HU Az Európai Unió Hivatalos Lapja C 44/1

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleménye – A 2007 és 2013 közötti időszak helyes gyakorlatain alapuló hatékony partnerségek ösztönzése a kohéziós politikai programok irányítása terén (feltáró vélemény)

2011/C 44/01

Előadó: Jan OLSSON

2009. február 23-án Margot Wallström, az Európai Bizottság alelnöke felkérte az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságot, hogy készítsen feltáró véleményt az alábbi tárgyban:

A 2007 és 2013 közötti időszak helyes gyakorlatain alapuló hatékony partnerségek ösztönzése a kohéziós politikai programok irányítása terén.

A bizottsági munka előkészítésével megbízott „Gazdasági és monetáris unió, gazdasági és társadalmi kohézió” szekció 2010. június 23-án elfogadta véleményét.

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság 2010. július 14–15-én tartott, 464. plenáris ülésén (a 2010. július 14-i ülésnapon) 141 szavazattal 1 ellenében, 3 tartózkodás mellett elfogadta az alábbi véleményt.

1. Következtetések és ajánlások

1.1 Az EGSZB határozottan hisz abban, hogy a valódi és elmélyült partnerség nagymértékben fokozza az EU kohéziós politikájának hatékonyságát és globális sikerét. A partnerség a fenntartható gazdasági és szociális fejlődés eszköze; eléri, hogy az uniós alapok folyamatosan figyelembe vegyék a helyi szintű szereplők igényeit, növeli az EU ismertségét, és megerősíti a demokráciát. A sikeres partnerségnek a valódi részvétel hosszú távú esélyén kell alapulnia, egyenlő lehetőségeket biztosítva a magánszférabeli partnerek számára arra, hogy aktív szerepet vállaljanak az állami szervek mellett, „együtt könnyebb” alapon.

1.2 A jelenlegi rendeletek továbbra is túl nagy mozgásteret engednek a partnerségi elv nemzeti szintű értelmezésének. Ezeknek a jogszabályoknak, különösen pedig az 1083/2006/EK általános rendelet 11. cikkének a megerősítésére van szükség. A jövőre nézve az EGSZB néhány változtatást javasol a cikk szövegében, lefektetve ezáltal a partnerség minimumkövetelményeit.

1.3 Az EGSZB sajnálatát fejezi ki amiatt, hogy az Európai Bizottság szerepe az utóbbi időben inkább az eljárásokra, így kevésbé az eredményekre összpontosult. Az EGSZB szilárdan hisz abban, hogy az Európai Bizottságnak a partnerségi elv őreként erősebb és sokkal proaktívabb szerepet kell betöltenie. A nyitott koordinációs módszer alapján a tagállamokkal, a régiókkal és a szervezett civil társadalommal közösen arra kellene törekednie, hogy még szélesebb körben alkalmazzák ezt az elvet.

1.4 Létfontosságú, hogy a partnerek folyamatosan bővítsék kapacitásaikat: minden operatív program esetében technikai támogatási erőforrásokat kell a szociális partnerek és a civil társadalom rendelkezésére bocsátani.

1.5 Az EGSZB hangsúlyozza, hogy globális támogatásokkal igen hatékonyan el lehet érni a partnerek – különösen a kisvállalkozások és a szociális gazdaság – valódi részvételét, ezért ezt az eszközt mind az ESZA-, mind pedig az ERFA-programokban kiterjedten kellene alkalmazni minden tagállamban.

1.6 Az EGSZB továbbá szorgalmazza, hogy vissza kellene térni a társadalmi innovációra és a helyi fejlesztésre irányuló egyszerűsített közösségi kezdeményezési programokhoz.

1.7 A 2013 utáni uniós kohéziós politikában a programstruktúráknak és a szabályozásnak is elő kellene segítenie a partnerségi elv érvényesítését. Ez összhangban áll a Barca-jelentéssel, amely a „helyalapú megközelítés” és a partnerség közötti kapcsolatra helyezi a fő hangsúlyt, és az ERFA szempontjából különösen releváns. A jelentésnek szerepet kellene kapnia az Európa 2020 stratégiában.

1.8 A civil társadalomnak a kohéziós politika minden szakaszába történő fokozott bevonása érdekében a megfelelő európai partnerekkel való egyeztetés eredményeként közösségi szinten létre kellene hozni a bevált gyakorlatok kódexét.

1.9 A programok pozitív hatásának növelése érdekében feltétlenül egyszerűsítésre van szükség, főként a kisebb szereplők részvételével futó projektek esetében. A projektek irányítását ésszerűsíteni kell. Az ilyen résztvevőknek szánt pénzügyi kifizetéseket jobban kell támogatni, és fel kell gyorsítani, mégpedig előfinanszírozás és a kellő időben történő kifizetések útján.

1.10 Az EGSZB számára világos, hogy nem létezik univerzális megoldás. A helyes gyakorlatokat azonban lehet és kell is széles körben terjeszteni. Néhány ilyen bevált gyakorlat e vélemény mellékletében kerül kifejtésre. Az Európai Bizottságnak támogatnia kellene ezek elterjesztését.

1.11 A legtöbb tagállamban a régiók döntő szerepet játszanak a partnerségi elv megvalósításában. Az EGSZB ezért azt javasolja, hogy azok a régiók, amelyek meg szeretnék osztani tapasztalataikat, és terjeszteni szeretnék saját bevált gyakorlataikat, hozzák létre a „partnerségben elöl járó régiók” hálózatát, és úgy véli, hogy a Régiók Bizottsága lenne a legalkalmasabb arra, hogy ennek a hálózatnak az útját egyengesse.

2. Bevezetés

2.1 2009 februárjában az Európai Bizottság felkérte az EGSZB-t, hogy készítsen feltáró véleményt arról, hogyan ösztönözhetők a 2007 és 2013 közötti időszak helyes gyakorlatain alapuló hatékony partnerségek a kohéziós politikai programok irányítása terén. A véleménynek ezenkívül hozzá kell járulnia a jövőbeli kohéziós politika kialakításához is. A felkérés szerint az EGSZB-nek különösen meg kellett vizsgálnia a civil társadalmi partnereknek a kohéziós politika kidolgozásában való partnersége és részvétele különböző aspektusait. Ez a vélemény azonban nem foglalkozik a közszférán belüli „vertikális” (azaz az Európai Bizottság, a tagállamok, a regionális, helyi és más önkormányzatok közötti) partnerséggel.

