tagállamokból és a világ többi részéről érkező befektetők kapva kaptak az új lehetőségeken, és soha nem látott mennyiségű magántőke áramlott az új tagállamokba. E folyamathoz kifejezetten kedvező körülményeket teremtett az euro bevezetésével, vagy az erre vonatkozó kilátásokkal járó pénzügyi integráció felgyorsulása és a gyors ütemű globalizáció. Azt is ki kell emelni, hogy az új tagállamok teljes körűen és sikeresen integrálták az EU foglalkoztatási ás szociális szakpolitikáját. A mély benyomást keltő eredmények azt mutatják, hogy a szigorú reformtörekvések és az EU-s szakpolitikai keret együttes alkalmazása tartós értékeket teremt.

A bővítéssel az EU vállalkozói és polgárai egyértelmű előnyökhöz jutottak. A régi tagállamokban az exportorientált cégek jelentősen fokozni tudták versenyképességüket, azokban az országokban pedig, ahol felszabadították a munkaerőpiacot, a munkaerő-migráció enyhíteni tudta a szűk keresztmetszetek problémáját. Az új tagállamokban gyors növekedésnek indult a termelékenység, zuhant a munkanélküliség és elindult a jövedelmek gyors felzárkózása. A bővítés óta az euroövezethez is csatlakozó négy új tagállam ezen túlmenően is előnyökben részesült, hiszen számukra megszűnt az árfolyamkockázat, csökkentek az ügyleti költségek, illetve alacsonyabb kamatlábak mellett jutottak tőkéhez.

A gyors integráció sok növekedési előnnyel járt, ugyanakkor egyes új tagállamokat sérülékenyebbé is tett, amit a jelenlegi gazdasági és pénzügyi válság is felerősített. Az új tagállamokba áramló külföldi befektetések megsokszorozódtak, és a gazdasági szerkezetátalakításnak, a növekedésnek és a foglalkoztatásnak is lökést adtak. Mindazonáltal a belső hitelállomány gyors és ellenőrizetlen növekedése – amit a külföldi hitelfelvételek tápláltak – több országban túlfűtötte a gazdaságot, ami komoly külső egyensúlyhiánnyal, a munkaerőköltségek termelékenységnövekményt meghaladó gyors növekedésével, és az ingatlanárak felszökésével járt. Ennek eredményeként egyes országokban a külföldi tőkét egyre inkább nem termelékeny célokra fordították. A globális pénzügyi válság miatt rendkívüli mértékben emelkedő tőkeköltségek komoly konszolidációs kihívások elé állították a jelentős külső egyensúlyhiánnyal rendelkező országokat. E kihívások azonban nem csak az új tagállamokat érintik: egyes régi tagállamok is hasonló problémákkal szembesülnek.

A kibővített EU jobb helyzetben várja a jelenlegi és a jövőbeli kihívásokat. A megreformált stabilitási és növekedési paktum középtávú célt határoz meg a fiskális politika hitelességének alátámasztására, rövid távon viszont kellő rugalmasságot engedélyez. Ezzel párhuzamosan a megújult lisszaboni folyamat hozzájárul a növekedési potenciál és a rugalmasság fokozásához szükséges szerkezeti reformok meghatározásához és kivitelezéséhez. A folyamat végrehajtásában a lisszaboni célkitűzéseket regionális felzárkóztató és fejlesztési stratégiákká alakító kohéziós politika is szerepet vállal. A kohéziós politika – az Európai Beruházási Bank és adott esetben az Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bank segítségével – alapvető segítséget nyújtott az EU tagállamainak, mind az igen fontos pénzügyi támogatások, mind a szükséges szakértelem terén. A továbbfejlesztett fizetésimérleg-támogatás lehetővé teszi, hogy az EU célzott pénzügyi támogatást adjon azoknak az euroövezeten kívüli tagállamoknak, amelyek a konszolidáció zökkenőmentes kivitelezése érdekében átmenetileg segítségre szorulnak. Ezeket a támogatási mechanizmusokat ma már az új tagállamok is igénybe vehetik a szükséges konszolidáció előmozdítására.

