EURÓPAI BIZOTTSÁG Brüsszel, 2020.11.18. COM(2020) 744 final JAVASLAT – A BIZOTTSÁG ÉS A TANÁCS EGYÜTTES FOGLALKOZTATÁSI JELENTÉSE





TARTALOMJEGYZÉK ELŐSZÓ FŐBB MEGÁLLAPÍTÁSOK 1. AZ EURÓPAI UNIÓ MUNKAERŐPIACI ÉS TÁRSADALMI TENDENCIÁINAK ÉS KIHÍVÁSAINAK ÁTTEKINTÉSE 1.1. Munkaerőpiaci trendek 1.2. Társadalmi tendenciák 2. A SZOCIÁLIS EREDMÉNYTÁBLA RÖVID ÁTTEKINTÉSE 2.1. Az eredménytábla ismertetése 2.2. Megállapítások a szociális eredménytábla alapján 3. FOGLALKOZTATÁSI ÉS SZOCIÁLIS REFORMOK – A TAGÁLLAMOK TELJESÍTMÉNYE ÉS INTÉZKEDÉSEI 3.1. 5. iránymutatás: A munkaerő-kereslet fellendítése 3.1.1. Fő mutatók 3.1.2. Tagállami intézkedések 3.2. 6. iránymutatás: A munkaerő-kínálat növelése, valamint a munkavállalás, a készségek és a kompetenciák javítása 3.2.1. Fő mutatók 3.2.2. Tagállami intézkedések 3.3. 7. iránymutatás: A munkaerőpiacok működésének és a szociális párbeszéd hatékonyságának a javítása 3.3.1. Fő mutatók 3.3.2. Tagállami intézkedések

3.4. 8. iránymutatás: A mindenki számára biztosítandó esélyegyenlőség előmozdítása, a társadalmi befogadás elősegítése és a szegénység elleni küzdelem 3.4.1. Fő mutatók 3.4.2. Tagállami intézkedések



ELŐSZÓ Az Európai Bizottság és a Tanács által készített együttes foglalkoztatási jelentésről az Európai Unió működéséről szóló szerződés 148. cikke rendelkezik. Az Európai Bizottság e jelentésre vonatkozó javaslata az őszi csomag része. Az együttes foglalkoztatási jelentés éves áttekintést nyújt az Európai Unióban bekövetkezett fő foglalkoztatási és szociális fejleményekről, valamint a tagállamok foglalkoztatáspolitikáira vonatkozó iránymutatásokkal összhangba hozott tagállami reformintézkedésekről. A jelentés az iránymutatások szerkezetét követi: a munkaerő-kereslet fellendítése (5. iránymutatás), a munkaerő-kínálat növelése, valamint a munkavállalás, a készségek és a kompetenciák javítása (6. iránymutatás), a munkaerőpiacok működésének és a szociális párbeszéd hatékonyságának a javítása (7. iránymutatás), valamint a mindenki számára biztosítandó esélyegyenlőség előmozdítása, a társadalmi befogadás elősegítése és a szegénység elleni küzdelem (8. iránymutatás). Az együttes foglalkoztatási jelentés ezenkívül figyelemmel kíséri a tagállamoknak a szociális jogok európai pillérével összefüggésben létrehozott szociális eredménytáblával kapcsolatos teljesítményét. A pillért az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság közösen hirdette ki 2017. november 17-én. A pillér három területre vonatkozóan állapít meg elveket és jogokat: i. esélyegyenlőség és hozzáférés a munkaerőpiachoz, ii. méltányos munkafeltételek, valamint iii. szociális védelem és társadalmi befogadás. E területeken az előrelépések nyomon követését a pillérhez kapcsolódó szociális eredménytábla részletes elemzése támasztja alá. Az együttes foglalkoztatási jelentés felépítése a következő: a bevezető fejezet (1. fejezet) az Európai Unióban tapasztalható fő munkaerőpiaci és társadalmi trendekről számol be a helyzet általános ismertetése érdekében. A 2. fejezet a szociális jogok európai pilléréhez tartozó szociális eredménytábla elemzésének főbb eredményeit mutatja be. A 3. fejezet részletes és több országra kiterjedő tájékoztatást nyújt a fő mutatókról (ideértve a szociális eredménytáblán szereplő mutatókat is), valamint bemutatja a tagállamok foglalkoztatáspolitikai iránymutatásokkal összefüggő teljesítményét, kihívásait és megvalósított szakpolitikáit.

FŐBB MEGÁLLAPÍTÁSOK Mielőtt lesújtott volna a Covid19-válság, az EU-ban a foglalkoztatás stabil, bár lassuló ütemben nőtt. Folytatódott a munkaerőpiacok 2013-ban megkezdődött pozitív teljesítménye, a foglalkoztatás 2019-ben tovább bővült, és az év végére rekordszintet ért el. A tagállamok által a pénzügyi válságot követően bevezetett reformtörekvések hozzájárultak ehhez a munkahelyteremtő gazdasági növekedéshez, bár néhány tagállam és régió szintjén maradtak még kihívások, a kiszolgáltatott helyzetben lévő csoportok munkaerőpiaci integrációját is beleértve. A Covid19-világjárvány megfordította ezt a trendet, és egyik pillanatról a másikra változtatta meg azt, ahogyan dolgozunk és élünk. Komoly árat követelt az emberéletek terén, és soha nem látott gazdasági megrázkódtatást okozott. Az európai és a nemzeti hatóságok gyorsan reagáltak. A legfontosabb szakpolitikai prioritás az egészségvédelem és a munkahelyek védelme lett. A tagállamok főként a különösen nagy mértékben sújtott személyeknek és ágazatoknak nyújtottak támogatást. Ezen intézkedések végrehajtásának köszönhetően az EU-ban eddig sikerült elkerülni a tömeges foglalkoztatási és szociális válság kialakulását. Ugyanakkor továbbra is sok a bizonytalanság, különösen azzal kapcsolatban, hogy meddig tart még a világjárvány, mikor tapasztaljuk meg a fenntartható gazdasági fellendülést, és hogy milyen következményekkel jár mindez a leginkább veszélyeztetett csoportokra nézve. A helyzet országonként eltérő, többek között az egyes országok múltbeli öröksége miatt. A már a járvány előtt is súlyos társadalmi-gazdasági kihívásokkal küzdő tagállamok most még inkább kiszolgáltatott helyzetbe kerültek. A szociális jogok európai pillérének megvalósítása kulcsfontosságú annak biztosításához, hogy a gazdaság helyreállítása tisztességes és befogadó módon történjen. Fontos, hogy a pillérnek a három dimenzióra – az esélyegyenlőség és a munkaerőpiachoz való hozzáférés, a méltányos munkafeltételek, valamint a szociális védelem, az egészségügyi ellátás és a társadalmi befogadás – épülő alapelvei vezéreljék a munkavállalókat és a háztartásokat támogató szakpolitikai intézkedések kialakítását. A világjárvány hatása elleni küzdelemhez, valamint a helyreállásra való felkészüléshez az emberek középpontba állítása révén kell megerősíteni a társadalom ellenálló képességét és a felzárkózást. A közelmúltban elfogadott foglalkoztatási iránymutatások külön a Covid19 foglalkoztatásra és társadalomra gyakorolt hatásainak enyhítésére irányuló útmutatást tartalmaznak, továbbá konkrét iránymutatást adnak a tagállamoknak arra vonatkozóan, hogy hogyan modernizálják munkaerőpiaci intézményeiket, az oktatást és a képzést, valamint szociális védelmi rendszereiket annak érdekében, hogy fokozzák azok befogadó és méltányos jellegét. Az iránymutatások az Unió prioritásait tükröző új elemeket is magukban foglalnak, különös tekintettel a társadalmilag igazságos zöld és digitális átállásra. Megragadni az éghajlatváltozással és a környezetvédelemmel kapcsolatos kihívásokban rejlő lehetőségeket, és mindenki számára igazságossá és inkluzívvá tenni az átállást: ez az európai zöld megállapodás egyik legfontosabb célkitűzése. Az EU gyorsan és határozottan reagált a válságra. A tagállamok soha nem látott mértékű pénzügyi támogatást kaptak ahhoz, hogy enyhítsék a válság gazdasági, társadalmi és egészségügyi hatásait, valamint hogy fokozzák a fellendülést, többek között az új SURE forrás – amely a szükséghelyzeti munkanélküliségi kockázatokat mérséklő ideiglenes támogatást nyújtó új európai eszköz –, valamint a kohéziós politikai alapoknak a koronavírusra való reagálást célzó beruházási kezdeményezés keretében történő rugalmasabb felhasználása révén. Ezenfelül a Next Generation EU középpontjában álló Helyreállítási és Rezilienciaépítési Eszköz biztosít nagymértékű pénzügyi támogatást azokhoz a reformokhoz és beruházásokhoz, amelyek célja a munkahelyteremtés támogatása, és az uniós gazdaságok, társadalmak és egészségügyi rendszerek rezilienciájának növelése, valamint a kettős átállásra történő felkészítésük. Ez rendkívüli lehetőséget biztosít az emberekbe történő beruházások fellendítésére, továbbá a gazdasági helyreállítás felgyorsítására. Ez a gyors válaszreakció egy hosszú távú stratégiába illeszkedik, és hozzájárul ahhoz, hogy az Unió képes legyen hosszú távú célkitűzéseinek elérésére. Az együttes foglalkoztatási jelentés célja, hogy segítse a tagállamokat annak megállapításában, hogy mely kiemelt területeken érdemes reformokat és beruházásokat megvalósítaniuk. Az Európai Unió működéséről szóló szerződés 148. cikke rendelkezik az együttes foglalkoztatási jelentés elkészítéséről, amely áttekintést nyújt az Európában bekövetkezett fő foglalkoztatási és szociális fejleményekről, valamint a foglalkoztatási iránymutatások végrehajtásáról. Kezdettől fogva szerves részét képezi az európai szemeszternek, amely az őszi csomag részeként hívja fel a figyelmet az adott ciklusban megoldásra váró legfontosabb foglalkoztatási és társadalmi kihívásokra. A 2021. évi rendkívüli európai szemeszter során az együttes foglalkoztatási jelentés – a foglalkoztatási iránymutatások alapján – annak megállapításában is segíteni fogja a tagállamokat, hogy mely kiemelt területeken érdemes reformokat és beruházásokat megvalósítani, amelyeket a helyreállítási és rezilienciaépítési tervekben is fel kell tüntetniük. A szociális jogok európai pilléréhez tartozó szociális eredménytábla eredményei az együttes foglalkoztatási jelentésben szerepelnek, és a nemzeti tervek kidolgozásához nyújtanak segítséget. Emellett, szintén az együttes foglalkoztatási jelentés alapján a Bizottság ezeket a terveket a tanácsi végrehajtási jogi aktusokra irányuló javaslatokat kísérő elemző dokumentumokban érdemben is értékelni fogja. A Foglalkoztatási Bizottsággal és a szociális védelemmel foglalkozó bizottsággal együttműködve a Bizottság a megfelelő foglalkoztatási teljesítményfigyelő és szociális védelmi teljesítményfigyelő rendszeres aktualizálása révén továbbra is szorosan figyelemmel kísér minden munkaerőpiaci és szociális fejleményt. ********* A Covid19-válság súlyos hatással van az uniós munkaerőpiaci eredményekre. Bár a foglalkoztatási adatok alapján a lassulás jelei már 2019 második felében is nyilvánvalóak voltak, a világjárvány kitörésekor a legtöbb munkaerőpiaci mutató kedvező alakulása megtorpant. Az összes foglalkoztatott száma (amely 2013 közepe óta 15 millió fővel nőtt) 2019 negyedik negyedéve és 2020 második negyedéve között 6,1 millió fővel csökkent, amely a két egymást követő negyedévben mért legmeredekebb zuhanás. Az Európa 2020 foglalkoztatási célkitűzéssel összefüggő, hat évig tartó fejlődést követően a 2020-as foglalkoztatási ráta távolabb került e céltól. A csökkentett munkaidős foglalkoztatás és az egyéb munkahelymegtartó intézkedések az aktivitási ráta csökkenésével együtt 2020 szeptemberéig a munkanélküliségi ráta mérsékelt, 1 százalékpontnál kisebb mértékű növekedését eredményezték. A fiatalok (15–24 év közöttiek) munkanélkülisége azonban jóval nagyobb mértékben nőtt, mint az egyéb korcsoportokban mért munkanélküliség, és a nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő (NEET) fiatalok aránya is robbanásszerűen emelkedett. A nem az EU-ban született munkavállalók is súlyos helyzetbe kerültek. Ezek az eredmények országok, régiók és ágazatok szerint igen eltérőek lehetnek, és szoros nyomon követést, továbbá szakpolitikai erőfeszítéseket igényel annak elkerülése, hogy rövid távon még kedvezőtlenebb hatás alakuljon ki. A csökkentett munkaidős foglalkoztatás tömeges alkalmazása segített a munkaerőpiaci sokk következményeinek enyhítésében. 2019 utolsó negyedévével összevetve az egy munkavállalóra jutó munkaórák száma durván, 11,3 %-kal esett vissza 2020 II. negyedévében; ugyanakkor a 2019 IV. negyedévében mért 9,7 %-ról 2020 II. negyedévére 21,8 %-ra ugrott meg a munkahelyi hiányzás mértéke (az emelkedésnek mintegy fele az időszakos elbocsátásoknak volt betudható). A válság kialakulása óta a tagállamok kiterjesztették (vagy ha korábban nem létezett ilyen, akkor bevezették) a csökkentett munkaidős foglalkoztatást és/vagy egyéb munkahelymegtartó intézkedéseket, amelyek célja a munkahelyek megszűnésének mérséklése, a humán tőke szétszóródásának elkerülése és az aggregált kereslet fenntartása. Az Európai Unió ezt a törekvést a szükséghelyzeti munkanélküliségi kockázatokat mérséklő ideiglenes támogatást nyújtó európai eszközzel (Support to mitigate Unemployment Risks in an Emergency, SURE) támogatja. A csökkentett munkaidős foglalkoztatás rendkívüli és összehangolt alkalmazása segített a válság közvetlen következményeinek kezelésében, és megakadályozta a munkanélküliség megugrását. Minél tovább tart azonban a válság, annál nagyobb lesz annak a kockázata, hogy ez a gyakorlat a többé már nem életképes cégekben fog munkahelyeket támogatni. Ezért a csökkentett munkaidős foglalkoztatás fokozatos kivezetésének mérlegelésekor fontos számításba venni egyfelől azt, hogy védeni kell a cégeket és a munkavállalókat mindaddig, amíg a gazdasági feltételek azt szükségessé teszik, másfelől pedig a strukturális változást és a munkavállalók újraelosztását (pl. jól kidolgozott munkaerőfelvétel-ösztönzők és átképzési intézkedések révén) ösztönző politikák bevezetését. A Covid19- válság egy 6 évig tartó pozitív trendnek vetett véget a munkaerőpiacon 6,1 millió

fővel kevesebben álltak foglalkoztatásban 2020 II. negyedévében, mint 2019 IV. negyedévében 72 %-os

foglalkoztatási ráta 2020 II. negyedévében (1,1 százalékponttal alacsonyabb, mint egy évvel korábban) 7,5 %-os

munkanélküliségi ráta 2020 szeptemberében (1 százalékponttal magasabb, mint márciusban) −11,3 %

munkaóra munkavállalónként 2020 II. negyedévében, szemben 2019 IV. negyedévével Aktivitási, munkanélküliségi ráta és a NEET-fiatalok aránya az EU-27-ben, %-ban Egy munkavállalóra jutó munkaórák és munkahelyi hiányzások az EU-27-ben Forrás: Eurostat, LFS. Szezonálisan, nem pedig naptárilag kiigazított adatok.

