C 231/58

A Régiók Bizottsága véleménye az Európai Bizottság „Európai szomszédsági politika. Stratégiai iránymutatás” című közleményéről

(2005/C 231/08)

A RÉGIÓK BIZOTTSÁGA

TEKINTETTEL az Európai Bizottságnak a Tanácshoz és az Európai Parlamenthez szóló „Európai szomszédsági politika. Útmutató dokumentum” c. közleményére (COM(2004) 373 final),

TEKINTETTEL az Európai Bizottság 2004. május 13-I határozatára, mely szerint az Európai Közösséget létrehozó szerződés 265. cikkének 1. pontja alapján konzultációra kéri fel,

TEKINTETTEL a Vezetőtestület 2004. június 15-I határozatára, mellyel a „Külkapcsolatok” szakbizottságot megbízta az ide vonatkozó feltáró vélemény elkészítésével,

TEKINTETTEL az Európai Bizottságnak a Tanácshoz intézett közleményére az Európai Bizottság akcióterv-javaslatairól az európai szomszédsági politika (ESZP) keretében (COM (2004) 795 final),

TEKINTETTEL a tanácsi határozati javaslatra az Európai Közösség és tagállamai által elfoglalandó álláspontról az euro-mediterrán megállapodás által létrehozott Társulási Tanácson belül, amely társulást valósít meg egyrészről az Európai Közösségek és tagállamaik, másrészről pedig a Jordániai Hasemita Királyság között, az EU—Jordániai Akcióterv (COM (2004) 796 final) megvalósítására tett ajánlás elfogadása tekintetében,

TEKINTETTEL az Európai Közösség által a kereskedelmet és az együttműködést érintő ideiglenes társulási megállapodás által létrehozott vegyes bizottságban elfoglalandó álláspontra vonatkozó tanácsi határozati javaslatra, az Európai Közösség és a Palesztin Nemzeti Hatóság közös akcióterve (COM (2004) 789 final) tekintetében,

TEKINTETTEL a tanácsi határozati javaslatra az Európai Közösség és tagállamai által elfoglalandó álláspontról az euro-mediterrán megállapodás által létrehozott Társulási Tanácson belül, amely társulást valósít meg egyrészről az Európai Közösségek és tagállamaik, másrészről pedig a Tunéziai Köztársaság között, az EU—Tunéziai Akcióterv (COM (2004) 792 final) megvalósítására tett ajánlás elfogadása tekintetében,

TEKINTETTEL a tanácsi határozati javaslatra a Közösségek és tagállamai által elfoglalandó álláspontról a partnerségi és együttműködési megállapodás által létrehozott együttműködési tanácson belül, amely partnerséget valósít meg egyrészről az Európai Közösségek és tagállamaik, másrészről pedig Ukrajna között, az EU—Ukrajna Akcióterv (COM (2004) 791 final) megvalósítására tett ajánlás elfogadása tekintetében,

TEKINTETTEL a tanácsi határozati javaslatra a Közösségek és tagállamai által elfoglalandó álláspontról az euro-mediterrán megállapodás által létrehozott társulási tanácson belül, amely társulást valósít meg egyrészről az Európai Közösségek és tagállamaik, másrészről pedig Izrael Állam között, az EU—Izraeli Akcióterv (COM (2004) 790 final) megvalósítására tett ajánlás elfogadása tekintetében,

TEKINTETTEL a tanácsi határozati javaslatra az Európai Közösségek és tagállamai által elfoglalandó álláspontról a partnerségi és együttműködési megállapodás által létrehozott együttműködési tanácson belül, amely partnerséget valósít meg egyrészről az Európai Közösségek és tagállamaik, másrészről pedig a Moldovai Köztársaság között, az EU—Moldova Akcióterv (COM (2004) 787 final) megvalósítására tett ajánlás elfogadása tekintetében,

TEKINTETTEL az Európai Bizottságnak a Tanácshoz és az Európai Parlamenthez intézett közleményére: Közös jövőnk építése: A kibővített Európai Unió politikai kihívásai és költségvetési eszközei 2007—2013 (COM (2004) 101 final),