AZ ELSŐ ÖT ÉV EREDMÉNYEI

A csatlakozási folyamat hozzájárult az új tagállamok életszínvonalának jelentős javításához, ekképpen az unióval való gazdasági és társadalmi kohézió megvalósításához. Az 1999-ben még csak a régi tagállamok átlagának 40%-át elérő egy főre eső jövedelem 2008-ig 52%-ra emelkedett. A becslések szerint a csatlakozási folyamat az új tagállamokban 2000 és 2008 között évente mintegy 1,75 százalékponttal növelte a gazdasági növekedés ütemét, amikor is az átlagos növekedési ütem az 1999 és 2003 közötti 3,5%-ról 2004 és 2008 között 5,5%-ra nőtt. A bővítés során a régi tagállamok növekedése is lendületet kapott (az azonos időszakban mintegy 0,5%-kal növelve az összesített kibocsátást), főleg azokban az országokban, amelyek növelték az új tagállamokkal folytatott kereskedelem és az ott folytatott beruházások volumenét. Az új tagállamok növekedése főként a tőkefelhalmozáshoz és a termelékenység növekedéséhez volt köthető, e tényezők egyenkénti hozzájárulása 1999 és 2008 között évente több mint 2 százalékpontot tett ki. A vállalati szerkezetátalakítások következtében a munkából eredő növekmény 1999 és 2003 között negatív volt. 2004 óta az új tagállamokban tapasztalt lendületes, mintegy 1,5%-os foglalkoztatási növekedés mellett a régi tagállamokban is a foglalkoztatás erőteljes növekedése volt megfigyelhető (a bővítés óta évente mintegy 1%).

A kereskedelem gyors integrációja hatékonyabb munkamegosztáshoz vezetett és megerősítette az EU versenyképességét. A kereskedelem nyitottsága az új tagállamokban igen magas szintű. GDP-jükben az export és az import aránya a bővítés előtti 47%-hoz képest mára elérte az 56%-ot. Ez lényegesen magasabb, mint a régi tagállamokban, ahol jelenleg 38%. Az integráció jelentősen felgyorsult, a régi tagállamokkal kapcsolatban is, de főként az új tagállamok között: 2007-ben az új tagállamok összes exportjának csaknem 80%-a volt EU-n belüli, az export 19,5%-a pedig az új tagállamokba irányult (szemben az 1999-es 13,25%-kal). A régi tagállamok exportjuk 7,5%-át értékesítik az új tagállamokban, szemben az egy évtizeddel korábbi 4,75%-kal. Az új tagállamok exportjuk tőke- és technológiai intenzitásának fokozásával – jelentős részben a régi tagállamokból származó beruházások eredményeként – növelni tudták piaci részesedésüket. Az exporton belül a csúcstechnológiai áruk aránya az 1999-es 11%-hoz képest 2006-ban elérte a 14%-ot, ezzel megközelítette a régi tagállamokban jellemző 16%-os szintet. Az e területen elért eredmények haszna meghaladta a költségek versenyképességének a reál devizaárfolyamok erősödéséből eredő romlását (az erősödés trendje az utóbbi időben megfordult). Az EU-n belüli fokozódó kereskedelmi integráció komparatív előnyökkel jár, tehát bővíti a növekedési potenciált és növeli az EU egészének versenyképességét. Az új tagállamok együttes részesedése a világkereskedelemben 1999 óta 4%-ra nőtt, azaz megkétszereződött, ami hozzájárult ahhoz, hogy az EU egészének piaci részesedése csak kisebb mértékben – 2007-ben 3 százalékpontos esés mellett 38,25%-ra – zuhant, ami viszont a feltörekvő gazdaságok világkereskedelmi részesedésében tapasztalt gyors növekedés következménye.

Az új tagállamok gyorsan korszerűsítették gazdaságukat. Működő piacgazdaságokat hoztak létre és kialakították az egységes piacon uralkodó versenyhelyzetek és piaci erők kezelésére szolgáló kapacitásokat. A termelés szerkezetét egyre inkább a régi tagállamokéhoz igazították. A mezőgazdaság és az ipar az új tagállamokban fontosabb szerephez jut (GDP-arányuk 2006-ban 4,5%, illetve 21,25% volt, szemben a régi tagállamokban mért 1,5%-hoz, illetve 16,75%-hoz képest). Mindazonáltal az elmúlt években a szolgáltatásalapú és tudásigényes gazdaság is fejlődésnek indult. A szolgáltatások GDP-aránya az 1995-ös 56%-ról 2006-ban 63%-ra nőtt, szemben a régi tagállamokban megfigyelt 72%-kal. A technológiaigényes export emelkedő aránya és a tudásigényes ágazatok foglalkoztatási arányának növekedése (a teljes foglalkoztatás 3,5%-a, szemben a régi tagállamokban megfigyelt mintegy 5%-kal), valamint az oktatás színvonalának emelkedése szintén arra utal, hogy az új tagállamokban gyors ütemben halad előre a gazdaság korszerűsítése, ami lehetővé teszi a gyors gazdasági felzárkózást. Az új tagállamok emellett a jogállamiság erősítése és jogrendszerük korszerűsítése érdekében reformokba kezdtek, amelyeket célszerű lenne folytatni.

