[pic] | AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA |

Brüsszel, 1.6.2005

COM(2005) 231 végleges

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK ÉS AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK

Államháztartás a Gazdasági és Monetáris Unióban – 2005{SEC(2005) 723}

A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK ÉS AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK

Államháztartás a GMU-ban – 2005

Ez a közlemény a Bizottság szervezeti egységei által készített, Államháztartás a GMU-ban című 2005-ös jelentésből meríti a legfontosabb politikai üzeneteket.[1] A jelentést 2000 óta évente közzéteszik. Áttekinti az EU legutóbbi költségvetési fejleményeit, nyomon követi az EU költségvetési felügyeletét és elemzi az EU-szerte zajló politikai vitát érintő költségvetéspolitikai kérdéseket.

Egyes országokban jelentős költségvetési egyenlőtlenségek állnak fenn…

A nagyrészt a gazdasági lassulást tükröző, három egymást követő éven át tartó romlást követően az euro-övezet államháztartási hiánya 2004-ben csekély mértékben javult (a GDP 2,8%-át kitevő 2003-ban mért értékről 2004-ben a GDP 2,7%-ára). A 25 EU tagállam összesített hiánya is csökkent (a GDP 2,9%-áról 2,6%-ára), elsősorban annak köszönhetően, hogy számos nemrégiben csatlakozott tagállamban jelentősen javult a hiány. A Bizottság 2005. tavaszi előrejelzése szerint, egy politikai változást előre nem látó forgatókönyv alapján az euro-övezet és az EU hiánya 2005-ben és 2006-ban többé-kevésbé változatlan marad. Ezzel ellentétben az adóssághányad az euro-övezetben és összesítve az EU-ban is nőni fog: 2006-ban eléri a GDP 71,9, illetve 64,2%-át. Az összesített hiánnyal kapcsolatos számadatok elfedik az országok közötti jelentős különbségeket. 2004-ben hat EU-állam – köztük az euro-övezet három országa – költségvetési helyzete volt egyensúlyközeli vagy többletet tartalmazó. Ezzel szemben az euro-övezet négy tagállamában (Görögország, Németország, Franciaország, Olaszország) és az euro-övezeten kívüli hét országban (Cseh Köztársaság, Ciprus, Magyarország, Málta, Lengyelország, Szlovákia és az Egyesült Királyság) a hiány meghaladta a GDP 3%-ának megfelelő referenciaértéket. Míg a túlzott hiány esetén követendő eljárásnak alávetett egyes országokban (Németország, Franciaország, Ciprus, Málta) 2005-ben vagy 2006-ban az előrejelzések szerint csökkenni fog a hiány, Olaszországban és Portugáliában a jelenlegi politika alapján várhatóan 2005-ben is a GDP 3%-ának megfelelő plafonérték fölött marad a hiány.

… és további intézkedésekre van szükség a túlzott hiány esetén követendő eljárás értelmében

2004 nyara óta tíz EU-tagállamban indult túlzott hiány esetén követendő eljárás (EDP). 2004 decemberében – a Bíróság 2004. júliusi ítéletét követően – a Bizottság és a Tanács tisztázta a németországi és franciaországi EDP-vel kapcsolatos álláspontját. Mivel a két országban hozott intézkedések 2005-ben a túlzott hiány kiigazítását eredményezhetik, e ponton nincs szükség további intézkedésre az EDP keretében. A Hollandiában folyó EDP esetében a Tanács 2004 októberében megállapította, hogy a holland kormány hatékony intézkedéseket tett. Miután a 2005. márciusi költségvetési értesítés azt mutatta, hogy 2004-ben Hollandiában a hiány a GDP 2,5%-ára esett vissza, a Bizottság 2005. május 18-án a túlzott hiány fennállásáról szóló határozat hatályon kívül helyezését javasolta. A Cseh Köztársaság, Ciprus, Magyarország, Málta, Lengyelország és Szlovákia esetében, csatlakozásukat követően a Tanács úgy határozott, hogy ezen országok mindegyikében túlzott hiány áll fenn, ezért a Szerződés 104. cikkének (7) bekezdése értelmében ajánlások közzétételéről határozott. 2005 februárjában a Szerződés ugyanezen cikke értelmében Magyarországhoz újabb ajánlást intéztek, mivel a másik öt új tagállammal ellentétben nem tett hatékony lépéseket az első ajánlásra válaszul.

