A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK a nukleáris létesítmények leszerelésére, illetve a kiégett fűtőelemek és radioaktív hulladékok kezelésére szánt pénzügyi források kezeléséről /* COM/2013/0121 final */





A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK a nukleáris létesítmények leszerelésére, illetve a kiégett fűtőelemek és radioaktív hulladékok kezelésére szánt pénzügyi források kezeléséről TARTALOMJEGYZÉK 1........... BEVEZETÉS................................................................................................................. 4 1.1........ HÁTTÉR....................................................................................................................... 4 1.2........ MÓDSZERTAN............................................................................................................ 4 2........... A JELENLEGI FINANSZÍROZÁSI GYAKORLAT A BIZOTTSÁG AJÁNLÁSÁNAK FÉNYÉBEN 6 2.1........ NUKLEÁRIS LÉTESÍTMÉNYEK LESZERELÉSE...................................................... 6 2.1.1..... Leszerelés és hulladékkezelés.......................................................................................... 6 2.1.2..... A „szennyező fizet” elv.................................................................................................... 6 2.1.3..... A pénzügyi források teljessége (beleértve a hulladékkezeléshez szükséges forrásokat is)... 7 2.2........ INTÉZMÉNYI ÉS ELJÁRÁSI SZEMPONTOK........................................................... 7 2.2.1..... Az EAK-Szerződés 41. cikke: javaslat leszerelésfinanszírozási intézkedésekre................. 7 2.2.2..... Nemzeti testület.............................................................................................................. 7 2.3........ LESZERELÉSI ALAPOK............................................................................................. 8 2.3.1..... Az alap pénzeszközeinek megfelelősége és eredete.......................................................... 8 2.3.2..... Az alap típusa, ellenőrzése, használata és felülvizsgálata.................................................... 9 2.3.3..... Új nukleáris létesítmények............................................................................................... 9 2.4........ A LESZERELÉSI KÖLTSÉGEK BECSLÉSE............................................................. 10 2.4.1..... Külön költségszámítás a műszaki leszerelésre és a hulladékkezelésre.............................. 10 2.4.2..... Költségszámítás és megfelelőség................................................................................... 10 2.4.3..... Helyszín-specifikus költségbecslések............................................................................. 10 2.5........ A LESZERELÉSI ALAPOK FELHASZNÁLÁSA...................................................... 10 2.5.1..... Az alapoknak az eredeti célra való használata, átláthatóság............................................ 10 2.5.2..... Biztonságos kockázati profil.......................................................................................... 11 2.5.3..... Alulteljesítés az alapkezelésben..................................................................................... 11 2.5.4..... Nem kereskedelmi célú nukleáris létesítmények............................................................. 11 3........... KÖVETKEZTETÉSEK ÉS KILÁTÁSOK.................................................................. 13 1. BEVEZETÉS 1.1. HÁTTÉR 2004 októberében a Bizottság benyújtotta első jelentését[1] az Európai Parlamentnek az atomerőművek leszerelésére szánt pénzügyi források felhasználásáról. A 2004-es jelentés fogadtatása kedvező volt. Az Európai Parlament saját kezdeményezésű jelentéssel[2] reagált, melyben megállapította, hogy a leszerelés nagyon bonyolult feladat, és alaposabb áttekintésre van szükség ahhoz, hogy meg lehessen érteni az egyes tagállamok finanszírozási mechanizmusait. A tagállamok szakértőivel folytatott átfogó konzultációt követően és e szakértők szakértelmének igénybevételével a Bizottság 2006-ban ajánlást[3] fogadott el a leszerelésre szolgáló pénzügyi forrásokról. 