Az új tagállamok gazdasági átalakulásának fő mozgatórugóját a régi tagállamokból származó befektetések képezték. A csatlakozás hajrájában az új tagállamok jelentős eredményeket értek el a makrogazdasági stabilitás elérésében és gyorsan alkalmazkodtak az EU jogi és intézményi keretéhez. E folyamatban alapvető szerep jutott az EU-s támogatásoknak, például az előcsatlakozási eszközöknek. Ennek következményeként magasra szökött a külföldi befektetések szintje, ami jótékony hatással volt a növekedésre és a foglalkoztatásra. A növekedési potenciálra hosszú távon hasonlóképpen fontos kedvező hatást gyakorolt még a tudástranszfer, a termelékenység túlcsordulása, a fokozódó verseny és a megnövelt gazdaságpolitikai fegyelem. A külföldi befektetések különösen a pénzügyi szektorban értek el magas szintet. Ennek eredményeként az új tagállamok bankszektorában a külföldi tulajdon aránya az észtországi és szlovákiai csaknem 100%-tól a szlovéniai mintegy 30%-ig terjed (szemben az euroövezet 20% alatti átlagával). Az új tagállamokban a régi tagállamok biztosítói csoportjai is fokozottan megjelentek. Az új és a régi tagállamok kölcsönös pénzügyi függősége miatt igen fontos lenne megerősíteni a pénzügyi szektor európai uniós szintű szabályozási és felügyeleti együttműködését.

Az új tagállamokban lezajló szerkezetátalakítási folyamatot a kohéziós politika keretében finanszírozott beruházások és tevékenységek is elősegítették, eközben az egész Unióban hozzájárultak a gazdaság és a társadalom kohéziójához. Ez a szakpolitika jelentősen támogatta az új tagállamok integrációját a világkereskedelem és az európai egységes piac rendszerébe, illetve továbbfejlesztette azokat a gazdasági kapcsolatokat, amelyek tekintélyes mennyiségű közvetlen külföldi tőkebefektetést generáltak, ami viszont új munkahelyeket teremtett és emelte az életszínvonalat. Az európai uniós régiók közötti integráció elmélyülését területi alapú együttműködési programok is segítették, amelyek a tudásmegosztáshoz is hozzájárultak. A kohéziós politika emellett fokozta ez érintett országok belső növekedési potenciálját és javította gazdaságuk termelékenységét és versenyképességét. A gyors szerkezetátalakítási folyamatok elkerülhetetlen velejárója, hogy a hagyományos gazdasági ágazatok munkavállalóinak át kell állniuk az új ágazatokra; a kohéziós politika ezt is megkönnyítette, és ezáltal fenntarthatóvá és kiegyensúlyozottá tette a növekedést.

A csatlakozási folyamat során az új tagállamokban új termékpiaci szabályozási keret lépett életbe, amely a versenypolitikára és az állami támogatásokra is kiterjedt. Az új tagállamokban magasabb a nyilvánosan meghirdetett közbeszerzési eljárások aránya (2007-ben a GDP 5,75%-a, szemben az EU egészével, ahol a GDP 3,25%-a). Egy 2007-es Eurobarometer-felmérés szerint a kis- és középvállalkozások 71%-a gondolja úgy, hogy a verseny jelentősen fokozódott (szemben a régi tagállamokban mért 63%-kal). A rendelkezésre álló adatok szerint a verseny különösen a telekommunikációs és postai szolgáltatási ágazatban kapott erőre, amelyekre ágazatspecifikus szabályozási keretek alkalmazandók. Az új tagállamokban az állami támogatások aránya a 2000. évi 1,5%-ról 2006-ig a GDP 0,5%-ára csökkent (éppen csak meghaladva a régi tagállamokban mért arányt). Noha ezek az eredmények alapvetően hozzájárultak a gazdasági tevékenység fellendítéséhez, a versenyjog érvényesítése egyes tagállamok számára továbbra is problémát jelent. A kis- és középvállalkozások még mindig meglehetősen korlátozva érzik magukat olyan területeken, mint a finanszírozáshoz való hozzáférés, szakképzett munkavállalók szerződtetése, új technológiák alkalmazása és az infrastruktúra rendelkezésre állása.

Az új tagállamok mezőgazdasági piacainak és vidéki gazdaságának EU-s integrációja során nem merültek fel jelentősebb belső gazdasági vagy társadalmi problémák. Eredményesnek bizonyult az a gondosan kidolgozott csatlakozási stratégia, amely a tagjelölt országokban a csatlakozás előtt végrehajtandó jelentős beruházásokra és támogatási programokra épített. Ez, és a csatlakozási tárgyalások szilárd alapokon nyugvó és kiegyensúlyozott eredménye – amely a vidékfejlesztésre és a piaci támogatásról a közvetlen jövedelemtámogatásra való átállásra helyezte a hangsúlyt – lehetővé tette, hogy az új tagállamok zökkenőmentesen integrálódjanak a belső agrár-élelmiszeripari piacon és a közös agrárpolitikában. A kibővített EU-s piac sok lehetőséget teremtett a tagállamok agrár-élelmiszeripari vállalkozói és vállalkozásai számára, és növelte a Közösségen belüli kereskedelem és a közvetlen külföldi tőkebefektetések volumenét. A bővítés a mezőgazdasági termékek nemzetközi piacán is erősítette az EU pozícióját.

