A madárvédelmi irányelv minden természetesen előforduló vadon élő madárfajt véd a tagállamok európai területén (több mint 460 faj). I. mellékletében 197 olyan fajt és alfajt sorol fel, amelyek különleges élőhelyvédelmi intézkedéseket igényelnek, ideértve a különleges védelmi területek kijelölését is. A II. melléklet 86 olyan fajt és alfajt sorol fel, amelyek a nemzeti jogszabályok adta kereteken belül vadászhatók.

A tagállamok harmonizált formátumban nyújtják be az adatokat, így azok betáplálhatók az Európai Környezetvédelmi Ügynökség összesített uniós szintű értékeléseihez használt adatbázisokba.

A kilenc tengeri élőhellyel kapcsolatos ismeretek hiánya továbbra is problémát jelent. A tagállamok területén fekvő tengeri élőhelyek körülbelül 26 %-ának védettségi helyzete továbbra sem ismert (szemben a szárazföldi élőhelyek 4 %-ával).

A jelentésben szereplő kilenc élőhelycsoport közül a tengerparti élőhelyek (ide tartoznak a tengeri élőhelytípusok is) kaptak a legalacsonyabb arányban „kedvező helyzetű” értékelést. A dűnék, a tőzegmohalápok, élő tőzeglápok és rétlápok kapták a leggyakrabban a rossz helyzetű értékelést (50 % felett). A nagyon fajgazdag élőhelyeket magában foglaló gyepterületek is azok közé tartoznak, amelyekben a legmagasabb a „rossz helyzetű” értékelések aránya (49 %). Az aktív kezelést igénylő gyepterületek különösen rossz helyzetben vannak.

Az uniós szinten nem kielégítő vagy rossz védettségi helyzetűnek értékelt 2 049 faj 35 %-a csökkenő, 6 %-a pedig emelkedő trendet mutat. További 31 %-uknál a trend ismeretlen. Az emlősök, a halak és a nem edényes növények kivételével (10 %, 9 %, illetve 6 %) a nem kielégítő vagy rossz helyzetű, de javuló trendet mutató fajok aránya 5 % alatt marad. Míg a halak több emelkedő trendet mutatnak, mint más fajcsoportok, a romló trendek legnagyobb hányada (közel 50 %-a) is náluk figyelhető meg (a kétéltűekkel együtt). Erősen csökkenő trendekről számolnak be más fajcsoportoknál, pl. a gyepterületeken előforduló fajoknál, mint a lápi tarkalepke (Euphydryas aurinia) és a kékes hangyabogáncs (Jurinea cyanoides).

A fajok értékeléseinek több mint negyede (27 %) mutat kedvező védettségi helyzetet, szemben a 2015. évi 23 %-kal. 63 % mutat nem kielégítő vagy rossz helyzetet, ami hasonló a 2015-ös adathoz (60 %). Az „ismeretlen” értékelések száma csökkent a legutóbbi jelentéstételi időszakhoz képest (17 %-ról 10 %-ra), de továbbra is lényegesen magasabb, mint az élőhelyek esetében (4 %). Tagállami szinten a tengeri fajok többségének (59 %) helyzete ismeretlen, szemben a szárazföldi fajok csupán 8 %-ával, ami arra utal, hogy nem fordítanak elegendő forrást ezek megfigyelésére.

Az élőhelyvédelmi irányelv II., IV. és V. melléklete 1 389 európai jelentőségű fajt sorol fel. Néhány nagyobb rendszertani csoportban (például a puhatestűek, ízeltlábúak és az edényes növények) a mellékletekben szereplő fajok aránya nagyon alacsony. A leginkább reprezentált csoportok a gerincesek, a kétéltűek 85 %-a, a hüllők 70 %-a, az emlősök 64 %-a, míg az édesvízi halfajok 39 %-a szerepel a listában. Számos fel nem sorolt faj, beleértve a gyakoribb fajokat is, részesül az irányelv szerinti intézkedésekből, többek között az I. mellékletben szereplő élőhelytípusok védelme által.

·a vízrendszerek megváltoztatásával kapcsolatos terhelések több forrásból származnak. Például a mezőgazdasági vízelvezetési tevékenységek és a vízerőművek az összes hidrológiai vonatkozású terhelés 14 %-át, illetve 13 %-át teszik ki. Nem meglepő, hogy az ebbe a kategóriába tartozó terhelések különösen jelentősek az édesvízi élőhelyek és halfajok, de a szénben gazdag ökoszisztémák, például a tőzegmohalápok, élő tőzeglápok és rétlápok esetében is;