2007 decemberében a Bizottság az Európai Parlament és a Tanács elé terjesztette második jelentését[4], melyben az európai uniós nukleáris létesítmények üzemeltetőinek és a tagállamoknak a finanszírozási módszereit összevetette a bizottsági ajánlásban kifejtett kritériumokkal. A második jelentés egyik következtetése az volt, hogy részletesebb és strukturáltabb információkat kell szerezni a tagállamoktól. A folyamat eredményeként született meg az a két dokumentum – az Iránymutatások és a Kérdőív –, amely a következő fejezetben ismertetett módon a mostani jelentés alapjául szolgált. A mostani jelentés még nem elemzi a kiégett fűtőelemek és radioaktív hulladékok felelősségteljes és biztonságos kezelését szolgáló közösségi keretet létrehozó 2011. július 19-i 2011/70/Euratom tanácsi irányelv[5] következményeit, hanem, ahogy korábban is, a tagállamok és a Bizottság által az ajánlásban foglaltak végrehajtását célzó, és főként a leszerelésfinanszírozási csoport keretében végzett folyamatos munkán alapul. A jelentés célja az, hogy átfogó képet adjon a tagállamokban kialakult helyzetről. A dokumentum különösen azt vizsgálja, mennyire haladt előre a folyamat, melynek végén a leszerelés és hulladékkezelés finanszírozását biztosító tagállami rendszerek összhangba kerülnek a bizottsági ajánlásban foglaltakkal. 1.2. MÓDSZERTAN A Bizottság 2004-ben „leszerelésfinanszírozási csoport” néven ad hoc szakértői csoportot állított fel. A leszerelésfinanszírozási csoportot hivatalosan a 2006-os ajánlás ruházta fel azzal a feladattal, hogy támogassa az Európai Bizottságot a következő teendők elvégzésében: · a leszerelési politikák és stratégiák, valamint a velük összefüggő feladatok és tevékenységek egyértelmű meghatározásának előmozdítása; · aktualizált ismeretek közlése a leszereléssel kapcsolatos költségbecslésekről és az előirányzatok/alapok kezeléséről; · a jövőbeli európai szintű együttműködés és harmonizáció különböző lehetőségeinek vizsgálata. A leszerelésfinanszírozási csoport az egyetlen olyan testület, amelyben a tagállamok és a Bizottság összeülhetnek, hogy közösen megfontolják és megvitassák a leszerelésfinanszírozással kapcsolatos kérdéseket. Ezért sem az Európai Nukleáris Biztonsági Szabályozó Hatóságok Csoportja, sem az Európai Nukleárisenergia-fórum nem hozott létre olyan alcsoportot, amely kizárólag a leszerelésfinanszírozás kérdéseivel foglalkozik. A második jelentés következtetései rávilágítottak arra, milyen előnyökkel jár, ha az EU – a tagállami stratégiák közötti különbségek figyelembevételével – összehangolt leszerelésfinanszírozási módszereket alkalmaz. A leszerelésfinanszírozási csoport munkájában részt vevő nemzeti szakértők a Bizottság közreműködésével iránymutatásokat dolgoztak ki annak érdekében, hogy közös értelmezést alakítsanak ki a leszerelésfinanszírozásról szóló 2006-os bizottsági ajánlás3 tekintetében. Ez a dokumentum részletekbe menően áttekinti a leszerelésfinanszírozás különböző aspektusait. A leszerelésfinanszírozási csoport és a Bizottság az iránymutatások alapján kérdőívet állított össze a tagállamok részére. A tagállamok a kérdőívet 2010 szeptemberében kapták meg, és többségük 2011 első hónapjaiban vissza is küldte a kitöltött dokumentumot. A beérkezett válaszokat a leszerelésfinanszírozási csoport a 2011. március 16-i ülésén vitatta meg először. A válaszok összegyűjtése 2011 során tovább folytatódott. Egyes tagállamok külön felkérést is kaptak, hogy tisztázzák, illetve egészítsék ki a nem eléggé egyértelmű vagy hiányzó adatokat. A leszerelésfinanszírozási csoport 2012. március 12-i ülésén a résztvevők részletekbe menően megvitatták a bizottsági szolgálati munkadokumentum első tervezetét. Az ülésen jelen lévő országok többsége aktualizáló, javító, illetve kiegészítő javaslattal élt, főként a dokumentumtervezet azon fejezetét illetően, amely az általuk alkalmazott leszerelésfinanszírozási rendszert ismertette. A következő szakaszban összevetjük a 2006-os ajánlás és az iránymutatások kivonatát a tagállamokban kialakult – a kérdőívre adott válaszokból és a későbbi tájékoztatásokból kirajzolódó – leszerelésfinanszírozási helyzettel. A számozott bekezdések a 2006-os ajánlás logikáját követve összegzik a tagállamoktól az ajánlásban megfogalmazott fő rendelkezésekkel kapcsolatosan beszerzett információkat. 