A bővítéssel teremtett beruházási lehetőségek nyomán javult a régi tagállamok vállalkozásainak globális versenyképessége és sikerült megőrizni a hazai munkahelyeket. A bővítés új exportpiacokat és befektetési lehetőségeket tárt fel a régi tagállamok vállalkozásai előtt, továbbá alkalmat adott hatékonyságuk és versenyképességük növelésére. Jól képzett munkaerejük és hasonló jogi, intézményi és szabályozási környezetük révén az új tagállamok számos lehetőséget kínáltak e tekintetben. A szükséges szerkezetátalakítás rövid távon jelentős költségekkel járhat, de növeli az EU-s vállalkozások globális versenyképességét és végül az egész EU-ban hozzájárul a munkahelyek megőrzéséhez és a növekedés fellendítéséhez. Ezt alátámasztja, hogy az új tagállamokban végrehajtott ágazati beruházásokkal (gépek, bútorok, orvosi berendezések gyártása, vegyipar, faipar) egy időben a régi tagállamokban is munkahelyek keletkeztek.

Az új tagállamok munkavállalói számára javultak a hazai és a külföldi munkavállalás lehetőségei, noha a munkaerő-migráció az új tagállamok egy részében gazdasági és társadalmi problémákat okozott. A gazdasági szerkezetátalakítás több mint egy évtizedes időszaka után az új tagállamok munkaerőpiaca egyre inkább magára talált, a 2003-ban nekilendülő folyamat eredményeként 2003 és 2007 között 3 millió új munkahely jött létre. Végül a munkanélküliség aránya az unió többi részével egyező szintre süllyedt (2007-ben mintegy 7%), míg a foglalkoztatási ráta mintegy 60%-ra nőtt. Mindazonáltal a tartósan munkanélküliek továbbra is magas aránya (2006-ban 56%, ami több mint 13 százalékponttal meghaladja a régi tagállamok átlagát) jelzi, hogy a képzettségek terén komoly strukturális problémák vannak. Emellett a bérek több országban a termelékenységet meghaladó ütemben nőttek, ami a versenyképesség romlásához vezetett. A kifelé irányuló munkaerő-migráció egyes új tagállamokban (különösen Cipruson, Litvániában, Lengyelországban és Romániában) tovább rontott a helyzeten. A munkaerő-migráció kapcsán az agyelszívást és -pazarlást, valamint egyes ágazatokban és szakmákban a munkaerőhiányt is problémaként említik, noha a magasan képzett munkaerő kínálata megnőtt és a javuló gazdasági körülmények csökkentették a külföldi munkavállalás vonzerejét. Emellett a munkavállalók többnyire olyan új képességekkel térnek vissza, amelyek a hazai gazdaság számára nagy értéket képviselnek. A munkavállalók nagy arányú kiáramlása a viszonzatlan utalások szintjének emelkedéséhez vezetett (ez Bulgáriában és Romániában elérte a GDP 5%-át, Lengyelországban pedig a GDP 1,5%-át), ami a hazai gazdaságot erősíti.

A régi tagállamokban nem váltak valóra a bővítés előtt kifejezett, masszív munkaerő-migrációra vonatkozó aggodalmak. Az új tagállamokból régiekbe migráló munkavállalók száma összességében nem sok (mintegy 3,6 millió, szemben a 2003 végi 1,6 millióval), és várhatóan akkor sem emelkedik jelentősen, amikor feloldják az egyes tagállamokban még érvényes korlátozásokat. Ezeknek a beáramló munkavállalóknak a munkaképes korú népesség szempontjából vett súlya az egyes országokban alacsony (mintegy 1% vagy kevesebb); az egyetlen kivétel Írország, ahol az új tagállamokból érkező emigránsok a munkaképes korú népesség 5%-át teszik ki. Abszolút értelemben a fő célországok közé az Egyesült Királyság (a csatlakozás óta a migránsok egyharmada ide érkezik), Spanyolország (18%) és Írország (10%) tartozik, noha a pénzügyi válság miatt előfordulhat, hogy e munkavállalók jelentős része visszatér hazájába. Noha a beáramló munkavállalókkal összefüggésben a munkaerőpiac bizonyos szegmenseiben zavarok és társadalmi problémák keletkeztek, hatásuk összességében pozitív. A rendelkezésre álló adatok szerint a bővítés utáni EU-n belüli mobilitás nem vezetett komoly munkaerő-piaci zavarokhoz. A munkaerő szabad áramlása az egységes Európa egyik fontos előnye a polgárok és a vállalkozások számára. Becslések szerint az EU-n belüli mobilitás jelenlegi szintje az EU egészének GDP-jét középtávon 0,3%-kal növeli. Az új tagállamokból érkező munkavállalók jellemzően alacsony képzettséget igénylő állásokban dolgoznak (a migránsok egyharmada, szemben a helyiek 10%-ával), noha meglehetősen magas végzettséggel rendelkeznek (a migránsok 40%-a esik a magasan képzettek kategóriájába, szemben a régi tagállamok munkaerő-állományának 25%-ával). A beáramló munkavállalók enyhítették a munkaerő-piaci kereslet és szűk keresztmetszetek problémáját (például az építőiparban és a szolgáltatási szektorban), és nem okoztak különösebb munkaerő-piaci zavarokat. E migráció alapvető jellemvonása az ideiglenesség: az Egyesült Királyságban a nemrégiben bevándorolt migránsok 50%-a már vissza is tért hazájába. A Bizottság ezért felhívta a tagállamokat, hogy a csatlakozási szerződésben meghatározott, az átmeneti intézkedésekre vonatkozó jogaik sérelme nélkül, munkaerőpiacuk helyzetétől függően vizsgálják meg, szükséges-e a korlátozásokat továbbra is fenntartani[2].

