Javaslat: A TANÁCS HATÁROZATA Ausztria felhatalmazásáról a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388/EGK hatodik irányelv 21. cikkétől eltérő intézkedés alkalmazására

(előterjesztő: a Bizottság)

INDOKLÁS

1. A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló - Közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapítás [1] - 1977. május 17-i, hatodik tanácsi irányelv 27. cikke szerint a Tanács, egyhangú döntéssel, a Bizottság javaslata alapján, bármelyik tagállamot felhatalmazhatja arra, hogy különleges intézkedéseket vezessen be az irányelv rendelkezéseitől való eltérésre, az adómegállapítási eljárás egyszerűsítése, illetve az adókijátszás vagy az adókikerülés bizonyos típusainak megelőzése érdekében.

[1] HL L 145, 1977.6.13., 1. o. A legutóbb a 2003/92/EK irányelvvel (HL L 260, 2003.10.11., 8. o.) módosított irányelv.

2. A Bizottságnak benyújtott és a Bizottság Főtitkársága által 2004.03.03-án nyilvántartásba vett kérelemben az osztrák kormány engedélyt kért arra, hogy három, a 77/388/EGK irányelv 21. cikke (2) bekezdésének a) pontjától eltérő intézkedést vezessen be.

3. A hatodik irányelv 27. cikkének (2) bekezdésével összhangban, a Bizottság 2004.03.26-i levelében tájékoztatta a többi tagországot az osztrák kormány által beadott kérelemről, 2004.03.30-i levelében pedig a Bizottság értesítette Ausztriát, hogy rendelkezik mindazokkal az információkkal, amelyeket szükségesnek tart a kérelem elbírálásához.

4. A 77/388/EGK irányelv 21. cikkének (1) bekezdése, a mondott irányelv 28g. cikke szerinti változatban úgy rendelkezik, hogy a belföldi forgalomban az adóköteles árukat átadó vagy szolgáltatásokat teljesítő adóalany általában hozzáadottérték-adó (HÉA) fizetésére kötelezett.

5. Az Ausztria által kérelmezett eltérés célja az, hogy az átvevő legyen kötelezett a hozzáadottérték-adó megfizetésére három konkrét esetben: Először is, az egyik HÉA-alany által egy másiknak biztosítékként adott áruknak a biztosíték érvényesítésére történő átadása esetén; másodszor, a tulajdonjog fenntartásának egy megbízottra történő engedményezését és ennek a jognak a megbízott által történő gyakorlását követő áruátadás esetén; illetve harmadszor, az ingatlanvagyonnak bírósági úton, nyilvános árverés keretében egy másik HÉA-alanynak történő átadása esetén, amennyiben az átadó a 6. irányelv 13. cikkének C része szerinti adózást választotta. A kérelmezett intézkedések olyan intézkedéseknek tekintendők, amelyek az adókijátszás vagy adókikerülés bizonyos típusainak megakadályozását szolgálják a megjelölt szektorokban.

6. Árukat gyakran ad át fedezetként az egyik HÉA-alany a másiknak, valamely biztosíték érvényesítéseként. Ez általában egy olyan helyzetet tükröz, amikor az átadó kezes korlátozottan képes adósságai, ezen belül adótartozásai rendezésére. Amikor a fedezet átvevője, aki azt megkapta, jogait gyakorolja, és a fedezetet egy harmadik félnek eladja, ez az eladás a kezestől a fedezet átvevőjének történő átadást is képez. Ebben az esetben a fedezet átvevője mind a fedezeti áru eladásának bevételéből, mind a kezes által történt átruházás előzetesen felszámított adójának levonásából hasznot húz. Általában nem fizeti meg a kezesnek a neki történt átadás után járó forgalmi adót. Még ha az eladás bevételeinek egy része a kezeshez kerül is, arra még mindig nincs garancia, hogy az utóbbi ezeket a bevételeket a forgalmi adó megfizetésére használja majd fel. Valójában sok esetben a HÉA elvesztésére került sor, amikor a fedezetet átvevőtől nem lehetett a levonási jogát megtagadni, az átadó kezest viszont azért nem lehetett felelőssé tenni, mert fizetésképtelen volt, vagy eltűnt. Az ilyen esetek előfordulása akadályozza az osztrák adóigazgatást abban, hogy kizárólag adóügyi és nem-adóügyi intézkedéseket alkalmazzon a vállalkozások közigazgatási felügyeletének fokozása céljából. Ezek nem lennének elégségesek, mivel az osztrák adóügyi igazgatás nem lenne képes ilyen sok nem-teljesítő szereplőt beazonosítani, vagy beazonosításukat túl későn érné el ahhoz, hogy az elveszett HÉÁ-t be tudja szedni. Az osztrák közigazgatásnál felmerült problémák mértéke jogi intézkedéseket tesz szükségessé. Az átvevő tervbe vett HÉA-kötelezettsége csak vállalkozásokra vonatkozik, amelyek általában gyakorolhatják levonási jogukat, és nem vonatkozik magánszemélyekre. Hasonló eltérés megadása már megtörtént Németország számára (a Tanács 2002. június 2-i 2002/439/EK határozata - HL L 151/12, 2002. június 11.).