A gazdasági megrázkódtatás ágazatoktól és munkavállalói kategóriáktól függően eltérő mértékben érzékelhető. 2020-ban a II. negyedévig az építőipar kivételével minden gazdasági tevékenység esetében csökkentek a foglalkoztatási számok, de a legnagyobb visszaesés a vendéglátóiparban, a kulturális ágazatban és a szórakoztatóiparban, valamint a szakmai tevékenységek terén volt megfigyelhető. A foglalkoztatás csökkenése nagyobb mértékben érintette az atipikus foglalkoztatásban dolgozókat, bár itt is jelentős az eltérés az egyes országok között. A határozott idejű munkaszerződéssel foglalkoztatott munkavállalókat súlyosan érintette a válság, 2020 II. negyedévében 16,7 %-os éves csökkenés volt körükben megfigyelhető, míg a határozatlan idejű foglalkoztatás nem változott, ami szintén a szakpolitikai válasznak volt köszönhető. Emiatt jelentősen csökkent a határozott idejű munkaszerződéssel foglalkoztatott munkavállalók részaránya az összes munkavállaló számával összevetve, de itt is mutatkoznak eltérések az egyes országok között. A világjárvány eltérően hatott az egyes munkahelyekre és ágazatokra 4,2 millió fővel kevesebben dolgoztak határozott idejű munkaszerződéssel 2020-ban a II. negyedévig Nőtt a foglalkoztatás az építőiparban, a közigazgatásban és az IKT-tevékenységek terén A legnagyobb viszonylagos visszaesés a kereskedelem, a művészet és a szórakoztatóipar, valamint a mezőgazdaság terén mutatkozott Foglalkoztatás (15–64 év között) szerződés típusa szerint: százalékos változás 2019 II. negyedéve és 2020 II. negyedéve között Forrás: Eurostat, LFS. Megjegyzés: *NACE Rev.2 szerinti tevékenységek. A Covid19 miatt a tagállamok esetében fennáll annak kockázata, hogy meredeken nőni fog a fiatalok munkanélkülisége, ami reformokat és megerősített támogatást tesz szükségessé. Miután 2019-ben folytatódott a csökkenés, a fiatalok munkanélkülisége uniós szinten a 2020. márciusi 14,9 %-ról szeptemberre már 17,1 %-ra ugrott, és a teljes munkanélküliségnél gyorsabb ütemben nőtt. A válság eredményeként az Eurostat sorozatának 2006-os indulása óta eltelt időszak két egymást követő negyedévében a legnagyobb mértékben (2020 I. negyedéve és 2020 II. negyedéve között 10,4 %-ról 11,6 %-ra) nőtt a nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő 15–24 évesek aránya. 2019-ben minden tizedik 18–24 év közötti fiatal a felső középfokúnál alacsonyabb végzettséggel fejezte be az oktatást vagy képzést, a 30–34 év közöttiek több mint negyede nem rendelkezett közvetlen munkaerőpiaci hozzáférést nyújtó képesítéssel (középfokú szakoktatás és -képzés vagy felsőfokú végzettség). A Bizottságnak a szakoktatásra és -képzésre vonatkozó ajánlásra és az európai oktatási térségre irányuló javaslatai olyan célokat fogalmaztak meg, amelyek a szakoktatás és -képzés, valamint a felsőoktatás esetében is a megszerezhető végzettség fejlesztésére irányulnak. Mivel a nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő fiatalok arányának növekedése nagymértékben a munkaerőpiaci kereslet csökkenéséből ered, a munkahelyteremtést, oktatást és készségeket támogató reformok elengedhetetlenül fontosak. Kulcsfontosságú lesz a jól működő állami foglalkoztatási szolgálatokra, valamint az oktatási és képzési rendszerekre épülő megerősített ifjúsági garancia sikeres végrehajtása. A nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő fiatal nők esetében – akiknél az inaktivitás sokkal nagyobb szerepet játszik, mint a férfiaknál – a reformoknak olyan intézkedéseket is kell tartalmazniuk, amelyek felszámolják az adó- és szociális ellátórendszerek munkavállalás ellen ható tényezőit, továbbá segítik a munka és a gondozási feladatok összeegyeztetését (lásd alább). A Covid19-válság a nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő fiatalok arányának jelentős növekedését eredményezte 11,6 %

a nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő fiatalok (15–24 év közöttiek) aránya 2020 II. negyedévében (1,2 százalékponttal nagyobb, mint az előző negyedévben) 12 %-kal csökkent

az alacsony képzettségű, foglalkoztatásban lévő fiatalok aránya 2019 vége és 2020 II. negyedéve között 26 %

azon fiatalok aránya (30–34 év közöttiek), akik a munkaerőpiacra való közvetlen belépést nem biztosító képesítéssel rendelkeznek (középfokú szakoktatás és -képzés vagy felsőoktatás) Nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő (NEET), 15–24 év közötti fiatalok, (2020 II. negyedév)

Forrás: Eurostat, LFS. A nemek közötti foglalkoztatási különbség stagnált, és a bérkülönbség is szűkült az elmúlt öt évben, ugyanakkor a válság nyomán új kockázatok jelentkeztek, amelyek rámutattak a reformok és beruházások fontosságára. Bár a nők foglalkoztatási rátája nőtt, a nemek közötti bérkülönbség 2013 óta csak kis mértékben javult, a nők átlagosan magasabb iskolázottsági szintje ellenére. A nők felülreprezentáltak az alacsonyan fizetett ágazatokban és foglalkozásokban; ez a Covid19-válság által sújtott munkaerőpiacokon különösen kiszolgáltatottá teszi őket. A kisgyermekes nők esetében nagyobb a nemek közötti különbség: 2019-ben 14,3 százalékpontos negatív foglalkoztatási különbséget tapasztalhattak meg a gyermektelen nőkkel összehasonlítva, míg az ugyanilyen helyzetben lévő férfiaknál 9,6 százalékpontos pozitív különbség volt megfigyelhető. A foglalkoztatási eredmények különösen az idősebb, nem az Unióban született, alacsony képzettségű és a fogyatékossággal élő nők esetében gyengébbek. A nők munkaerőpiaci részvételét reformokkal és a kisgyermekkori nevelésbe és gondozásba, valamint a tartós ápolási-gondozási szolgáltatásokba történő beruházásokkal, továbbá a munka és a magánélet közötti egyensúlyt célzó szakpolitikákkal lehetne erősíteni, mint például a nemek közötti egyensúlyt biztosító szülői és gondozási szabadság. Az egyéb reformok és beruházások közé tartozhatnak az egyenlő szakmai előmenetelt biztosító intézkedések, a fizetések átláthatóságát biztosító intézkedések, valamint az adó- és szociális ellátórendszer kiigazításai, mint például a személyre, nem pedig a háztartásra kivetett adók, valamint a családalapú és az átruházható, továbbá az eltartott házastárs után járó levonások. A foglalkoztatás és bérek terén továbbra is jelentős a nemek közötti eltérés számos tagállamban 11,4 százalékpontos

nemek közti foglalkoztatottsági különbség 2020 II. negyedévében, 2013 óta lényegében változatlan



14,3 százalékpont

az apaság és az anyaság foglalkoztatásbeli hatása (a kisgyermekes nők foglalkoztatási rátája alacsonyabb a gyermektelen nők körében mutatkozó rátánál) Nemek közötti, kiigazítatlan bérkülönbség 2014-ben és 2018-ban