2005 februárjában a Tanács először határozott úgy, hogy – a szankciók előtti utolsó lépésként – a 104. cikk (9) bekezdése értelmében felszólítást tesz. A felszólítás Görögországnak szólt, és a hiánnyal kapcsolatos számadatok jelentős felülvizsgálata következtében egy évvel, vagyis 2006-ig elhalasztotta a túlzott hiány kiigazításának határidejét. A 2004. szeptemberi és 2005. márciusi költségvetési értesítés alkalmával Görögország költségvetési adatai soha nem látott mértékű felülvizsgálaton mentek keresztül: az 1997-ig visszanyúló hiányt felfelé módosították, a 2003-as és 2004-es hiány pedig a GDP 5,2, illetve 6,1%-ára ugrott.

A görög kormány elszámolásainak kivételesen nagy mértékű felülvizsgálata akkor következett be, amikor egyre növekvő hangsúlyt fektettek a költségvetési terület statisztikai kormányzásának fejlesztésére. A Tanács felszólította a Bizottságot, hogy javítsa a jelentett költségvetési adatok minőségének felügyeletét és tegyen javaslatokat az EU statisztikai kormányzásának megerősítésére. 2004. decemberi, „A költségvetési statisztika európai kormányzási stratégiája felé” című közleményében a Bizottság e célból három intézkedési területet vázolt fel: (i) a jogalkotási keret kiépítése, (ii) a Bizottság működési kapacitásának fejlesztése és (iii) a statisztikai intézetek függetlenségével kapcsolatos európai szabványok meghatározása. A Bizottság ezen intézkedési területek végrehajtásával kapcsolatban is tett kezdeményezéseket. 2005. március 2-án – az EDP során felhasznált statisztikai adatok minőségének javítása céljából – javaslatot fogadott el a költségvetési adatok bejelentését szabályozó, 3605/93 tanácsi rendelet módosításáról. Ezenkívül a Bizottság 2005. május 25-én közleményt fogadott el, amely többek közt egy tagállamoknak szóló ajánlást is magában foglalt a statisztikai intézetekkel kapcsolatos, EU-szerte érvényes szabványokról, többek között a szakmai függetlenségről, a titkosságról, az adatok megbízhatóságáról és időszerűségéről, valamint a statisztikai intézetek forrásainak megfelelőségéről.

Jó, de javításra szoruló költségvetési keret: a Stabilitási és Növekedési Paktum 2005-ös reformja

Az EU költségvetési kerete az elmúlt évtizedekben jelentős eredményeket hozott: az 1990-es évek elejének rendkívül magas hiányait kezelték, és egy sor tagállam biztos többletet ért el. Idővel azonban – a hatékonyság megerősítése érdekében – bizonyos elemeit újra kellett gondolni.

A Stabilitási és Növekedési Paktum 2005-ös reformjához vezető felülvizsgálati folyamatot a Bizottság „A gazdasági kormányzás erősítéséről és a Stabilitási és Növekedési Paktum végrehajtásának pontosításáról” című közleménye[2] indította el. A Bizottság közleményére válaszul az Eurogroup, az ECOFIN-Tanács és a Bizottság több körben alapos megbeszéléseket kezdeményezett a megegyezés céljából, a Bizottság és a tagállamok technikai hozzájárulásával. A tárgyalások során világossá vált, hogy a tagállamok eltérően vélekednek a költségvetési teljesítmény vizsgálatakor a gazdasági fejlemények figyelembe vételéhez szükséges mérlegelés mértékéről. A megítélési mozgástér ellenpólusaként felmerült az egyszerű, átlátható szabályok megőrzése és az egyenlő bánásmód biztosítása célkitűzésének megőrzése.