A JÖVŐBELI KIHÍVÁSOKAT KOMOLY GLOBÁLIS VÁLSÁG NEHEZÍTI

A jelenlegi komoly gazdasági válság jelentős új kihívásokat állít a nemzeti szakpolitikák elé. A kereskedelem visszaesése, a finanszírozási lehetőségek szűkülése, a háztartások megtakarításainak csökkenése és a bizalom eltűnése révén a válság minden tagállamot érint. Noha az EU-tagság, és főként az euroövezeti tagság olyan védelmet és stabilitási fogódzót nyújt, amely növeli a befektetők biztonságérzetét, a válság nagy terhet ró a hazai szakpolitikák szilárdságára. A hitelezési tevékenység fellendülését megtapasztalt tagállamok ugyanazon tényezők miatt sérülékenyek, például jelentős mértékben függenek a külföldi megtakarításoktól, a háztartások és a vállalkozások pénzügyi egyensúlya pedig gyenge lábakon áll. Az EU eközben a stabilitás, az átláthatóság és a pénzügyi szektorba vetett bizalom helyreállításán dolgozik, nemcsak a legszembetűnőbb hiányosságok megszüntetésével, hanem a szabályozási és felügyeleti rendszer mélyebb reformjára is törekedve.

A pénzügyi válság más sérülékeny pontokra is rámutatott. A vállalkozási profitokra és a háztartási jövedelmekre vonatkozó túlzottan optimista várakozások több új tagállamban is az optimális egyensúlyi szintet meghaladó mértékű tőkebeáramláshoz és a hitelállomány növekedéséhez vezettek. Ez sok esetben a folyó fizetési mérleg tarthatatlanul magas hiányához vezetett. Ami a hitelállomány növekedését illeti, főként a háztartások hitelfelvétele, azon belül pedig a jelzáloghitelezés nőtt dinamikusan, ami gyakran ingatlanbuborékok keletkezésével is együtt járt. Több országban jelentősen megnőtt a devizahitelek állománya, ami a háztartásokat és a vállalkozásokat sérülékenyebbé tette a devizaárfolyamok leértékelődésével szemben. Az új tagállamokban a hitelállomány növekedését főként határokon átnyúló hitelfelvétellel lehetett fenntartani, aminek következtében a hazai bankszektor a külföldi anyabankoktól származó finanszírozástól vált függővé.

A nem régi események rámutattak arra, hogy az új tagállamokban további jelentős erőfeszítésekre van szükség annak érdekében, hogy megóvják a legutóbbi uniós bővítések eredményeit, különös tekintettel a jövedelmek felzárkózására, a pénzügyi integrációra és a felzárkózó tagállamokba irányuló közvetlen külföldi tőkebefektetésekre. E kihívások kezelésében az EU szakpolitikai keretei segíthetnek, és lehetővé tehetik a tagállamok számára, hogy közép- és hosszú távon továbbra is dinamikusan fejleszthessék gazdaságukat. Az eredmények azonban nagyban függenek majd a hazai gazdaságpolitika szilárdságától és a megfelelő intézményi keretektől. A hazai szakpolitikák és intézmények a múltban nem mindig voltak megfelelőek és gyakran lényegesen eltértek az EU-s ajánlásoktól. A makrogazdasági és pénzügyi stabilitás fenntartása érdekében különösen a fiskális politika részéről lehetett volna több aktivitást elvárni, amely kellő időben reagálhatott volna a magánszektor fellendüléséből eredő növekedési nyomásra.