2.2 A vélemény kidolgozását elősegítette az Európai Bizottság szolgálataival való szoros együttműködés. Az előadó jelentős terepmunkát végzett, amelybe a helyes gyakorlatok felderítése és dokumentálása érdekében bevonta az EGSZB, a nemzeti gazdasági és szociális tanácsok, a szociális partnerek és más civil szervezetek tagjait is. Meghallgatásokra került sor Katowicében, Portóban és Schwerinben, az előadó pedig több más tagállamba is ellátogatott. Ezenkívül az Európai Parlament és a Régiók Bizottsága is értékes támogatást nyújtott.

3. A partnerségi elv és fejlődése

3.1 A partnerség az uniós kohéziós politika egyik alapja. Elsőként a Római Szerződés említi 1957-ben, az Európai Szociális Alap létrehozásának évében. A következő lépésre 1988-ban kerül sor, amikor az elv a strukturális alapok általános eszközévé válik. A partnerség eleinte csupán a hagyományos gazdasági és szociális szereplőkre koncentrált. Jelenleg részt vehet benne „bármilyen egyéb megfelelő testület, mely a civil társadalmat, a környezetvédelmi partnereket, a nem kormányzati szervezeteket és a férfiak és nők közötti egyenlőség támogatásáért felelős testületeket képviseli”. (1) Ez a fejlődés az EU-nak a felelősségteljes kormányzásra irányuló stratégiai célkitűzését tükrözi, amelyet legutóbb az „Európa 2020” jövőkép is megerősített.

3.1.1 Az átfogó rendelet 11. cikke kulcsfontosságú a partnerségi elv hatályának és alkalmazási körének meghatározásában. A tagállamok bevonják az érintett partnereket a különböző programozási szakaszokba. Ezen túlmenően nemzeti, regionális és helyi szinten, illetve gazdasági, szociális, környezetvédelmi és egyéb téren a nemzeti szabályozással és gyakorlattal összhangban kijelölik az adott területet legmegfelelőbben képviselő partnereket. Az Európai Bizottság minden évben konzultál a gazdasági és szociális partnereket európai szinten képviselő szervezetekkel.

3.2 A rendelet lehetővé tesz „globális támogatásokat”. Az ilyen alapok kezelése átruházható közreműködő szervezetekre, ideértve a regionális fejlesztési szervezeteket vagy a nem kormányzati szervezeteket is (42. cikk).

3.2.1 A technikai segítségnyújtással kapcsolatos intézkedések célozhatják a partnereket, az alapok támogatásából részesülő kedvezményezetteket és a nyilvánosságot. Ilyenek például az információk terjesztésére, a hálózatépítésre, a tudatosság növelésére és az együttműködés és a tapasztalatcsere ösztönzésére irányuló intézkedések (45–46. cikk).

3.3 Az EUMSz. 163. és a fent említett tanácsi rendelet 104. cikke különleges szerepet szán a szociális partnereknek az Európai Szociális Alapot (ESZA) illetően. Az Európai Bizottság alapkezelői munkáját egy bizottság segíti, amelyet a kormányok, a szakszervezetek és a munkáltatói szervezetek képviselői alkotnak.

3.4 Az Európai Szociális Alap esetében a partnerség részleteit az 1081/2006/EK rendelet fejti ki.

3.4.1 Hangsúlyt kapnak a felelősségteljes kormányzás, a partnerség, a kapacitásépítés és az EQUAL program tanulságai, és azokat a szociális partnerek és más érintettek bevonásával népszerűsíteni kellene (preambulum és 5. cikk).

3.4.2 Az ESZA előmozdítja a releváns transznacionális, nemzeti, regionális és helyi szintű érdekelt felek – például szociális partnerek és nem kormányzati szervezetek – hálózatba szerveződésén keresztüli partnerségeket, megállapodásokat és kezdeményezéseket (3. cikk (1) bekezdés e) pont). Mindezt a kapacitás erősítése támogatja (3. cikk (2) bekezdés b) pont).

3.4.3 Az ESZA feladata többek között a szociális partnerek megerősítése és a szociális párbeszéd megszilárdítása a konvergenciarégiókban. A társadalmi befogadás, valamint a nemek közötti egyenlőség és az esélyegyenlőség területén futó programokban elsősorban a nem kormányzati szervezeteknek kell aktív szerepet kapniuk (5. cikk).

3.4.4 Különös figyelem fordítandó a partnerséggel kapcsolatos innovatív tevékenységekre (7. cikk).

3.5 Az ESZA- és az EMVA-rendelettel ellentétben az Európai Regionális Fejlesztési Alapra (ERFA) vonatkozó 1080/2006/EK rendelet nem tartalmaz konkrét rendelkezéseket a partnerségekre vonatkozóan. Az EESC úgy véli, hogy az ERFA-nak inkább a kisvállalkozásokra, az innovációra és a helyi fejlesztésekre kellene összpontosítania, olyan eszközökkel, amelyek kedveznek az ilyen jellegű partnerségnek (pl. célzott intézkedések, globális támogatások).

4. Partnerség a gyakorlatban

4.1 A kohéziós politika sikerének és hatékonyságának azok a tényezői, amelyek a partnerségi elvnek tulajdoníthatók, az alábbiak szerint foglalhatók össze:

— Különböző nézőpontok és ismeretek gyűlnek össze, és rámutatnak a helyi valóságra.

— Jobban reagálnak a partnerek szükségleteire és lehetőségeire.

— A helyi szintű cselekvésnek köszönhetően az intézkedéseket még jobban a vállalkozások, munkavállalók és általában a polgárok realitásaihoz lehet alakítani.

— A programokban nagyobb hangsúlyt kap a környezetvédelem, a nemek közötti egyenlőség, illetve a társadalmi kirekesztés elleni küzdelmet célzó intézkedések.

— Az integrált politikákkal járó értéktöbblet láthatóbbá válik.

— A partnerség a kollektív kötelezettségvállalás alapvető eszköze, ezenkívül hozzájárul a közkiadások és a politikák hatékonyságának növeléséhez.

— A partnerek révén a közösségi kohéziós politika polgárközelibbé válik.

4.2 A partnerség sikere azonban nagymértékben függ attól, hogy a nemzeti és politikai kultúrának része-e a konzultáció és a részvétel hagyománya. Ahol igen, ott a partnerek nagyobb szerepet kapnak, és így kialakíthatnak, sőt, végre is hajthatnak programokat és projekteket.