Az ECOFIN 2005. március 20-i rendkívüli ülésén a Tanács az EU költségvetési keretének javítása/fejlesztése céljából elfogadta „A Stabilitási és Növekedési Paktum végrehajtásának javítása” című jelentést. A később a 2005. március 22-23-i Európai Tanácson is elfogadott jelentés naprakésszé teszi és kiegészíti a Stabilitási és Növekedési Paktum meglévő jogi keretét. Az ECOFIN-jelentésben foglalt megállapodás módosítja a Paktum megelőző és kiigazító ágát, és ajánlásokat tartalmaz a költségvetési és statisztikai kormányzás EU- és nemzeti szintű javítására.

A Paktum megelőző ágát azzal erősítették meg, hogy a középtávú költségvetési célkitűzések megállapításakor megfelelő figyelmet fordítanak a költségvetés fenntarthatóságának alapelveire. Tovább erősíti a tagállamok elkötelezettsége az iránt, hogy kedvező gazdasági körülmények esetén aktívan konszolidálják az államháztartást, valamint a Bizottság azon lehetősége, hogy a konszolidáció elmaradása esetén közvetlenül lássa el politikai tanáccsal a tagállamot. Az új megállapodás strukturális reformok elfogadására is ösztönzi a tagállamokat, hogy pénzügyi keretük fokozott összhangba kerüljön a megújult lisszaboni stratégiával[3]. A költségvetési politikák vizsgálatakor figyelembe veszik a költségvetés fenntarthatóságára hosszú távon bizonyítottan pozitívan ható nagy strukturális reformok vonatkozásait.

A Paktum kiigazító ágának legfontosabb módosításai a „túlzott hiány” meghatározását és kiigazításának feltételeit érintik, mindez ugyanis immár lehetővé teszi a költségvetési fejlemények átfogóbb gazdasági vizsgálatát az EDP végrehajtásakor. Az új szabályok lehetővé teszik a túlzott hiány kiigazítása egy éves határidejének további egy évvel történő meghosszabbítását (gazdasági okokból), és az EDP bizonyos lépéseinek megismétlését (amennyiben kedvezőtlen gazdasági események történnek és a tagállam az ajánlatoknak teljes mértékben megfelelő hatékony intézkedéseket tett). Az új megállapodás olyan „fontos tényezőket” állapít meg, amelyeket a Bizottság és a Tanács figyelembe vehet az EDP-vel kapcsolatos határozatokhoz. E tényezők közé tartozik többek között a potenciális növekedés és a mindenkori konjunkturális körülmények alakulása, illetve az adósság fenntarthatóságával és a lisszaboni menetrend célkitűzéseinek megvalósítását célzó politikák végrehajtásával kapcsolatos megfontolások. Biztosított a költségvetési fegyelem és a túlzott hiány haladéktalan kiigazítása. A GDP 3%-át meghaladó, a referenciaértéket messze felülmúló vagy tartós hiánnyal jellemezhető országokat túlzott hiánnyal rendelkezőknek tekintik. Ezenkívül az EDP-ben érintett tagállamoknak minimális költségvetési erőfeszítést kell tenniük. Végül a túlzott hiány kiigazításának vizsgálatakor a Tanács alaposan megvizsgálja a referenciaérték azon túllépését, amely a felosztó-kirovó rendszerről a tőkefedezeti rendszerre való teljes vagy részleges áttéréssel járó nyugdíjreformok végrehajtását tükrözi.