A bővítés előnyeinek teljes körű kihasználása érdekében az egységes piac kiteljesítése és a gazdaságot tovább korszerűsítő reformok végrehajtása szükséges. A bővítés fokozta az EU versenyképességét és növelte vonzerejét a befektetők előtt, így képessé tette arra, hogy a korábbiaknál nagyobb mértékben arassa le a globalizáció előnyeit. Ugyanakkor az egységes piac bővítéséből származó haszon, különösen a kis- és középvállalkozások számára, jobban kiaknázható, ha tovább mélyül az áru-, szolgáltatási, munkaerő- és pénzügyi piacok integrációja. A reformok hozadéka kettős: egyrészt lendületet adnak a növekedésnek és a munkahelyteremtésnek, másrészt a bérek és az árak sokkokhoz való alkalmazkodóképességét elősegítve a makrogazdaság stabilitásához is hozzájárulnak. Az egységes piac szabályait az új tagállamok eddig megfelelően alkalmazták, de már észlelhetők a reformfáradtság jelei. Az üzleti környezetet, a versenyképességet, valamint a további növekedést és az EU-s integrációt leginkább befolyásoló kihívások közé a jogállamiság erősítése, a közigazgatás hatékonyságának javítása és az igazságügyi reform tartozik. A bővítés tapasztalatai azt mutatják, hogy a közigazgatás, különösen a verseny-, felügyeleti és szabályozó hatóságok, valamint az igazságügy eredményes működése, továbbá a hatékony pénzügyi ellenőrzés igen fontos tényező, és jelentősen felgyorsíthatja a beruházásokat. Az egységes piac előnyeinek teljes kiaknázása érdekében tovább kell folytatni az e területeken tett kezdeményezéseket.

Az euroövezet fokozatos bővítése szintén elősegíti az egységes piac előnyeinek teljes kiaknázását, de további reformokat igényel. Az euroövezeti tagság számos előnyt hordoz magában, ilyen például az árfolyamkockázat megszüntetése, az alacsonyabb ügyleti költségek, a kereskedelem és a közvetlen külföldi tőkebefektetések magasabb szintje, a megnövekedett verseny és a fokozott pénzügyi integráció. Minden új tagállam az eurobevezetés híve, de a célhoz vezető stratégiáik eltérnek. Ciprus, Málta, Szlovénia és Szlovákia már bevezette az eurót, a többi új tagállam azonban csak kevés eredményt ért el a nominális konvergencia megvalósításában, sőt, egyesek inkább visszaestek. Az eurobevezetés lehetősége a nominális és reálkonvergencia gyors megvalósításához szükséges szakpolitikák követésére ösztönöz és hozzájárul a reformfáradtság leküzdéséhez.

A KIHÍVÁSOK KEZELÉSE

A makropénzügyi stabilitás fenntartásához, valamint az integráció és a jövedelmi felzárkózás elősegítéséhez elengedhetetlen a szilárd fiskális politika. Az új tagállamok a csatlakozáskor a stabilitási és növekedési paktum hatálya alá kerültek, hatukkal szemben 2004-ben túlzott hiány esetén követendő eljárást indítottak. Az erőteljes növekedésnek, az alacsony kamatlábaknak és a bővítés miatt megnövekedett európai uniós transzfereknek köszönhetően 2008 közepére Magyarország kivételével mindegyikükkel szemben megszüntették az eljárást. A pénzügyi válság azonban az államháztartásra is kihatással van. A jövőben az új tagállamok képesek lehetnek feloldani a fiskális óvatosság és a növekedést ösztönző állami kiadások finanszírozása közötti ellentmondást, amennyiben a költségvetési irányításra vonatkozó legjobb gyakorlatok szerint járnak el (ideértve az átlátható és hiteles középtávú költségvetési keret létrehozását is), és emelik az államháztartás színvonalát. Az államháztartás hosszú távú fenntarthatóságának biztosítása és a gazdasági hatékonyság javítása érdekében az egészségügy, a nyugdíj- és az oktatási rendszer reformja is nélkülözhetetlen. A megreformált paktum elegendő rugalmasságot biztosít a konvergáló gazdaságok számára az államháztartási pozíció válság alatti romlásának kezeléséhez, amennyiben a válság előtt sikerült erős államháztartási pozíciót kialakítani. Ahhoz, hogy a döntéshozók számára teljes mértékben rendelkezésre álljon a szükséges rugalmasság, a fiskális felügyeletnek központi célkitűzésként kell törekednie arra, hogy a kedvező időszakokban ambiciózus konszolidációs erőfeszítésekre ösztönözzön és megfelelően értékelje a háttérben meghúzódó államháztartási pozíciót.