(százalékpont) Forrás: Eurostat. A válság valószínűsíthetően aránytalanul nagyobb hatást gyakorol a nem uniós migránsokra, így az ő munkaerőpiaci integrációjuk biztosítása külön erőfeszítéseket igényel. A nem uniós migránsok körében 2017 és 2019 között javult az átlagos foglalkoztatási ráta (61,5 %-ról 64,2 %-ra). A válság kitörése óta azonban a foglalkoztatási rátájuk jelentősen csökkent (2020 II. negyedévében 60,8 %-ra), mivel felülreprezentáltak az ideiglenes munkavállalók körében, valamint a válság által nagymértékben sújtott ágazatokban, jóllehet, a járvány idején kulcsszerepet töltöttek be a legfontosabb frontvonalbeli munkakörökben. Ráadásul az első generációs migráns munkavállalók nagyobb eséllyel dolgoznak alacsonyabb szintű készségeket igénylő szakmákban, még akkor is, ha felsőfokú végzettséggel rendelkeznek. A tagállami szakpolitikai válaszok nyelvtanfolyamok biztosítására, az oktatáshoz és a képzéshez való hozzáférésre, munkaerőpiaci iránymutatásra, valamint a készségek és a képesítések elismerésére irányultak, hogy segítsék a migráns munkavállalók munkaerőpiaci integrációját. E politikák fenntartása és megerősítése segíthet abban, hogy a helyreállítás befogadóbb legyen, továbbá a migránsok és menekültek készségeire és a bennük rejlő potenciálra építsen. A társadalmi reziliencia javítása céljából kiemelten fontos a munkaerőpiaci szegmentáció okainak akár a jogszabályok módosítása révén történő kezelése, valamint annak biztosítása, hogy a megfelelő ösztönzők kerüljenek bevezetésre a tartós szerződésekkel történő munkaerő-felvételhez. Az ideiglenes foglalkoztatás előfordulása jelentős mértékben eltér az egyes országok között; a fiatalok és a nők viszonylag nagyobb mértékben képviseltetik magukat ebben a kategóriában. A válság során azokban a tagállamokban volt a legnagyobb a foglalkoztatási fluktuáció, amelyekben jelentős a határozott időre alkalmazott munkavállalók aránya. Ebben az összefüggésben a társadalmi reziliencia fokozásának, valamint a méltányos és inkluzív gazdasági helyreállítás támogatásának céljából kiemelten fontos annak biztosítása, hogy a határozott idejű munkaszerződések támogassák a munkaerőpiacra történő belépést, miközben a bejelentett munkába vezető „ugródeszkaként” szolgálnak. A foglalkoztatásvédelmi jogszabályok korszerűsítésére irányuló reformok fontosak ebben az összefüggésben, ezek közé tartozik többek között a határozott idejű munkaszerződések alkalmazására vonatkozó egyértelmű feltételek megállapítása, a bizonytalan munkafeltételeket eredményező munkaviszonyok megakadályozása, valamint a határozatlan idejű munkaszerződéssel történő munkaerőfelvétel megfelelő ösztönzőinek biztosítása. Ugyanakkor a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a prekárius munkatapasztalattal rendelkező álláskeresők a rugalmasan módosítható jogosultsági követelményeknek köszönhetően megfelelő hozzáférést kapjanak a szociális védelemhez, különös tekintettel az álláskeresési ellátásra, továbbá élvezhessék a képzés és átképzés lehetőségét. Számos munkavállalót még mindig nem véd megfelelő minimálbér. A jogszabályban előírt minimálbér gyakran túl alacsony a gazdaságra jellemző egyéb bérekhez képest, annak ellenére, hogy a közelmúltban több tagállamban is emelésre került sor. A minimálbér általában nem elegendő ahhoz, hogy megvédje a munkavállalókat a szegénység kockázatától. Ráadásul a minimálbér alkalmazási körében eltérések mutatkoznak mind a jogszabályban meghatározott minimálbérrel rendelkező országokban (mivel bizonyos kategóriák mentesülnek ez alól), mind pedig azokban az országokban, amelyekben a béreket kizárólag a kollektív tárgyalások során határozzák meg (olyan munkavállalók esetében, akik nem tartoznak a kollektív szerződések hatálya alá). A szociális partnerekkel folytatott konzultációt követően a Bizottság egy irányelvre tett javaslatot, amely biztosítja, hogy az EU-ban a munkavállalókat megfelelő minimálbérek védjék. A javaslat célja, hogy valamennyi tagállamban előmozdítsa a kollektív bértárgyalások rendszerét. Ebben a tekintetben a minimálbért jogszabályban meghatározó országoknak meg kell teremteniük azokat a feltételeket, amelyek lehetővé teszik, hogy a megállapított minimálbérek szintje méltányos legyen. E feltételek közé tartoznak például a minimálbér meghatározására szolgáló egyértelmű és stabil kritériumok, a megfelelőség értékeléséhez iránymutatást nyújtó referenciaértékek, valamint a rendszeres és időben történő aktualizálás. A szóban forgó országok feladata továbbá biztosítani, hogy csak arányos módon és indokolt esetben lehessen eltérés a jogszabályban meghatározott minimálbérek között, és kerülhessen sor levonások alkalmazására, valamint hogy a szociális partnerek ténylegesen be legyenek vonva a jogszabályban rögzített bérminimum megállapításának és aktualizálásának folyamatába. Végezetül a javaslat rendelkezik az egyes országokban megállapított minimálbér jobb érvényesítéséről és nyomon követéséről. A munkafeltételek kiigazítása központi szerepet kapott a világjárvány során, és jelentősége a járvány után is megmarad, ezért a munkahelyeken beruházásokra, valamint a rugalmas munkavégzés elérhetőségének fokozására irányuló reformokra lesz szükség. Számos tagállamban megtörtént a munkavégzés feltételeinek kiigazítása, többek között a távmunka alkalmazásának kiterjesztése révén, különös tekintettel a kiszolgáltatott helyzetben lévő munkavállalók védelmére. Az egészségügyi veszélyhelyzet során a távmunka igen fontosnak bizonyult az üzletmenet folytonosságának biztosítása szempontjából, ugyanakkor tágabb lehetőségeket is kínált az újonnan felmerülő gondozási igények kielégítésének kezelésére. Azonban kockázatokat is hordozhat magában, ideértve az otthoni munkavégzésben dolgozó munkavállalók munkaegészségügyi, testi és lelki jólétével összefüggő kockázatokat. A világjárvány lényegében a munkahelyek megszervezésének, valamint a munka és magánélet közötti egyensúlynak az újragondolását fogja eredményezni. Léteznek eltérések a távmunkára vonatkozó nemzeti szabályok tartalmában és alkalmazási körében, beleértve például az információs és kommunikációs technológiák (IKT) e célból történő népszerűsítésére vonatkozó szabályokat. A kollektív bértárgyalások meglévő nemzeti gyakorlataira építve a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a munkakörnyezet biztonságos és alkalmazkodó legyen, és hogy a munka, a családi és a magánélet összehangolása érdekében széles körben elérhetővé tegyék a rugalmas munkavégzés lehetőségét. Nagyobb figyelmet kell fordítani a kiszolgáltatott helyzetben lévő munkavállalók munkafeltételeinek javítására, valamint arra, hogy a be nem jelentett munkavállalókat a bejelentett foglalkoztatás felé tereljék. A világjárvány a bizonyos egészségügyi szakmákban mutatkozó hiányosságokra, valamint a munkafeltételeik és készségeik kiigazításának és fejlesztésének szükségességére is rávilágított. A távmunka előfordulása a válsághelyzet során az egyes profilok és ágazatok körében jelentősen eltér 60 százalékpont a távmunkához való hozzáférés terén mutatkozó különbség a magas szintű képzettséggel rendelkező és az alacsony képzettségű munkavállalók között 61 %-a a nagyvárosban élőknek hozzáfért a távmunka lehetőségéhez, szemben a kisvárosban élők 41 %-ával Az oktatási és adminisztratív szolgáltatások területén dolgozó munkavállalók nagyobb mértékben éltek a távmunka lehetőségével Otthoni munkavégzés a Covid19-járvány során, a részt vevő munkavállalók főbb jellemzői (EU-27, százalékban). Forrás: Eurofound (2020) Living, working and COVID-19, elektronikus felmérés. Az aktív munkaerőpiaci intézkedések a Covid19 okozta megrázkódtatást követően kulcsszerepet fognak játszani a munkaerőpiaci kiigazításban. A tagállamok az aktív munkaerőpiaci intézkedések hatályát tekintve már a foglalkoztatási válság előtt is eltérő arányokat mutattak. A zökkenőmentes munkaerőpiaci átmenet támogatása, valamint a készségek további polarizációjának megakadályozása elengedhetetlen az inkluzív növekedéshez. Ez különösen fontos a még mindig magas tartós munkanélküliségi rátákkal rendelkező tagállamok számára, amelyeket valószínűsíthetően a Covid19 okozta megrázkódtatás tovább súlyosbít. A tagállamok módosították meglévő keretrendszereiket, vagy az aktív munkaerőpiaci intézkedések új rendszereit vezették be, hogy hatékonyabban tudjanak reagálni a munkaerőpiaci feltételekre, elősegítsék a foglalkoztatást, valamint a tovább- és átképzést, gyakran az Európai Szociális Alap támogatásával. A tagállamoknak most lehetőségük nyílhat arra, hogy kombinálják a kohéziós politikai alapokat a Helyreállítási és Rezilienciaépítési Eszközből származó forrásokkal, hogy ezáltal tovább erősítsék a célzott aktív munkaerőpiaci intézkedéseket, a továbbképzést és az átképzést is beleértve. A megfelelő szintű és időtartamú járadékot nyújtó álláskeresési ellátási rendszerek kulcsfontosságúak a válság negatív hatásainak enyhítése, továbbá a munkanélküli személy új munkahelyhez jutásának támogatása szempontjából. A megfelelő, észszerű időtartamú, minden munkavállaló, így a nem hagyományos munkaszerződéssel foglalkoztatottak számára is hozzáférhető álláskeresési ellátások nyújtása kulcsfontosságú az álláskeresőknek az átmenetek során történő támogatása szempontjából. Különös figyelmet igényelnek a rövid vagy nem folytonos munkatapasztalattal rendelkezők, hiszen ők gyakrabban maradnak ki ezekből a rendszerekből. Válaszul a világjárványra számos tagállam megújította az álláskeresők védelmét szolgáló rendszereit. Előfordulhat, hogy ezeket a rendszereket a gazdasági körülmények változásait követően újra meg kell vizsgálni annak érdekében, hogy megmaradjon az érintettek megfelelő jövedelmi szintje, és hogy eredményes legyen a munkaerőpiaci aktiválásuk támogatása. Az állami foglalkoztatási szolgálatoknak túl kell lépniük a munkavégzés hagyományos módjain, hogy kezelni tudják az álláskeresők számának emelkedését, és támogassák a foglalkozások vagy ágazatok közötti újraelosztásukat. Az állami foglalkoztatási szolgálatokat (áfsz-eket) álláskeresésre igénybe vevő munkanélküliek részaránya az elmúlt években csökkenő tendenciát mutatott, bár az egyes tagállamok között markáns eltérések voltak. Az áfsz-től segítséget kérők között továbbra is felülreprezentáltak a fiatalok, az alacsony képzettségű és az idősebb álláskeresők. A jelenlegi helyzetben előfordulhat, hogy az álláskeresők és a munkáltatók igényeire adott megfelelő és hatékony válasz biztosításához növelni kell a profilalkotó rendszerek megerősítésére irányuló kapacitást, és bővíteni kell az álláskeresőknek nyújtott iránymutatás és mentorálás kapacitását. A naprakész információs és kommunikációs technológiai (IKT) megoldásokba történő beruházások, valamint az állami foglalkoztatási szolgálatok munkatársainak átképzése fontos szerepet játszik a kapacitásnövelésben. Az egyéni intézkedési terveken alapuló hathatósabb támogatás segítheti a válság által érintetteket abban, hogy egy jövőbeli helyreállítás összefüggésében munkát szerezzenek. Az áfsz-ek kiemelt szerepet játszanak a zökkenőmentes átállás megkönnyítésében és a gyors helyreállítás előmozdításában 45 százalékpont a különbség az áfsz-ek álláskeresési célból történő legnagyobb és legkisebb mértékű igénybevétele között (2019) Az alacsony képzettségű és az idősebb álláskeresők felülreprezentáltak az áfsz-től segítséget kérők között A járvány előtti magas tartós munkanélküliségi ráták megnehezíthetik annak esélyét, hogy a helyreállítást mindenki azonos módon tapasztalja meg Egy bizonyos álláskeresési módszert igénybe vevő munkanélküliek részaránya (2019) Forrás: Eurostat, LFS. A szociális párbeszéd és a szociális partnerek szakpolitikai döntéshozatalba történő bevonása kulcsfontosságú a méltányos és fenntartható helyreállítás elősegítése, valamint az inkluzív növekedés támogatása szempontjából. Számos tagállamban a kollektív szerződések és a szociális párbeszéd segített a Covid19-válságra adandó közvetlen társadalmi-gazdasági válasz kialakításában – beleértve a munkarend gyors kiigazításra irányuló intézkedéseket, mint például a távmunka elősegítése –, továbbá a frontvonalban dolgozó és a kulcsfontosságú munkavállalók egészségének, jövedelmének és munkahelyének védelmében. A válságelhárítás során a szociális partnerekkel folytatott konzultáció azokban a tagállamokban volt erőteljes, amelyek a szociális párbeszéd terén már eleve fejlett struktúrákkal rendelkeztek. Más tagállamokban a válság tovább súlyosbította a szociális partnereknek már az egészségügyi veszélyhelyzet előtt is korlátozott mértékű bevonását. Az új Helyreállítási és Rezilienciaépítési Eszköz keretében kidolgozott reform- és beruházási programjaik 2021–2023 közötti eredményes és zökkenőmentes kidolgozásának és végrehajtásának biztosítása érdekében kulcsfontosságú, hogy a tagállamok bevonják a szociális partnereket a nemzeti helyreállítási és rezilienciaépítési terveik elkészítésébe. Az oktatás terén mutatkozó egyenlőtlenségek veszélyeztetik a társadalmi kohéziót és a befogadó növekedést, ami reformokat tesz szükségessé ahhoz, hogy az oktatási rendszerek befogadóbbá váljanak, és jobb eredményeket hozzanak, támogassák a leginkább kiszolgáltatott helyzetben lévőket, és befektessenek az oktatási infrastruktúrába, a digitális oktatást is beleértve. Az alacsonyabb társadalmi-gazdasági csoporthoz tartozó gyermekek gyakran súlyos kihívásokkal szembesülnek az iskolázottság terén. Jelentősen kisebb mértékben vesznek részt a kisgyermekkori nevelésben és gondozásban, és gyakrabban fordul elő, hogy még a középiskolában sem rendelkeznek alapvető szövegértési készségekkel. A felsőoktatásban is alulreprezentáltak, a vidéki térségekből származó, a fogyatékossággal élő és a nem uniós migráns hallgatókkal együtt. A lezárás során bevezetett távtanulás a következő hátrányokra világított rá: a hátrányosabb társadalmi-gazdasági hátterű tanulók jellemzően gyengébb digitális készségekkel indultak, és gyakrabban nem rendelkeztek számítógéppel és internethozzáféréssel. Az alapkészségek és a felsőoktatási végzettség terén is nő a nemek közötti különbség, ahol a fiúk a lányoknál gyengébben teljesítenek. Fennáll a kockázat, hogy mindezen tényezők összessége a munkával töltött életszakasz során számos hátrányt eredményez, az alacsony és a magas képzettségűek közötti, már eleve nagy (2019-ben 29,1 százalékpontos) foglalkoztatási különbség ismeretében úgyszintén. Szoros az összefüggés az oktatási teljesítmény, a munkaerőpiaci sikerek, valamint a társadalomban való részvétel között, ami rámutat arra, hogy milyen fontos szerepet játszik a befogadó oktatás a méltányos helyreállás biztosítása és a társadalmi reziliencia megerősítése terén. A reformok többek között a következőkre terjedhetnek ki: a korai iskolai szelekció megelőzése, támogató szolgáltatások és célzott pénzügyi támogatási programok és szolgáltatások bevezetése a hátrányos helyzetű iskolák, családok és fiatalok számára, a hátrányos helyzetű gyermekek oktatáshoz való jobb hozzáférésének erősítése, beleértve a sajátos nevelési igényű tanulók integrációját a többségi oktatási környezetekbe, valamint az infrastruktúrába és berendezésekbe történő beruházások. A társadalmi-gazdasági hátrányok továbbra is erőteljesen befolyásolják a részvételt és az oktatási eredményeket 36,4 % a hátrányosabb gazdasági, társadalmi és kulturális hátterű tanulók aránya, akik az alapvető szövegértési készségeket sem sajátítják el 11,3 százalékpont volt a különbség a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élő gyermekek kisgyermekkori nevelésben és gondozásban való részvétele terén 2016-ban



22,5 % azon, nem az Unióban született fiatalok aránya, akik idő előtt lépnek ki az oktatásból és képzésből (szemben az uniós szinten mért 10,2 %-kal) A szövegértési készségek alulteljesítésének aránya gazdasági, társadalmi és kulturális státusz szerint (százalékpontban, 15 éves korcsoport, 2018) Megjegyzés: az ESCS rövidítés jelentése gazdasági, szociális és kulturális státusz (economic, social and cultural status). Forrás: PISA-felmérés 2018, OECD.