A Paktum hitelességének teljes mértékű visszaállítása és a költségvetési fegyelem betartásának megerősítése érdekében az ECOFIN-jelentés kiegészítő elemeket tartalmaz a költségvetési kormányzás javítása érdekében . Először is, a szakértői támogatás megerősítése érdekében az EU költségvetési felügyelet adott szakaszaiban a Tanács és a Bizottság vállalja álláspontjának nyilvános indoklását. Másodszor azt javasolják, hogy a nemzeti szintű szabályok és intézmények kapjanak nagyobb szerepet a hazai költségvetési felügyeletben, alátámasztva és kiegészítve ezzel az EU-szintű felügyeleti eljárásokat. Harmadszor, figyelembe véve az e területen érvényes nemzeti előjogokat, a jelentés a nemzeti parlamentek fokozott részvételét sürgeti az EU költségvetési felügyeleti folyamatában, többek között a stabilitási és konvergenciaprogramok vagy az EDP-ajánlások hatására foganatosított intézkedések megvitatásával. Végül a megállapodás elősegíti a költségvetési statisztika irányításának megerősítésére irányuló, folyamatban lévő munkát.

A 2005. március 22-23-i Európai Tanács jogalkotói javaslatok megtételére kérte fel a Bizottságot a meglévő szabályok és az új megállapodás közötti összhang megteremtése érdekében. Április 20-án a Bizottság javaslatokat fogadott el az 1466/97 és az 1467/97 rendelet módosítására.[4]E javaslatokat – az Európai Parlament és az Európai Központi Bank megfelelő bevonását követően – a Tanácsnak kell elfogadnia.[5] Általánosságban a Stabilitási és Növekedési Paktum végrehajtását a jövőben fokozott gazdasági megítélés fogja jellemezni a költségvetési felügyeleti eljárásban és az országok egyedi eseteinek vizsgálatában. Ez lehetővé teszi a Bizottság és a Tanács, illetve a tagállamok közötti konstruktívabb és átláthatóbb politikai párbeszédet, így a tagállamok újra sokkal inkább magukának érezhetik a szabályokat. A megállapodást az elkövetkező hónapokban és években tesztelik. A fokozott megítélés lehetősége hangsúlyozza az egyenlő bánásmód és a hatékony végrehajtás biztosítását az új rendszer megvalósításakor, vagyis nagyobb hangsúlyt helyez a Bizottságra a költségvetési fejlemények értékelésében, illetve a Tanácsra a felügyeleti eljárással kapcsolatos lépésekre vonatkozó döntések meghozatalában.

Az EU költségvetési felügyeletének fejlődése

Az Államháztartás a GMU-ban című jelentés elemző munkát végez az EU államháztartási kérdéseinek jobb megértése és a költségvetési felügyelet javítása érdekében. Az idei jelentés elemzi többek között a stabilitási és konvergenciaprogramokban vázolt költségvetési tervek és az eredmények közötti eltéréseket, az adósságdinamizmus meghatározó tényezőit, valamint az államháztartás hosszú távú fenntarthatóságát.

A hatékony költségvetés-tervezés elérése és felügyelete

A költségvetési felügyelet folyamata egy sor adatot biztosított a költségvetés tervezésével, eredményével és vizsgálatával kapcsolatban, és e folyamatot arra használták fel, hogy összehasonlítsák a tényleges költségvetési fejleményeket a tervekkel, illetve hogy megvizsgálják a stabilitási és konvergenciaprogramok Bizottság által történő vizsgálatának alakulását az évek során. Az első témakörben az adatok szerint egyes években gyakori és jelentős eltérések mutatkoztak a költségvetés-tervezetek és azok eredményei között, még a növekedés váratlan alakulásainak figyelembe vételével is. Az eltérések elsősorban a tervezett és megvalósított kiadás/GDP arány közötti különbséggel függnek össze; a bevételi arányok különbségei csekély szerepet játszottak. Az elemzés kiemeli az eltérések elkerüléséhez és a kiadások jobb és minőségibb tervezéséhez vezető módszerek kidolgozásának fontosságát – többek között az új lisszaboni prioritásoknak való fokozott megfelelés érdekében –, és biztosítja a módszerek fenntarthatóságát. A költségvetés-tervezetek és azok eredményei közötti eltérésre válaszul a Bizottság fokozottabban vizsgálja a stabilitási és konvergenciaprogramokban vázolt kiigazítási pálya hitelességét, és átfogóbban vizsgálja a tagállamok költségvetési politikáját, vagyis fokozottan figyelembe veszi az államháztartás fenntarthatóságával és minőségével kapcsolatos szempontokat is.

