13.

Habár sok tanár és oktató szembesül ugyanazokkal a kihívásokkal, tagállamonként változó mértékig egyedi kihívások tapasztalhatók a különböző oktatási és képzési szintek és formák esetében; így például: a) a kisgyermekkori nevelés és gondozás esetében: — nehézségek a jól képzett kisgyermeknevelő-gondozók bevonzásában és megtartásában, — a személyzet idősödése és nemek közötti egyenlőtlenség; túlnyomóan nőkből áll a nevelői állomány, — előnytelen munkakörülmények, többek között magas egy nevelőre jutó gyermekszám, hiányoznak a vonzó karrierutak és a folyamatos szakmai továbbfejlődés lehetősége; b) az iskolai oktatásban: — nehézségek tapasztalhatók egyrészt a magas szakmai potenciállal rendelkező tanulók pedagógusképzésbe vonzása és megtartása (8), másrészt a friss diplomások szakmába vonzása és a gyakorló tanárok megtartása terén, — idősödik a tanári állomány; nemek közötti egyenlőtlenség tapasztalható: túlnyomóan nőkből áll a tanári állomány, különösen egyes tárgyak és az oktatás egyes szintjei esetében; a szakmában továbbá kulturális szempontból nem reprezentatív a kiszolgált közösség képviselete, — mindez tükröződik abban, hogy számos tagállam küzd tanárhiánnyal; hol általános jelenségként, hol egyes konkrét földrajzi területeken vagy bizonyos tantárgyak területén – mint például a természettudományok, a technológia, a műszaki tudományok és a matematika –, avagy a sajátos igényekkel rendelkező tanulók tanításához vagy a multikulturális vagy többnyelvű környezetben való tanításhoz, illetve a társadalmi-gazdasági szempontból hátrányos helyzetű tanulók tanításához szükséges kompetenciákkal rendelkező tanárok alacsony száma tekintetében (9); c) a szakképzésben: — a tanároknak és az oktatóknak érteniük kell mind az alapkészségek és a kulcskompetenciák kialakításához és fejlesztéséhez, mind pedig a korszerű szakmai és műszaki készségek és ismeretek oktatásához, — növekedhet a kereslet az olyan vegyes modellt képviselő tanárok és oktatók iránt, akik egyszerre szakképzési intézményekben és vállalatoknál is dolgoznak, — együttműködésre van szükség a tanárok és az oktatók – különösen a vállalaton belüli oktatók – között is, tekintettel a szerepük és feladataik közötti kiegészítő jellegre, különösen a tanulószerződéses gyakorlati képzés biztosítása és a munkaalapú tanulás esetében, — mivel adott esetben a magánszektor jobb ösztönzőket kínálhat, az ott végzett oktatói munka vonzóbb lehet, mint a szakképzési intézményekben való oktatás, — sok tagállam szembesül kihívásokkal a tanári és oktatói állomány idősödésével összefüggésben; d) a felnőttoktatásban: — a felnőttoktatók jelentős szerepet töltenek be mind az alap-, mind a szakmai ismeretek, készségek és kompetenciák előmozdításában és fejlesztésében, — adott esetben kezelniük kell a tanulók írni-olvasni tudás, számolási készség és nyelvismeretek terén fennálló nehézségeiből vagy az oktatásban és képzésben szerzett negatív élményeiből fakadó kihívásokat, — mivel a felnőttoktatók gyakran dolgoznak vegyes tanulói csoportokkal, késznek kell lenniük a sokrétű és hatékony tanítási stratégiák és módszerek alkalmazására ahhoz, hogy meg tudjanak felelni tanítványaik igényeinek, nagyobb motiváltságot tudjanak ébreszteni, és biztosítani tudják a felnőtt tanulók egyedi tanulási pályáit, — annak érdekében, hogy képessé tegyük az egyént a továbbképzési és az átképzési célú tanulás vállalására, a tanárok és oktatók szerepének felülvizsgálatára lehet szükség annak fényében, hogy – iránymutatás, illetve a nem formális és az informális tanulás keretében szerzett készségek érvényesítése révén – hozzájárulhatnak e célhoz, — a munkaalapú tanulással összefüggésben szükség lehet a felnőttoktatóknak a munkáltatókkal való együttműködésére, — a felnőttoktatók gyakran nem rendelkeznek a felnőttek oktatásához szükséges célirányos felkészültséggel, és adott esetben részmunkaidőben vagy szabadúszóként dolgoznak, ezért a felnőttoktatás minőségének biztosítása érdekében való professzionalizálásuk jelentős kihívást jelenthet; e) a felsőoktatásban: — az egyetemi oktatáshoz előírt végzettség megszerzése során a jelöltek gyakran nem elsősorban megfelelő tanítási készségeket sajátítanak el, — nem minden tagállamban állnak rendelkezésre olyan nagy volumenű, rendszerszintű lehetőségek a folyamatos szakmai továbbképzésre, amelyek középpontjában az oktatói kar tanítási készségeinek a fejlesztése áll, — nem részesül kellő figyelemben az intézményközi személyzetfejlesztés; ide tartozna a nemzetközi tanítási mobilitás, de a gyakorló közösségek és a szakmai hálózatok építése is, — a hallgatói populáció sokszínűsége különböző, a hallgatóközpontú megközelítésen alapuló tanítási módszerek alkalmazását igényli, ez pedig kihívást jelenthet a felsőoktatási intézmények számára, — egyes tudományágakban egyenlőtlenségek figyelhetők meg a nemek között, és a nők a magasabb pozíciókban különösen alulreprezentáltak, — habár a felsőoktatás hármas küldetésének egyik ága a tanítás, a szakmai előmenetelben a kutatás gyakran magasabban értékelt a tanításnál; a pályakezdő és a közepes beosztású tanároktól gyakran több tanítási munkát várnak el, mivel a karrier előrehaladtával gyakran kevesebb idő jut a tanításra, és több a kutatásra (10). 14. Bár a követelmények egyre összetettebbé, a szakmai elvárások pedig egyre erőteljesebbé válnak, sok tanár és oktató érzi úgy, hogy szakmája presztízse alacsony (11), ezért annak vonzereje számos tagállamban csökken.