TEKINTETTEL az európai szomszédsági és partnerségi politika eszközének létrehozására vonatkozó európai parlamenti és tanácsi rendeletre szóló javaslatra (COM(2004) 628 final),

TEKINTETTEL az Európai Bizottság „A szomszédsági politika új eszközének alapjai” c. közleményére (COM(2003) 393 final),

TEKINTETTEL az Európai Parlament „A kibővített Európa – Szomszédság: új keretek keleti és deli szomszédainkkal fenntartott kapcsolataink számára” c. jelentésére (COM(2003) 104 – 2003/2018(INI)),

TEKINTETTEL véleményére az Európai Bizottságnak a Tanácshoz és az Európai Parlamenthez intézett közleményéről: „A kibővített Európa – Szomszédság: új keretek keleti és déli szomszédainkkal fenntartott kapcsolataink számára” (CdR 175/2003 fin) (1);

TEKINTETTEL„Az euro-mediterrán partnerség és a helyi önkormányzatok: a koordináció és a decentralizált együttműködés specifikus eszközének szükségessége” c. saját feltáró véleményére (CdR 327/2003 final (2));

TEKINTETTEL„A helyi és regionális kormányzás Oroszországban, valamint az együttműködés fejlesztése az Európai Unió és Oroszország között” c. véleményére (CdR 105/2004;

TEKINTETTEL„Az északi dimenzió: második cselekvési terv (2004-2006)” c. véleményére (CdR 102/2003 fin) (3);

TEKINTETTEL saját véleménytervezetére az Európai Bizottság Tanácshoz és az Európai Parlamenthez intézett közleményéről: Közös jövőnk építése A kibővített Európai Unió politikai kihívásai és költségvetési eszközei 2007—2013 (CdR 162/2004 rev. 3) (előadó: Sir Albert Bore, Birminghami Városi Tanács (UK, PES)),

TEKINTETTEL saját véleménytervezetére (CdR 336/2004 rev 1), melyet a „Külkapcsolatok” szakbizottság 2005. február 7-én fogadott el (előadó: Lord Paul Hanningfield, Essex Megyei Tanács (UK/EPP)),

MIVEL az európai szomszédsági politika fényében meg kell vizsgálnia, mennyiben lehetséges – eszközei és intézményi szerepe függvényében – külkapcsolatait a jelenlegi tagjelölt országokon túlmenően is kiterjeszteni – de nem kizárólagosan – az európai szomszédsági politika által érintett országokra is,

MIVEL külkapcsolataiban a prioritás továbbra is a jelenlegi tagjelölt országok helyi és regionális önkormányzataival való kapcsolattartás,

2005. április 13-14-én tartott, 59. plenáris ülésén (az április 14-i ülésnapon) elfogadta a következő véleményt.

1. A Régiók Bizottságának álláspontja

1.1 Európai szomszédsági politika

A RÉGIÓK BIZOTTSÁGA

1.2 Az európai szomszédsági politika helyi és regionális dimenziói

A RÉGIÓK BIZOTTSÁGA

c.

1.3 Földrajzi lefedettség

A RÉGIÓK BIZOTTSÁGA

1.4 Cselekvési tervek

A RÉGIÓK BIZOTTSÁGA

1.5 Az Európai Szomszédsági Politika új eszközével kapcsolatban

A RÉGIÓK BIZOTTSÁGA

2. A Régiók Bizottságának ajánlásai

A RÉGIÓK BIZOTTSÁGA

ajánlja, hogy a cselekvési tervek következő sorozata külön fejezetben foglalkozzék az egyes partnerországok helyi és regionális önkormányzatainak szerepével, fogalmazzon meg világos célkitűzéseket mind a helyi hatóságok feladataival, mind a partnerországok által a hatáskörök átruházása tekintetében tervbe vett módszerekkel kapcsolatban, valamint tartalmazza a célok elérésének áttekinthető menetrendjét is;

(1) HL C 23, 2004. 1.27., 36.o.