2. A JELENLEGI FINANSZÍROZÁSI GYAKORLAT A BIZOTTSÁG AJÁNLÁSÁNAK FÉNYÉBEN 2.1. NUKLEÁRIS LÉTESÍTMÉNYEK LESZERELÉSE 2.1.1. Leszerelés és hulladékkezelés A tagállamok összessége egyetért azzal az elvvel, hogy végleges leállításuk után a nukleáris létesítményeket le kell szerelni, a hulladékokat pedig megfelelő módon kell kezelni. A gyakorlati megvalósításhoz választott stratégiák azonban eléggé eltérőek a különböző országokban. Egyes tagállamok az azonnali leszerelés mellett döntöttek, mások a halasztott leszerelést tartják jobb megoldásnak, amikor is a leszerelésre később kerül sor, addig pedig biztonságosan elzárják a létesítményt. A telephely végső állapotát illetően egyesek „zöldmezős”, mások „barnamezős” területet akarnak elérni. Mivel a „zöldmezős” leszerelés költségesebb, nagyobb pénzeszközöket kell felhalmozni az erőmű üzemideje alatt. A Bizottság 2006. évi ajánlása értelmében minden nukleáris létesítmény esetében szükség van leszerelési stratégiára, s annak leszerelési politikába kell illeszkednie. A legtöbb tagállamban már mindkét terv létezik. Egyes tagállamokban a stratégia és a terv elvi kidolgozása történt meg, a pontos részleteket még meg kell határozni. A megfelelő pénzforrásokról való gondoskodásnak előfeltétele a részletes tervezés. 2.1.2. A „szennyező fizet” elv A tagállamok mindegyike egyetért a „szennyező fizet” elvével. Azok a tagállamok, ahol a nukleáris műveletek kereskedelmi alapon folynak, átfogó rendszert építettek ki abból a célból, hogy az engedély jogosultja a létesítmények üzemidejének lejárata előtt megfelelő pénzeszközöket halmozzon fel ahhoz, hogy elegendő forrás álljon rendelkezésre a leszerelés kivitelezéséhez. Minden egyes nukleáris létesítmény esetében egyértelműen meg kell állapítani a vonatkozó kötelezettségeket. Minden tagállamban nyilvánvaló, hogy az engedély jogosultja viseli a felelősséget, és az is, hogy ki az engedély jogosultja. A leszerelésfinanszírozásról készült legutóbbi jelentés közzététele óta biztató előrelépés történt az ajánlás végrehajtásában. Megállapodás született a célkitűzésekről, aminek köszönhetően a Bizottság a jövőben nagyobb figyelmet tud szentelni a finanszírozási rendszerekkel kapcsolatos részleteknek. Íme néhány példa a helyes gyakorlatra: · Hollandiában 2011 áprilisában hatályba lépett a nukleáris jogszabály legutóbbi módosítása, amely a leszerelési alap létrehozását egyértelmű jogi kötelezettséggé teszi annak érdekében, hogy abból a leszerelési költségeket teljes mértékben fedezni lehessen majd. Korábban is létezett megállapodás arról, hogy a „szennyező fizet” elve alkalmazandó, és léteztek önkéntes alapon létrehozott alapok, ám ma már ez egyértelmű jogi kötelezettség. · Franciaországban a kormány 2006-ban fogadott el ilyen jogszabályt, mára pedig konkrét tervek készültek egy olyan alap felállítására is, amely az állami finanszírozású kutatási létesítmények leszerelését fogja fedezni. · Spanyolország nemrég módosította a vonatkozó jogszabályt, melynek eredményeként a leszerelés finanszírozásában az általános díjjal szemben még nagyobb teret kap az engedély jogosultja által fizetendő hozzájárulás. 2.1.3. A pénzügyi források teljessége (beleértve a hulladékkezeléshez szükséges forrásokat is) A hulladékkezelés költségeit is a leszerelési tevékenységek költségei között kell számon tartani. Az összes tagállamról elmondható, hogy foglalkozik a problémával, és EU-szerte külön számítások készülnek e tekintetben. Különösen a jelentős kereskedelmi nukleáris programmal rendelkező tagállamok esetében igaz, hogy megbízható, szilárd alapokon nyugvó költségszámítási módszereket alkalmaznak, melyek a leszerelési tevékenységek valamennyi aspektusát figyelembe veszik. Ugyanez elvileg a nukleáris hulladékok kezelésének költségei kapcsán is érvényes, de ebben a tekintetben nagyobb bizonytalansági tényezővel kell számolni, mivel az országok többsége a végleges elhelyezés előkészítésének még csak a kezdeti szakaszánál tart. Egyes tagállamok a leszerelésre és a hulladékkezelésre két külön finanszírozási rendszert állítottak fel. 2.2. INTÉZMÉNYI ÉS ELJÁRÁSI SZEMPONTOK 2.2.1. Az EAK-Szerződés 41. cikke: javaslat leszerelésfinanszírozási intézkedésekre A leszerelésfinanszírozási intézkedéseknek az EAK-Szerződés 41. cikkében előírt bejelentési eljárás keretei közötti bejelentésére vonatkozó rendelkezések a Bizottsághoz legújabban érkező bejelentések esetében általában nem szenvedtek csorbát. Mindazonáltal nem minden bejelentés tartalmazott teljesen kidolgozott, jogszabályba iktatott leszerelésfinanszírozási intézkedéseket. E feltétel teljesüléséhez szükség van a beruházási projektek és a tervezett leszerelésfinanszírozási intézkedések (összeg, az alap megfelelő pénzeszközeinek megteremtésére vonatkozó terv stb.) leírására. A jövőben a 41. cikk szerinti valamennyi bejelentésnek ilyen részletes leírást kell tartalmaznia, legalább jogszabálytervezet formájában. Ez lehetővé teszi majd, hogy a leszerelésfinanszírozási csoport véleményezze a javaslatot. Az ajánlás kifejezetten hivatkozik a leszerelésfinanszírozási csoportra, és szerepkört jelöl ki számára. Az ajánlás alapot szolgáltat a csoport működéséhez. A leszerelésfinanszírozási csoport a Bizottság javaslata alapján fogja kidolgozni alapszabályát és azokat a kritériumokat, melyek alapján véleményt nyilvánít. 