4.3 A tapasztalatok szerint a partnerségi elv általános megvalósulása az évek során javult, annak ellenére, hogy a megítélése partnerenként eltérő. Még mindig vannak jelentős – országonként, de néha még országon belül is eltérő jellegű – akadályok. Néhány tagállamban azonban a civil társadalom úgy látja, hogy a 2000–2006-os programozási időszakhoz képest némi visszaesés történt.

4.4 Az utóbbi években az Európai Bizottság minden eddiginél nagyobb figyelmet fordít a formalitásokra és az ellenőrzési követelményekre. A kisvállalkozásoknak és a szervezeteknek kevesebb lehetőség áll rendelkezésükre projektek végrehajtására. A kis projektek támogatására megfelelő erőforrások nagyrészt eltűntek. Számos közösségi kezdeményezésű programot megszüntettek, és a legtöbb tagállamban nem is sikerült ezeket általánossá tenni.

4.5 A partnerséget még mindig formalitásnak tekintik: az állami szervek és a partnerek nem bíznak egymásban, mivel gyakran nem értenek egyet a partnerség céljával, vagy nincs róla világos elképzelésük. Nincs egyértelmű elképzelés arról, hogy miben áll a szervezett civil társadalom, illetve annak szerepe. Mindezt erősítik a szabályozás homályos rendelkezései, illetve az is, hogy a hatóságok a partnerséget újabb teherként fogják fel. Megkérdőjeleződik a partnerek legitimitása és reprezentatív jellege, és kezdenek attól tartani, hogy a túlzott és időigényes konzultációk lassíthatják a programok megvalósítását.

4.6 Következésképpen a konzultációs eljárások gyakran nem megfelelőek, mivel túl bürokratikusak, túlságosan technikai jellegűek, és a partnerek számára biztosított határidők túl szűkösek. Hatalmas információs szakadék tátong az illetékes hatóságok és a partnerek között. Ez utóbbiakat sok esetben csupán részben vonják be a politikaalkotásba és a végrehajtásba. A partnerek figyelmen kívül hagyása azt jelenti, hogy nem hallgatják meg őket. Ellenállás tapasztalható az újfajta gondolkodásmóddal és az innovatív elképzelésekkel szemben is. A jelenlegi szabályokat és azok végrehajtását nem tették alkalmassá a partnerség előmozdítására. Ez eltántorítja a partnereket a részvételtől és a kötelezettségvállalástól.

4.7 Ahhoz, hogy betölthessék partneri szerepüket, sok társadalmi-gazdasági szereplőnek és civil szervezetnek megfelelő ismeretekre, szervezetre, szakmai képességekre és pénzügyi erőforrásokra van szüksége. A kis szervezetek számára különösen nehéz a teljes mértékű részvétel.

4.8 A BusinessEurope egy felmérése az előző periódushoz képest számottevő javulást mutat a 2007–2013 közötti programozási időszakra, annak köszönhetően, hogy a hatóságok és a szociális partnerek nagyobb tapasztalattal rendelkeznek, fokozott az átláthatóság a vitákat illetően, továbbá jobban szervezettek a konzultációs és végrehajtási eljárások. A részvételt általában kielégítőbbnek tartják nemzeti, mint regionális szinten. Az EU-hoz nemrégiben csatlakozott tagállamokban mindenképpen további javulásra van szükség, sőt, ez még a nagy múltú uniós tagsággal bíró országokra is igaz. A BusinessEurope rámutat a rövid konzultációs folyamat és a programvégrehajtás jelentős késedelme által jelentett hiányosságra, és jobb visszajelzést igényel a konzultációs folyamatból.

4.9 Az UEAPME (Európai Kézműves-, Kis- és Középvállalkozások Szövetsége) alulról induló és a „gondolkozz előbb kicsiben” elvet alkalmazó, a helyi vállalkozások és közösségek szükségleteihez alakított megközelítést tart helyesnek. A partnerséget a többszintű és többszereplős kormányzás keretében kell kialakítani. Kiemeli még, hogy a horizontális szubszidiaritás – vagyis a társadalmi-gazdasági partnereknek európai, nemzeti és helyi szinten egyszerre történő bevonása – a siker egyik tényezője. Az adminisztratív és pénzügyi szabályokat egyszerűsíteni kell, illetve nagyobb, hatékonyabb előlegekre és globális támogatásokra van szükség. Az UEAPME szerint vannak olyan régiók, ahol a kisvállalkozásoknak a rendelkezésre álló uniós finanszírozás mindössze 1-2 %-a jut. A finanszírozáshoz jutás érdekében a kkv-knak partnerségben és közvetítő szervezeteken keresztül kell tevékenykedniük. Elengedhetetlen ezzel kapcsolatosan a technikai segítségnyújtás. Az UEAPME kéri, hogy az Európai Bizottság tegyen közzé egy útmutatót az alapok felhasználási lehetőségeiről.

4.10 Az Európai Szakszervezetek Szövetsége (ESZSZ) szerint nem sok javulás volt tapasztalható a legutóbbi programozási időszak folyamán. Azt kéri, hogy a rendeletben világos szabályok határozzák meg a partnerséget, és legyenek arra vonatkozó minimumkövetelmények. A partnerség minősége nagymértékben függ a hatóságoknak az elv alkalmazása iránti szándékától. Az ESZSZ egyetért azzal, hogy a nemzeti és regionális szintű partnerség jobban működik, mint a helyi. Fontos a tapasztalatok megosztása. A régióközi együttműködési programokat – különösen a régióközi szakszervezeti tanácsok bevonásával – meg kell szilárdítani. Az ESZSZ tagjainak tapasztalatai alapján kiadott egy kézikönyvet arról, hogy miként működhetnek a szakszervezetek együtt az ESZA-val.

4.11 2010 februárjában az európai szociális partnerek (ESZSZ, BE, CEEP) közös jelentést adtak ki az ESZA-ról. Ennek végkövetkeztetése az volt, hogy a kapacitásépítés elengedhetetlenül fontos az Alap hatékonyságának javításához. A jelentés akadályként említi továbbá az adminisztráció rugalmatlanságát és azt, hogy a partnerség fogalma egyes tagállamokban még nem világos. A szociális partnerek szerint erősebb partnerségre lenne szükség köztük és a regionális, illetve helyi önkormányzatok között.