A továbbképzés és az átképzés kiemelt prioritást jelentenek az inkluzív helyreállítás elősegítése, valamint a digitális és zöld gazdaságra való átállás támogatása tekintetében. A válság előtt az uniós vállalkozások a beruházások első számú akadályaként a képzett munkaerő hiányát nevezték meg. 2020-ig 20 tagállamnak nem sikerült elérnie a 15 %-os uniós felnőttkori tanulási célt. Az alacsonyabb képesítéssel rendelkező felnőttek lényegesen ritkábban vesznek részt az oktatásban, bár nekik lenne erre a legnagyobb szükségük. A fiatal felnőttek egynegyede nem rendelkezik a munkaerőpiachoz való közvetlen hozzáférést biztosító képesítéssel. Egyes ágazatok, mint például az IKT, arról számolnak be, hogy óriási a különbség az üres álláshelyek és a diplomások száma között. Számos tagállamban még mindig túl nehéz hozzáférni a továbbképzéshez a formális oktatásból való kilépést követően, és a készségek érvényesítése is alulfejlett. A digitális és zöld gazdaságra való átállással összefüggésben felmerülő új készségekkel kapcsolatos kihívásokkal együtt ez arra utal, hogy támogatni kell a szakképzési és felsőoktatási rendszer átalakítását. Az európai készségfejlesztési program és az európai oktatási térség meghatározza az egész életen át tartó tanulásra, továbbképzésre és átképzésre vonatkozó szakpolitikákat, beleértve a készségfejlesztési paktumot, valamint a készségfejlesztési stratégiák, előrejelzés, iránymutatás és validálás végrehajtását. Az „Átképzés és továbbképzés” zászlóshajója alatt a tagállamoknak határozottan tanácsos – főként a digitális – készségekkel összefüggő reformokat és beruházásokat finanszírozás céljából beterjesztenie az új Helyreállítási és Rezilienciaépítési Eszköz keretében, a hagyományosan az Európai Szociális Alap által nyújtott finanszírozáson felül és azt kiegészítve. Van tere a felnőttkori tanulásban való részvétel erősítésének, amely kiemelten fontos a szakmai előmenetel és a sikeres pályamódosítás támogatása szempontjából 28,3 százalékpont a különbség az alacsony és magas szintű képzettséggel rendelkező munkavállalók foglalkoztatási rátája között



6,5 százalékpont a különbség az alacsony képzettségű munkavállalók felnőttkori tanulásban való részvételében 20 tagállamban a felnőttek kevesebb mint 15 %-a vett részt felnőttkori tanulásban A felnőttek felének 2025-ig egy éven át részt kellene vennie a felnőttkori tanulásban, az európai készségfejlesztési program szerint (szemben a 2016-ban mért 38 %-kal) Foglalkoztatási arány, iskolai végzettség szerint (25–64 év közötti személyek %-ában, 2019-ben) Felnőttek és alacsony képzettségű felnőttek oktatásban való részvételi aránya (20–64 év közötti személyek %-ában, 2019-ben) Forrás: Eurostat. A Covid19 még inkább rámutatott a digitális készségek megerősítésének fontosságára. A világjárvány során a digitális készségek az uniós polgárok jelentős része számára elengedhetetlennek bizonyultak az üzleti tevékenység, az oktatási és képzési tevékenység folytonossága szempontjából, valamint a szolgáltatásokhoz, többek között az egészségügyi ellátáshoz való hozzáférés biztosításához. A digitális készségek egyre nagyobb jelentőséget kapnak a munkaerőpiacon és a jövő társadalmaiban való teljes körű részvétel, továbbá a zöld és a digitális átállás támogatása szempontjából. Az alapvető digitális készségek fejlesztése azonban egyelőre csak lassan halad: bár történt némi javulás, 2019-ben az EU-ban az emberek 40 %-a – különösen az idősebbek és az alacsony képzettségűek – nem rendelkezett alapvető digitális készségekkel. Ráadásul rendszerszinten is hiányoznak a digitális szakértők és a felsőfokú digitális ismeretekkel rendelkezők – olyan kihívás ez, amelyet jelentős mértékben az okoz, hogy a nők alulreprezentáltak a felsőfokú TTMM (természettudományok, technológia, műszaki tudományok és matematika) végzettséggel rendelkezők körében és az IKT-ágazatban található munkakörökben. Bár fiatal korban a lányok a digitális készségek terén a fiúknál jobban teljesítenek, az ezekkel kapcsolatos tanulmányokat vagy pályát sokkal kisebb arányban választják, mint a fiúk. A digitális készségek megerősítését szolgáló reformok közé tartoznak a következők: a tananyag aktualizálása, az IKT-tanulmányok bevezetése az általános iskolákban, IKT mint tudományág oktatása a középfokú oktatásban, támogatás a tanároknak és oktatóknak (beleértve azt is, hogy hogyan ösztönözzék a lányok érdeklődését és törekvéseit), felnőttkori tanulási lehetőségek a digitális készségek terén, a TTMM és az IKT területén folytatandó tanulmányok vonzerejének növelésére irányuló intézkedések (különös tekintettel a lányokra), megerősített együttműködés a vállalkozások, a kutatóközpontok és a tudományos élet között, valamint a digitális infrastruktúrába és berendezésekbe történő beruházások. A digitális készségek terén mutatkozó hiányosságok továbbra is jelentősek 46 %

azon 16–74 év közötti személyek aránya, akik 2019-ben nem rendelkeztek alapvető digitális készségekkel

13,5 millió

betöltendő álláshelyhez volt szükség az IKT-val kapcsolatos készségekre 2018-ban és 2019-ben

57 %

azon vállalkozások aránya, amelyek nehézségekről számoltak be 2019-ben az IKT-szakemberek toborzásakor 50,9 %

azon tanárok aránya, akik a formális oktatásban nem részesültek IKT-képzésben Alapvető vagy annál fejlettebb általános digitális készségekkel rendelkező egyének aránya (2019, százalékpont, 16–74 éves korosztály)



Forrás: Eurostat. A jövedelmi egyenlőtlenség összességében kis mértékben csökkent a Covid19-járványt megelőző években, az elmúlt évtizedben viszont nőtt a jövedelemeloszlás alsó hányadában, ami aggályokat vet fel a gazdasági növekedés befogadó jellegével kapcsolatban. Uniós átlagban a háztartások leggazdagabb 20 %-ának jövedelme mintegy ötszöröse a legszegényebb 20 % jövedelmének. Az elmúlt években a jövedelmi egyenlőtlenség a jövedelemeloszlás alsó hányadában (S50/S20) nagyobb mértékben növekedett, mint a felső hányadban (S80/S50). Az előzetes becslések szerint az automatikus stabilizátorok és a veszélyhelyzettel való megküzdés céljából elfogadott szakpolitikai intézkedések egyelőre elnyomták a Covid19 egyenlőtlenségre gyakorolt hatását. A jövedelmi egyenlőtlenségek megszüntetéséhez tagállami reformokra van szükség különböző szakpolitikai területeken, mint például az adó- és szociális ellátórendszereik kialakítása, bérmegállapítási mechanizmusok, inkluzivitás és az egyenlő esélyek elősegítése az oktatás és képzés terén (már fiatal kortól), valamint a megfizethető és magas színvonalú szolgáltatásokhoz való hozzáférés biztosítása. Biztosítani kell a szakpolitikák elosztási hatásainak értékelését, különös tekintettel a zöld és digitális kettős átállást támogató szakpolitikákra. Bár a közelmúltban csökkent az egyenlőtlenség, a jövedelemeloszlás legalsó hányadában nőtt 5-szörös

a felső 20 % és az alsó 20 % jövedelmének egymáshoz viszonyított aránya 2019-ben

21,4 %

a népesség alsó hányadba tartozó 40 %-a által megkeresett jövedelem aránya, 2015 óta egyre nő Jövedelmi ötödök aránya (S80/S20) és lebontás az eloszlás felső és alsó hányada szerint

Forrás: számítás az Eurostat adatok alapján. A Covid19-válság előtt a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők száma már a hetedik egymást követő évben csökkent, bár a magasabb szegénységi rátával rendelkező országok lassú fejlődése arra utalt, hogy a szociális védelmi rendszerek kihívásokkal küzdenek. 2019-ben közel 92,4 millió ember élt szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben (AROPE), ami az előző évhez képest 2,3 millió fős csökkenést jelent. A 2012-es csúcs óta a súlyos anyagi nélkülözés volt az a komponens, amely a legnagyobb mértékben javult, ezt követte a nagyon alacsony munkaintenzitású háztartásban élők aránya – ami a munkaerőpiac válság előtti stabil teljesítményének tudható be –, míg a szegénységi arány csökkenése kevésbé volt markáns. Ezek a pozitív fejlemények azonban néhány tagállamban némi lassulást mutattak. A dolgozói szegénység és a szegénység mértéke lassan csökkent, még a nagyon alacsony munkaintenzitású háztartásokban élők esetében is. A Covid19-válság következtében – a munkanélküliség és az inaktivitás ezzel járó emelkedésével – egyre csökken annak valószínűsége, hogy sikerül elérni az Európa 2020 azon célját, miszerint (2008-hoz képest) 20 millióval fővel kell csökkenteni a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők számát. A jelenlegi helyzet kihívásokat jelent a szociális védelmi rendszerek számára, különös tekintettel a megfelelő jövedelmek fenntartható biztosítására, valamint a minőségi szolgáltatások nyújtására, főként azok esetében, akiknek erre a legnagyobb szükségük van. A szegénység a legkiszolgáltatottabb csoportok esetében továbbra is jelentős, különösen a gyermeket nevelő családok, a fogyatékossággal élők és a nem az Unióban születettek esetében – a Covid19-válság őket aránytalan mértékben sújtotta. Az egészségügyi, oktatási és szociális védelmi rendszerek, különös tekintettel a szociális szolgáltatásokra, soha nem látott mértékű nyomás alá kerültek, ami tovább súlyosbította a leginkább kiszolgáltatott helyzetben lévők nehézségeit. Bár a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élő gyermekek (18 év alattiak) aránya az elmúlt néhány évben csökkent, még így is 1 százalékponttal magasabb, mint a munkaképes korú népesség arányában, egyes tagállamokban pedig kifejezetten nagy volt. A megfelelő jövedelemszint mellett a szolgáltatásokhoz való hozzáférés – beleértve az oktatást, az egészségügyi ellátást és a lakhatást – kulcsszerepet játszik a gyermeket nevelő családok támogatásában, és biztosítja számukra az esélyegyenlőséget. A Bizottság 2021-ben egy európai gyermekgaranciára tesz javaslatot, amely az uniós szintű fellépés keretét adja meg. A fogyatékossággal élők és a nem az Unióban születettek jobban ki vannak téve a szegénység és a társadalmi kirekesztettség kockázatának, továbbá megerősített támogatást igényelnek. A fogyatékossággal élő személyek jogaira vonatkozó új stratégiát a Bizottság 2021-ben indítja el, amelynek célja a fogyatékossággal élő személyek gazdasági és társadalmi befogadásának elősegítése. A stratégia várhatóan számos területre ki fog terjedni, beleértve az oktatást, a foglalkoztatást, a megfelelő szociális védelmet, az akadálymentességet és a megkülönböztetésmentességet. A szociális jogok európai pillére is megerősíti az embereknek a minőségi szolgáltatásokhoz való hozzáférésre irányuló jogát. A szolgáltatásokhoz való hozzáférés támogatása, beleértve a szociális szolgáltatásokat, valamint az önálló lakhatást és a közösségbe történő beilleszkedést szolgáló, közösségi és otthoni alapú szolgáltatásokat, a Bizottság soron következő kezdeményezései és munkafolyamatai közül több esetben is meg fog jelenni, mint például az említett stratégiák, valamint a migráns hátterű személyekre vonatkozó, az integrációról és a befogadásról szóló cselekvési terv. A szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők aránya csökkent a Covid19-válság előtt, bár lassú ütemben 92,4 millió

a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők száma az EU-27-ben 2019-ben, 2,3 millióval kevesebb, mint 2018-ban a gyermekek 22,5 %-a

él szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben a munkavállalók 9 %-a

él szegénységben A szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők aránya és annak alkomponensei az EU-ban



Forrás: Eurostat. Mivel a lakhatási költségek a háztartások jelentős hányada esetében továbbra is igen magasak, a válság a leginkább kiszolgáltatott helyzetben lévők védelmét célzó fellépést igényel. Tízből egy európait érint a lakásköltségek általi túlterheltség. Leginkább a legalacsonyabb jövedelmű háztartások és a városlakók érintettek. A lakhatásból való kirekesztettség legsúlyosabb formája, a hajléktalanság a tagállamok többségében növekedést mutatott az elmúlt évtizedben. Az egészségügyi válság csak még nyilvánvalóbbá tette ezeket a lakhatási nehézségeket. Számos tagállam vészhelyzeti intézkedéseket hozott, hogy védje a legkiszolgáltatottabb helyzetben lévőket, többek között a hajléktalanok számára szükségszálláshely biztosításával. A tagállami reformoknak különösen nagy figyelmet kellene fordítaniuk arra, hogy a lakóingatlanok és szociális lakások felújításába, valamint az utóbbiakhoz való hozzáférés javításába fektessenek be. A Covid19-válság határozottan emlékeztet arra, hogy mennyi fontosak a szociális védelmi rendszerek, valamint a csökkentett gazdasági tevékenység okozta gazdasági és társadalmi hatások enyhítésében betöltött szerepük. A Covid19-válság következtében valószínűleg nő az álláskeresési ellátásra és egyéb jövedelemtámogatásra szoruló emberek száma, ami nagy próba elé állítja szociális védelmi rendszereinket. Az országok kiterjesztették és megerősítették jelenlegi rendszereiket, és átmeneti jelleggel a jogosultsági feltételeket is kibővítették. A helyreállítási szakaszban tartós erőfeszítésekre van szükség ahhoz, hogy fenntartható módon maradjon fenn és erősödjön meg a mindenki számára elérhető szociális védelem. A válságelhárításra építve az önálló vállalkozók és az atipikus munkavállalók védelmét strukturális alapon kell továbbfejleszteni, a szociális védelemhez való hozzáférésről szóló ajánlással összhangban. A reformoknak többek között a jogosultságra, a megfelelőségre, a szociális védelmi jogosultságok átruházhatóságára, valamint a munkaképes személyek munkaerőpiaci integrációjához nyújtott támogatásra kell összpontosulniuk. A legtöbb tagállamban a minimálbér mértéke a szegénységi küszöb alatt van A (nyugdíjakon kívüli) szociális transzferek átlagosan 32,7 %-kal csökkentik a szegénységet

