A rendelet 31. cikkének (1) bekezdése szerinti megbízatásnak eleget téve e jelentés bemutatja azt is, hogy a közös halászati politika mi alapján fog hozzájárulni a 2030-ig tartó időszakra vonatkozó uniós biodiverzitási stratégiában bejelentett, a halászati erőforrások megőrzésére és a tengeri ökoszisztémák védelmére irányuló cselekvési tervhez (a továbbiakban: cselekvési terv). Megjelöli azokat a területeket, amelyeken több erőfeszítésre van szükség.

A rendelet eredményalapú megközelítéseket vezetett be, amelyeket a regionalizáció is támogat. A rendelet meghatározta az összes uniós vízre alkalmazandó általános szabályokat, és olyan technikai intézkedések elfogadását írta elő, amelyek megfelelnek a halászat regionális sajátosságainak. Ezt az eredményalapú regionalizációs megközelítést a közös halászati politika keretében alakították ki annak érdekében, hogy a döntéshozatalt közelebb hozzák a halászokhoz. E megközelítés továbbá arra ösztönzi a tagállamokat és a halászati ágazatot, hogy azok aktív szerepet vállaljanak a kidolgozásában és végrehajtásában.

Az eredményeken alapuló irányítás az érdekelt felekkel és a tagállamok aktív részvételével együtt szükségessé teszi az előrehaladás nyomon követését és mérését és azt ezt követően kidolgozott és felülvizsgált technikai intézkedések meghatározását. A korábbi rendeletek nem tartalmaztak a technikai intézkedések végrehajtásának hatását és sikerét mérő mérőszámokat. Ez azt jelenti, hogy nem lehetett részletesen meghatározni, hogy a technikai intézkedések hogyan járultak hozzá a fent említett célkitűzésekhez.

A HTMGB legutóbbi tudományos elemzése szerint lassú és nagyon fokozatos tendencia figyelhető meg abban a tekintetben, hogy a nagyobb méretű halak nagyobb részét fogják ki. Bár a kísérleti tanulmányok azt mutatták, hogy bizonyos halászeszközökkel ellenőrzött körülmények között jobb szelektivitás érhető el, nehéznek bizonyult közvetlen ok-okozati összefüggést megállapítani az egyes halászeszközökre vonatkozó rendeletek alkalmazása, az alkalmazott halászeszközök változásai és a halászflották által alkalmazott, méret szerinti általános szelektivitás között. Nem állnak rendelkezésre kellően részletes adatok, amelyek azonosíthatnák az ilyen kapcsolatokat. Emellett úgy vélik, hogy az operatív tényezők (a halászat helyszínének és időpontjának megválasztása, valamint a halászeszközök felszerelésének pontos részletei) szintén jelentős hatással vannak a szelektivitásra, amelyekre nem vonatkoznak szabályozási kötelezettségek.

A rendelet, amely az intézkedések meghatározásának eredményalapúbb megközelítéseit vizsgálja, az alábbiakra irányuló technikai intézkedésekre vonatkozó célértékeket tartalmaz:

·a nem szándékos fogások csökkentése (különösen az érzékeny fajok esetében),

·a hasznosítási kor- és méretösszetétel optimalizálása,

·hozzájárulás a terméshozam javításához, valamint

·annak biztosítása, hogy a halászat tengerfenéki élőhelyekre gyakorolt hatásai összhangban legyenek az uniós környezetvédelmi jogszabályokkal.

A szelektivitás és hatásainak mérésére szolgáló módszerek javításának szükségessége egyre nyilvánvalóbbá és sürgetőbbé válik. A hatékonyság csak látható eredmények alapján értékelhető: a fiatal egyedek és az ívóhelyek jobb védelme, az érzékeny tengeri fajok nem szándékos kifogása mértékének csökkentése, a negatív környezeti hatások csökkentése és a környezetvédelmi jogszabályokhoz való pozitív hozzájárulás. Az ilyen mérési módszerek két célt szolgálnak: i. a javasolt és kidolgozott intézkedések potenciális eredményeinek előzetes értékelése és ii. az intézkedések értékelése az ilyen intézkedések eredményei alapján.

A szelektivitást az alkalmazott halászeszköz típusa, valamint a halászhajó parancsnokai és a halászok által alkalmazott módszer egyaránt meghatározza, tekintettel a helyszínre, az idényre, a napszakra, a sebességre és az egyéb operatív döntésekre. A szelektivitás javítása nemcsak a halászeszközök szerkezetének megváltoztatására vonatkozó jogszabályok alkalmazásától függ, hanem attól is, hogy hoznak-e jogszabályokat a halászok arra való ösztönzése érdekében, hogy a gyakorlatban jobban használják a halászeszközöket. Ez azt jelenti, hogy jobb módszerekre van szükség a szelektivitás nyomon követésére, a kifogott kis méretű halak vagy érzékeny fajok mennyiségének pontosabb mérése révén. A jelenlegi nyomonkövetési módszerek csak olyan adatokat szolgáltattak, amelyek megfelelőek a HTMGB számára a nagy flották egyes részeinek méret szerinti szelektivitásával kapcsolatos általános tendenciák értékeléséhez. A Bizottság a következő cselekvési tervében szükség esetén további eszközöket ajánl a tagállamoknak az e szakpolitikai munka elvégzéséhez szükséges információk összegyűjtésére.