Az adósságdinamizmus meghatározó tényezőinek megértése

Az EU költségvetési felügyelete egyre nagyobb hangsúlyt fektet az adósság alakulására. Az adósság GDP-hez viszonyított arányának dinamizmusa a realizált költségvetési egyenlegtől, a nominális növekedéstől és az úgynevezett „adósság-hiány kiigazítástól” függ, figyelembe véve a reziduális eltérést a fennálló adósságállomány és az államháztartási hiány változása között, amint azt a maastrichti szerződéshez csatolt jegyzőkönyv meghatározza. Az elemzések általában a hiányra és a nominális növekedésre összpontosítanak, ezért az adósság-hiány kiigazítás sokkal kevesebb figyelmet kap. Ez az összetevő azonban fontos információt hordoz a kormányzati eszközök és források alakulásáról (pl. privatizációs műveletek eredményeként) és a készpénz, illetve elhatárolás alapú hiányok közötti különbségről. Az Államháztartás a GMU-ban című jelentés ezt a hiányosságot kívánja pótolni az EU-tagállamok adósság-hiány kiigazítását meghatározó tényezők elemzésével. Az elemzés szerint az elmúlt években pozitív volt az állományalkalmazkodás átlaga (következésképp hozzájárult az adósság felhalmozódásához), és egyes országokban az állományalkalmazkodás részben azzal magyarázható, hogy a készpénzhiány magasabb, mint a „maastrichti hiány”. Ez is alátámasztja, hogy a költségvetési felügyelet során rendkívül fontos az adódinamizmus.

Fokozott figyelem az államháztartás fenntarthatóságára

Az elöregedő lakosság riasztó költségvetési vonatkozásai és az európai szociális modell fenntartható módon történő finanszírozásának szükségessége kiterjeszti az államháztartás irányításának és a költségvetés felügyeletének középpontját, hogy az a hosszú távú fenntarthatósággal kapcsolatos megfontolásokat is felölelhesse. A megújult lisszaboni stratégiának és A növekedésre és új munkahelyek teremtésére vonatkozó integrált iránymutatásokról című közleménynek[6] megfelelően több ország is jelentős reformokat vezetett be a fenntarthatóság megerősítése érdekében. E reformok fenntarthatóságra gyakorolt hatása azonban nehezen számszerűsíthető vagy hasonlítható össze az egyes országok között.

2001 óta az EU szintjén a Bizottság végzi a fenntarthatóság elemzését a stabilitási és konvergenciaprogramok vizsgálatának keretében, a programokban megadott adatok és a 2050-ig szóló, öregedéssel kapcsolatos kiadásokra vonatkozó becslések alapján Az Államháztartás a GMU-ban című jelentés szerint középtávú költségvetési konszolidáció nélkül a tagállamok többsége nem érhet el fenntartható pozíciót. Tíz tagállamban észlelték a fenntarthatósággal kapcsolatos kockázatokat (Belgium, Cseh Köztársaság, Németország, Görögország, Franciaország, Olaszország, Ciprus, Magyarország, Málta és Szlovénia). A jelentés ismerteti a Bizottság jelenlegi hozzáállását a fenntarthatósági elemzés elvégzéséhez, az elemzés mögött húzódó fontosabb feltételezések tekintetében kitér az adóssággal kapcsolatos előrejelzések és a fenntarthatósági mutatók elnagyoltságára, és vázolja a lehetséges fejlesztésre vonatkozó javaslatokat.