7. A második forgatókönyv a tulajdonjog fenntartásának egy megbízottra történő engedményezését követő áruátadásra és ennek a jognak a megbízott által történő gyakorlására vonatkozik: Azokban az esetekben, amikor az áru vevőjének képessége korlátozott a vásárlással kapcsolatos tartozásainak megfizetésére, az áruk átadója fenntarthatja annak tulajdonlását, és ennek a jognak a gyakorlását, valamint a vételárra vonatkozó igényt engedményezheti egy harmadik félnek - általában egy banknak -, egy olyan hitel biztosítékaként, amelyet a harmadik fél a vevőnek adott. Ha az áruk vevője beszünteti a hitellel kapcsolatos tartozásainak fizetését, a bank gyakorolja tulajdonosi jogát; ami azt jelenti, hogy az áruk átadása az eredeti vevőtől a banknak történik. Az ilyen esetben a bank rendszerint nem fizeti ki az eredeti vevőnek a neki történt átadás után járó forgalmi adót, hanem arra használja azt fel, hogy rendezze az eredeti vevőnek a hitellel kapcsolatos tartozását, ami azzal a következménnyel jár, hogy az osztrák adóügyi hatóságok a HÉÁ-t az eredeti vevőtől behajtani nem tudják. Még ha az eladás bevételeinek egy része az eredeti vevőhöz kerül is, arra még mindig nincs garancia, hogy az utóbbi ezeket a bevételeket a forgalmi adó megfizetésére használja majd fel. Ezért ez a második forgatókönyv hasonló a fentiekben megjelölt biztosíték érvényesítéséhez. Valójában ezeknek a forgatókönyveknek a többségében az eredeti vevők fizetésképtelenek vagy eltűnnek, mielőtt az osztrák adóigazgatás beazonosíthatná őket és behajthatná az ÁFÁ-t.

8. A harmadik forgatókönyv a nyilvános árverés keretében egy másik HÉA-alanynak értékesített ingatlanvagyon átadására vonatkozik, annak a vállalkozásnak a bírósági felszámolása keretében, amely az ingatlanvagyon tulajdonosa volt. A jellemző esetek azok, amelyeknél az átadó az adókötelezettséget választotta, az átadás időpontjában azonban nincs olyan pénzügyi helyzetben, hogy az általa a vásárlónak kiszámlázott adót az adóhatóságoknak megfizesse. A vevő rendszerint gyakorolhatja levonási jogát, az átadó pedig nem fizet HÉÁ-t az adóügyi hatóságoknak. Az eredmény az, hogy az eladó hitelezői több pénzt kapnak vissza az adósuktól, mint amit szokásosan kapnának, ha az eladás HÉA-mentes lenne. Ez azonban hátrány az adóügyi hatóságok számára, akik a HÉÁ-t nem tudják az átadótól beszedni, mert az időközben fizetésképtelenséget jelentett be. Az osztrák közigazgatásnál felmerült problémák mértéke jogi intézkedéseket tesz szükségessé. Az ingatlanvagyon nagy értékű jószág; így az adóköteles összeg és a HÉA-veszteségek - akár egyetlen tranzakció kapcsán is - különösen magasak. Annak a választási lehetőségnek a megszüntetése, hogy az ingatlanvagyon átadása adóköteles legyen, nem megoldás. Az ingatlanvagyon értéke rendszerint tartalmaz rejtett HÉÁ-t, és a választási lehetőség fenntartására ezért szükség van ahhoz, hogy a hozzáadottérték-adó rendszere semleges maradjon. Ilyen háttér mellett úgy tűnik, hogy az átvevő tervbe vett HÉA-fizetési kötelezettsége valójában a leghelyénvalóbb megoldás az adott körülmények között és a kapcsolódó, különösen nagy fokú kockázat miatt. A kért eltérés elkerüli a HÉA elvesztését, mert nincs HÉA-fizetés az adóhatóság részéről az egyik érintett gazdasági szereplő részére. A megoldás elkerüli az átadó és az átvevő kettős adózási kötelezettségét is, ami nagyobb gazdasági kockázatot jelentene az átvevő számára, amennyiben készfizető kezes. A megoldás mentesíti az adóhatóságokat a nehézkes behajtási eljárásoktól, amely szerint csak az átvevőhöz tudnának fordulni, amikor az átadótól történő beszedés lehetetlennek bizonyul. Ez feleslegessé teszi egy harmadik személy - például egy közjegyző - az átadó és az átvevő számára általában magasabb költségeket eredményező adóügyi feladatvállalását. Mivel a gyakorlatban az eltérés csak adóalanyok közötti átadásokra vonatkozik majd, konkrét esetekre korlátozódik; tulajdonképpen annak a választási lehetőségnek a felhasználására, hogy az átadás adóköteles legyen, csak olyankor kerül sor, amikor az átvevő rendszerint gyakorolhatja a levonási jogát. Hasonló eltéréseket már megadtak Németországnak (a Tanács 2002. június 2-i 2002/439/EK - HL L 151/12, 2002. június 11. -, illetve 2004. március 30-i 2004/291/EK határozatai - HL L 94/59, 2004. március 30.).