4.Hozzájárulás az EU környezetvédelmi célkitűzéseinek eléréséhez

A technikai intézkedéseknek a tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelvben meghatározott jó környezeti állapot eléréséhez is hozzá kell járulniuk. Az EU kizárólagos hatáskörébe tartoznak a tengeri biológiai erőforrások közös halászati politika keretében történő megőrzését célzó intézkedések, amelyek a tengeri környezet védelméhez is hozzájárulnak. A közös halászati politikának összhangban kell lennie az uniós környezetvédelmi jogszabályokkal, így a rendelet a bennük meghatározott célokra épül.

A tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelv alapján most zajlik a mennyiségi környezetvédelmi célok kidolgozása, de a legtöbb környezetvédelmi célkitűzés még mindig minőségi, például az élőhelyvédelmi irányelv 1. cikkének e) pontjában és 2. cikkében említett „kedvező védettségi helyzet”.

A konzultációk során kapott visszajelzések megerősítik, hogy időre van szükség a rendelethez való alkalmazkodáshoz (amely több mint 30 korábbi rendeletet foglal egységes szerkezetbe és vált fel), valamint a regionalizációs folyamat révén az előíró szabályokról a regionális sajátosságokhoz igazodó intézkedésekre való áttéréshez. A legtöbb tagállam, a tanácsadó testületek, az érdekelt felek és a HTMGB megerősítette, hogy túl korai a rendelet hatásának mérése. A legtöbb nem kormányzati szervezet úgy véli, hogy a rendelet eddig nem járult hozzá a benne foglalt célkitűzések és célértékek megvalósításához, és nem tudott elébe menni a halászat negatív környezeti hatásainak. Ezek az érdekelt felek e tekintetben eredményalapú megközelítést is szorgalmaznak, amely jobban igazodik az európai zöld megállapodás és a 2030-ig tartó időszakra szóló uniós biodiverzitási stratégia törekvéseihez.

A halászat az ökoszisztémákat, az érzékeny fajokat és a tengerfenékre gyakorolt hatásokat érintő fő terhelés. Az Európai Számvevőszék közelmúltbeli felülvizsgálata arra a következtetésre jutott, hogy az élőhelyek és a tengeri biológiai sokféleség csökkenése továbbra is kihívást jelent. A Bizottság egyetért a Számvevőszékkel abban, hogy további intézkedésekre van szükség, és ennek eléréséhez kulcsfontosságúnak tartja a rendelet szerinti megfelelő technikai intézkedések kidolgozását.

Ebben a jelentésben az érzékeny fajok közé tartoznak az EU-ra nézve kötelező uniós jogszabályok és nemzetközi megállapodások által védett fajok, például a delfinek, a barna delfinek, a tengeri madarak, a cápák, valamint egyes olyan hal- és teknősfajok, amelyeket közvetlenül fenyeget a kihalás veszélye. Számos nagy testű, lassan növő halfaj és más állat kipusztult a korábbi előfordulási területük nagy részén, más állatok pedig kritikusan veszélyeztetettek. A halászat komoly fenyegetést jelenthet e fajokra nézve, és egyes esetekben a technikai intézkedések segíthetnek e veszély enyhítésében. Számos bizonyíték támasztja alá a következő fajok nem szándékos kifogását. A tengeri madarak például horogsorba vagy part menti kopoltyúhálóba akadhatnak. A barna delfinek és delfinek szintén fennakadhatnak a kopoltyúhálókban és (a nyílt tengeri) vonóhálókban. A teknősöket kopoltyúhálóval fogják ki, és fennakadhatnak a felszíni horogsorokon, a mélytengeri cápákat horogsorral és kopoltyúhálóval, a nagy méretű nyílt tengeri cápákat pedig tonhalak horogsoros halászata során fogják ki. Nagy testméretük miatt a nagy méretű fiatal cápákat és rájaféléket fenékvonóhálóval fogják ki.

Vannak olyan nyilvánvaló esetek, amikor a kihalás veszélye ismert, de az érzékeny fajok nem szándékos kifogására vonatkozó általános ismeretek nem elegendőek az ilyen fogások hatásainak pontos becsléséhez. A HTMGB megállapította, hogy a part menti statikus hálók (kopoltyúhálók és tükörhálók) gyakorolják a legnagyobb és legkiterjedtebb hatást az érzékeny fajokra, felülvizsgálta a nem szándékos fogások csökkentésére szolgáló módszereket, és számos lehetséges intézkedést azonosított, mint például a halászati tilalmi időszakokat, az akusztikus riasztóberendezések használatát és a madárriasztó zsinórokat. A rendelet továbbra is betiltja az eresztőhálókat és korlátozza a környezetre ismerten negatív hatást gyakorló más típusú halászeszközök használatát, és a korábban a cetfélékről szóló, hatályon kívül helyezett rendeletben előírt intézkedésekre épül, beleértve azokat a nyomonkövetési kötelezettségeket is, amelyek célja a korábbi adatgyűjtési keret szerinti átfogóbb adatgyűjtés kiegészítése volt (ahol a járulékos fogásokra vonatkozó adatok egy sokkal átfogóbb adatgyűjtési gyakorlat részét képezik). A cetfélék célzott megfigyelése nehéznek bizonyult, és egyértelmű aggályok merülnek fel annak hatékonyságával kapcsolatban. A járulékos fogások mennyisége továbbra is nagyrészt ismeretlen.

A rendelet továbbá keretet biztosít a tengeri madarak halászeszközökkel történő véletlenszerű kifogásának csökkentésére irányuló cselekvési terv végrehajtásához, és lehetőséget biztosít a tagállamok számára, hogy a rendelet célkitűzéséhez és céljaihoz való hatékony hozzájárulás eszközeként intézkedéseket fogadjanak el vizeikre vagy regionális sajátosságaikra vonatkozóan.