1. Bevezetés

A környezeti károk megelőzése és felszámolása tekintetében a környezeti felelősségről szóló 2004/35/EK irányelvre (a továbbiakban : „környezeti felelősségről szóló irányelv” vagy „irányelv”) vonatkozó második végrehajtási jelentés összefoglalja az irányelv alkalmazásával kapcsolatban 2007 és 2013 között szerzett tapasztalatokat. A jelentés a bizottsági szolgálati munkadokumentum figyelembevételével értelmezendő. A jelentés a környezeti felelősségről szóló irányelv 18. cikkének (2) bekezdésén alapul. A jelentés az elmúlt két évben elvégzett REFIT-értékelés alapján a végrehajtás tekintetében következtetéseket és ajánlásokat fogalmaz meg. A REFIT-értékelés 2012-ben kettő, 2013-ban pedig három tanulmány alapján azt vizsgálta, mennyire működőképes és célravezető az irányelv .

Az irányelv a jelentős környezeti kárnak minősülő esetekkel foglalkozik. Az irányelv az Európai Unió működéséről szóló szerződés 191. cikkében rögzített „szennyező fizet” elvet alkalmazza, ami azt jelenti, hogy ha egy ipari tevékenység jelentős környezeti kárt okoz, akkor az általa okozott környezeti terhelés költségeit nem a köznek kell megtérítenie. Azok a gazdasági szereplők, akik az irányelv III. mellékletében felsorolt veszélyes keresőtevékenységekkel foglalkoznak (lásd a 2. szakaszt), az általuk okozott kárért objektív felelősséget viselnek, felelősségük tehát nincs a felróhatósághoz (szándékosság vagy gondatlanság) kötve. Az ettől eltérő (tehát nem veszélyes) keresőtevékenységgel foglalkozó gazdasági szereplők felelőssége felróhatósághoz kötött.

Az irányelv fő célkitűzése a környezeti kár közvetlen veszélyének fennállása esetén a kár megelőzése, a környezeti kár bekövetkezte esetén pedig a kár felszámolása. A „szennyező fizet” elvnek megfelelően a felelős gazdasági szereplőnek meg kell tennie a szükséges kármegelőzési vagy kárfelszámolási intézkedéseket, és valamennyi költséget viselnie kell. A kár akkor minősül felszámoltnak, ha a környezetet visszaállították a kárt megelőző, eredeti állapotába. Az irányelv a biológiai sokféleségben (védett fajokban és természetes élőhelyekben), vizekben, valamint talajban okozott károkra vonatkozik. Az irányelv nem érinti a hagyományos károkat (vagyoni kár, életvesztés, testi sérülés vagy gazdasági veszteség).

2. Nemzeti jogba való átültetés és végrehajtás

Számos tagállam nem tartotta be a nemzeti jogba való átültetés határidejét (2007. április 30.), így az irányelv csak 2010 közepére került átültetésre mind a 27 tagállam nemzeti jogába. Az első bizottsági jelentés ismertette ezeket a késedelmeket és az egyéb hiányosságokat. A Bizottság ezenkívül az első jelentésben részletesen elemezte azt a kialakult bonyolult helyzetet, amelynek oka az, hogy a környezeti felelősségre vonatkozó uniós eszköz tulajdonképpen egy meglehetősen rugalmas keret, amely a tagállamok többségében már korábban is létező nemzeti jogszabályok kiegészítéseképpen került bevezetésre. Az uniós eszköz bevezetése az irányelv nemzeti jogba való átültetését megelőző helyzethez képest összességében valamivel egységesebb jogi helyzetet teremtett (egyes tagállamokban például nem volt érvényben semmilyen környezeti felelősségre vonatkozó rendszer). A helyzet jogi és gyakorlati értelemben azonban továbbra is diverzifikált, így az egységes európai rendszer létrehozásához további lépésekre van szükség.

A Bizottság megtette a szükséges intézkedéseket a késedelmes átültetés és a megfelelőségi hiányosságok vonatkozásában (hét tagállam esetében még mindig vannak felszámolandó megfelelőségi hiányosságok). Ezek az intézkedések némiképpen előremozdították a tagállamok jogrendszereinek összehangolását. A sokféleség azonban az irányelv keretjellegéből adódóan továbbra is fennáll, amely a tagállamok számára jelentős mértékű rugalmasságot tesz lehetővé.

A tagállamok 2007 áprilisa és 2013 áprilisa között megközelítőleg 1245 olyan igazolt környezeti káresetről számoltak be, amely kiváltotta az irányelv alkalmazását. Az egyes tagállamokból jelentett káresetek száma azonban jelentősen eltér egymástól. A bejelentett káreseteknek több mint 86 %-át két tagállam jelentései teszik ki (Magyarország: 563 káreset, Lengyelország: 506 káreset), a többi káreset nagy részét pedig hat tagállamból jelentették (Németország: 60, Görögország: 40, Olaszország: 17, Lettország, Spanyolország és az Egyesült Királyság). Tizenegy tagállam 2007 óta egyetlen olyan káresetet sem jelentett, amely az irányelv hatálya alá tartozik, azonban előfordulhat, hogy a káreseteket kizárólag nemzeti rendszerük keretén belül kezelik.

Az irányelv hatálya alá eső káresetek éves száma az egyes tagállamokban jelentős mértékben eltér egymástól: a 95-től egészen 0-ig terjedő skálán belül változik. Ha egy tagállamban magas ez a szám, az nem szükségszerűen jelenti azt, hogy az adott tagállam a szükségesnél szigorúbban alkalmazza az irányelvet. A megfelelőségi ellenőrzések kiértékelése és feldolgozása rámutat, hogy az eltérések a különböző jogi keretekkel és hagyományokkal (főként azzal, hogy a korábban érvényes jogszabályokat hatályon kívül helyezték-e vagy sem), a környezet állapotának esetleges különbségeivel és az alapvető kifejezések és fogalmak eltérő értelmezésével magyarázhatók a későbbiekben leírtak szerint. Az irányelv fokozottabb alkalmazása gyakran a következő tényezőknek köszönhető:

az irányelv hatálya alá eső káresetek nyilvántartásainak használata;

az érdekelt feleknek több lehetőségük van észrevételek benyújtására és az illetékes hatóságokkal való kapcsolatfelvételre;

az illetékes hatóságok – másodlagos alapon – kötelesek kármegelőzési és kárfelszámolási intézkedéseket tenni, ha ezt a gazdasági szereplők elmulasztják; és