(2) HL C 121, 2004.4.30., 18—25. o.

(3) HL C 23., 2004.1.27., 27. o.

(4) Európai szomszédsági politika – stratégiai dokumentum 2004.5.12. 11.o.

„A” melléklet

Az ESZP-országok helyi és regionális önkormányzatai

Belorusszia:

Az ország 6 „voblastsi”-ra és egy helyi hatóságra van osztva. Belorussziának három-rétegű helyi kormányzati rendszere van. A felosztás a következő: regionális, kerületi, városi, falusi és települési „szovjetek” (tanácsok). A regionális szovjetek a legfelső szintű egységek, ezek irányítják a kerületi szovjetek tevékenységét, amelyek viszont a városi, falusi és települési szovjeteket irányítják. A szovjetek képviselőit négyévente kell megválasztani. A szovjetek „hangolják össze az egész önkormányzati rendszer feladatait; ezek testesítik meg az állami, gazdasági és társadalmi-kulturális építményt hatáskörük keretén belül, ezek gondozzák a természeti erőforrásokat, a közvagyont, a környezet védelmét, stb.” (1).

Moldova:

A moldovai politikát a központi kormány és a Dnyeszter menti terület, illetve a gagauz régiók szeparatistái közötti feszültségek uralják. Az etnikai, szociális, gazdasági és kulturális különbségek a moldovánok, oroszok, ukránok és gagauzok között 1990-ben csúcsosodtak ki, amikor a moldovánt kiáltották ki nemzeti nyelvvé. Mindkét régió Moldovától független régió kívánt lenni. Gagauziának megadták a különleges alkotmányos státuszt, és ez véget vetett a nagyobb szembenállásnak a szeparatisták és a központi kormány között. Az Oroszország, az EBESZ és Ukrajna által is támogatott tárgyalások nem tudták megoldani a Dnyeszter menti terület és Moldova közötti konfliktust.

A legutóbbi helyi és regionális választásokat 2003 májusában és novemberében tartották, és ezeket az alapvető nemzetközi normáknak megfelelőnek tekintették.

A törvényhozás 2003 márciusában átszervezte a helyhatóságokat a régi szovjet éra szerint. Az ország most a 12 regionális „judeti” (megye) helyett 33 „rajonra” oszlik (még pontosabban 9 „judeti”, 1 városi közigazgatási egység, 1 autonóm terület és egy territoriális egység volt). Az átszervezést 2001-ben, a Kommunista Párt újraválasztási manifesztumában javasolták, és az a párt regionális szervezetét tükrözi. Sokan bírálták a Kommunista Pártot, amiért befolyásának megszilárdítása érdekében, többségi kormányzó pártként átszervezte a helyhatóságokat, s így előnyös helyzetbe került a helyhatósági választásokon (2).

Ukrajna:

Ukrajna 24 oblastyra, 1 autonóm köztársaságra és 2 oblaszty státuszú helyhatóságra oszlik. Ez a felosztás idejétmúlt, és a szovjet időszakból maradt. Az oblastyok tovább oszlanak „radákra” (tanácsokra). A radák képviselőit egy mandátumos kerületi választásokon választják meg. Ezek a választások általában nem tisztességesek – a helyi választásokba gyakran beavatkoznak az elnök által kinevezett kerületi és regionális közigazgatási vezetők. Az ellenzéki pártok „arányos rendszer bevezetését követelték a regionális és a kerületi választásokon, hogy megakadályozzák a” pártsemleges „bürokrácia uralmát.” (3)

A 2002-es parlamenti választások óta megtartott regionális választások nem feleltek meg a nemzetközi normáknak, de javuló tendenciát mutatnak. Például „a 2004. áprilisi munkácsi polgármester-választás alatt az EBESZ képviselői egy szavazóhelyiség elleni támadást, megfélemlítést és fizikai erőszakot jegyeztek fel, amely egy megfigyelő kórházba szállítását eredményezte. Más problémákról is, például szavazateltulajdonításról is beszámoltak, és a választási eredményeket is széles körben csalással elért eredménynek tekintették” (4). A 2004. májusi és júniusi odesszai és poltavai helyhatósági választások javulást jelentettek a szavazók regisztrációjával kapcsolatos problémák ellenére. Nyilvánvaló, hogy a helyi önkormányzatok nem teljes mértékben demokratikusak.