63,9 %

a szegénységben élő uniós népesség aránya, akik 2018-ban valamilyen ellátásban részesültek A minimumjövedelemben részesülők nettó jövedelme (jövedelmi év: 2018) Forrás: az OECD és az Eurostat adatain alapuló számítás. A Covid19 a tagállamok egészségügyi és tartós ápolási-gondozási rendszereit soha nem látott mértékű nyomás alá helyezte. Az egészségügyi rendszereink válságelhárító képessége gyakran kerül nyomás alá, és az egészségügyi ellátás eredményességével, hozzáférhetőségével és rezilienciájával kapcsolatban meglévő strukturális nehézségek tovább súlyosbodtak. Ide tartozik például az egészségügyi beruházások elégtelen finanszírozása (a válságra való felkészültséget és a válságelhárítást is beleértve), az ellátás korlátozott koordinálása és integrációja, a gyenge alapellátás és az egészségügyi ellátáshoz való hozzáférés tartósan fennálló akadályai, valamint az orvosi ellátás iránti kielégítetlen igények. Ezek a nehézségek a leginkább kiszolgáltatott helyzetben lévőket érintik. A fentiekben említetteknek megfelelően a világjárvány a bizonyos egészségügyi szakmákban mutatkozó hiányosságokra, valamint a munkafeltételeik és készségeik kiigazításának és fejlesztésének fontosságára is rávilágított. A reformoknak különösen a következőkre kell kiterjedniük: az egészségügyi ellátás kapacitásának (főként a sürgősségi és a válságkezelési kapacitás) megerősítése a tagállamokban, a fekvőbeteg-, járóbeteg- és az alapellátás közötti jobb koordináció, az egészségügyi dolgozók továbbképzése és átképzése, valamint munkafeltételeik javítása, a digitális egészségügy és az igénybe vevő általi közvetlen fizetések csökkentése. A tartós ápolási-gondozási rendszereket szintén súlyosan érintette a világjárvány, főként az igénybe vevők és a munkatársak Covid19-nek való súlyos kitettsége miatt. A tartós ápolási-gondozási rendszerek kihívásai – mint például a dolgozókat és az informális gondozókat érintő nehéz helyzetek, a szolgáltatások folytonosságának hiánya és a kapacitásproblémák – előtérbe kerültek. A reformoknak egyebek mellett a következőkre kell kiterjedniük: megelőző intézkedések, mint például az aktív és egészséges idősödés, valamint reaktív intézkedések, mint például a megfelelően integrált egészségügyi ellátórendszerek és szociális ellátórendszerek létrehozása, a hozzáférés és a lefedettség bővítése, különös tekintettel az otthonápolásra és a közösségi alapú szolgáltatásokra, a dolgozók továbbképzése és átképzése, valamint az integrált ápolási-gondozási szolgáltatások és az önálló lakhatás támogatása. Számos tagállamban a jövedelemszint befolyásolja az egészségügyi ellátáshoz való hozzáférést 1,8 % az uniós népesség azon hányada, amely 2019-ben, a Covid19-válság előtt ki nem elégített egészségügyi igényekről számolt be 11 tagállamban az igénybe vevő általi közvetlen fizetések az egészségügyi kiadások több mint 20 %-át teszik ki Orvosi vizsgálat iránti ki nem elégített igények, saját bevallás szerint jövedelemszint alapján, 2019 Forrás: számítás az Eurostat adatok alapján. A demográfiai változások továbbra is hosszú távú kihívásokat jelentenek a nyugdíjrendszerek számára. A nyugdíjak megfelelősége 2019-ben általánosságban stabil maradt. A nyugdíjbevételek a munkából származó jövedelemhez viszonyítva kis mértékben romlottak, míg a súlyos anyagi nélkülözésben élő idősek aránya tovább csökkent. A nyugdíjak terén a nemek között fennálló egyenlőtlenség továbbra is nagy, annak ellenére, hogy az elmúlt tíz évben fokozatosan csökkent. A válsághelyzet foglalkoztatásra és a munkából származó jövedelemre gyakorolt hatása – különös tekintettel az atipikus munkavállalókra és az önálló vállalkozókra – hosszú távon veszélyt jelent a nyugdíjak megfelelőségére. A reformoknak az inkluzív és fenntartható nyugdíjrendszerek kiépítésére kell törekedniük, amelyek megfelelő hozzáférést és megtakarítási lehetőségeket kínálnak nők és férfiak, valamint a különféle típusú szerződésekkel rendelkező és gazdasági tevékenységet végző személyek részére egyaránt, miközben időskorban biztosítják a megfelelő minimális jövedelmet. A tagállamoknak intézkedéseket kell hozniuk, hogy kezeljék a jelen együttes foglalkoztatási jelentésben megállapított, foglalkoztatási, készségfejlesztési és szociálpolitikai kihívásokat. A jelentésben ismertetett elemzés számos kiemelt területet sorol fel, amelyen reformokat és beruházásokat érdemes végrehajtani. Ezeknek a következőkre kell irányulniuk: munkahelyteremtés elősegítése, a munkanélküliségből a foglalkoztatásba történő, valamint az ágazatok közötti átmenet megkönnyítése, a gazdasági és társadalmi reziliencia javítása, valamint a válság foglalkoztatásra és társadalomra gyakorolt hatásainak enyhítése. Az uniós források többek között az Európai Szociális Alap Plusz (a REACT-EU-ból elérhető kiegészítő forrásokkal együtt) és az új Helyreállítási és Rezilienciaépítési Eszköz révén nyújtanak támogatást a tagállamoknak az ezekkel a területekkel kapcsolatos szakpolitikai intézkedések végrehajtásának felgyorsításához. A foglalkoztatási iránymutatásokkal összhangban a tagállamok a következőkre kapnak felkérést:

-A csökkentett munkaidős foglalkoztatási programokat a szükséges ideig tartsák érvényben, és egészítsék ki továbbképzési/átképzési programokkal; amint a körülmények lehetővé teszik, vezessenek be a munkaerő különösen a zöld és a digitális gazdaság felé történő átcsoportosítását szolgáló támogatást (pl. a munkaerő-felvétel jól megtervezett ösztönzésével), ugyanakkor biztosítsák az átmenet során a munkavállalók védelmét; -Biztosítsák, hogy a munkakörnyezet biztonságos legyen, és alkalmazkodjon a közösségi távolságtartás új követelményeihez, valamint hogy széles körben rendelkezésre álljanak a rugalmas munkavégzés feltételei; -Fokozzák a munkaerőpiaci támogatást és a továbbképzési lehetőségeket, amelyekkel kezelhetik a fiatalok egyre növekvő munkanélküliségét, főként a szakmai gyakorlatokhoz nyújtott támogatással (különös tekintettel a kkv-kre), munkaerő-felvételi támogatásokkal, tanulási infrastruktúrával, technológiával és berendezésekkel; -Ruházzanak be az állami foglalkoztatási szolgálatokba, főként a kapacitásbővítésükbe, IKT-infrastruktúrájuk korszerűsítésébe, profilalkotási rendszereik megerősítésébe, továbbá a munkatársak megfelelő készségeinek biztosításába; -Segítsék elő a kollektív bértárgyalásokat és a szociális párbeszédet; ha létezik jogszabályban meghatározott minimálbér, biztosítsák annak feltételeit, hogy az egyértelmű és stabil kritériumok révén megállapított minimálbérek szintje méltányos legyen, és azokat rendszeresen és időben aktualizálják, a folyamatba pedig ténylegesen is vonják be a szociális partnereket; -Reformálják meg a munkaerőpiac szabályozását, valamint az adórendszert és a szociális ellátórendszert, hogy ezáltal biztosítsák a munkaerőpiac szegmentációjának mérséklését, valamint azt, hogy a helyreállítás fokozza a minőségi munkahelyek létrehozását; biztosítsák, hogy az atipikus munkavállalók és az önálló vállalkozók is hozzáférjenek a szociális védelemhez; -Ruházzanak be az átképzésbe és a továbbképzésbe, főként a digitális készségekbe, a szakoktatási és -képzési rendszerek megerősítésével, a nagymértékű köz- és magánforrásból finanszírozott, több érdekelt félből álló partnerségekkel a készségfejlesztési paktum keretében, nagyobb ösztönzők biztosításával a vállalkozások és a munkavállalók számára, hogy vegyenek részt a továbbképzésben és az átképzésben, a többek között a digitális infrastruktúrába és berendezésekbe történő beruházásokkal, a tanárok és az oktatók támogatásával; biztosítsák az oktatáshoz és a képzéshez való egyenlő hozzáférést; -Ruházzanak be a mindenki számára elérhető fenntartható szociális védelembe, olyan reformok támogatásával, amelyek célja a védelem szintjének fenntartása és megerősítése, valamint a rendszer hatálya alá nem tartozó személyek védelmének javításával; biztosítsák a megfelelő ellátásokat, a jogosultságok átruházhatóságát, a szolgáltatásokhoz való hozzáférést, valamint a munkaképes személyek munkaerőpiaci integrációjához nyújtott támogatást; ruházzanak be a kisgyermekkori nevelés és gondozás, valamint a tartós ápolás-gondozás minőségébe és elérhetőségébe; értékeljék a szakpolitikák elosztási hatásait; -Ruházzanak be a lakóingatlanok és szociális lakások felújításába; könnyítsék meg adott esetben a szociális és a megfizethető lakásokhoz való hozzáférést; -Ruházzanak be az egészségügyi rendszerek kapacitásába, beleértve a sürgősségi kapacitást, az alapellátást, az ellátás koordinálását, az egészségügyi személyzetet és az e-egészségügyet. Csökkentsék az igénybe vevő általi közvetlen fizetéseket, javítsák az egészégügyi ellátás lefedettségét, továbbá mozdítsák elő a továbbképzés és az átképzést.

1.AZ EURÓPAI UNIÓ MUNKAERŐPIACI ÉS TÁRSADALMI TENDENCIÁINAK ÉS KIHÍVÁSAINAK ÁTTEKINTÉSE Ebben a részben áttekintjük a munkaerőpiaci és szociális trendeket és kihívások az Európai Unióban összesített szinten. 1.1. Munkaerőpiaci trendek A gazdasági növekedés 2019-ben is hozzájárult a munkahelyteremtéshez, bár az előző évekhez képest lassult az ütem. 2019 negyedik negyedévében 209,3 millió fő állt foglalkoztatásban az EU-27-ben (1,9 millióval többen, mint 2018 IV. negyedévében), ami a valaha mért legmagasabb szint. Az idősebb és magas szintű képzettséggel rendelkező munkavállalók továbbra is a foglalkoztatás növekedésének fő hajtóerőiként szolgáltak, ők támasztották alá 2019-ben a 20–64 év közöttiek 73 %-os általános foglalkoztatási rátáját. A 2019 negyedik negyedévében mért 6,5 %-kal a munkanélküliség rekordalacsony szintre szorult vissza. Az ifjúsági és a tartós munkanélküliség szintén csökkent, de egyes tagállamokban továbbra is magas maradt. A Covid19-válság megfordította az elmúlt hat évben az EU-27-ben kialakult kedvező foglalkoztatási trendet. A világjárvány nyomán kialakult gazdasági recesszió súlyos hatással volt a munkaerőpiacra. Az összes foglalkoztatott száma 2020 első két negyedévében felgyorsult ütemben csökkent, 2020 második negyedévében 203,1 millió fő volt. 6,1 millió fővel (vagy 2,9 %-kal) kevesebben álltak foglalkoztatásban, ami 1995 óta a két egymást követő negyedévben mért legmeredekebb zuhanás. Az éves adatokat illetően miután a foglalkoztatottság 2019-ben 1 %-kal bővült, 2020-ban várhatóan 4,5 %-kal fog csökkenni, majd 2021-ben 1,8 %-kal fog emelkedni; az előrejelzés esetében a jelentős mértékű lefelé mutató kockázat attól függ, hogy hogyan alakul a világjárvány. A 20–64 év közöttiek foglalkoztatási rátája a gyors szakpolitikai válasz és a munkahelyek megszűnésének megfékezése céljából meghozott intézkedések ellenére nőtt. 2019-ben az EU-27-ben a foglalkoztatási ráta tovább nőtt, és átlagosan 73,1 % volt (az euróövezetben 72,7 %), 0,7 százalékponttal több, mint 2018-ban (mind az EU-ban, mind pedig az euróövezetben; 1 . ábra). Bár 2019 II. negyedévében elérte a 73,3 %-os csúcsot, az év második felében lassú csökkenésnek indult. A Covid19-válság kitörése nyomán a foglalkoztatási ráta 2020 II. negyedévében 72 %-ra esett vissza, ami 1,1 százalékponttal alacsonyabb, mint 2019 IV. negyedévében, és 1,3 százalékponttal marad el a 2019 II. negyedévében megfigyelt szinttől. Az euróövezetben a csökkenés markánsabb volt: 2020 II. negyedévében a foglalkoztatási ráta elérte a 71,4 %-ot, ami 1,2 százalékponttal illetve 1,5 százalékponttal kevesebb, mint 2019 IV. negyedévében és 2019 II. negyedévében. A nők foglalkoztatási rátájának csökkenése kevésbé volt hangsúlyos (0,9 százalékpontos csökkenés az EU-27-ben és 1 százalékpontos csökkenés az euróövezetben), mint a férfiak esetében (1,1 százalékpontos illetve 1,3 százalékpontos), bár a különbség nagyjából megegyezik a járvány előtti szinttel (2019-ben 11,7 százalékpont volt, 2020 II. negyedévében pedig 11,4 százalékpont). Miután hat évig az Európa 2020 75 %-os foglalkoztatási céljával összefüggő pozitív fejleményekre került sor, a foglalkoztatási ráta távolabb került e céltól, miközben továbbra is teljes a bizonytalanság a gazdasági tevékenységgel kapcsolatos további fejleményekkel és ezek foglalkoztatásra gyakorolt hatásával kapcsolatban. 1. ábra: A világjárvány komoly megrázkódtatást okozott a munkaerőpiacon, és egy 6 éve tartó pozitív teljesítménynek vetett véget Foglalkoztatási és munkanélküliségi ráták az EU-ban és az euróövezetben