A 2005-ös SNP-reformcsomag fényében az EU költségvetési felügyeletében nagyobb jelentőséget kapnak a hosszú távú megfontolások. Ebből a szempontból a nemzeti, öregedésre vonatkozó kiadások előrejelzéseivel kapcsolatos, a tagállamok között és a Bizottsággal való fokozott információcsere növelné az átláthatóságot és vizsgálhatóbbá tenné az államháztartás hosszú távú fenntarthatóságát és a középtávú célkitűzések meghatározásával kapcsolatos vonatkozásait.[7]

Strukturális reformok és költségvetési célkitűzések

A Bizottság llisszaboni stratégiával kapcsolatos félidős értékelése, valamint A növekedésre és új munkahelyek teremtésére vonatkozó integrált iránymutatásokról szóló közlemény felhívta a figyelmet a növekedést és a foglakoztatást makro, mikro és foglalkoztatási szinten serkentő gazdasági reformokra. Az Államháztartás a GMU-ban című jelentés III. része felülvizsgálja és ismerteti a strukturális reformok és a költségvetés végrehajtása közötti kapcsolatot az EU költségvetés-politikai keretszabályának végrehajtása során: ez a kevéssé kutatott kérdés ugyanis várhatóan nagyobb szerepet kap az EU költségvetési felügyeletében.

A reformok közép- és hosszú távon jelentősen javíthatják az államháztartási elszámolásokat. A bizonyos kormányzati kiadások növekedésének visszaszorítását közvetlenül célzó reformok (például a nyugdíjreformok vagy az egészségügyi ágazat hatékonyságát fejlesztő, az öregedéssel kapcsolatos nyomásra való hatékonyabb reakciót lehetővé tévő intézkedések) hatással lehetnek a kormányzati költségvetés és adósság jövőjére. [8]A potenciális kibocsátást és növekedést fejlesztő reformok (többek között a munkaerő- és termékpiac reformjai) is közvetett pozitív hatással járhatnak. Sokak szerint a hiány korlátozását célzó számszerű szabályok hátráltatják a strukturális reformokat. A reformok és a költségvetési célkitűzések közötti fordított arányosság egyik oka az, hogy a reformoknak rövid távon közvetlen költségvetési kiadásai vannak (pl. a kormányzati ágazaton kívüli tőkefedezeti pillért bevezető nyugdíjreformok, vagy az eredeti költségekért bőségesen kárpótoló, hosszú távú előnyöket eredményező oktatási és képzési közberuházások). A második ok azzal függ össze, hogy a reformok költségesek lehetnek bizonyos társadalmi csoportok számára, ezért a bevezetéssel szembeni ellenállás leküzdése érdekében adócsökkentésre vagy kormányzati átcsoportosításra lehet szükség.

Az Államháztartás a GMU-ban című jelentés a munkaerő- és termékpiacot, illetve a nyugdíjreformot elemzi (de nem foglalkozik az előzetes költségvetési kiadásokkal járó, a növekedést serkentő olyan projektekkel, mint például a fizikai infrastruktúra fejlesztése, az oktatás és képzés vagy a K&F), és két kérdésre összpontosít: Először is, milyen hatással vannak a reformok a költségvetésre rövid távon? Másodszor, van-e arra bizonyíték, hogy a költségvetési konszolidáció megakadályozza a reformokat? Az elemzés a strukturális reformokról rendelkezésre álló adatok minőségével és hozzáférhetőségével kapcsolatos korlátozások ellenére is érdekes eredményeket vonultat fel. Az adatok kevéssé támasztják alá azt a feltételezést, amely szerint a reformok kevésbé gyakoriak a költségvetési konszolidáció éveiben. A reformokat követően azonban általában csekély mértékben romlik a költségvetési egyenleg. Az eredmények a vizsgált reformok típusától és a reformok tervezésétől függően eltérőek lehetnek. Az elemzés némiképp jelzi, hogy az SNP reformja jó irányba halad, ugyanakkor az SNP végrehajtásakor óvatosan kell bánni a strukturális reformok vizsgálatával. Az eredmények nagy eltéréseinek fényében el kell kerülni a mechanisztikus, egy kaptafára történő megközelítést, amely egyformán kezeli az összes reformot vagy valamennyi, néhány tágabb értelemben vett kategóriába tartozó reformot. Ez azt jelenti, hogy minden egyes esetet – a konkrét reform lényeges jellemzőinek figyelembe vételével – külön, körültekintően kell megítélni.