Oroszország:

Oroszország 49 oblasztyra (terület), 21 köztársaságra, 10 autonóm okrugra, 6 krajra, 2 szövetségi városra és 1 autonóm területre van felosztva. Vagy 89 tartományra, 21 nemzeti közigazgatási egységre (nemzeti köztársaságok), 66 területi egységre és 2 szövetségi városra oszlik (5). Az Orosz Föderáción belüli helyi önkormányzat továbbra is küzd a Szovjetunió felbomlását követő decentralizációval. A szövetségi állammá való átalakulás eredményeként sok nemzeti köztársaság jutott nagyobb hatalomhoz, mint más szövetségi egységek. Például a nemzeti köztársaságok törvényei gyakran ellentmondanak a szövetségi törvényeknek.

Putyin elnök 2000-ben reformprogramot vezetett be a helyi önkormányzatok szervezeti hiányosságainak a megoldására. Ennek a programnak a keretén belül Oroszországot hét nagyobb régióra osztják a különböző szövetségi egységek megszilárdítása révén. Minden szövetségi egység esetében létrehozták az Orosz Föderáció elnöke végrehajtásért felelős képviselőjének intézményét. Ennek a programnak elsődleges célja a közigazgatás és a kormányzás hatékonyságának a növelése és „a helyi önkormányzatnak mint a civil társadalom fő intézményének a fejlesztése és a felelős kormányzás fenntartása” (6).

A 2004. szeptemberi beszlani terrortámadást követően Putyin elnök radikális reformot jelentett be az ország 89 regionális kormányzójának választására vonatkozóan. A közvetlen választás helyett a jövőben az elnök fogja kinevezni őket, majd ezt a regionális törvényhozásoknak kell megerősíteniük. A tervet 2004. októberben helybenhagyta az ország parlamentje, a Duma.

Algéria:

Algéria 48 provinciára (vilajára) oszlik, amelyek mindegyikének választott helyi tanácsa van, amelyek a fő kormányzó testületet alkotják. A legutóbbi helyhatósági választásokat 2002 októberében tartották. A választásokon való részvétel általában 50 % körül van, amelyet a központi kormány és a berber lázadók közötti sok regionális konfliktus akadályoz (7). Nincs helyi autonómia; a kormányzók közvetlenül a Belügyminisztériumnak tesznek jelentést. Vidéki viszonylatban hatékony a decentralizáció a helyi infrastruktúra és a szolgáltatások irányítása területén (8).

Egyiptom:

Egyiptom 26 kormányzóságból áll (muhafazat, egyes szám: muhafazah). A központi kormány nagy hatalommal rendelkezik a helyi kormányzati szervekben a fentről lefelé irányuló politikai kinevezési rendszer miatt. „Minden egyes szinten olyan kormányzati szerkezet volt, amelyben a képviselőkből álló tanácsok egyben a kormány által kinevezett, kormányzók, kerületi tisztviselők, illetve polgármesterek által vezetett végrehajtó szervek voltak.” (9) A helyi kormányzat nem hatékony a kormányzati szolgáltatások nyújtásában.