*2020 I. és II. negyedévének átlaga, szezonálisan kiigazítva. Forrás: Eurostat, LFS. A válsághelyzet a megrázkódtatás GDP-re gyakorolt hatásának mértékével összevetve Európa-szerte mérsékelt hatást gyakorolt a munkanélküliségi rátákra. A munkanélküliségi ráta 2019-ben folyamatosan csökkent mind az EU-ban, mind pedig az euróövezetben ( 1 . ábra). 2020 II. negyedévében az aktív népesség 6,7 %-a volt munkanélküli, ami 0,2 százalékponttal elmarad a 2019 IV. negyedévi adatoktól (ami az EU-27-ben valaha mért legalacsonyabb szint volt), és ugyanazon a szinten van, mint 2019 II. negyedévében. Az euróövezetben a munkanélküliségi ráta magasabb volt, 7,3 % 2020 II. negyedévében, ami megegyezik a 2019. IV. negyedévi adattal, viszont 0,2 százalékponttal alacsonyabb, mint 2019 II. negyedévében. Ha megnézzük a korcsoport szerinti lebontást, akkor viszont markáns különbségek mutatkoznak. A munkanélküliségi ráta különösen a fiatalok (15–24 év közöttiek) körében nőtt, miután 2019-ben az előző évhez képest csökkent. 2019 IV. negyedéve és 2020 II. negyedéve között az EU-27-ben 1,2, az euróövezetben pedig 1,1 százalékponttal nőtt. Ezzel szemben az 55–74 év közöttiek körében ténylegesen is csökkent a munkanélküliség (0,4 százalékponttal, illetve 0,5 százalékponttal). A havi adatokat tekintve a teljes munkanélküliségi ráta a járvány kitörése óta folyamatosan nőtt, szeptemberben az EU-27-ben elérte a 7,5 %-ot (az euróövezetben pedig a 8,3 %-ot). Ennek eredményeként 16 millió munkanélküli volt az említett időpontban az EU-27-ben, 1,8 millió fővel több, mint 2019 azonos hónapjában (13,6 millió fő, illetve 1,4 millió fővel több az euróövezetben). A munkanélküliség lassú reagálásának két fő magyarázata lehet. Először is az egy munkavállalóra jutó munkaórák jelentős mértékű visszaesése (elsősorban a csökkentett munkaidős intézkedések gyors bevezetésének köszönhetően), valamint az elbocsátások számos tagállamban bevezetett korlátozása segített a munkaerő-csökkenés megállításában. Másodszor a gazdasági sokk súlyossága számos munkanélküli személyt taszított inaktivitásba („elbizonytalanodott munkavállaló” hatás). Jelentős mértékű heterogenitás mutatkozik azonban a tagállamok között (lásd a 2 . ábrát és a 3.1.1. szakaszt). 2020 II. negyedévében a tartós munkanélküliség az aktív népesség 2 %-át tette ki, ami az EU-27-ben a valaha mért legalacsonyabb szint (az euróövezetben 2,4 %). A válsághelyzet e mutatóra gyakorolt potenciális hatása csak később lesz észlelhető. Az összes munkaóra számában meredek zuhanás volt megfigyelhető, ez jelentős mértékben a járvány megfékezésére irányuló intézkedések elfogadásának tudható be. A Covid19 egy, a 2013-as fellendüléssel kezdődő pozitív trendnek vetett véget. A gazdaságban az összes munkaóra száma 2019 negyedik negyedévében elérte a 85 milliós csúcsot. Majd 2020 I. negyedévében 3,1 %-ot, 2020 II. negyedévében pedig 10,7 %-ot zuhant (negyedévről negyedévre). Az EU-27-ben az egy munkavállalóra jutó munkaórák száma, amely már eleve csökkenő tendenciát mutatott ( 2 . ábra), 2020 I. negyedévében 2,7 %-kal, 2020 II. negyedévében pedig 10,1 %-kal esett vissza (negyedéves változás). Ez a jelentős mértékű visszaesés nagyrészt a csökkentett munkaidős foglalkoztatási vagy időszakos elbocsátási programoknak, valamint a számos tagállam által a munkahelyek megőrzése céljából bevezetett elbocsátási korlátozásoknak tulajdonítható. A világjárvány által a foglalkoztatásban okozott zavarok azonban tartósan is befolyásolhatják a munkaórák számát. A hosszú távú tendenciák, mint például a részmunkaidős foglalkoztatás egyre nagyobb mértékű alkalmazása, a digitális platformokon behívás alapján történő munkavégzés, valamint a kevésbé munkaigényes ágazatok felé történő strukturálisabb foglalkozási elmozdulás tovább súlyosbíthatják ezt a tendenciát. 2. ábra: A válság súlyos hatást gyakorolt a foglalkoztatásban és a munkaórák számában jelentkező trendekre A foglalkoztatásban (15–64 év közötti korcsoport), valamint az egy munkavállalóra jutó munkaórák számában mutatkozó emelkedés az EU-27-ben és az euróövezetben (kumulatív változás, negyedéves adatok – index 2008. IV. negyedév = 100) Forrás: Eurostat, nemzeti számlák, szezonálisan és naptárilag kiigazított adatok (a Foglalkoztatási Főigazgatóság számításai). A munkaerőpiaci részvétel a világjárvány során jelentős mértékben esett vissza. Miután a 20–64 év közöttiek aktivitási rátája az 2019 II. negyedévében elérte az EU-27-ben a 78,4 %-os, az euróövezetben pedig a 78,8 %-os csúcsot, 2020 II. negyedévében 77 %-ra illetve 76,9 %-ra esett vissza, az egyes országok közötti jelentős eltérésekkel. A legtöbb tagállamban az aktivitási ráták a foglalkoztatási rátákkal együtt csökkentek (lásd a 3 . ábrát és 3.1. fejezet). A csökkenés terén nem mutatkozott a nemek között jelentős eltérés (−1,4 százalékpont az EU-27-ben és –1,9 százalékpont az euróövezetben a férfiak esetében, szemben a nőknél mért –1,5 százalékponttal illetve –1,8 százalékponttal). Mindenesetre a fiatal korcsoportot (15–24 év közöttiek) nagyobb mértékben érintette, mint az idősebb (55–64 év közötti) munkavállalókat. 3. ábra: A világjárvány hatását az egyes országok eltérően érzékelték Foglalkoztatási, munkanélküliségi és aktivitási ráta az EU-27-ben: kumulatív változás (százalékpontban) 2019 IV. negyedéve és 2020 II. negyedéve között Forrás: Eurostat, LFS. Szezonálisan, nem naptárilag kiigazított adatok. A betöltetlen álláshelyek aránya visszaesett, a csökkenés már a Covid19-válság előtt megkezdődött. A Beveridge-görbe ( 4 . ábra) a betöltetlen álláshelyek számában markáns csökkenést, ugyanakkor a munkanélküliség terén kis mértékű növekedést mutat (a 15–74 év közöttiek esetében). Az EU-27-ben a betöltetlen álláshelyek aránya 2020 második negyedévében 1,6 % volt, ami csökkenés a 2020 első negyedévében mért 1,9 %-hoz és a 2019 második negyedévében mért 2,3 %-hoz képest. Ezek a legújabb fejlemények megakasztják a betöltetlen álláshelyek arányának 2014 és 2019 eleje közötti, a válságot megelőző mérsékelt, bár folyamatos (a 2014 I. negyedévében mért 1,3 %-ról a 2019 I. negyedévében mért 2,3 %-ra történő) emelkedését. Ebben az új kontextusban a munkavállalók és a munkahelyek jobb összehangolása várhatóan kiemelt szerepet játszik a reziliens és versenyképes munkaerőpiacok megteremtésében (lásd a 3.3. szakaszt). Bár az egyes tagállamok helyzete lényegesen eltér egymástól a munkaerő iránti kereslet tekintetében, a szükséges készségek változásainak azonosítására és az ezen változásokra való felkészülésre irányuló képesség jelentős mértékben befolyásolja a betöltetlen álláshelyek arányát a válság utáni időszakban. 4. ábra: A betöltetlen álláshelyek aránya csökken, miközben a munkanélküliség kis mértékben emelkedik A Beveridge-görbe az EU-ban, 2008–2020, negyedéves adatok Forrás: Eurostat, LFS és a betöltetlen álláshelyekre vonatkozó statisztika. Megjegyzés: Szezonálisan kiigazított adatok (a betöltetlen álláshelyek 2008-as és 2009-es arányának kivételével).

A gazdasági megrázkódtatás valamennyi ágazatban kihatott a foglalkoztatásra, jóllehet az egyes gazdasági tevékenységek között jelentős eltérések mutatkoznak. Az építőipar kivételével minden gazdasági tevékenység (NACE-besorolás) esetében csökkent a foglalkoztatás 2019 II. negyedéve és 2020 II. negyedéve között. Abszolút értelemben a „kereskedelem, szálláshely-szolgáltatás és szállítás” jelentette az EU-27-ben a leginkább érintett tevékenységeket (2,8 millióval kevesebb főt foglalkoztattak, mint 2019 II. negyedévében; 5,5 %-os csökkenés), amelyet a „szakmai, tudományos és műszaki tevékenységek” követnek (azaz az adminisztratív és támogató szolgáltatások), ahol 2019 II. negyedévéhez képest egymillió fővel kevesebben dolgoznak (ez 3,6 %-os csökkenés). Relatív értelemben a „művészet, szórakoztatás és szabadidő”, valamint a „mezőgazdaság, erdőgazdálkodás és halászat” tevékenységek terén mutatkozott a legnagyobb csökkenés (5 % illetve 4,3 %). A mezőgazdaság esetében a világjárvány foglalkoztatásra gyakorolt hatása felgyorsíthatta a hosszú távú lefelé irányuló tendenciát. Az építőiparban foglalkoztatott emberek száma azonban 2019 II. negyedévéhez képest enyhe (0,4 %-os) emelkedést mutatott. A munkaerőpiac romlása által leginkább érintettek közé tartoznak a fiatalok, bár itt is jelentős az eltérés az egyes tagállamok között. 2019-ben a fiatalok (15–24 év közöttiek) munkanélküliségi rátája az EU-27-ben 33,5 %-ra nőtt, ami 0,6 százalékponttal magasabb, mint 2018-ban (az euróövezetben 34 % és 0,6 százalékpont). Amint megkezdődött a Covid19-válság, a ráta 2020 II. negyedévére 1,6 százalékponttal 31,2 %-ra csökkent (az euróövezetben 1,5 százalékponttal csökkent 31,8 %-ra 2020 II. negyedévében). A fiatalok (15–24 év közöttiek) munkanélküliségi rátája, amely 2019-ben elérte a minimumot, 2019 IV. negyedéve és 2020 II. negyedéve között 1,4 százalékponttal nőtt az EU-27-ben (az euróövezetben pedig 1,2 százalékponttal). Az EU-ban 2020 második negyedévében összesen 2,8 millió fiatal volt munkanélküli, és ez a szám 5,4 millióra ugrik, ha a nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő (NEET) fiatalokat is közéjük soroljuk. A nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő fiatalok negyedéves aránya az EU-ban 11,6 %-ra, az euróövezetben pedig 12 %-ra nőtt 2020 II. negyedévében (2019 II. negyedévében a minimum 9,8 % illetve 9,9 % volt). Az idősebb munkavállalók jobban ellenálltak a világjárvány hatásának a munkaerőpiaci eredmények tekintetében. Az idősebb (55–64 év közötti) munkavállalók aktivitási rátája 2019 során tovább emelkedett. 2020 II. negyedévében 62,2 % volt, ami csekély mértékű (0,2 százalékpontos) csökkenés 2019 II. negyedévéhez képest, de még így is 9,3 százalékponttal magasabb, mint 2013 II. negyedévében, amikor az előző helyreállítás megkezdődött. A munkanélküliségi ráta (az 55–74 évesek körében) alacsony szinten maradt, és tartósan csökkenő tendenciát mutat (2020 II. negyedévében 4,4 % volt, szemben az egy évvel korábbi 4,8 %-kal), ami valószínűleg az idősebb álláskeresők körében mutatkozó elbizonytalanodás jele. Ezzel szemben az 59,2 %-os foglalkoztatási ráta (az 55–64 éves korcsoportban) 2020 II. negyedévében (2013 II. negyedéve óta stabil, 10,6 százalékpontos növekedést követően) viszonylag jobban teljesített, mint más korcsoportokban, például 2019 II. negyedévével összevetve nem volt változás (míg a foglalkoztatásban álló 15–24 év közötti fiatalok száma ugyanebben az időszakban 2,5 százalékponttal csökkent). Az aktív keresőképes felnőttek (25–54 évesek) foglalkoztatási rátája 1,1 százalékponttal, 79,4 %-ra csökkent 2020 II. negyedévében. A nők foglalkoztatási rátáját a Covid19-válság kissé kevésbé érintette, mint a férfiakét, bár a nemek közötti különbségek megmaradtak, és azokra a továbbiakban is oda kell figyelni. 2019-ben a nők foglalkoztatási rátája 67,3 %-ra nőtt, ami 0,8 százalékpontos növekedés az előző évhez képest. 2020 II. negyedévében a nők foglalkoztatási rátája enyhébb csökkenést mutatott (–1 százalékpont 2020 I. negyedévéhez, és –1,2 százalékpont 2019 II. negyedévéhez képest), mint a férfiaké (–1,3 illetve –1,5 százalékpont). Ezek a közelmúltbeli fejlemények azonban nem csökkentették jelentős mértékben a nemek közötti foglalkoztatási különbséget, amely 2020 II. negyedévében 11,4 százalékpont volt (valamivel alacsonyabb, mint a 2019 II. negyedévében mért 11,7 százalékpont). A válsághelyzet foglalkoztatási eredményekre gyakorolt, nemek szerinti hatása szoros nyomon követést igényel, mivel a különbség csökkenése a járványhelyzet által a férfiak foglalkoztatására gyakorolt jelentősebb, időszakos hatásnak tudható be, nem pedig a nők megnövekedett munkaerőpiaci kötődésének. A foglalkoztatási különbség 2020 II. negyedévében 11,5 százalékpontra csökkent a 25–49 év közötti nők esetében, az 55–64 év közötti nők esetében pedig 13 százalékpont volt. 2019-ben az alacsony képzettségű nők esetében a különbség 22,1 százalékpont volt, ami sokkal nagyobb, mint a középszintű képzettséggel rendelkező (121 százalékpont) és a magas szintű képzettséggel rendelkező nők esetében (6,4 százalékpont). A nem az EU-ban születettek foglalkoztatási rátáját a világjárvány jelentős mértékben érintette. A válsághelyzet előtt ez a mutató (a 20–64 év közöttiek korcsoportjában) 2019-ig stabil növekedést mutatott. Majd 2020 II. negyedévében 60,8 %-ra esett vissza (3,6 százalékponttal kevesebb, mint 2019 II. negyedévében), ami abszolút értékben 1,4 millió fős (a 2019 II. negyedévében mért 16,2 millió főről 2020 II. negyedévében mért 14,8 millió főre történő) csökkenésnek felel meg, relatíve pedig közel 9 %-nak. Bár az atipikus foglalkoztatási formában dolgozó munkavállalók száma csökken, még így is jelentős, ami az egyének és a társadalom munkaerőpiaci átalakulásoknak való kiszolgáltatottságát jelzi. Az összes foglalkoztatott számából (15–64 év közöttiek) az EU-27-ben 2019-ben (167 millió fő), közel 85 % rendelkezett határozatlan idejű szerződéssel (+1,3 % 2018-hoz képest), míg a fennmaradó 25,2 millió fő határozott idejű munkaszerződéssel dolgozott (–1,3 % 2018-hoz képest). Az ideiglenes munkavállalók számának csökkenését a járvány csak tovább erősítette. 2020 II. negyedévében mintegy 21,2 millió munkavállaló (15–64 év közöttiek, szezonális kiigazítás) dolgozott az EU-27-ben határozott idejű munkaszerződéssel, ami az egy évvel korábbihoz képest 4,1 millió fős csökkenést jelent. Következésképpen a határozott idejű munkaszerződéseknek az összes foglalkoztatotthoz viszonyított részaránya 2020 II. negyedévében 11,1 %-ra csökkent (ez az egy évvel korábbihoz viszonyítva 2,9 százalékpontos csökkenésnek felel meg). Ez a részarány az euróövezetben kissé magasabb, 11,7 %. A részmunkaidős munkavállalóknak (15–64 év közöttiek) az összes foglalkoztatotthoz viszonyított részaránya 1,4 százalékponttal csökkent (17 %-ra 2020 II. negyedévében), az euróövezetben a csökkenés még ennél is nagyobb volt (1,8 százalékpont). Ebből a nem önkéntes elhatározás alapján részmunkaidőben foglalkoztatottak aránya 2018 és 2019 között 1,5 százalékponttal csökkent, és jelenleg 6,2 százalékponttal alacsonyabb, mint a 2014-es csúcson (32,7 %); az adat az euróövezetben valamivel magasabb (2019-ben 26,9 %). A másodállással is rendelkező munkavállalók száma 2019-ben folyamatosan emelkedett (2019-ben 8,2 millió fő volt, szemben a 2014-ben mért 7,8 millió fővel). 5. ábra: A válság hatásában mutatkozó különbségek nem és életkor alapján Foglalkoztatási ráták (hazai szemlélet) nem és korcsoport szerint az EU-ban, szezonálisan kiigazított adatok Forrás: Eurostat, LFS. Az iskolai végzettség kulcsfontosságú a foglalkoztathatóság és a munkaerőpiaci eredmények javítása szempontjából. A világjárványt megelőzően a felsőfokú végzettséggel rendelkező foglalkoztatásban állók (25–64 év közöttiek) száma folyamatosan nőtt (2018 és 2019 között 0,5 százalékponttal), ennek eredményeként a vonatkozó foglalkoztatási ráta 86,2 % volt. A középszintű képzettséggel (azaz felső középfokú végzettséggel) rendelkező munkavállalók foglalkoztatási rátája 2019-ben 76,5 % volt. Ez az előző évhez képest 0,5 százalékpontos javulásnak felel meg, és 4,7 százalékponttal magasabb, mint 2014-ben. Ezek a változások azt mutatják, hogy a munkaerő iránti kereslet fokozatosan a magasabb készségszint irányába mozdult el, a digitális készségeket is beleértve. Ez a tendencia gyakran egybeesik a munkaerőpiacra belépő új csoportok körében átlagosan magasabb szintű készségek meglétével. Az alacsony képzettségű (azaz alsó középfokú vagy alacsonyabb végzettséggel rendelkező) munkavállalók aránya az elmúlt év során 0,7 százalékponttal bővült (2017 és 2018 között pedig 1 százalékponttal). 2019-ben e csoport foglalkoztatási rátája 56,3 % volt. Az alacsony és a magas szintű képzettséggel rendelkezők közötti foglalkoztatási különbség 2019-ben 30 százalékpont volt, ami rávilágít a továbbképzés és az átképzés fontosságára.