Javaslat: A TANÁCS HATÁROZATA Ausztria felhatalmazásáról a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388/EGK hatodik irányelv 21. cikkétől eltérő intézkedés alkalmazására

AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,

tekintettel az Európai Közösséget létrehozó Szerződésre,

tekintettel a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1977. május 17-i hatodik tanácsi irányelvre (77/388/EGK) - Közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapítás [2] - és különösen annak 27. cikkének 1. bekezdésére,

[2] HL L 145, 1977.6.13., 1. o., a legutóbb a 2003/92/EK irányelvvel (HL L 260, 2003.10.11., 8. o.) módosított irányelv.

tekintettel a Bizottság javaslatára [3],

[3] HL C , , . o.

Mivel:

(1) A Bizottságnak benyújtott és a Bizottság Főtitkársága által 2004.03.03-án nyilvántartásba vett kérelemben az osztrák kormány felhatalmazást kért arra, hogy három, a 77/388/EGK irányelv 21. cikke (1) bekezdésének a) pontjától eltérő intézkedést vezessen be.

(2) Az Ausztria által kérelmezett eltérés célja az, hogy az átvevő legyen kötelezett a hozzáadottérték-adó megfizetésére, három konkrét esetben: Először is, az egyik HÉA-adóalany által egy másiknak biztosítékként adott áruknak a biztosíték érvényesítésére történő átadása esetén; másodszor, a tulajdonjog fenntartásának egy megbízottra történő engedményezését és ennek a jognak a megbízott által történő gyakorlását követő áruátadás esetén; illetve harmadszor, az ingatlanvagyonnak bírósági úton, nyilvános árverés keretében egy másik HÉA-adóalanynak történő átadása esetén, ha az átadó a 6. irányelv 13. cikkének C része szerinti adózást választotta. A kérelmezett intézkedések olyan intézkedéseknek tekintendők, amelyek az adókijátszás vagy adókikerülés bizonyos típusainak megakadályozását szolgálják a megjelölt szektorokban,

(3) Amikor árukat ad át fedezetként az egyik HÉA-adóalany a másiknak egy biztosíték érvényesítéseként, ez rendszerint egy olyan helyzetet tükröz, amelyben az árukat átadó kezes korlátozottan képes tartozásai, ezen belül adótartozásai rendezésére. Amikor a fedezet átvevője, aki az árukat átvette, jogait gyakorolja és a fedezetet egy harmadik félnek eladja, ez az eladás a kezestől a fedezet átvevőjének történő átadást is képez. Az ilyen forgatókönyveknél sok esetben a HÉA elvesztésére került sor, mert a fedezet átvevőjétől levonási jogát megtagadni nem lehetett, az átadó kezest viszont azért nem lehetett felelőssé tenni, mert fizetésképtelen volt, vagy eltűnt. Az osztrák közigazgatásnál felmerült problémák mértéke jogi intézkedéseket tesz szükségessé. Az átvevő tervbe vett HÉA-kötelezettsége csak a vállalkozásokra vonatkozik, amelyek általában gyakorolhatják levonási jogukat, és nem vonatkozik a magánszemélyekre. Hasonló eltérés megadása már megtörtént Németország számára (a Tanács 2002. június 2-i 2002/439/EK határozata [4]).

[4] HL L 151, 2002.6.11., 12. o.

(4) Azokban az esetekben, amikor az áru vevőjének a vásárlással kapcsolatos tartozásainak megfizetésére való képessége korlátozott, az áruk átadója fenntartja annak tulajdonlását, és ennek a jognak a gyakorlását, valamint a vételárra vonatkozó igényt engedményezheti egy harmadik félnek - általában egy banknak - egy olyan hitel biztosítékaként, amelyet a bank a vevőnek adott. Ha az áruk vevője beszünteti a hitellel kapcsolatos tartozásainak fizetését, a bank gyakorolja tulajdonosi jogát; ami azt jelenti, hogy az áruk átadása az eredeti vevőtől a banknak történik. Egy ilyen esetben a bank rendszerint nem fizetné ki az eredeti vevőnek a neki történt átadás után járó forgalmi adót, hanem arra használná azt fel, hogy rendezze az eredeti vevőnek a hitellel kapcsolatos tartozását, ami azzal a következménnyel jár, hogy az adóügyi hatóságok HÉÁ-t veszítenek, mert az eredeti vevők általában fizetésképtelenek vagy még azelőtt eltűnnek, hogy az adóigazgatás beazonosíthatná őket és beszedhetné a HÉÁ-t. Ezért ez a forgatókönyv hasonló a fentiekben megjelölt biztosíték érvényesítéséhez.