A decentralizáció Szadat elnök alatt kapott lendületet. A helyi kormányzatok megkapták azt a hatáskört, hogy adókat emeljenek, viszont nagy pénzösszegeket voltak kénytelenek költeni a kormányzati programokra, és gyakran eladósodtak. Arra is ösztönözték őket, hogy partneri kapcsolatba lépjenek magáncégekkel, amely elősegítette a kapcsolatokat a központi kormány és az ország gazdag emberei és az elit között. Mubarak alatt folytatódik a decentralizációs folyamat, és a helyi kormányzatok most jobban foglakoznak a helyi gondokkal és kevésbé a központi politikával. A helyi kormányzatokat az ellenőrzés eszközeként is használják. „A kerületi rendőrállomás ellensúlyozta a helyi előkelőségeket, és a helyi kormányzatok rendszere (a polgármester és a tanács) integrálta őket a rendszerbe.” (10)

Izrael:

Izrael 6 kerületre (mehozot, egyes szám: mehoz) van osztva. A kerületek tovább oszlanak tizennégy alkerületre, amelyek mindegyike élén a miniszterelnök által kinevezett kerületi megbízottak állnak. A kerületi megbízottak felelnek a kerületi tanácsok politikájának áttekintéséért és a nemzeti törvényeknek a kerületen belüli életbe léptetéséért. A városi és helyi tanácstagokat arányos képviseleti rendszerben és pártlistákról választják, a polgármestert egyes városokban a szavazók közvetlenül választják. A helyi önkormányzat felel a közjavakról való gondoskodásért és a helyi adók kivetéséért (11).

Jordánia:

A jordániai helyi kormányzás tükrözi azt a tényt, hogy a hatalom a király és kormánya kezében van. Az ország 12 kormányzóságra oszlik, mindegyik élén kinevezett megbízott áll. A kormányzóságok adminisztratív alrégiókra oszlanak tovább. Az alrégiókhoz tartoznak a városok, falvak és községek. A nagyobb községeknek választott kerületi tanácsuk és választott polgármesterük van. A kerületi kormányzatok alapvetően a központi kormányzati politika és törvényhozás eszközei (12). A községi és regionális kormányzatok a központi kormányra támaszkodnak a pénzeszközök elosztása és a közszolgáltatások és az infrastruktúra irányítása terén, amely korlátozza azt a lehetőségüket, hogy a helyi ügyekkel foglalkozzanak. A gyors városiasodás nyomást gyakorol a helyi kormányzatokra és községekre a megfelelő szolgáltatások nyújtása érdekében. A most zajló decentralizáció főleg az állami tulajdonú ipar privatizációjában nyilvánul meg (13).

Libanon:

A libanoni helyi kormányzás pillanatnyilag bizonytalan, mivel a központi kormány 16 évnyi polgárháború után kísérli meg újjáépíteni a nemzetet. A háború alatt a központi kormány a helyi kormányzatok irányítását a hatalom megtartásának eszközeként vette át. Az erős központi kormány és a vele szembenálló decentralizált állam között folyó vita az elkövetkező években hatással lesz a helyi kormányzás fejlődésére (14). Szíria továbbra is érvényesülő beavatkozása Libanonban megerősítette a központi kormányt. A gyakorlatban a kormány kevéssé támogatja a decentralizációt az országban uralkodó politikai bizonytalanság miatt (15).

Libanon 6 kormányzóságra oszlik, amelyek tovább oszlanak adminisztratív helyhatóságokra. 35 év óta az első helyhatósági választásokat 1998-ban tartották. „A választói részvétel magas arányú volt, átlagosan 60-70 % között. Bejrútban csak 30 % szavazott, ezt azonban azzal magyarázták, hogy a szavazók úgy gondolták, hogy az eredmény előre eldöntött ügy. Nem nagyon tapasztaltak csalást vagy erőszakot. A választások további lépcsőfokot jelentenek a konfliktus utáni helyreállításban.” (16) A helyi kormányzatok a központi kormányra támaszkodnak a pénzeszközök elosztása terén, amely korlátozza azt a lehetőségüket, hogy a helyi ügyekkel foglalkozzanak.