1.2. Társadalmi tendenciák A Covid19-válság kitörése előtt a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők száma folyamatosan csökkent az EU-27-ben. , Ez a csökkenő tendencia hét egymást követő éven át folytatódott egészen 2019-ig ( 6 . ábra), amikor a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők száma 92,4 millió főre csökkent (a teljes népesség 21,1 %-a), ami közel 2,3 millió fővel kevesebb, mint 2018-ban (3,8 százalékponttal kevesebb, mint a 2012-es csúcsérték). Az általános tendencia mindhárom almutató – azaz a súlyos anyagi nélkülözés (–0,5 százalékpont), az nagyon alacsony munkaintenzitás (–0,3 százalékpont) és a szegénységi arány (–0,3 százalékpont) – esetében csökkenő volt. Ezek a fejlemények összhangban állnak a foglalkoztatás és a nettó jövedelem 2019-ben megtapasztalt növekedésével (lásd a 3.4. szakaszt). Mindezen mutatók azonban egyelőre nem tükrözik a Covid19-válság hatásait. A munkából származó jövedelemnek a háztartások megélhetésével összefüggő relevanciája, valamint a foglalkoztatási ráta és a munkaórák számának egyidejű csökkenése miatt a háztartások jövedelmi helyzete és munkaintenzitása 2020-ban várhatóan romlani fog. Ennek eredményeként megtörhet a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők (AROPE) arányának kedvező alakulása, és egyre távolabb kerülhet az Európa 2020 stratégia azon célja, hogy 20 millió fővel csökkenjen a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők száma. A szegénységi arány a szociális transzfereket követően 2019-ben tovább csökkent, de még így is magas volt; nehéz a válság hatásait megbecsülni. A szegénységi mutató nagyjából állandó maradt, 2019-ben csak csekély mértékben csökkent 16,5 %-ra (a 2018-ban mért 16,8 %-ról, az egy évvel korábbi jövedelmek alapján). Az ekvivalens nemzeti mediánjövedelem 60 %-át el nem érő rendelkezésre álló ekvivalens jövedelemmel rendelkező háztartásokban élők száma valamivel 84,5 millió fölött van, ami az előző évhez képest másfél millió fős csökkenést jelent. Az Eurostat 2019-es jövedelmi évre vonatkozó gyorsbecslései meglehetősen stabil forgatókönyvre utalnak. A szerkesztés pillanatában még nem állnak rendelkezésre a 2020-as jövedelemre vonatkozó (és így a válsághelyzet hatásait tükröző) gyorsbecslések. A 2020-as változások nehezen jelezhetők előre, többek között a válság mediánjövedelemre gyakorolt valószínűsíthető hatása miatt. A szimulációs eredmények azt mutatják, hogy a válságra adott válaszként hozott szakpolitikai intézkedéseknek köszönhetően a szegénységi ráta az EU-ban átlagosan csak 0,1 százalékponttal fog bővülni. A szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők rögzített aránya (azaz a báziséven rögzített szegénységi küszöbhöz viszonyított arány) ezzel szemben 1,7 százalékpontos növekedést mutat, ami a jövedelemszinteknek egy rögzített szegénységi küszöbhöz mért, várhatóan jelentős mértékű zuhanását jelzi. A súlyos anyagi nélkülözésben élők számának a világjárvány előtti nagy mértékű visszaesése hozzájárult a felfelé irányuló társadalmi konvergenciához. 2019-ben több mint 2 millióan kerültek ki a súlyos anyagi nélkülözésből, így számuk 24,4 millióra vagy az EU népességének 5,6 %-ára csökkent. Ez a csökkenés már a hetedik egymást követő évben jelez komoly javulást. Kiváltó oka azon tagállamok jó teljesítménye, amelyekben a súlyos anyagi nélkülözés aránya a legmagasabb volt (lásd a 3.4. szakaszt), ami így hozzájárult a folyamatos felfelé irányuló társadalmi konvergenciához (bár az ütem 2019-ben lassult a korábbi évekhez képest). 6. ábra: A Covid19 előtt csökkent a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők aránya, de a szegénységben élők aránya nagy mértékben változatlan maradt A szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők (AROPE) aránya és az AROPE almutatói (2010–2019) Forrás: Eurostat, t2020_50, t2020_51, t2020_52, t2020_53 mutatók. Az adatok 2020 februárjától az EU-27 tagállamaira vonatkoznak.

Ugyanakkor a világjárványt megelőző jó munkaerőpiaci teljesítmény segített a gyakorlatilag aktív kereső nélküli háztartásokban élők számának további csökkentésében. A nagyon alacsony munkaintenzitású háztartásokban élők száma 2019-ben több mint 1 millió fővel csökkent. Ez a teljes népesség 8,5 %-ának felelt meg, ami a 2014-es csúcsértékhez képest további csökkenést mutat. Mivel a Covid19 okozta megrázkódtatás a kevésbé stabil állásokban dolgozó munkavállalókat relatíve nagyobb mértékben érintette (lásd a 3.3. szakaszt), ez a mutató 2020-ban súlyosan romolhat. Bár a szegénység vagy társadalmi kirekesztettség kockázata 2019-ben jelentős mértékben csökkent, a gyermekek esetében továbbra is magasabb. 2018 és 2019 között a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élő gyermekek (18 évnél fiatalabbak) száma 674 000 fővel, azaz 3,6 %-kal csökkent az EU-27-ben. Ennek eredményeként a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők aránya 22,5 % a gyermekek esetében, a 2018-ban mért 23,4 %-kal összevetve. A szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élőknek a munkaképes korú népesség (18–64 év közöttiek) körében és az idősebbek (65 év felettiek) körében mért arányával (21,5 % illetve 18,6 %) összevetve ez az arány még mindig magas. A dolgozói szegénység kockázata 2019-ben kis mértékben csökkent ugyan, de még így is magas volt, míg a szegénység mélysége a nagyon alacsony munkaintenzitású háztartásokban élők esetében volt jelentős. 2019-ben a dolgozói szegénységben élők százalékos aránya 0,3 százalékponttal, 9 %-ra csökkent, ami a 2016-os 9,8 %-os csúcs alatt van ugyan, de még így is 0,5 százalékponttal magasabb, mint a 2010-ben elért minimum. A részmunkaidős és a határozott idejű munkaszerződéssel dolgozók még mindig jobban ki vannak téve ennek a kockázatnak, körükben a dolgozói szegénység rátája 15,1 % és 16,2 % (lásd még a 3.1.1. és a 3.4.1. szakaszt). Ugyanakkor a relatív mediánjövedelmi szegénységi rés, amely azt méri, hogy a szegénységben élők jövedelemszintje mennyire áll távol a szegénységi küszöbtől (azaz hogy mennyire súlyos a szegénység), 2019-ben 24,4 % volt, azaz gyakorlatilag nem változott 2018-hoz képest. A tagállamok eltérő dinamikát mutatnak (a részleteket lásd a 3.4.1. szakaszban). Összesített szinten a (gyakorlatilag) aktív kereső nélküli háztartásokban élő munkaképes korú népesség (18–64 év közöttiek) esetében a szegénységi rés 2019-ben 36,2 %-on stabilizálódott, ami az ellátások alacsony megfelelőségére és korlátozott lefedettségére utal. A jövedelmi egyenlőtlenség 2019-ben továbbra is magas szinten volt, és lassult a konvergencia. Átlagban a tagállamokban a háztartások legtehetősebb 20 %-ának jövedelme ötször akkora volt, mint a legszegényebb 20 % jövedelme. Bizonyított, hogy az elmúlt évtizedben a jövedelmi egyenlőtlenség általános növekedését az eloszlás alsó hányadában megfigyelhető egyenlőtlenségek növekedése okozta (lásd a 3.4. szakaszt). A konvergencia lassuló ütemét jelzi a korlátozott mértékű javulás, különösen a fokozottabb egyenlőtlenségeket mutató országokban. A jövedelemeloszlás alsó 40 %-ában található háztartások jövedelem-részaránya 2019-ig nőtt, az egyéb jövedelmi egyenlőtlenséget jelző egyéb mutatók mérsékelt javulása mellett. Az EU-27 átlaga 2019-ben elérte a 21,4 %-ot, míg 2018-ban és 2017-ben 21,2 % volt (2014-ben és 2015-ben érte el a 20,9 %-os minimumot). E problémák hosszú távú jellegére tekintettel fontos rendszerszintű jövőbe tekintő elemzések segítségével mélységében is megérteni a lehetséges kiutakat, és megerősíteni az EU rezilienciáját.



2.A SZOCIÁLIS EREDMÉNYTÁBLA RÖVID ÁTTEKINTÉSE A szociális jogok európai pillérét az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság közösen hirdette ki 2017. november 17-én. Húsz elvet és jogot tartalmaz, amely támogatja az esélyegyenlőséget és a hozzáférést a munkaerőpiachoz, a méltányos munkafeltételeket, valamint a szociális védelmet és a társadalmi befogadást. A pillér iránytűként hivatott szolgálni a tagállamok közötti konvergenciafolyamat számára, amelynek célja a társadalmi-gazdasági körülmények javítása. A szociális jogok európai pillérének megvalósítása különösen a jelenlegi válsághelyzetben élvez prioritást. A Bizottság 2021 első negyedévében ambiciózus intézkedési tervet fog beterjeszteni, amellyel biztosítja a pillér teljes körű végrehajtását. Az intézkedés terv lesz a Bizottság fő eszköze, amellyel közép- és hosszú távon hozzájárul a társadalmi-gazdasági helyreállításhoz és rezilienciaépítéshez, ugyanakkor fokozza a digitális és zöld gazdaságra való átállás szociális igazságosságát. A szociális jogok európai pilléréhez egy szociális eredménytábla tartozik, amely az egyes tagállamok teljesítményének figyelemmel kísérésére és a trendek követésére szolgál. Az eredménytáblán több (elsődleges és másodlagos) mutató található a tagállamok foglalkoztatási és szociális teljesítményének vizsgálatára a pillér keretében azonosított három fő dimenzió mentén: i. esélyegyenlőség és hozzáférés a munkaerőpiachoz, ii. dinamikus munkaerőpiacok és méltányos munkafeltételek, valamint iii. állami támogatás/szociális védelem és társadalmi befogadás. A 2018-as kiadás óta az együttes foglalkoztatási jelentés magában foglalja a szociális eredménytáblát, amelynek eredményeit ez a fejezet foglalja össze az elsődleges mutatók tekintetében. Ezt az elemzést az általánosabb reformok kontextusába helyezve a 3. fejezet mutatja be. 2.1. Az eredménytábla ismertetése Az eredménytábla kulcsfontosságú eszköz a foglalkoztatási és szociális területen nyújtott teljesítmény, valamint a jobb életkörülmények és munkafeltételek irányában megmutatkozó konvergencia monitorozására. Segít különösen figyelemmel kísérni a tagállamok helyzetét a pillér mérhető dimenzióin, kiegészítve a meglévő monitorozási eszközöket, különösen a foglalkoztatási teljesítményfigyelőt és a szociális védelmi teljesítményfigyelőt. A szociális eredménytábla 14, a foglalkoztatási és szociális trendeket széles körben értékelő elsődleges mutatót foglal magában: -Esélyegyenlőség és hozzáférés a munkaerőpiachoz: §A korai iskolaelhagyók aránya, 18–24 év közöttiek §A foglalkoztatási rátában megmutatkozó nemek közötti különbség, 20–64 év közöttiek §Jövedelmi egyenlőtlenség a jövedelmi ötödök aránya alapján mérve – S80/S20 §A szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők (AROPE) aránya §A nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő fiatalok (NEET-fiatalok) aránya, 15–24 év közöttiek -Dinamikus munkaerőpiacok és méltányos munkafeltételek: §Foglalkoztatási ráta, 20–64 év közöttiek §Munkanélküliségi ráta, 15–74 év közöttiek §Tartós munkanélküliségi ráta, 15–74 év közöttiek