2.2.2. Nemzeti testület Ahhoz, hogy feladatait elláthassa, a nemzeti testületnek műszaki és pénzügyi tapasztalattal egyaránt rendelkeznie kell. A tagállamok túlnyomó többségében létezik már megfelelő szakértői ismeretekkel bíró nemzeti testület. A testület szerepét legjobban kidolgozó országok külön szervezetet hoztak létre, és ráruházták az alap független ellenőrzésének feladatát. Más tagállamokban a nemzeti testület szerepét az illetékes minisztérium vagy nagymértékben szakosodott független auditorok töltik be. Egyes esetekben a helyzet egyértelműsítésére van szükség azt illetően, hogy a testület milyen mértékben független az üzemeltetőtől, továbbá annak a kérdésnek a tisztázása végett, hogy ténylegesen ki tölti be az alap független ellenőrének szerepkörét. Általánosságban elmondható, hogy a nemzeti testület függetlenségének kérdését a leszerelésfinanszírozási csoport jövőbeli munkája során és a későbbi jelentésekben tovább kell gondolni. A nemzeti testületek mindegyike rendelkezik megfelelő hatáskörrel ahhoz, hogy érvényt szerezzen a korrekciós intézkedéseknek, különösen akkor, ha forráshiányról van szó. Az engedéllyel rendelkezők általában kötelesek minden olyan forráshiányt orvosolni, amelyet a nemzeti testület feltár. A nemzeti testületek rendszeres időközönként ellenőrzik a leszerelési költségbecsléseket. Az ellenőrzésekre ötévente legalább egyszer kerül sor, sok esetben azonban ennél gyakrabban. A nemzeti testület fontos szerepet játszik az alap megfelelőségének és a leszerelési kötelezettségek mértékének felülvizsgálatában. Ha a létesítmény üzemben tartásának időszakában nőnek a leszerelési költségek, az üzemeltető felelős a megnövekedett költségekért, és ennek megfelelően növelnie kell az alapban felhalmozott pénzeszközök mennyiségét is. A tagállamok ezt a szempontot már most is nagyon komolyan veszik. A bizalom növelése érdekében tanácsos a nemzeti testületeknek még nagyobb szerepet biztosítani ezen a területen (pl. növelni lehet a felülvizsgálatok végzésének gyakoriságát vagy fel lehet gyorsítani a korrekciós intézkedések végrehajtását). 2.3. LESZERELÉSI ALAPOK 2.3.1. Az alap pénzeszközeinek megfelelősége és eredete Azok a tagállamok, ahol a nukleáris műveletek kereskedelmi alapon folynak, rendszereik kialakításakor arra a modellre támaszkodtak, melyben a létesítmény üzemideje során szerzett jövedelem szolgál a megfelelő leszerelési alap forrásául. Általában a pénzeszközök felhalmozásának mértéke jelenleg megfelelőnek tűnik. A kereskedelmi nukleáris programmal rendelkező tagállamok többsége jelentős pénzforrásokat gyűjtött össze, egyesek pedig már majdnem felhalmozták a szükségesnek ítélt összeget. Ott, ahol az összegyűjtött összeg a szükséges teljes összeghez viszonyítva és a létesítmény hátralevő üzemidejét figyelembe véve nem elegendő, lehetséges, hogy az elmaradást az élettartam meghosszabbításáról folyó tárgyalások magyarázzák. Az élettartam meghosszabbításának kilátása azonban nem vezethet oda, hogy csökkenjenek a pénzeszközök összegyűjtését célzó erőfeszítések. A pénzforrások összegyűjtésére megszabott idő jellemzően a várható üzemeltetési idő egészére kiterjed. A rövidebb összegyűjtési időszak lehetősége nincs kizárva, és biztonságot jelent az előre nem látható problémákkal szemben, például ha a vártnál hamarabb kell leállítani egy létesítményt. Ha a korábbi leállításra politikai döntés miatt kerül sor, általában a döntést meghozó kormány felelős a finanszírozásból hiányzó összeg fedezéséért. Baleset bekövetkezte esetén a vonatkozó nemzetközi egyezményeken alapuló nemzetközi felelősségi rendszer alkalmazandó. Egyes tagállamokban történeti okokból léteznek kivételek az alól a szabály alól, hogy az alapban nukleáris tevékenységekből kell a pénzeszközöket összegyűjteni: ennek hátterében egy létesítmény idő előtti leállítása (a csernobili baleset utáni