A 2005-ös SNP reformcsomag rendelkezései azt hivatottak biztosítani, hogy az EU költségvetési keretszabályának költségvetési célkitűzései nem ütköznek azon strukturális reformokkal, amelyek hozzájárulhatnak a rendezett államháztartáshoz és a közép- és hosszú távú fokozott növekedéshez. A fentiek szerint való alkalmazásuk elősegítheti az államháztartásnak a fenntartható lisszaboni stratégiához történő hatékony hozzájárulását.

A konvergencia során tapasztalt költségvetési kihívások a nemrégiben csatlakozott tagállamokban

A 2004-ben történt csatlakozással tíz tagállam tett fontos előrelépést az EU-integráció folyamatában. A gazdasági integráció azonban a várakozások szerint folytatódik a jövedelemszint felzárkóztatásával és az euro nemzeti valutaként való bevezetésével. Ezen országokban a költségvetési politika kulcsfontosságú hozzájárulást jelenthet a hatékony és fenntartható adó- és költségpolitikán, valamint a gazdaság stabil fejlődésének támogatásán keresztül. Hosszú távon ez a két szerep kiegészíti egymást. Az erős növekedés fokozza a gazdaság finanszírozási kapacitását, a stabilitás pedig nélkülözhetetlen a magánberuházáshoz és a fenntartható felzárkózáshoz. Rövid távon azonban az új tagállamok egy része választás elé kerülhet: az infrastruktúrával, a képzéssel vagy a K&F-fel kapcsolatos magasabb kiadások megnehezíthetik a költségvetési hiány visszaszorítását, és a kormányzati ágazaton kívüli tőkefedezeti pillért bevezető adó- és nyugdíjreformok is előzetes költségvetési költségekkel járhatnak. Az Államháztartás a GMU-ban – 2005 című jelentés IV. része az elkövetkezendő években a tagállamok előtt álló, a költségvetési politikával kapcsolatos legfontosabb kihívásokkal foglalkozik.

Az új tagállamok bizonyos előnyei lehetővé teszik szükségleteik egy részének finanszírozását: ilyen előny a magas potenciális növekedés és – egyes esetekben – az alacsony államadósság. Továbbra is érzékelhetik azonban az államháztartás ingadozását, ami a reálgazdaságban és – a balti régióban és Közép-Európában – a pénzügyi ágazatban zajló átalakulásokat tükrözi. Ezenkívül számos újonnan csatlakozott tagállamban viszonylag magas a függő kötelezettségek mértéke, ami az adósságszint hirtelen megugrásának kockázatát hordozza, hiszen materializálódnak az explicit vagy implicit garanciákkal összefüggő kormányzati kifizetéseket serkentő tényezők.