4.12 Az Európai Szegénységellenes Hálózat (EAPN) javasolja, hogy a konzultáció legyen széleskörű és mélyreható, fogjon át különféle szervezeteket és több, különböző módszert használjon. A részvétel költségkeretét ne lépjék túl, és az ülések legyenek megfelelően gyakoriak. Az EAPN szerint fontos az EQUAL program tanulságait felhasználni az ESZA-ban, az innováció, a partnerség, a nemek közötti esélyegyenlőség és a nemzeteket átfogó jelleg elvére fókuszálva. Az előző programozási időszakhoz hasonlóan több lehetőséget kell biztosítani a kisebb projektek számára.

4.13 Az ECAS javasolja, hogy a tagállamok és a régiók állítsanak össze egy a programok és projektek összes szakaszát lefedő tájékoztatási, konzultációs és részvételi tervet. Ezeket a terveket egy a helyi vezetők részvételével folyó többszintű kormányzás és partnerség keretében kellene közzétenni és értékelni. Az ECAS javasolja, hogy a tapasztalatok megosztásában élen járni kívánó régiók alakítsanak ki egy gyakorlati közösséget.

4.14 Egy a cseh CpKP által közzétett jelentés szerint a közép- és kelet-európai nem kormányzati szervezetek (NGO-k) a Fenntartható Jövő Platformban részt vevő képviselőik révén hat országban (Bulgária, Magyarország, Lettország, Lengyelország, Románia és Szlovákia) partnerségeket elemeztek, és arra az eredményre jutottak, hogy az NGO-k korlátozott kapacitásai jelentik a legnagyobb problémát. A CpKP azt is megállapította, hogy a partnerségek túl kevés politikai támogatást kapnak. Az NGO-knak a programokhoz kínált technikai segítségnyújtás keretében képezniük kell szakértőiket és vezetőiket – az effajta segítségnyújtást inkább a közigazgatás szokta közvetlenül igénybe venni. Óvatosabban kell kiválasztani a monitoring bizottságok és más testületek résztvevőit.

4.15 Egy esettanulmányokon alapuló európai parlamenti jelentés (2) szerint a kormányzás alacsonyabb területi szintek felé való elmozdítása ugyanúgy fontos, mint a köztes koordinációs fórumok vagy testületek és az informális hálózatok létrehozása. A jelentés javasolja a programok egyszerűsítését is. A politikákkal kapcsolatos tanulást és a kapacitásépítést olyan konkrét intézkedéseken keresztül kell megvalósítani, mint a stratégiai viták, a nemzeteken átívelő fellépések, a támogatási struktúrák, valamint a bevált gyakorlatok terjesztése.

5. Általános megjegyzések

5.1 Az EGSZB meg van győződve arról – amit korábbi véleményeiben többször hangsúlyozott –, hogy a valódi és elmélyült partnerség a strukturális alapok célzottabb és hatékonyabb felhasználásához vezet, és ezáltal sikeresebb projekteket eredményez. A partnerségnek a valódi részvétel hosszú távú esélyén kell alapulnia, amely egyenlő lehetőségeket biztosít a magánszférabeli partnerek számára arra, hogy szerepet vállaljanak az állami szervek mellett. A valódi partnerség az összes résztvevőt kölcsönösen nyertes helyzetbe hozza.

5.2 Az összes közösségi politika középpontjában a polgárnak kell állnia. A strukturális alapok kapcsán ezért a partnerségnek alulról építkező megközelítést kell tükröznie, és lehetőséget kell biztosítania minden polgár és polgárokat összefogó szervezet számára ahhoz, hogy részt vegyenek a kohéziós politikában és az általa finanszírozott projektekben. Ha a partnerségi elv áthatja a programozást és a végrehajtást, akkor a polgárság és a szervezett civil társadalom aktívan részt fog venni a kohéziós politikában, ezzel erősödik a demokrácia.

5.3 A valódi partnerség kultúrájának kialakítása tanulási folyamat. Lényege, hogy elősegítjük a partnerek érvényesülését, és egyenlő lehetőséget teremtünk mindannyiuknak arra, hogy részt vehessenek a kohéziós politika megvalósításának minden szakaszában. A tapasztalatok azt mutatják, hogy a kapacitásépítésre szánt erőforrások rendkívül fontosak ahhoz, hogy a partnerség hatékonyabban működhessen. Ezért ezeket a forrásokat minden partnernek ki kellene használnia, az állami és a magánszektorban egyaránt, és minden operatív programban, nem csak a konvergenciarégiókban. Nagy szükség van az állami és a magánpartnerek közötti további „közös képzésre”.

5.4 A partnerek között nincs egyensúly sem a befolyás, sem a hatalom, sem az információhoz való hozzáférés, sem pedig a pénzügyi eszközök vagy a szakmai kapacitások terén. A 2013 utáni időszakra nagy szükség van egy olyan keret kialakítására, amely újból egyensúlyt teremt az állami szervek és a magánszektor között egy a regionális és a helyi dimenzióra, valamint a magánszféra társadalmi és gazdasági szereplőire építkező partnerség elvén alapuló irányítási modell segítségével.

5.5 A köz- és a magánszférabeli partnereknek kölcsönösen meg kell bízniuk egymásban, és felül kell emelkedniük saját külön érdekeiken. Ehhez szemléletváltás szükséges, illetve új, a helyi vállalkozások és szervezetek igényeinek megfelelő „gondolkozz előbb kicsiben” elven alapuló párbeszédkultúrának kell kialakulnia. Az állami szerveknek nyitottaknak kell lenniük a hozzájárulások iránt, a magánszférabeli partnereknek pedig elkötelezetté kell válniuk. Ez utóbbit úgy lehet elérni, hogy lehetővé tesszük a projektek magánszféra általi társfinanszírozásának növelését. A partnerek bevonására már korai stádiumban törekedni kell, lehetőséget biztosítva számukra arra, hogy meghatározó és konstruktív szerepet töltsenek be.

5.6 A szociális gazdaság szervezetei, valamint az NGO-k mellett a szociális partnereket is be kell vonni, mivel kulcsfontosságú társadalmi-gazdasági szereplők. Fontos a pluralizmus ösztönzése azáltal, hogy bevonják a kisméretű, innovatív vállalkozásokat, szervezeteket és más szereplőket is, akik a jövőben főszerepet kaphatnak. A partnerségnek emellett rugalmasnak és célirányosnak kell lennie a különböző programok egyedi igényeinek megfelelően.