népszavazás nyomán), valamint az a tény állhat, hogy az uniós csatlakozás előtt nem létezett leszerelésfinanszírozási alap, vagy hogy az üzemeltető csődbe ment. Egyes esetekben az Európai Unió finanszírozási rendszert állított fel az érintett létesítmények leszerelésének támogatására, azonban a leszereléshez és a hulladékkezeléshez szükséges pénzeszközök összegyűjtéséért végső soron továbbra is az engedély jogosultja és az adott ország felelős. További erőfeszítésekre van szükség e tekintetben ott, ahol a felhalmozott pénzeszközök mennyisége nem elegendő a leszerelési költségek teljes fedezéséhez. Az említett történeti esetektől eltekintve minden más nukleáris létesítmény esetében a finanszírozási rendszernek teljes mértékben összhangban kell lennie az ajánlásban és a hulladékkezelésről szóló 2011/70/Euratom irányelvben foglaltakkal. Az Euratom-Szerződés értelmében az Európai Bizottság tulajdonát képező nukleáris létesítmények (a Közös Kutatóközpont nukleáris létesítményei) leszerelési programjáról a Parlament és a Tanács célzott közlemények formájában rendszeresen tájékoztatást kap. A leszerelésfinanszírozásra szánt pénzeszközöket a Közös Kutatóközpont kezeli, a költségvetési hatóság által jóváhagyott többéves terv alapján. Példa a helyes gyakorlatra: · Finnország és Svédország említhető követendő példaként, ugyanis ezek az országok megfelelő mennyiségű pénzösszeget gyűjtöttek össze az e célra elkülönített alapba. 2.3.2. Az alap típusa, ellenőrzése, használata és felülvizsgálata A tagállamok a saját alapjukat az alábbi alapvető típusokból választották ki: · A létesítmény üzemeltetője által fenntartott elkülönített belső alap, külön költségvetéssel, melyhez kizárólag leszerelési és hulladékkezelési célokból, a nemzeti testület felügyelete alatt lehet hozzáférni. Ilyen típusú alap létezik például Franciaországban, Belgiumban és a Cseh Köztársaságban. · Az üzemeltetőhöz nem kötődő, elkülönített külső alap. Ilyen a finnországi és svédországi alap, de ezekben az országokban az alap az állami költségvetéstől is elkülönül. Szintén ebbe a típusba tartozik Magyarország, Románia, Szlovákia és Bulgária alapja. Ez utóbbi tagállamokban azonban az alap valamilyen módon az állami költségvetés része. · El nem különülő belső alap. Ilyen alapokra Németországban van példa, ahol a kereskedelmi jog megköveteli, hogy az atomerőműveket működtető cégek jelentős tartalékokat halmozzanak fel mérlegükben a jövőbeli leszerelési és hulladékkezelési költségek fedezésére. Noha az elkülönített alap az ajánlott megoldás, a jól felügyelt el nem különülő alapokkal is lehet biztonságos rendszert kiépíteni. Ha az elkülönített alapokban összegyűjtött pénzeszközök kölcsönként szolgálnak az engedély jogosultja számára, fokozott ellenőrzésre van szükség, mellyel egy független testületet kell megbízni. A felülvizsgálatot végző nemzeti testületnek teljesen függetlennek kell lennie az üzemeltetőtől, és megfelelő hatáskörrel kell rendelkeznie ahhoz, hogy érvényt tudjon szerezni bármely javasolt korrekciós műveletnek. A testület tekintélye megkérdőjelezhető, ha az engedély jogosultjának képviseletében eljáró személyeknek joguk van tagot jelölni a nemzeti testület igazgatóságába, ahogy ez egyes tagállamokban történik. 2.3.3. Új nukleáris létesítmények Azok a tagállamok, amelyek új nukleáris létesítményeket, ezen belül új atomerőműveket terveznek építeni, ám nem rendelkeznek teljesen működőképes finanszírozási rendszerrel, kötelesek életbe léptetni olyan jogszabályokat, amelyek szilárd alapokon nyugvó leszerelésfinanszírozási rendszert hoznak létre addigra, amikor a beruházással kapcsolatos döntés megszületik. A legutóbbi példák új finanszírozási rendszerekre: · Az Egyesült Királyság elkülönített külső alapot hoz létre a jövőben épülő nukleáris létesítmények számára. · Litvánia épp most dolgoz ki egy finanszírozási rendszert, mivel úgy döntött, hogy új atomerőművet épít nem messze a korábbi atomerőmű telephelyétől. · Lengyelország nemrég fogadta el a leszerelésfinanszírozási rendszert létrehozó jogszabályt, jóval a tervezett atomerőmű építéséről szóló döntés meghozatala előtt, amely még várat magára. 