A növekedést és foglalkoztatást célzó lisszaboni stratégia hatásos katalizátora azoknak a szerkezeti reformoknak, amelyek elengedhetetlenek az integráció és a jövedelmi felzárkózás elősegítéséhez. Az EU előtt álló legfontosabb versenyképességi kihívás kétségtelenül a termelékenység növelése. A növekedési és foglalkoztatási potenciállal rendelkező szerkezeti reformok tekintetében megállapítható, hogy a K+F és az innováció területén a múltban kevés eredmény született. A közigazgatás hatékonyságának növelését és egyes tagállamokban a bürokrácia lényeges csökkentését célzó erőfeszítések folytatása szintén fontos lépés az egységes piac előnyeinek teljes kiaknázása felé. Az EU egészét tekintve az adatok szerint a munkaerőpiacok működésében megfigyelhető volt némi szerkezeti javulás. Mindazonáltal, amíg az összesített kép lényegében kedvező, egyes tagállamokban továbbra is van mit javítani, különösen a regionális egyenlőtlenségek és a képzettségekkel kapcsolatos strukturális problémák terén.

A megfelelő rövid és hosszú távú politika kiválasztásához elengedhetetlen, hogy a stabilitási és növekedési paktum, valamint a lisszaboni folyamat keretében az Európai Bizottság és a Tanács fokozottan figyelje az egyes országok teljesítményét. E célból a felügyeleti folyamat elején azonosítani kell a makrogazdasági egyensúlytalanságokat – az eszközpiacokon is – és az egyensúlytalanságok kezelésére kínálkozó szakpolitikai lehetőségeket, valamint a pénzügyi piacok stabilitása és zökkenőmentes működése, a jogállamiság, továbbá az alkalmazkodóképesség fokozása szempontjából nélkülözhetetlen szerkezeti reformokat, különösen a leginkább sérülékeny országok esetében.

A kohéziós politika és az EU-s vidékfejlesztési politika hosszú távú célkitűzésekre összpontosító végrehajtása segíti a fenntartható növekedés feltételeinek megteremtését. Csakúgy, mint a korábbi bővítések esetében, az új tagállamok jelentős mértékű európai uniós transzferekben részesülnek, a transzferek áramlása már a csatlakozás előtt megindult. Az EU költségvetéséből származó, az új tagállamokba irányuló transzferek nagysága 2007-ben az érintett országok GDP-jének 2%-át tette ki, ez az arány 2013-ban várhatóan eléri a 3%-ot. A régi tagállamok esetében az arány 2007-ben a GDP 0,2%-a volt, amely 2013-ra várhatóan 0,3%-ra nő. A kohéziós politika – olyan elsődleges fontosságú területek előtérbe helyezésével, mint a kutatás és az innováció, az információs technológia, a közlekedési infrastruktúra, az üzleti környezet és a humán tőke – hozzájárult a helyi növekedési potenciál mobilizálásához. A transzferek által generált, árukra és szolgáltatásokra irányuló többletkeresletből a régi tagállamok is részesültek. A kohéziós politika a közpénzek kezeléséhez szükséges stabil, tevékeny, átlátható és elszámoltatható intézmények létrehozásában is segédkezett, ezáltal növelte azoknak a civil társadalom általi elfogadottságát és általában véve fokozta a közkiadások hatékonyságát. A magántőke bevonásához elengedhetetlen a hatékony és eredményes pénzgazdálkodás és pénzügyi ellenőrzés. A csatlakozással az EU vidékfejlesztési politikái az új tagállamokra is kiterjedtek, megnövelték a mezőgazdasági üzemek versenyképességét és hozzájárultak a vidéki területeken elérhető jövedelmek diverzifikálásához. A versenyképesség felzárkóztatására és növelésére irányuló elsődleges cél elérése érdekében alapvetően fontos, hogy a stabilitási és a konvergenciaprogramok, valamint a nemzeti reformprogramok sikeres végrehajtásával stabilitásorientált makrogazdasági szakpolitikát, kedvező üzleti környezetet, rugalmas termék- és munkaerőpiacokat, valamint az igényeknek megfelelő közigazgatási kapacitásokat hozzanak létre.

Az EU szakpolitikái, pénzügyi intézményei és eszközei döntő jelentőségű támogatást nyújtanak a konvergenciafolyamathoz. Noha az erőforrások nagy részét a kohéziós politika bocsátja rendelkezésre, a támogatásokban az Európai Beruházási Bank is részt vesz, sőt, 2009-ben lényegesen (majdnem 40%-kal) növelni kívánja az új tagállamokban a kis- és középvállalkozások, illetve egyes kulcsfontosságú ágazatok – a környezetvédelem és a közlekedés – finanszírozására szánt hitelek volumenét. Ezenkívül, miután a bővítés után fokozatosan csökkentette aktivitását az új tagállamokban, az Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bank is újra figyelmet szentel a régiónak, felhasználva a pénzügyi szektorral kapcsolatos projektek – közöttük a kockázati tőke rendelkezésre bocsátása – kapcsán szerzett szakértelmét.