5.7 Amint fentebb említettük, a politikai kultúra, a hagyomány és a tapasztalat meghatározó abban, hogy miként valósul meg a gyakorlatban a partnerségi elv az egyes tagállamokban. Minthogy a 27 tagú Unión belül a megvalósulás nagymértékben eltér, nem létezik olyan egyetlen homogén modell, amely minden környezetre alkalmazható lenne. A gyakorlatokat tehát kölcsönös tanulási folyamat során meg kell osztani egymással. A helyes gyakorlatok elterjesztéséért az összes érintett fél együttesen felelős, ezzel hatékonyabbá válik az alapok felhasználása.

5.8 A partnerségen belül az egyes partnerek szerepe és státusza szerint eltérőek a felelősségi körök, a jogok és a kötelezettségek. Ez különösen igaz akkor, amikor a részvételi jog a döntéshozó hatalommal kerül szembe a költségvetési kérdésekben. De még ez az ellentét is feloldható, ha a partnerek konszenzusos megközelítésre törekszenek a stratégia és a finanszírozás kapcsán.

5.9 A jelenlegi rendelet szerint a partnerségi elv alkalmazását a tagállamok irányítják a nemzeti szabályokkal és gyakorlatokkal összhangban. Az EGSZB szerint nagy és sürgős szükség van a magas színvonalú partnerség megszervezésének módjával kapcsolatos európai minimumkövetelmények meghatározására. Az EESC ezért úgy véli, hogy az ERFA-nak inkább a kisvállalkozásokra, az innovációra és a helyi fejlesztésekre kellene összpontosítania a partnerségnek kedvező és hasznos eszközök, mint például célzott programok, globális támogatások stb. felhasználásával.

5.10 A partnerség megerősítése érdekében meg lehet és meg kell reformálni az általános értelemben vett programozást. Mindez akkor érhető el, ha a programok pontosabban meghatározott célokkal és (pl. földrajzi, ágazati, feladatra vonatkozó) kiterjedéssel rendelkeznek, illetve problémaorientáltabbakká válnak.

5.11 Az, hogy a programstruktúrákból közvetlenül következik, hogy milyen eséllyel lesz sikeres a partnerség, egyértelmű volt olyan közösségi kezdeményezések esetében, mint az EQUAL vagy az URBAN II, ahol kifejezetten elő volt írva a partnerség. Ezeknek a kezdeményezéseknek a leállítása a partnerségi elv tekintetében a 2000–2006 közötti tervezési időszakhoz képest visszalépésként értékelhető. Sok tagállamban nem sikerült általánosan átvenni az EQUAL tapasztalatait a jelenlegi programozási időszakban, annak ellenére, hogy az ESZA-rendeletben létezik erre vonatkozó rendelkezés.

5.12 A vidéki területeket célzó LEADER a kezdetektől élen járt a partnerségi elv alkalmazásában. Bár immár nem közösségi kezdeményezés, azért megjegyzendő, hogy egyrészt a kezdeményezés sikerének, másrészt pedig az EMVA-rendelet (1698/2005/EK rendelet) 6. cikke szigorúbb rendelkezéseinek köszönhetően a LEADER módszert a jelenlegi tervezési időszakban teljes mértékben a vidékfejlesztési programok kötelező részévé tették. Célja, hogy bevonja és mozgósítsa a helyi szereplőket azáltal, hogy területi szövetségeket hoz létre a belülről fakadó helyi fejlődés érdekében. Az úgynevezett „helyi akciócsoportok”, helyi szintű partnerségek létrehozása eredeti sajátosság. A helyi döntéshozatali szinten a társadalmi-gazdasági partnerek és a civil társadalom van többségben. A LEADER-t nemzeti szintű, a helyi projekteket a nemzeti és az uniós szinttel összekötő kiterjedt partnerségből álló vidéki hálózatok támogatják.

5.13 Az EGSZB sajnálatát fejezi ki amiatt, hogy az Európai Bizottság szerepe az utóbbi időben inkább eljárásközpontúvá vált, és így inkább az ellenőrzésekre összpontosít, és csak kevésbé a valós eredményekre. Az EGSZB hangsúlyozza, hogy az Európai Bizottságnak erősebbnek és proaktívabbnak kellene lennie a partnerségi elv végrehajtását tekintve. A kohéziós politikának a múltban alkalmazott filozófiájához visszatérve az Európai Bizottságnak puszta megfigyelőből valódi és aktív „partnerré” kellene átalakulnia.

5.14 Az EGSZB azt tapasztalja, hogy a strukturális alapok programjaival és projektjeivel kapcsolatos adminisztratív és pénzügyi eljárások fékező, akadályozó, sőt eltántorító hatást fejtenek ki elsősorban a kkv-kra, mikrovállalkozásokra és a szociális gazdaság szervezeteire a strukturális alapok felhasználása tekintetében. Az EGSZB számára ezért az ilyen eljárások mind uniós, mind pedig nemzeti szintű egyszerűsítése logikusan következik a sikeres partnerség kialakításának szükségességéből, akárcsak a kifizetések felgyorsítása. Ez a kérdés kiemelt sürgősséggel kezelendő.

5.15 A globális támogatások kiemelkedően hatékonyaknak bizonyultak abban, hogy közelebb vigyék az alapok kezelését a kedvezményezettekhez és azok szükségleteihez. Az ilyenfajta támogatások eredményesek voltak a kisméretű projektek finanszírozásában. Az EGSZB sajnálatát fejezi ki, hogy a 2000 és 2006 közötti időszakhoz képest ezt a rendszert a jelenlegi időszakban alaposan megnyirbálták. Síkraszáll amellett, hogy minden tagállamnak mindkét alapból szélesebb körben kellene globális támogatásokat felhasználnia, és az irányítást ténylegesen a kedvezményezettekre kellene bíznia ahhoz, hogy a kkv-k és a szociális gazdaság hatalmas potenciálja felszabadulhasson.

5.16 Örvendetes lenne ezzel kapcsolatosan az EBB határozottabb és kiterjedtebb tevékenysége is. Az EGSZB kéri még a JEREMIE program megerősítését a kisméretű vállalkozások és azok szervezetei támogatásának ösztönzése céljával.