2.4. A LESZERELÉSI KÖLTSÉGEK BECSLÉSE 2.4.1. Külön költségszámítás a műszaki leszerelésre és a hulladékkezelésre A létesítmény leszerelésére és a hulladékkezelésre vonatkozó költségszámítás különválasztásának elvét mindegyik tagállam elfogadja, némelyek közülük két elkülönített általános alapot hoztak létre, külön-külön a leszerelésre és a hulladékkezelésre. A hulladékkezelés költségszámításában általában nagyobb a bizonytalansági tényező, mint a leszerelés költségszámításában, mivel a végleges elhelyezésre szolgáló létesítmények tervezése még korai szakaszban jár. A kiégett fűtőelemek és a radioaktív hulladékok felelősségteljes és biztonságos kezelését szolgáló közösségi keret létrehozásáról szóló 2011. július 19-i 2011/70/Euratom tanácsi irányelv[6] nemzeti jogba való átültetése jelentős előrelépést fog jelenteni a hulladékkezelési költségek pénzügyi tervezésében. 2.4.2. Költségszámítás és megfelelőség Ahogy azt fent említettük, a Bizottság az Atomenergia-ügynökséggel együttműködve kidolgozta és előterjesztette az úgynevezett „sárga könyv” módszertanát a leszerelési költségek kiszámítására, hogy segítséget nyújtson a költségbecslések elkészítésében. Noha e módszertan használata a számítások és értékelések elvégzéséhez kifejezetten ajánlott, nem kötelező eljárásról van szó. Tájékoztatást és támogatást jelenthet azonban egyes tagállamok módszereinek alkalmazásához. Az OECD Atomenergia-ügynöksége által nemrég közétett „International Structure for Decommissioning Costing” (a leszerelési költségszámítási nemzetközi struktúra) frissítette a sárga könyvet, és annak helyébe lépett. Jelenleg a nukleáris hulladékok kezelésének költségbecslése tárgyában nincs hasonló kiadvány. A nemzeti testületeknek valamennyi költségbecslést felül kell vizsgálniuk, azonban nem egyértelmű, hogy ez minden tagállamban így történik. A Bizottság továbbra is figyelemmel kíséri a helyzetet. 2.4.3. Helyszín-specifikus költségbecslések A „helyszín-specifikusság” fogalmának vonatkozásában, valamint a pontosság és átláthatóság érdekében a többegységes nukleáris létesítmények helyszíneit egységekre lebontva kell kezelni. A költségek kalkulációjában adott esetben az „erőműsorozatos” közelítésmódra is lehet támaszkodni. Az a tendencia a tagállamok körében, hogy az általános költségbecsléssel szemben egyre nagyobb teret adnak a helyszínspecifikus költségbecslésnek. A legtöbb tagállam már teljesen megfelel ennek a kritériumnak, ami nagyon pozitív fejlemény. 2.5. A LESZERELÉSI ALAPOK FELHASZNÁLÁSA 2.5.1. Az alapoknak az eredeti célra való használata, átláthatóság A leszerelési alapot kizárólag arra a célra szabad használni, melynek megvalósítására hivatott, és amelynek részletes meghatározása a végső leszerelési tervben szerepel. A nemzeti testületnek fontos feladata a leszerelési szakaszban, hogy ellenőrizze és felügyelje a pénzeszközök felhasználását. Ezen a ponton a kérdőívre és a későbbi információkérésre adott válaszok még mindig nem elég részletesek. Ez valószínűleg azzal magyarázható, hogy az alapok többsége esetében a folyósítási szakasz még nem kezdődött meg. Ezt a kérdést szorosan figyelemmel kell követni a jövőben. Példák a helyes gyakorlatra: · Svédországban a nemzeti alap minden évben nagyon részletes jelentést tesz közzé honlapján (http://www.karnavfallsfonden.se/). A svédül és angolul is olvasható dokumentum minden lényeges információt tartalmaz. · Az Egyesült Királyságban a nukleáris létesítmények leszerelésével foglalkozó ügynökség, az NDA hasonló tájékoztatást nyújt honlapján: http://www.nda.gov.uk/. 2.5.2. Biztonságos kockázati profil Biztonságos kockázati profil kialakítása érdekében alacsony kockázatú eszközöket érdemes választani. A magas kockázatú eszközöket nem kell kizárni, azonban a kockázati kitettséget korlátozni kell. A kezelési stratégiának arra kell törekednie, hogy a teljes leszerelési költség fedezve legyen, és a szükséges összeg a nemzeti testület ellenőrzése alatt, időben rendelkezésre álljon. A tőke méltányos megtérülésére kell törekedni, túlzott kockázat vállalása nélkül: Egyes tagállamokban az alap a felhalmozott tőke legfeljebb 75%-át visszakölcsönözheti az üzemeltetőnek, az pedig ezért kamatot fizet, melynek értékét a kormány szabja meg. Más országokban az alapnak mindig fedeznie kell a leszámítolt tartalékokat, az e célból felhasználható eszköztípusokat pedig rendelet határozza meg, azonban az üzemeltetők ennek alapján szabadon dönthetnek. Egy esetben az alapban bizonyos eszközök felhasználhatóságára is vonatkoznak korlátozások, és a befektetések során az említett feltételekkel elérhető legmagasabb megtérülésre kell törekedni. Több tagállamban az alapot az állami kincstár tartja