(5) HÉA-veszteségekre olyan esetekben is sor került, amikor az átadott ingatlanvagyont nyilvános árveréseken egy másik HÉA-adóalanynak adták el, az ingatlan tulajdonosaként szereplő vállalkozás bírósági felszámolásának során, amikor az átadó az adókötelezettséget választotta, annak ellenére, hogy az átadás időpontjában nem volt olyan pénzügyi helyzetben, hogy az általa a vásárlónak kiszámlázott adót az adóhatóságoknak megfizesse. A vevő rendszerint gyakorolhatta levonási jogát, az átadó pedig nem fizetett HÉÁ-t az adóügyi hatóságoknak. Az osztrák közigazgatásnál felmerült problémák mértéke jogi intézkedéseket tesz szükségessé. Az ingatlanvagyon nagy értékű jószág; így az adóköteles összeg és a HÉA-veszteségek - akár egyetlen tranzakció kapcsán is - különösen magasak. Az ingatlanvagyon értéke rendszerint tartalmaz rejtett HÉÁ-t, és a választási lehetőség fenntartására szükség van ahhoz, hogy a hozzáadottérték-adó rendszere semleges maradjon. Ilyen háttér mellett úgy tűnik, hogy az átvevő tervbe vett HÉA-fizetési kötelezettsége valójában a leghelyénvalóbb megoldás az adott körülmények között és a kapcsolódó, különösen nagy fokú kockázat miatt. A kért eltérés elkerüli a HÉA elvesztését, mert nincs HÉA-fizetés az adóhatóság részéről az egyik érintett gazdasági szereplő részére. A megoldás elkerüli az átadó és az átvevő kettős adózási kötelezettségét is, ami nagyobb fokú gazdasági kockázatot jelentene az átvevő számára, valamint nehézkes beszedési eljárásokat az adóhatóságoknak, amelyek csak az átvevőhöz fordulhatnának, ha az átadótól történő beszedés lehetetlennek bizonyult. Elkerüli egy harmadik személy - például egy közjegyző - adóügyi feladatvállalását, ami általában az átadó és az átvevő számára magasabb költségeket eredményezne. Mivel a gyakorlatban az eltérés csak adóalanyok közötti átadásokra vonatkozik majd, konkrét esetekre korlátozódik. Hasonló eltéréseket már megadtak Németországnak (a Tanács 2002. június 2-i 2002/439/EK [5], illetve 2004. március 30-i 2004/291/EK [6] határozatai).

[5] HL L 151, 2002.6.11., 12. o.

[6] HL L 94, 2004.3.30., 59. o.

(6) A kérdéses eltérés nem befolyásolja a végső fogyasztás szakaszában fizetendő hozzáadottérték-adó összegét, illetve nincs hátrányos hatása az Európai Közösségek hozzáadottérték-adóból képződő saját forrásaira

ELFOGADTA EZT A HATÁROZATOT:

1. cikk

A legutóbb annak 28g. cikkével módosított 77/388/EGK irányelv 21. cikk (1) bekezdésének a) pontjától eltérően, Ausztria ezennel fel van hatalmazva arra, hogy az áruátadások ennek a határozatnak a 2. cikkében meghatározott átvevőjét jelölje meg a hozzáadottérték-adó megfizetésére kötelezett személyként.

2. cikk

A következő esetekben az átadás átvevője jelölhető meg hozzáadottérték-adó fizetésére kötelezett személyként:

1. Biztosítékként adott áruk átadása az egyik HÉA-adóalany által egy másiknak, a biztosíték érvényesítéseként;

2. Áruk átadása a tulajdonjog fenntartásának egy megbízottra történő engedményezését és ennek a jognak a megbízott által történő gyakorlását követően;

3. Nyilvános árverés keretében értékesített ingatlanvagyon átadása egy másik HÉA-alanynak, annak a vállalkozásnak a bírósági felszámolása keretében, amely az eladott ingatlanvagyon tulajdonosa volt, amennyiben az átadó érvényesítette azt a jogát, hogy az átadásra adót számítson fel.

3. cikk

Ennek a határozatnak az érvénye 2008. december 31-én lejár.

4. cikk

Ennek a határozatnak a címzettje Ausztria.

Készült Brüsszelben,

A Tanács részéről

Elnök