§A háztartások rendelkezésére álló, reálértékben mért, egy főre eső bruttó jövedelem §Egy teljes munkaidőben foglalkoztatott, egyedülálló, gyermektelen, átlagbért kereső munkavállaló nettó keresete -Állami támogatás/szociális védelem és társadalmi befogadás: §A (nyugdíjaktól eltérő) szociális transzferek hatása a szegénység visszaszorítására §Intézményes gyermekgondozásban részesülő 3 év alatti gyermekek aránya §Egészségügyi ellátás iránti ki nem elégített igények, saját bevallás szerint §Az alapvető vagy annál fejlettebb általános digitális készségekkel rendelkező egyének népességhez viszonyított aránya. Az elsődleges mutatók elemzésére a Foglalkoztatási Bizottság és a szociális védelemmel foglalkozó bizottság által közösen megállapított általános módszertan használata útján kerül sor (a részleteket lásd a 3. mellékletben). E módszertan a tagállamokra jellemző helyzetet és a fejleményeket a szociális eredménytáblán szereplő elsődleges mutatók szintjének és éves változásainak a vizsgálatával elemzi. A szintek és változások besorolása a vonatkozó (súlyozatlan) uniós átlagoktól való távolságnak megfelelően történik. Ezt követően a tagállamoknak a szinteket és változásokat illető teljesítményét (egy előre meghatározott mátrix segítségével) összesítik, és így minden egyes tagállam a hét kategória (a „legjobban teljesítők”, „az átlagosnál jobb”, „jó, de figyelemmel kísérendő”, „átlagos/semleges”, „gyenge, de javuló”, „figyelemmel kísérendő” és „kritikus helyzet”) egyikébe kerül. Erre alapozva az 1. táblázat összegzi az eredménytáblán megállapított eredményeket az egyes mutatók tekintetében elérhető legfrissebb értékek szerint. A 14 mutató, ideértve a hosszú távú trendeket és a kiegészítő mutatókat is, részletes elemzését – relevanciájuktól függően – a 3. fejezet mutatja be. A szociális eredménytábla eredményei segítenek a tagállamoknak a foglalkoztatási és társadalmi kihívások beazonosításában. Az európai szemeszter összefüggésében a szociális eredménytábla eredményeit rendszeresen használják az országjelentésekben az országspecifikus kihívások elemzésének alátámasztására. Tagállami szinten a nemzeti reformprogramok, valamint a stabilitási és konvergenciaprogramok elkészítéséhez szolgáltat alapot. A foglalkoztatási teljesítményfigyelőben és a szociális védelmi teljesítményfigyelőben foglalt további elemzéssel együtt ez szükség szerint megteremtette az elemzési alapot a Bizottságnak az országspecifikus ajánlásokat érintő javaslatok későbbi megtételére. E folyamat során a táblázat figyelmes, nem gépies értelmezése szavatolt, és egyéb – kvalitatív és kvantitatív jellegű – elemeket is figyelembe vesznek. A szociális eredménytábla segíti a nemzeti reformtervek és a helyreállítási és rezilienciaépítési tervek elkészítését – a Helyreállítási és Rezilienciaépítési Eszköz keretében ezek a legfontosabb referenciadokumentumok. A 2021. évre vonatkozó éves fenntartható növekedési stratégiában jelzetteknek megfelelően a Helyreállítási és Rezilienciaépítési Eszköz változásokat hoz majd az európai szemeszter 2021. évi ciklusában. Mivel mindez az európai szemeszter folyamatát egészíti ki, érdemes a tagállamoknak a nemzeti reformprogramjukat és a helyreállítási és rezilienciaépítési tervüket egyetlen egységes dokumentumban benyújtani. Ráadásul – ahogyan az a tagállamoknak szóló, a helyreállítási és rezilienciaépítési tervekre vonatkozó iránymutatásban is szerepel – a tagállamoknak nagy vonalakban ismertetniük kell, hogy a tervek mennyire állnak összhangban a szociális jogok európai pillérével, és mennyire tudnak ténylegesen is hozzájárulni ahhoz. A tagállamoknak továbbá fel kell vázolniuk a terv általános gazdasági és társadalmi hatását (a makrogazdasági kilátások értékelésével együtt), releváns mutatók bemutatásával, ideértve a szociális eredménytáblán szereplő mutatókat is. A 2021-ben tervet benyújtó tagállamok esetében a Bizottság ezek lényegi értékelését a tanácsi végrehajtási jogi aktusokra irányuló javaslatokat kísérő elemző dokumentumokban fogja elvégezni. A 2021-es együttes foglalkoztatási jelentés a szociális eredménytábla tekintetében regionális dimenziót is tartalmaz. A mutatók nemzeti szinten való alakulása elkendőzheti a regionális szinten jelentkező jelentős különbségeket (miközben sok tagállamban számos szakpolitikáról és finanszírozásról ezen a szinten születik döntés). Ennek tükrében az együttes foglalkoztatási jelentés már második éve tartalmaz a szociális eredménytábla alapján a regionális helyzetre vonatkozó bizonyítékokat. Nevezetesen a 4. mellékletben található térképek a szociális eredménytábla egyes elsődleges mutatóit a tagállamok szerint, regionális bontásban mutatják be. Emellett a 3. fejezetben található elemzés adott esetben ismerteti a regionális szintű megállapításokat azoknak a tagállamoknak az esetében, amelyekben nagy eltérések mutatkoznak a NUTS II régiók között. Az adatok és a megállapítások lehetővé teszik annak megértését, hogy egy ország különböző régiói milyen eredményeket érnek el a pillér egyes fő dimenzióinak tekintetében, és segítenek az országokon belüli konvergencia ellenőrzésében, a regionális szakpolitikák hatásának értékelésében és a regionális szakpolitikai döntéshozatal alakításában. 2.2. Megállapítások a szociális eredménytábla alapján A szociális eredménytábla a foglalkoztatásnak a Covid19-válság nyomán kialakult körülményeit tükrözi, ugyanakkor az adatok hozzáférhetőségének köszönhetően a világjárvány előtti szociális és készségekkel kapcsolatos feltételeket is ismerteti. Az eredménytábla bemutatása óta a tagállamok helyzetének az elsődleges mutatókkal kapcsolatos értékelése (az előző szakaszban ismertetett módszertan szerint) a legfrissebb rendelkezésre álló éves adatok alapján történt, mind a szintek, mind pedig a változások tekintetében. A jelenlegi fordulat esetében ez a megközelítés azt jelentené, hogy a legtöbb mutató esetében a 2019-es adatokat (és a 2018-hoz képest elért változásokat) kellene vizsgálni. Az éves adatok használata azonban nem tenné lehetővé a legfrissebb munkaerőpiaci fejleményeknek a válság összefüggésében történő vizsgálatát, és azok korábbi (járvány előtti) tendenciákra történő visszavezetését. Ebben az összefüggésben az EMCO mutatókkal foglalkozó csoportja beleegyezett abba, hogy a szociális eredménytábla értékelésénél ideiglenesen eltérjen az éves adatok használatától, és ehelyett inkább a legújabb negyedéves adatokat használja a következő öt munkaerőpiaci elsődleges mutató esetében, amelyek esetében ténylegesen rendelkezésre állnak az adatok (a munkaerő-felmérés alapján): ·Foglalkoztatási ráta, 20–64 év közöttiek ·A foglalkoztatási rátában megmutatkozó nemek közötti különbség, 20–64 év közöttiek ·Munkanélküliségi ráta, 15–74 év közöttiek ·Tartós munkanélküliségi ráta, 15–74 év közöttiek ·A nem foglalkoztatott, oktatásban és képzésben nem részesülő fiatalok aránya (NEET-fiatalok aránya), 15–24 év között

Az elsődleges mutatók 2020 első felében a munkaerőpiaci feltételek bizonyos mértékű romlását jelzik. A fentiekben említett öt munkaerőpiaci mutató közül a foglalkoztatási ráta és a foglalkoztatásban, oktatásban vagy képzésben részt nem vevő (NEET-) fiatalok aránya romlott 2020 II. negyedévében az EU-27-ben 2019 II. negyedévével összevetve, miközben a munkanélküliségi ráta nagyjából azonos maradt; a nemek közötti foglalkoztatási különbség és a tartós munkanélküliségi ráta azonban némi javulást mutatott (a közelmúltbeli trendekről további részletek az 1. fejezetben). A szociális és a készségmutatók, amelyeknél csak a Covid19 előtti adatok állnak rendelkezésre, 2019-ben tovább javultak. A fennmaradó kilenc elsődleges mutató pozitív vagy nagyjából stabil trendet jelez éves szinten (azaz vagy 2019-ben, vagy 2018-ban, az adatok hozzáférhetőségétől függően). Különösen a szegénység, az egyenlőtlenség és az ezzel kapcsolatos mutatók (azaz a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők aránya, a jövedelmi ötödök aránya, a háztartások egy főre eső rendelkezésre álló bruttó jövedelme, teljes munkaidőben foglalkoztatott, egyedülálló, gyermektelen, átlagbért kereső munkavállaló nettó keresete), valamint az oktatással, gyermekgondozással és készségekkel összefüggő mutatók (az oktatást és a képzést korán elhagyók, 3 év alatti gyermekek gyermekgondozásban való részvétele, az alapszintű vagy magasabb szintű általános digitális készségekkel rendelkező népesség aránya) átlaga tekintetében mutatkozott javulás. Nagyjából stabil trend volt megfigyelhető a szociális transzfereknek a szegénység visszaszorítására gyakorolt hatása tekintetében, valamint az egészségügyi ellátás iránti, saját bevallás szerint ki nem elégített igény terén. A 3. fejezetben található szórásdiagramoknak megfelelően a legtöbb munkaerőpiaci mutató tekintetében eltérő trendek figyelhetők meg a tagállamok között (a tartós munkanélküliségi ráta kivételével). Ez azt jelenti, hogy átlagosan a rosszabb kiinduló helyzetű tagállamok erősebb romlást tapasztaltak 2020 II. negyedévében. Bizonyos mértékű konvergencia azonban általánosságban megfigyelhető az egyéb elsődleges mutatók esetében (egyes esetekben a trend nem határozható meg egyértelműen). Csaknem minden tagállam kihívásokkal néz szembe legalább egy elsődleges mutató tekintetében. Összességében nézve a három legproblémásabb besorolást (vagyis a „kritikus helyzet”, a „figyelemmel kísérendő” és a „gyenge, de javuló”), Németország kivételével valamennyi tagállam rendelkezik legalább egy jelzéssel. Csak a „kritikus helyzet” besorolást tekintve (azok a mutatók, amelyek az átlagnál sokkal alacsonyabb szinten állnak, és az elmúlt év során nem javultak elegendő mértékben, esetleg tovább romlottak) 15 tagállamnál szerepel figyelmeztető jelzés, ami eggyel több a 2020-as együttes foglalkoztatási jelentésben szereplő számnál. Ausztria, Magyarország és Portugália (a két utóbbi az előző évi kikerülést követően ismét) bekerült az országok e csoportjába, míg Észtország és Litvánia elhagyta azt. A 14 értékelt területen összesen 116 „kritikus helyzet”, „figyelemmel kísérendő” vagy „gyenge, de javuló” helyzet azonosítható, ami az összes értékelés körülbelül 33 %-ának felel meg (ez egy százalékponttal több, mint a 2020. évi együttes foglalkoztatási jelentésben szereplő arány). Ezek közül 41 „kritikus helyzet” (ami az összes értékelés 11,1 %-ának felel meg), a 2019. évi együttes foglalkoztatási jelentésben szereplő 40-nel szemben (ami az összes értékelés 10,3 %-ának felelt meg). A korábbi évekhez hasonlóan a tagállamok helyzete és nehézségeik súlyossága jelentős eltérést mutat – ami a munkaerőpiaci mutatókat illetően a válsághelyzet hatását is tükrözi. Románia és Spanyolország „kritikus”, „figyelemmel kísérendő” vagy „gyenge, de javuló” értékelést kapott tíz vagy több mutatót illetően, őket Bulgária és Görögország követi kilenc-kilenc kihívással (lásd az 1. táblázatot). Ezen országok közül Bulgária, Románia és Spanyolország esetében fordul elő legnagyobb arányban „súlyos helyzet” (6-6 alkalommal), őket Görögország követi (4). Görögország, Románia és Spanyolország azonban néhány kedvező értékelésről is beszámolt (amelyeket a világjárvány kitörése előtt rögzítettek): Görögország a „legjobban teljesítők” között van a korai iskolaelhagyás tekintetében, és „az átlagosnál jobb” eredmény ért el a jövedelmi egyenlőtlenség és az egyéni digitális készségek szintjének területén; Spanyolország a „legjobban teljesítők” között van a gyermekgondozásban való részvétel és „az átlagosnál jobb” az egészségügyi ellátás iránti, saját bevallás szerint ki nem elégített igény területén; A háztartások egy főre jutó rendelkezésére álló jövedelmének növekedése terén Románia „a legjobban teljesítők” között van. A kihívások összmennyisége tekintetében Olaszország (hét kihívás), Ciprus, Magyarorszá