5.17 Az EGSZB megismétli kérését, hogy minden, az Unió kohéziós politikájával kapcsolatos alapot – például az EMVA-t és az Európai Halászati Alapot is – vonjanak egybe és hangoljanak össze közös operatív programokban. Az effajta egyesítés még hatékonyabbá teszi a partnerséget, mivel a partnereknek általában a fejlesztés egészére vonatkozóan vannak elképzeléseik. Az EGSZB úgy véli, hogy a nemzeti politikákba való beépítést is érdemes lenne aktívan folytatni, ezáltal az integrált megközelítés kétszeresen is hasznos lenne: európai és nemzeti szinten egyaránt.

5.18 Ez a kérés teljes mértékben összhangban van a 2009 áprilisában készült Barca-jelentéssel, (3) amely kiemeli a szervezett civil társadalommal való partnerség szerepét abban, hogy a kohéziós politika területi dimenziója kulcsfontosságú szerepet kapjon az európai integrációban. A partnerség alapvető az alapok eredményes és megfelelő felhasználásához. A jelentés kiemeli, hogy mobilizálni kell a helyi szereplőket, és nyilvános viták segítségével be kell vonni a polgárokat. Fabrizio Barca javasolja, hogy a 2013 utáni új kohéziós politikát előzze meg 2010–2012 során egy valódi stratégiai vita, amelyben a civil társadalom is részt vesz.

6. Európai kezdeményezések a javítás érdekében

6.1 Az EGSZB szerint számos európai és nemzeti szintű kötelező és önkéntes intézkedés szükséges ahhoz, hogy a strukturális alapokon belül javuljon és megerősödjön a partnerség, valamint hogy a helyes partnerségi gyakorlat minden tagállamban érvényesüljön. Az EGSZB kéri a különböző közösségi rendeletek módosítását. Ezenkívül szükség van egy helyesnek ítélt gyakorlatokat összegyűjtő kódexre és ahhoz kapcsolódóan az Európai Bizottság határozottabb iránymutatására is.

6.2 Az EGSZB javasolja, hogy a jelenlegi 1083/2006/EK általános rendeletben a partnerségre vonatkozó 11. cikk az alábbiak szerint kerüljön módosításra (a javasolt változtatásokat is tartalmazó szöveg az 1. mellékletben található), és ebben a formában kerüljön be egy jövőbeli új rendeletbe.

6.2.1 Az (1) bekezdésben található „a hatályban lévő nemzeti szabályozással és gyakorlattal összhangban” szövegrész kiegészítendő „a megfelelő partnerekkel történő egyeztetés után” kitétellel. A folyamat csak úgy válhat legitimmé, és csak úgy eredményezhet sikeres projekteket, ha a partnerség természetét illetően megállapodásra törekszünk a partnerekkel. Az EGSZB egyetért a releváns partnerek meghatározására irányuló, az ESZA-bizottságon belül már meghozott rendelkezésekkel, és úgy véli, hogy ezt a konkrét rendelkezést az összes strukturális alapra ki kellene terjeszteni.

6.2.2 Az EGSZB szerint a 11. cikknek mindenképpen tartalmaznia kellene azt az elképzelést is, hogy a partnerségi elv megvalósulását az Európai Bizottságnak, a tagállamoknak és a szervezett civil társadalomnak közösen kell figyelemmel kísérnie. A nyitott koordinációs módszer kitűnő modellként szolgál ehhez. Az Európai Bizottság a tagállamokkal együttműködve kitűzi a célokat, mutatókat és irányvonalakat állapít meg, méri a teljesítményt és megvalósítja a bevált gyakorlatok cseréjét, illetve a szakértői felülvizsgálatok keretében az értékeléseket.

6.2.3 A Lisszaboni Szerződés elismeri a nyitott koordinációs módszert, amellyel az EUMSz. 149., 153., 156., 168., 173. és 181. cikkében is találkozhatunk. Az EGSZB ezért javasolja a 11. cikknek hasonló megfogalmazásokkal történő kiegészítését: „A Bizottság – a tagállamokkal szorosan együttműködve – kezdeményezést tehet iránymutatások és mutatók megállapítására, a bevált gyakorlatok cseréjének megszervezésére, valamint az időszakonkénti felülvizsgálat és kiértékelés szükséges elemeinek kialakítására.” A szociális partnereket és a civil társadalmat képviselő legfontosabb európai szervezeteknek is részt kellene ebben venniük.

6.2.4 A gazdasági és szociális partnerekkel folytatandó európai szintű konzultációnak legalább évente kétszer sorra kell kerülnie, és abba be kell vonni a 11. cikk (1) bekezdés c) pontjában említett érintett és képviseleti szövetségeket, valamint – az EMVA-val való kapcsolat kialakítása érdekében – a vidékfejlesztési szervezeteket is. Már most kellene ilyen konzultációkat szervezni a jövőbeli, 2013 utáni kohéziós politikát előkészítő valódi, európai szintű stratégiai vita részeként (lásd: Barca).

6.2.5 Az EGSZB hasonlóképpen javasolja a konkrétan az egyes alapokhoz kapcsolódó uniós szintű konzultációs folyamatok javítását is. A szociális partnerek megkülönböztetett szerepének sérelme nélkül az ESZA-bizottságnak megfelelő konzultációk után az érdekelteket képviselő más szervezetektől is be kellene vonnia néhány megfigyelőt.

6.2.6 Az EGSZB erőteljesen szorgalmazza az ERFA- és az EMVA-rendelet módosítását olyanképpen, hogy az átvegye az ESZA-rendeletnek a felelősségteljes kormányzásról és partnerségről szóló 5. cikkében kifejtett elképzelést. Továbbá javasolja, hogy az új ERFA-rendelet egy partnerségi bizottságról is tegyen említést.

6.2.7 Az EGSZB különösen kiemeli, hogy „megfelelő, az összes magánszektorbeli partner számára elérhető összeget kell elkülöníteni kapacitásépítésre”, ezért azt javasolja, hogy általános elvként az operatív programok mindegyike esetében a technikai segítségnyújtásra szánt költségvetés 10 %-át különítsék el kapacitásépítési és tanulási célokra. Támogatni kellene továbbá az európai szintű képzést, amely a nemzeti szint számára is hasznot hajt, és ezáltal elősegíti a tapasztalatok és a helyes gyakorlatok cseréjét.