A finanszírozási problémákkal szembe kerülő országok megsegítésére tett közelmúltbeli erőfeszítések rámutattak, hogy a bővítés óta elért eredmények egyértelmű és valós kockázatokkal szembesülnek. Magyarország és Lettország olyan szinten sérülékennyé vált, hogy kénytelen volt külső finanszírozási segítséget kérni. A fizetésimérleg-támogatás keretét ezzel összefüggésben 2008 végén az eredeti 12 milliárd euróról 25 milliárd euróra emelték, majd a két ország – átfogó szakpolitikai intézkedéscsomaggal kísért – jelentős nagyságrendű támogatást kapott annak érdekében, hogy a szükséges kiigazítás ideje alatt elkerülje a kibocsátás és a foglalkoztatás túlzott mértékű visszaesését. Az EU támogatása nem csak az érintett országokon segített, hanem a többi új és régi tagállamot is megkímélte az esetlegesen túlcsorduló negatív hatásoktól.

KÖVETKEZTETÉS

Az EU legutóbbi bővítései fontos állomásai Európa egységesítésének és az unió összes polgára számára előnyöket hoztak. A bővítés a hatékonyabb munkamegosztás ösztönzésével, továbbá a jogi, szabályozási és intézményi keretek javításával az egész EU-s gazdaság versenyképességét és rugalmasságát növelte. Öt évvel később, az EU jobb helyzetben várhatja a globális verseny fokozódását és vezető szerepre törhet a világgazdaságban és annak irányításában. Jelentősebb szereplővé vált a nemzetközi tárgyalásokban és képes a gyors reagálásra, amint az a több új tagállamot is súlyosan érintő nem régi „gázválság” esetében is bebizonyosodott. A gyors, összehangolt európai fellépés egyértelművé tette az unión belüli szolidaritást és helyreállította az életbevágóan fontos energia-összeköttetést.

A nemzetgazdaságok teljes integrációja és a jövedelmi felzárkózás azonban még mindig várat magára. Ahhoz, hogy a tagállamok – köztük az újak – teljes körűen kiaknázhassák az egységes piac előnyeit, az EU-s jogszabályokat teljesen át kell ültetni a nemzeti jogszabályokba, és folytatni kell a termék- és szolgáltatási piacok integrációját. Sok előnyére tekintettel továbbra is törekedni kell az EU-n belüli pénzügyi integráció megvalósítására, ezzel párhuzamosan meg kell szüntetni a pénzügyi válság által napvilágra hozott szabályozási és felügyeleti hiányosságokat. Az integrációs folyamat során a kohéziós politika továbbra is kulcsfontosságú szerepet játszik majd az új tagállamok gazdasági szerkezetátalakításában.

A reformok különösen fontosak most, a globális pénzügyi válság után, amely lelassíthatja a konvergenciafolyamatot. Az ilyen nagyságrendű válság azonban a társadalmi és gazdasági hatások enyhítését szolgáló intézkedések meghozatalára, valamint a gyors és biztos helyreállítást alátámasztó mély szerkezeti reformok végrehajtására is alkalmat ad, amelyek segítségével az európai gazdaságok képesek lesznek a válság után újjáéledő növekedési lehetőségek megragadására. A jövőben a stabilitási és növekedési paktum, valamint a lisszaboni folyamat keretében központi kérdés lesz az országok teljesítményének fokozott megfigyelése azon problémák, illetve a megoldásukra szolgáló intézkedések időben történő azonosítása érdekében, amelyekre a tagállamoknak kiemelt figyelmet kell fordítaniuk gazdaságpolitikájukban. Proaktív szerkezeti reformok és szilárd makrogazdasági irányítás nélkül a jövőben elképzelhetetlen a jelentősebb pénzügyi válságok valószínűségének csökkentése.

Az évekig tartó gondos előkészületek és a folyamatos felügyelet eredményeként az EU a bővítés után is zökkenőmentesen működik. A bővítésnek köszönhetően mind az új, mind a régi tagállamok versenyképessége nőtt és a növekedés is bővült. Az EU-n belüli integráció és a jövedelmi felzárkózás folytatása céljából, valamint a világgazdaság irányításában betöltött európai uniós szerep fenntartása érdekében további reformok végrehajtására van szükség. E területen azért is szükség van az előrelépésre, hogy kedvező környezetet lehessen teremteni az uniós bővítési folyamat folytatása céljából, ami viszont tovább növelné az EU gazdaságának növekedési potenciálját és rugalmasságát.

A jelenlegi válság sikeres megoldása és a legutóbbi uniós bővítés eredményeinek megőrzése alapvető feladat. A korábbi tapasztalatok is megerősítették, hogy az EU-s menetrend megvalósításával járó előnyök jóval túlmutatnak a gazdaságon.

[1] „A kibővített EU öt éve – Gazdasági eredmények és kihívások”, European Economy, 2009., 1. szám

[2] A munkavállalók szabad mozgásának hatása az EU-bővítés összefüggésében – A 2005. évi Csatlakozási Szerződésben meghatározott átmeneti intézkedések első szakaszáról (2007. január 1. - 2008. december 31.) szóló jelentés, COM(2008) 765, 2008.11.28.