Mind az élőhelyek, mind a fajok tekintetében a leggyakrabban jelentett terhelés a mezőgazdaságból származik, ami a mezőgazdasági földhasználat relatív nagyságrendjét és a gazdálkodási gyakorlatok változását tükrözi (intenzívebbé válás és az extenzív mezőgazdaság megszüntetése). Az extenzív agrárgazdálkodás természetközeli élőhelyeket hoz létre és tart fenn, amelyek állat- és növényvilága változatos.Az 1950-es évek óta azonban az intenzívebb és specializálódó gazdálkodás egyre inkább hozzájárul biológiai sokféleség folyamatos csökkenéséhez. Mindez legsúlyosabban a gyepterületeket, az édesvízi élőhelyeket, a fenyéreket és cserjéseket, valamint a tőzegmohalápokat, élő tőzeglápokat és rétlápokat érinti. Különösen veszélyeztetettek a mezőgazdaságtól függő természetközeli élőhelyek, például a gyepterületek, ezek védettségi helyzete lényegesen rosszabb, mint más, a mezőgazdaságtól nem függő élőhelytípusok esetében (45 %-ukat értékelték rossznak, szemben más élőhelyek 31 %-ával). 2015-höz képest a mezőgazdasági élőhelyek értékelése a védettségi helyzet általános romlását mutatja: a kedvező helyzet 14 %-ról 12 %-ra csökkent, a rossz helyzet pedig 39 %-ról 45 %-ra nőtt. A mezőgazdasági élőhelyeknek csupán 8 %-a mutat javuló fejlődési trendet, míg 45 %-uk helyzete romlik. Számos madár-, hüllő-, puhatestű-, kétéltű-, ízeltlábú- és edényes növényfaj is érintett, és a mezőgazdasági területek biológiai sokfélesége folyamatosan csökken.

A tagállamok az egyes fajok és élőhelyek esetében beszámoltak a fajok és az élőhelyek pusztulásának fő okairól. Összességében 67 000 bejegyzést nyújtottak be egy 15 kategóriában 203 egyéni terhelést felsoroló jegyzék segítségével (az „A – mezőgazdaság”-tól az „X – egyéb”-ig).

Európa a világ egyik legsűrűbben lakott régiója. Az emberi tevékenység évszázadok alatt formálta tájait, és nagyban hozzájárult biológiai sokféleségéhez, pl. az olyan természetközeli élőhelyekkel, mint az extenzív kaszálórétek és féltermészetes száraz gyepterületek. Az emberi tevékenység azonban számos őshonos faj és élőhelytípus esetében romlást és hanyatlást is okozott – különösen (és sokkal gyorsabban) az elmúlt 100 évben.

A védettségi helyzet alakulásának értékelése megköveteli, hogy valamennyi tagállamban megfelelő ellenőrzési rendszerek működjenek. Sok esetben azonban a közölt információk más célból végzett részleges felmérésekből származnak. Más esetekben a tagállamok nem rendelkeznek megfelelő adatokkal, és szakértői véleményekre támaszkodnak. Az élőhelyvédelmi irányelvben szereplő élőhelyek és fajok esetében a bejelentett információk több mint 40 %-a részleges felmérésekből származik, és több mint 20 %-a csak szakértői véleményen alapul. A madarakkal kapcsolatos adatok esetében az információk több mint 30 %-a részleges felmérésekből származik, és több mint 15 %-a szakértői véleményen alapul. Ez a jelentési forduló azt mutatja, hogy a nem kielégítő vagy hiányos adatok miatti korlátok továbbra is fennállnak (habár a tagállamok között nagyon eltérő mértékben és kevésbé, mint 2015-ben). Mindazonáltal az itt bemutatott adatok mérföldkőnek számítanak az Unió természeti állapotának felmérésében, és erős alapot jelentenek a jelentéstétel, az értékelés és a végrehajtás javításához, hogy képesek legyünk elérni a 2030-ig teljesítendő európai uniós biodiverzitási stratégia céljait.

A madarak esetében a nemzeti szintű javulást másképpen határozzák meg, mivel nincs nemzeti értékelés a védettségi helyzetről és a helyzet trendjeiről. Ezért az állományra vonatkozó pozitív rövid távú trend vagy az előző nemzeti jelentésben szereplő negatív hosszú távú trendet követő stabilizáció javulásnak tekinthető. Összesen 2 148 tagállami jelentés mutat javulást a fenti kritériumok szerint. Ez globálisan 397 madárfajnak és alfajnak felel meg, amelyek helyzete legalább egy tagállamban javult legalább egy, a jelentésben szereplő évszakban. A javuló fejlődési trendű madarak körülbelül 44 %-a vándorló vízimadár. Számos ilyen faj tengeri fajnak is minősül az EU tengervédelmi stratégiáról szóló keretirányelve alapján, és az összes javulás 33 %-át teszik ki. A mezőgazdasági területekhez kötődő és az erdei madárfajok mindegyike körülbelül 9 %-ot tesz ki. A javuló helyzetű madárfajokra példaként említhető a rétisas (Haliaeetus albicilla), a daru (Grus grus), a vörös kánya (Milvus milvus) és a nagy kócsag (Ardea alba).

A „védettségi helyzet” köztudottan lassan változik, ezért nem túl érzékeny rövid távú mutatója a fejlődésnek. Az uniós szintű értékelések emellett elrejthetik az egyes tagállamok előrelépéseit. Ezért az országszintű pozitív és stabilizálódó trendek (amikor az előző jelentéstételi időszak romló trendje mostanra valóban stabilra változik) olyan pozitív fejlődést jelentenek, amelyet figyelembe kell venni és elemezni kell a védettségi helyzet pozitív változásain felül is.