6.3 A kellő egyszerűsítés elvégzése érdekében az EGSZB úgy gondolja, hogy ésszerűsíteni kellene a projektek auditját és ellenőrzését. A kifizetéseket, a pénzügyi garanciákat és az előfinanszírozást mind a kedvezményezettek szükségleteihez kellene igazítani, és fel kellene gyorsítani, különösen ha kisvállalkozásokról van szó. A jelenlegi előfinanszírozási lehetőségek az Európai Bizottság által 2009-ben javasolt számos javító célú intézkedés ellenére továbbra sem megfelelőek.

6.4 A magasabb színvonalú partnerség eléréséhez vezető minimumkövetelmények teljesítése érdekében az EGSZB azt javasolja, hogy az Európai Bizottság a 11. cikkben felsorolt partnerkategóriák képviselőivel karöltve dolgozzon ki egy „helyes gyakorlatok kódexét” a partnerségi elv gyakorlati alkalmazásáról, az alábbi irányelvek alapján:

— a megfelelő állami és magánszférabeli partnereknek már a kezdeti szakaszban közösen ki kell alakítaniuk egy információs/konzultációs/részvételi tervet a programozáshoz, a végrehajtáshoz és az értékeléshez, világos célkitűzésekkel és egy követendő útitervvel;

— az illetékes hatóságoknak jelentést kell tenniük arról, hogy hogyan vették figyelembe a partnerségi elvet javaslataikban és jelentéseikben. A partnerek álláspontját világosan és nyilvánosan dokumentálni kell;

— a partnerséget hatáskörrel kell felruházni az irányítóbizottságban és más, a strukturális alapok keretén belül létrehozott konzultatív testületekben részt vevő saját tagjainak kiválasztására vonatkozó eljárások tekintetében. A kiválasztásnak az érdeklődésen, a reprezentativitáson és az új, elkötelezett és innovatív szereplők iránti nyitottságon kell alapulnia;

— minden operatív programban technikai segítségnyújtásnak kell a partnerek rendelkezésére állnia a kapacitásépítéshez, a koordinációhoz és a képviselethez; ezeket a projekteket a partnereknek maguknak kell kialakítaniuk és irányítaniuk;

— a partnerséget a kezdetektől be kellene vonni a projektek kiválasztási kritériumainak megállapításába;

— a partnerséget feltételül kell szabni az alapok által finanszírozott projektek számára;

— elő kell mozdítani a nemzetek közötti partnerséget;

— ki kell alakítani a kedvezményezettek szempontjából hatékony kezelés mérőszámait;

— végre kell hajtani az eljárások és ellenőrzések egyszerűsítését;

— fel kell gyorsítani a kedvezményezettek felé történő kifizetéseket;

— az irányítóbizottságokban vagy más, az NSRF-hez kapcsolódó megfelelő testületekben meg kell vitatni a hosszú távú stratégiákat;

6.5 Amennyiben ez alatt a tervezési időszak alatt az operatív programok jelentősen módosulnak, a partnerségi elvet szigorúan be kell tartani és ki kell emelni.

6.6 Az EGSZB javasolja, hogy azok a régiók, amelyek meg szeretnék osztani tapasztalataikat, és terjeszteni kívánják bevált gyakorlataikat, hozzák létre a „partnerségben elöl járó régiók” hálózatát. Kezdetleges formában már léteznek ilyen hálózatok. (4) Az effajta kezdeményezések népszerűsítése érdekében javasoljuk, hogy az EGSZB, az RB és az Európai Bizottság közösen lépjen fel. A Régiók Bizottsága lenne a legalkalmasabb arra, hogy ennek a hálózatnak az útját egyengesse.

6.7 Végezetül az EGSZB javasolja, hogy az Európai Bizottság irányítsa egy a megfelelő európai szintű partnerekből álló munkacsoport megalakítását a partnerségi elv különböző nézőpontokból történő népszerűsítésére, illetve kéri, hogy az állami támogatásokra és a közbeszerzésekre vonatkozó szabályoknak ne legyenek negatív hatásai a partnerségre.

7. Helyes gyakorlatok

7.1 Jelen vélemény kidolgozásakor a helyes gyakorlatok feltárását a , nem pedig az állami szervek bevonása és szerepe szempontjából végeztük. A külön mellékletben röviden ismertetett esetek csupán ízelítőként szolgálnak. Kétségtelen, hogy van több hasonló példa is.

7.2 A helyes gyakorlatot négy szempont alapján ítéltük meg. Ezek: a partnerséghez való hozzáférés, a partnerek érvényesülésének elősegítése, döntéshozatali partnerségek és célzott partnerségek.

7.3 Az egyik területen „helyesnek” tekinthető gyakorlat nem feltétlenül jelenti azt, hogy a gyakorlat összességében is „helyes”. Másrészt egyazon gyakorlat akár kettő vagy több területen is helyesnek tekinthető. Néhány példát külön ki kell emelni: ilyen az Anglia egész területén alkalmazott szisztematikus partnerségi megközelítés; a béke megteremtésére és a megegyezés elérésére irányuló sikeres program Észak-Írországban, amelyben kulcsfontosságú szerep jut a helyi partnerségeknek és a helyi szintű részvételnek; az összes alap (köztük az EMVA) partnerségben történő kezelése az integrált fejlődés érdekében a németországi Mecklenburg-Vorpommern tartományban; egy spanyolországi ESZA operatív programnak a civil társadalom (Fundación ONCE és mások) által egyedülálló módon történő kezelése; valamint Walesben a nonprofit ágazat támogatási struktúrája (3-SET).

7.4 A helyes gyakorlatnak mind a négy szempontját megtaláljuk néhány érdekes példában, amelyekben a strukturális alapok felhasználásának célja kifejezetten az, hogy megfeleljenek a helyi szintű szereplők igényeinek. Ilyen a szakszervezetek, a szövetkezetek és a bankok közötti innovatív partnerség, amely az olaszországi Toscanában az Esprit globális támogatási rendszert irányítja; a globális támogatások stratégiai és fokozott felhasználása a franciaországi Poitou-Charentes régióban, a területi foglalkoztatási megállapodások Ausztriában, vagy az ESZA decentralizált kezelése Németországban, Baden-Württemberg tartományban. Meg kell említeni ennek kapcsán a LEADER program keretében létrehozott helyi akciócsoportokat is.