fenn vagy hozta létre. Ezekben az esetekben nem derül ki egyértelműen a kérdőívre adott válaszokból, milyen tőkebefektetésekről van szó. Sok tagállam azt kéri az alaptól, hogy jelentős mértékben fektessen be államkötvényekbe. A pénzügyi piacokon a közelmúltban tapasztalt fejlemények azonban komolyan kétségbe vonták az államkötvények abszolút biztonságosságát, ezért tanácsos újragondolni a jelenlegi jogszabályoknak hallgatólagosan alapját képező feltételezéseket. Az alapok befektetései tekintetében helyes gyakorlatnak tekinthető Franciaország hozzáállása, ahol részletesen kidolgozott szabályozás határozza meg a felhasználható eszközkategóriákat, és felülvizsgálat van folyamatban. 2.5.3. Alulteljesítés az alapkezelésben Amint fény derül arra, hogy valamely alap értéke kevesebb a leszerelési kötelezettségeknél, azonnal rövid távon végrehajtandó korrekciós intézkedéseket kell meghatározni. E tekintetben rendkívül fontos, hogy a nemzeti testület a felhalmozott alapokat és a költségbecsléseket rendszeresen felülvizsgálja. Azok a tagállamok, amelyek úgy döntöttek, hogy belső alappal működő finanszírozási rendszert léptetnek életbe, mindannyian jól végrehajtották ezt az elvet. Ennek a létfontosságú követelménynek a teljesülését a nemzeti testület mindenhol rendszeresen ellenőrzi. 2.5.4. Nem kereskedelmi célú nukleáris létesítmények Ebben a részben jellemzően állami tulajdonban lévő szolgáltató létesítményekről, többek között orvosi központokról, kutatóközpontokról, izotóp-előállító létesítményekről és részecskegyorsítókról van szó. Mivel e létesítmények általában az állam felelősségi körébe tartoznak, leszerelésüket az állami költségvetés fedezi. Ennek ellenére célszerű rájuk vonatkozóan végső leszerelési tervet készíteni, amely részletezi a kötelezettségek és a kapcsolódó költségek mértékét. Az ilyen létesítményekkel rendelkező tagállamok egy része már kidolgozta, a többiek pedig most dolgozzák ki a vonatkozó leszerelési terveket. 3. KÖVETKEZTETÉSEK ÉS KILÁTÁSOK A második leszerelési jelentés 2007-es előterjesztése óta a kiégett fűtőelemek és a radioaktív hulladékok felelősségteljes és biztonságos kezelését szolgáló közösségi keret létrehozásáról szóló 2011. július 19-i 2011/70/Euratom tanácsi irányelv[7] elfogadása nyomán jelentősen megváltozott a leszereléssel és a hulladékkezeléssel kapcsolatos jogszabályi környezet. Az irányelv, melyet a tagállamoknak 2013. augusztus 23-ig át kell ültetniük nemzeti jogukba, 9. cikkében előírja: „A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a nemzeti rendszer – azok felelősségének kellő figyelembevételével, akiknél a kiégett fűtőelem és a radioaktív hulladék keletkezik – írja elő, hogy szükség esetén rendelkezésre álljanak a megfelelő pénzügyi források a 11. cikkben említett nemzeti programok végrehajtásához, különösen a kiégett fűtőelemek és a radioaktív hulladékok kezeléséhez”. Ez az elv az ajánlásban foglaltakkal együtt immár kötelező erejű szabályozás, melyet minden tagállamnak át kell ültetnie nemzeti jogába. A kiégett fűtőelemekre és a radioaktív hulladékokra vonatkozó nemzeti programoknak minden hulladéktípusra és minden kezelési szakaszra ki kell terjedniük a keletkezéstől a végleges elhelyezésig, továbbá meg kell határozniuk kellő részletességgel a hosszú távú költségbecslés alapjait, hogy abból kiindulva megfelelő pénzeszközöket lehessen felhalmozni a hulladékkezelés költségeinek fedezésére. A hulladékok keletkezésétől kezdődő kezelés valamennyi szakaszának lefedésére vonatkozó kötelezettség azt jelenti, hogy egyúttal a leszerelési tevékenységek jelentős része is fedezve lesz. A nemzeti programoknak tartalmazniuk kell részletes költségbecslést a hulladékkezelés valamennyi lépéséről, egészen a végleges elhelyezésig, beleértve a kapcsolódó tevékenységeket, köztük a kutatást és a fejlesztést is. A nemzeti programoknak a finanszírozásról is tájékoztatással kell szolgálniuk. Ha egy nemzeti program csak a hosszú távú átmeneti tárolást veszi számításba, a végleges elhelyezést nem, az üzemeltető a megtakarított pénzösszeggel megerősítheti piaci helyzetét azon versenytársaival szemben, amelyek olyan országban működnek, ahol a végleges elhelyezés finanszírozása a nemzeti program kötelező eleme. Az ilyen helyzet egyértelműen versenytorzításként fogható fel. Egyes becslések a feltételezett teljes termelési költségek 3,5–4,0 %-át kitevő potenciális költségelőnyre mutatnak[8]. Az