Líbia:

Líbia annak idején külön régiókból állt, amelyeket Idrisz király alatt egyesítettek államszövetségbe. Ezt a föderációt váltotta fel 1963-ban a központosított rendszer. A tíz kormányzóság alapjában véve a központi kormány meghosszabbított keze volt. Kadhafi 1969-es forradalma után a helyi felosztást tovább erősítették, hogy a központi kormány számára nagyobb áttekintést biztosítsanak. „Többnyire az állami szint alatti kormányzás továbbra is inkább a központi kormánnyal fenntartott adminisztratív kapcsolatokon keresztüli hierarchikus rendszerben működött, mint a népképviselet vagy részvétel eszköze” (17). A jelenlegi helyi közigazgatás „A CIA könyve a világ helyzetéről” szerint, 25 helyhatóságból áll (megjegyzés: a 25 helyhatóság helyébe lehet, hogy 13 régió lépett).

A decentralizáció folyamata sok akadályba ütközik. Az olajexport képviseli Líbia gazdaságának döntő részét, és ennek bevétele segít fenntartani a kormányt. „Az olaj hasznának erősen központosított elosztása Líbiában aláássa a decentralizációra tett erőfeszítéseket.” (18) Bár a líbiai törvények a helyi kormányzatokra bízzák az oktatás, az ipar és a közösségek iránti felelősséget, a gyakorlatban a központi kormány diktálja a helyi politikát. „A törvény szerint Líbiának van az egyik politikailag legdecentralizáltabb rendszere az arab régióban. A helyi önkormányzati intézmények kiterjednek az oktatásra, az iparra és a közösségekre. A gyakorlatban azonban a központi vezetőség diktálja ezen intézmények hatalomgyakorlását. Aktív módon elnyomják a civil társadalmat és elnyomnak minden nem állami politikai szervezetet, ezzel csekély mértékűre korlátozzák a lentről felfelé irányuló politikai részvételt. Az elitből sokan, akik pozíciókat tölthettek volna be a helyi vezetőségben, külföldön élnek.” (19)

Marokkó:

A decentralizáció folyamata az 1960-as években kezdődött a növekvő társadalmi nyomásra válaszul. „A decentralizációs folyamat legnagyobb visszahúzó ereje elsősorban a kormányzati szintek közötti összhang hiánya, azután a civil társadalmi szervezetek és a helyi önkormányzatok gyengesége.” (20) A marokkói helyi önkormányzás fejlődése előtt álló legnagyobb akadály az erős központi kormány és a helyi demokrácia hiánya. Az alkotmányos monarchia még mindig erős hatalommal rendelkezik, és csak lassan alakul át parlamenti rendszerré. A parlamentet demokratikus módon választják, a 2002-ben megtartott legutóbbi választások voltak a régióban a legszabadabbak és legtisztességesebbek (21).

Az országban 37 tartomány és 2 vilaja van, és „a törvényhozás által elfogadott 1997. évi decentralizációs/regionalizációs törvény részeként, 16 új (az alábbiakban részletezett) régió jött létre.” Minden tartományt közgyűlés irányít, amelyet a helyhatósági tanácsok választanak. A helyhatóságok felügyelik az infrastruktúrát és a helyi szolgáltatásokat. Ezeket gyakran korlátozza a finanszírozás hiánya, mivel nem rendelkeznek adóbeszedési önállósággal. A legutóbbi helyhatósági választásokat 1997-ben tartották, amelyeket az ellenzéki pártok csalásra hivatkozva bíráltak (22).

Szíria:

Szíria 14 tartományra oszlik, „amelyek élén a belügyminiszter által kinevezett kormányzók állnak. Ezek a kormányzók közvetlenül az elnöknek számolnak be. A kormányzók ellenőrzik a tartományi kormányhivatalokat, valamint a minisztériumok helyi hivatalait és az állami tulajdonú vállalatokat. A tartományok szintje alatt találhatók csökkenő hatásköri rendben a kerületek, megyék és falvak. A helyben választott közigazgatási tanácsok irányítják ezeket a kormányzatokat, bár a gyakorlatban ezek nagyban függnek a központi vezetőségtől.” (23) Szíria kiterjedt számú titkosszolgálata és az erős központi vezetés hagyománya akadálya a helyi önkormányzati szervezet kialakulásának. A közigazgatás a csúcson levő személyek kis csoportjának döntéshozatalától függ. Az utolsó helyi választásokat 1999-ben tartották (24). Miru miniszterelnök ideje alatt elkezdődött néhány decentralizációs program, azonban a decentralizáció valószínűleg lassú folyamat lesz, hacsak nem alakul ki egyidejűleg a helyi demokrácia.