7.5 A partnerségi elv javításának és fejlesztésének dinamikus folyamata is jó gyakorlat. Jó példa erre Lengyelország esete, ahol érdemes kiemelni, hogy az alapok decentralizált kezelését olyan munkacsoportok végzik, amelyekben a partnerek döntő fontosságú szerepet kapnak. A partnerség szabályaira vonatkozó olaszországi nemzeti keretmegállapodást (Protocollo d'Intesa), valamint az egyes régiókban – pl. Puglia régióban – ennek mintájára létrejött hasonló pozitív kezdeményezéseket is érdemes követni.

7.6 Az EGSZB megjegyzi, hogy a nemzeti és/vagy regionális gazdasági és szociális tanácsok általában csupán részben kerülnek bevonásra – kivétel ez alól az olaszországi CNEL esete, amelynek jelentős szerepe van Mezzogiorno (Dél-Olaszország) régió politikáinak kialakításában és értékelésében. Például Portugáliában, Franciaországban (regionális szinten) és Máltán a tervezési fázisban vesznek részt.

7.7 A hozzáférés felvet azzal kapcsolatos kérdéseket is, hogy mely partnereket választják ki, és hogyan. Átlátható és legitim eljárásra van szükség a partnerek meghatározásához. A kiválasztás általában nem a szociális partnerek, hanem inkább az NGO-k ágazata számára jelent problémát, különösen azzal kapcsolatban, hogy hogyan lehet bevonni a sebezhető és marginalizálódott csoportokat, például a fogyatékkal élőket, a börtönviselteket, a romákat és más etnikai kisebbségeket.

7.7.1 A jó gyakorlat az, ha a kiválasztás felelőssége a szervezett civil társadalomnál marad. Ennek egy érdekes példáját láthatjuk a Cseh Köztársaságban (választási rendszer).

7.8 A kapacitásépítésre és a partnerségek érvényesülésének elősegítésére számos érdekes példát találtunk. Ilyen például:

— a szociális párbeszéd tanulása (pl. Csehország),

— szakmai kapacitás kiépítése a partnerszervezetekben (Mezzogiorno, Németország, Spanyolország, Poitou-Charentes, Szlovénia),

— speciális tudásközpontok, illetve „megfigyelőközpontok” megalkotása (a „Kompetenzstellen” Németországban, a 3-SET Walesben),

— kézikönyvek és útmutatók kialakítása a partnerségi szervezetek számára nemzeti (pl. DGB Brandenburg, Németország) és európai (ESZSZ, EAPN, Bankwatch) szinten.

7.9 Egyes esetekben az azzal kapcsolatos valódi döntéshozatali jogkört, hogy mely projekteket finanszírozzák, a partnerségen belüli szervezetekre delegálták. A globális támogatások csak egy példát jelentenek erre (Olaszország, Egyesült Királyság, Franciaország). Más példák: a svédországi modell (Västra Götaland és más, a strukturális alapokhoz kapcsolódó partnerségek) vagy a Fundación ONCE korábban említett operatív programja.

7.10 Van néhány jól célzott program: ezek egyes földrajzi területekre, csoportokra, ágazatokra, közösségekre vagy konkrét feladatokra irányulnak, és ennélfogva általában a valódi döntéshozatali jogkörrel rendelkező partnerek egy konkrét csoportjához kötődnek szorosan. A béke megteremtését célzó észak-írországi program, a dániai növekedési fórumok, valamint a fenti 7.4. pontban említett helyi kezdeményezések is a helyes gyakorlatoknak ebbe a kategóriájába tartoznak.

8. Módosítási javaslatok az 1083/2006/EK tanácsi rendelet jelenlegi 11. cikkéhez:

11. cikk

Partnerség

(1) Az alapok célkitűzéseit a Bizottság és az adott tagállam közötti szoros együttműködés (a továbbiakban: a partnerség) keretében kell megvalósítani. A tagállam a nemzeti szabályozással és gyakorlattal összhangban partnerséget alakít ki többek között a következő hatóságokkal és szervekkel:

a) az illetékes regionális, helyi, városi és egyéb közhatóságok;

b) a gazdasági és társadalmi partnerek;

c) bármely egyéb megfelelő, a civil társadalmat képviselő szervezet, a környezetvédelmi partnerek, nem kormányzati szervezetek, valamint a férfiak és nők közötti egyenlőség előmozdításáért felelős szervezetek.

A nemzeti szabályozással és gyakorlattal összhangban valamennyi tagállam nemzeti, regionális és helyi szinten, illetve a gazdasági, szociális, környezetvédelmi és egyéb területeken kijelöli az adott területet legmegfelelőbben képviselő partnereket (a továbbiakban: a partnerek), figyelembe véve a nők és férfiak közötti egyenlőség és a – környezet védelmére és állapotának javítására vonatkozó követelmények integrációja által megvalósuló – fenntartható fejlődés támogatásának szükségességét.

(2) A partnerséget az (1) bekezdésben meghatározott egyes partnerkategóriákra vonatkozó intézményi, jogi és pénzügyi hatáskörökkel teljes összhangban kell megvalósítani.

A partnerség az operatív programok előkészítését, végrehajtását, monitoringját és értékelését fogja át. A tagállamok valamennyi érintett partnert – különösen a régiókat – bevonják a programozás különböző szakaszaiba az egyes szakaszok tekintetében megállapított határidőn belül.

(3) A Bizottság konzultál a partnereket európai szinten képviselő szervezetekkel az alapokból nyújtott támogatásokról.

Kelt Brüsszelben, 2010. július 14-én. az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság elnöke Mario SEPI

(1) Lásd a strukturális alapokról szóló 1083/2006/EK tanácsi rendelet 11. cikkét.

(2) „Kormányzás és partnerség nemzeti, regionális és projektalapon a regionális politika terén”, előadó: Jean-Marie Beaupuy; az Európai Parlament elfogadta 2008. október 21-én.

(3) An Agenda for a Reformed Cohesion Policy. A Place Based Approach to meeting European Union Challenges and expectations [A kohéziós politika reformjának menetrendje. Helyi alapú megközelítés az Európai Unió előtt álló kihívásoknak és elvárásoknak való megfelelés érdekében] – 2009. május.

(4) Például a Reves (partnerség a regionális/helyi önkormányzatok és a szociális gazdaság között), a Bankwatch Network, az IQ.net (regionális irányító hatóságok és kutatás), az ECAS kezdeményezés és az ESZA irányító hatóságainak bevonásával működő gyakorlati közösség (Community of Practice).