irányelv a finanszírozási rendszerek és az átláthatóság tekintetében is kötelező erejű szabályokat fogalmaz meg, melyek az ajánlás egyes alapvető elveit is tükrözik. Az átláthatóságról szóló 10. cikk biztosítja az információk nyilvánosságát és előírja, hogy lehetőséget kell biztosítani a döntéshozatali folyamatban való tényleges részvételre. A nemzeti programokról szóló 12. cikk előírja, hogy a nemzeti programoknak tartalmazniuk kell a költségek felmérését, ismertetniük kell a hatályos nemzeti rendszereket, valamint az átláthatóságot szolgáló politikát, illetve folyamatot. Azzal, hogy a tagállamokat a nemzeti programjuk rendszeres aktualizálására és szakértők általi értékelésére kötelezi, az irányelv átláthatóbbá teszi a kiégett fűtőelemek és a radioaktív hulladékok kezelésével és a leszereléssel kapcsolatos költségek finanszírozására kialakított mechanizmusokat, és javítja azok minőségét. A leszerelésre a „nukleáris biztonságról” szóló 2009/71/Euratom irányelv[9] alkalmazandó, mivel hatályába tartozik az összes békés célú nukleáris létesítmény, amely engedély alapján működik, beleértve a nukleáris létesítmények leszerelésére vonatkozó engedélyt is. Ez a jogszabály további határozott lépést jelent a kötelező erejű szabályozás bevezetésében, melynek értelmében megfelelő pénzügyi forrásokat kell felhalmozni a nukleáris létesítmények leszerelése és hulladékainak kezelése céljából. Ezek a jogszabályok szilárd alapot biztosítanak ahhoz, hogy közös jogi keretrendszer és erőteljes biztonsági kultúra alakulhasson ki az EU-ban. A 2006-os bizottsági ajánlásban és az említett jogszabályokban foglaltak megteremtik annak a folyamatos munkának a kereteit, amely a tagállamokban a leszerelésre és hulladékkezelésre szánt pénzügyi források megfelelősége, rendelkezésre állása és biztonsága tekintetében kialakult helyzet további javítását célozza. Az után is, hogy sor kerül a nukleáris hulladékokról szóló irányelv teljes átültetésére, a leszerelésfinanszírozási csoportnak folytatnia kell a Bizottsággal karöltve azt a munkát, amely elősegíti a leszerelési politikák és stratégiák egyértelműsítését. A csoport ennek érdekében naprakész ismeretekkel szolgál a leszerelési költségek felmérésének és a leszerelési alap kezelésének témájában, és új lehetőségeket keres a további együttműködésre, sőt akár a harmonizációra is. A leszerelés csoport 2012. márciusi ülésén további előrelépési lehetőségek is napirendre kerültek. Az ajánlás és a nukleáris hulladékokról szóló irányelv szerinti jelentéstételt össze kell hangolni: a nukleáris hulladékokról szóló irányelv szerinti első jelentés után át kell gondolni az ajánlás szerinti jelentéstételt. Ebben a kontextusban szintén fontos lesz átgondolni, hogy milyen kapcsolat fűzze a leszerelésfinanszírozási csoportot a nukleáris hulladékokról szóló irányelvhez, figyelembe véve az átültetési folyamatot, illetve az Európai Nukleáris Biztonsági Szabályozó Hatóságok Csoportjával és az Európai Nukleárisenergia-fórummal fennálló kapcsolatot. A leszerelésfinanszírozási csoport felülvizsgált megbízatását a Bizottságnak és a leszerelésfinanszírozási csoportnak együtt kell kidolgoznia. Közös megfontolásra érdemes téma lehet a közelmúltbeli bank- és államadósság-válságból levonható tanulságok. A tagállamok mindegyikének reagálnia kell az utóbbi néhány évben a pénzügyi piacokat érintő zavarokra. A leszerelésfinanszírozási csoport keretében való együttműködés hozzájárulhat ahhoz, hogy megszilárdítsa a leszerelésfinanszírozás biztonságát a jövőben. [1] Jelentés a nukleáris atomerőművek leszerelésére szánt pénzügyi források felhasználásáról, COM(2004) 719 végleges (2004.10.26). [2] Az Európai Parlament állásfoglalása az atomerőművek leállítására elkülönített pénzügyi források felhasználásáról (2005/2027(INI)), P6_TA-PROV(2005)0432. [3] HL L 330. (2006.11.28.) [4] COM(2007) 794 végleges, 2007.12.12., http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2007:0794:FIN:HU:PDF [5] HL L 199., 2011.8.2., 48. o., a továbbiakban:„a nukleáris hulladékokról szóló irányelv” [6] HL L 199., 2011.8.2., 48. o. [7] HL L 199., 2011.8.2., 48. o. [8] BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM, a következő dokumentumhoz: Felülvizsgált javaslat: A TANÁCS .../../Euratom IRÁNYELVE a kiégett fűtőelemek és a radioaktív hulladékok kezeléséről, A HATÁSVIZSGÁLAT ÖSSZEFOGLALÁSA COM(2010) 618, 2.3.3. fejezet [9] HL L 172., 2009.7.2., 218. o.