Tunézia:

Tunéziának erősen központosított kormánya van, amely nem fogékony a decentralizáció fogalmára. A politikát az uralkodó Rassemblement Constitutionnel Democratique (RCD) és Ali elnök uralja, aki 1987 óta van hatalmon. A központi tervezés hagyománya magában foglalja a gazdaság kormány általi ellenőrzését. Történtek bizonyos lépések a decentralizáció felé a községi tanácsok létrehozása révén, azonban ezeket nem fejlesztik következetesen az egész országban, és főleg a központi kormány eszközei.

Tunézia 24 kormányzóságra oszlik, amelyek élén a kormány által kinevezett kormányzók állnak. A kormányzóságoknak törvényhozó gyűlésük van, amelyeknek vannak mind választott, mind kinevezett tagjai. A legtöbb vidéki területnek nincs helyi kormányzati szerve, és a központi kormány ellenőrzi az adópolitikát és az adózást. „Sok helyhatóságot reményvesztetté tesz a pénzeszközök hiánya. Az egységes vagy egységesített helyhatósági szervezet hiánya Tunéziában lehetővé teszi néhány helyi önkormányzat számára az előrelépést, míg a többiek hátul kullognak.” (25) A legutolsó helyi választásokat 2002-ben tartották, amikor a mandátumok többségét az RCD jelöltjei nyerték el.

A helyi önkormányzatok továbbfejlesztése mind helyi, mind kormánytámogatást kap. A civil társadalmi szervezetek törekednek a helyi ügyekben való nagyobb részvételre. A kormány ezt lehetőségnek látja a politikai feszültségek eloszlatására és a politikai stabilitás megőrzésére. Regionális fejlesztési terveket is megvalósított annak érdekében, hogy új infrastruktúrát hozzon létre és decentralizálja az infrastruktúra irányítását (26).

Örményország:

Az örmény politikát az Azerbajdzsánnal az elsősorban örmény származásúak lakta hegyi Karabahért vívott küzdelem uralja. Örményország 11 tartományból áll. A legutolsó helyhatósági választásokat 1996 novemberében tartották. Annak ellenére, hogy az elnökválasztást sokan tisztességtelennek tartották, és erőszakos összecsapásokba torkollott a tiltakozók és a rendőrség között, az Európa Tanács megfigyelői ezeket a választásokat szabadnak és tisztességesnek értékelték (27). A helyi kormányzatok csupán a központi kormány politikája végrehajtásának eszközei (28). A féktelen korrupció és a gyenge politikai rendszer korlátozza a helyi kormányzati szervezetek kialakulását.

Azerbajdzsán:

Azerbajdzsán továbbra is gazdasági és politikai küzdelmet folytat a hegyi Karabah miatt Örményországgal folyó konfliktus következtében. Tartalékai túlterheltek a területveszteség és a több mint 800 000 menekült ellátásának szükséglete miatt. Bár Azerbajdzsánnak nagy olajtartalékai vannak, ezek nincsenek jól kiaknázva. Annyira sok probléma van a nemzeti kormánnyal, beleértve a választási csalást, a korrupciót és az ellenzéki pártokkal és a médiával való szigorú bánásmódot, hogy a helyi önkormányzatok fejletlennek és nem hatékonynak tűnnek. Azerbajdzsán 59 kerületre, 11 városra és 1 autonóm köztársaságra oszlik.