Más tagállamok tapasztalatai alapján a költségvetési fejlesztések eléréséhez rendkívül fontos felhasználni az erős növekedés időszakait, megfelelő előnyt biztosítva ezzel ahhoz, hogy hanyatlás idején is stabilizálódjon a gazdaság. Ez rendkívül fontos tanulság a nemrégiben csatlakozott tagállamok számára. A hitel- és eszközárak ezen országokban tapasztalható esetleges megugrásának fényében rendkívül fontos, hogy a költségvetési politika céljainak meghatározásakor nem szabad túlbecsülni a potenciális növekedést, az adóbevételek dinamizmusának vizsgálatakor pedig megfelelően azonosítani kell az átmeneti elemeket. Az euro bevezetése felé tartva különösen fontos a költségvetési tervek hitelességének és a kiegyensúlyozott politikáknak a kombinációja. E tényezők óvatosságra intenek a középtávú költségvetési célok meghatározásakor. A nemzeti valutát hosszabb ideig megtartó országokban viszont oda kell figyelni az eredménykimutatás sérülékenységének a külföldi valutában érkező túlzott kölcsönökkel összefüggő felhalmozódására.

Az új tagállamok között természetesen vannak különbségek, a politikai döntéshozók azonban megkísérelhetnek szinergiákat elérni a növekedési és stabilitási célkitűzések megvalósításakor. Először is, van lehetőség a meglévő kiadási programok oly módon történő átstruktúrálására és az adóalapok növelésére, hogy lehetőleg már rövid távon megerősödjön az államháztartás és több ösztönzőerő hasson a növekedésre. Másodszor, a költségvetési intézmények fejleszthetők, többek között a költségvetési eljárások fokozott átláthatóságán és a több éves költségvetési tervezést és kiadásellenőrzést szolgáló hatékony keretszabályokon keresztül. Harmadszor, a jól megalkotott felügyeleti politikák javítanák a magánszféra kockázatkezelését, vagyis visszaszorítanák a függő kötelezettségeket, a jól megtervezett monetáris politikák pedig a stabilitás felé irányítanák a piaci várakozásokat.

**

*

Az elvégzett elemzés általánosságban azt jelzi, hogy a GMU gazdasági és költségvetési felügyeletének keretszabálya pozitív eredményeket hozott – a tagállamok többségében már elért költségvetési eredmények és reformok terén –, a kívánt eredmények eléréséhez azonban további intézkedésekre van szükség. A Stabilitási és Növekedési Paktum reformja, a lisszaboni stratégia újraindításával párhuzamosan, megerősítette egyfelől a szabályok és kormányzási folyamatok, másfelől a gazdasági realitás, valamint Európa és tagállamai szükségletei közötti összhangot. Ki kell használni a szinergiákat a makrogazdasági stabilitás, illetve a jelentős gazdasági reformokkal biztosított növekedés és foglalkoztatás között. A megújult lisszaboni stratégiához hasonlóan a megreformált Stabilitási és Növekedési Paktumot is az elkövetkező hónapokban és években tesztelik: az új keretszabály kezdetektől való megvalósítása kulcsfontosságú a hitelességhez és az Európa által felvállalt nagyratörő megközelítés általános sikeréhez. Az EU minden tagállamát ösztönözni kell e stratégia követésére az államháztartás minőségének javításán és fenntarthatóságának biztosításán keresztül.

[1] Elérhető a: http://europa.eu.int/comm/economy_finance/publications/publicfinance_en.htm címen.

[2] COM (2004) 581, 2004. szeptember 3.

[3] A Bizottság közleménye az Európai tanácsnak: „Közös munkával a növekedésért és a munkahelyekért. A lisszaboni stratégia új kezdete”, COM (2005) 24, 2005. február 2.

[4] COM(2005) 154 és COM(2005) 155, 2005. április 20.

[5] A Szerződés az 1466/97 tanácsi rendelet esetében együttműködési eljárásról, az 1467/97 tanácsi rendelet esetében konzultációs eljárásról rendelkezik.

[6] COM (2005) 141, 2005. április 12.

[7] A Bizottság 2006 végéig tesz jelentést az e téren elért fejlődésről.

[8] A hatékonyság növelése kulcsfontosságú tényező a strukturális reformok államháztartásra gyakorolt hosszú távú pozitív hatása érdekében. Ehhez járulhat hozzá a közbeszerzési gyakorlat javítása is.