Grúzia:

Az elmúlt évtized politikai légköre viharos volt. Mindazonáltal a vezető tisztviselők ellen elkövetett gyilkosságok és a Sevarnadze elnök elleni gyilkossági kísérletek ellenére az 1992-ben és 2004-ben megtartott választásokat általánosságban szabadnak és tisztességesnek tekintik. Grúzia halad a demokrácia felé, és a legutóbbi években nagyobb politikai stabilitásnak örvend. Grúzia közigazgatása 9 régióból, 9 városból és 2 autonóm köztársaságból áll.

(1) Helyi önkormányzati és regionális fejlesztési kezdeményezés, Jelentés Belorussziáról, 1994, http://unpan1.un.org/intradoc/groups/public/documents/UNTC/UNPAN003979.htm, 2004. okt. 25.

(2) FCO Országprofil, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1019672579768, 2004. október 25.

(3) UNPAN Átmenet állapotában levő országok 2004-ben: Országjelentés: Ukrajna, http://unpan1.un.org/intradoc/groups/public/documents/NISPAcee/UNPAN017053.pdf, 2004. okt. 25.

(4) FCO Országprofil, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1019745009984, 2004. okt. 25.

(5) UNPAN Az oroszországi kormányzati szintek közötti kapcsolatok modernizálása, http://unpan1.un.org/intradoc/groups/public/documents/NISPAcee/UNPAN009033.pdf, 2004. okt. 25.

(6) UNPAN Az oroszországi kormányzati szintek közötti kapcsolatok modernizálása, http://unpan1.un.org/intradoc/groups/public/documents/NISPAcee/UNPAN009033.pdf, 2004. okt. 25.

(7) FCO Országprofil, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1018535850896, 2004. okt. 26.

(8) UNDP-program a kormányzásról az arab térségben (POGAR), http://www.pogar.org/countries/algeria/decentralization.html, 2004. okt. 28.

(9) Az USA Kongresszusi Könyvtár tanulmányai, http://countrystudies.us/egypt/113.htm, 2004. okt. 27.

(10) Az USA Kongresszusi Könyvtár tanulmányai, http://countrystudies.us/egypt/113.htm, 2004. okt. 27.

(11) Az USA Kongresszusi Könyvtár tanulmányai, http://countrystudies.us/israel/85.htm, 2004. okt. 27.

(12) Jordánia nemzeti weboldala, http://www.kinghussein.gov.jo/government2.html, 2004. okt. 27.

(13) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/jordan/decentralization.html, 2004. okt. 28.

(14) Világbank: Helyhatóságok Libanonban, http://www.worldbank.org/wbi/mdf/mdf1/munici.htm, 2004. okt. 27.

(15) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/lebanon/decentralization.html, 2004. okt. 28.

(16) FCO Országprofil, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1018721190906, 2004. okt. 27.

(17) Az USA Kongresszusi Könyvtár tanulmányai, http://countrystudies.us/libya/70.htm, 2004. okt. 27.

(18) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/libya/decentralization.html, 2004. okt. 27.

(19) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/libya/decentralization.html, 2004. okt. 27.

(20) ENSZ-esettanulmányok, http://www.ciesin.org/decentralization/English/CaseStudies/morocco.html, 2004. okt. 27.

(21) FCO Országprofil, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1020281580149, 2004. okt. 27.

(22) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/morocco/decentralization.html, 2004. okt. 28.

(23) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/syria/decentralization.html, 2004. okt. 27.

(24) FCO Országprofil, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1021373886647, 2004. okt. 28.

(25) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/tunisia/decentralization.html, 2004. okt. 28.

(26) UNDP-POGAR, http://www.pogar.org/countries/tunisia/decentralization.html, 2004. okt. 28.

(27) FCO Világkönyv, http://www.fco.gov.uk/servlet/Front?pagename=OpenMarket/Xcelerate/ShowPage&c=Page&cid=1007029394365&a=KCountryProfile&aid=1019233781786, 2004. okt. 28.

(28) Az USA Kongresszusi Könyvtár tanulmányai, http://countrystudies.us/armenia/47.htm, 2004. okt. 28.