A 2010-es kiindulási ponthoz képest korlátozott előrelépés történt a 2020-as célkitűzések felé, kivéve a madaraktól eltérő fajokat, ahol a célkitűzés majdnem teljesült. Egyes élőhelyek és fajok tekintetében a folyamatos romlás felülmúlja a javulást. A 2019-ben közölt adatok azt mutatják, hogy a romló trendet mutató fajok és élőhelyek aránya kissé még nőtt is: a madarak esetében 20 %-ról 23 %-ra, az egyéb fajok esetében 22 %-ról 26 %-ra és az élőhelyek esetében 30 %-ról 32 %-ra.

·hasonló a helyzet a fajok esetében is. A madarakra vonatkozó jelentéseknek mintegy 40 %-a, a madaraktól eltérő fajokról szóló jelentéseknek pedig körülbelül 50 %-a jelzi, hogy hoztak intézkedéseket. A nem madárfajokra vonatkozó intézkedések legnagyobb részének célja a jelenlegi helyzet fenntartása. A helyreállítási intézkedések kevésbé hangsúlyos szerepet játszanak.

·a legtöbb intézkedést mind a Natura 2000 hálózaton belül, mind azon kívül is alkalmazzák;

A terhelésekről szóló jelentésekkel párhuzamosan a tagállamok arról is jelentést nyújtottak be, hogy megtették-e azoknak az intézkedéseknek a többségét, amelyek a Natura 2000 terület kijelölését igénylő uniós jelentőségű faj vagy élőhely számára szükségesek. Az ilyen intézkedések célja a fajok és az élőhelyek jó helyzetének fenntartása vagy helyreállítása, és konkrét helyszíni cselekvéseket tartalmaznak a korábbi és a jelenlegi terhelések hatásainak enyhítésére és megszüntetésére. A tagállamoknak meg kell hozniuk a Natura 2000 területekre vonatkozó szükséges természetvédelmi intézkedéseket.

·az idegenhonos inváziós fajok jelentős és növekvő veszélyt jelentenek az őshonos európai növény- és állatvilágra. Hatásuk az elmúlt jelentéstételi időszak óta számottevően megnőtt. Az „Unió számára veszélyt jelentő inváziós fajok” az ebben a kategóriában jelentett terheléseknek körülbelül 20 %-át teszik ki, míg jóval több olyan idegenhonos inváziós faj hatásáról érkezett jelentés, amelyek még nem szerepelnek az Unió számára veszélyt jelentő fajok jegyzékében. Az idegenhonos inváziós fajok által okozott terhelés jobban érinti az élőhelyeket, mint a fajokat, de közvetlen hatással lehet bizonyos madár-, kétéltű-, hal- és edényes növényfajokra is;

·a vízerőművek a vándorló és az édesvízi halak számára az energiával kapcsolatos terhelések egyetlen és legfontosabb forrását jelentik. Miközben a szél-, hullám- és árapály-energia terhelése számos fajra nézve jelent kockázatot, a madarak a villamosenergia-átviteli és a kommunikációs átviteli infrastruktúráknak is különösen ki vannak téve. A megújuló energiák kiterjesztése kulcsfontosságú uniós szakpolitika az éghajlatváltozás kezelésének elősegítésére (amely maga is jelentős és növekvő terhelést gyakorol a biológiai sokféleségre), de a nem megfelelően megtervezett és elhelyezett fejlesztések a védett fajok és élőhelytípusok számára további terhelésekhez vezethetnek;

11. ábra: A fajvédelmi intézkedések végrehajtásának helyzete (a tagállamok által elvégzett összes fajértékelés százalékában, az élőhely-kijelölést igénylő fajok esetében)

A tagállami intézkedések ellenére a védettségi helyzet és a fejlődési trendek nem javultak a jelentéstételi időszak alatt; valójában számos faj és élőhelytípus esetében (beleértve azokat is, amelyeknél a Natura 2000 terület kijelölése a megőrzés egyik legfontosabb mechanizmusa) tovább romlottak. Ezért egyértelmű (és a jelentések is megerősítik), hogy a tagállamok nem tették meg a szükséges természetvédelmi intézkedéseket (legalábbis nem az elvárt mértékben), és egyes esetekben nem is azonosították őket megfelelően.

Az intézkedések hatékonyságának elemzése a legtöbb élőhely és fajcsoport esetében pozitív összefüggést mutat a végrehajtott intézkedések és jó védettségi helyzet között. Továbbá a proaktív helyreállítási intézkedések (pl. a szerkezet és a funkciók helyreállítása) valóban fejlődéshez vezetnek.

4.3. Az élőhelyek helyreállítási szükségletei

Egy élőhelytípus esetében a „kedvező védettségi helyzet” azt jelenti, hogy természetes kiterjedése, az azon belül található területek nagysága, szerkezete és funkciói mind kellően nagyok és kedvező állapotban vannak; jövőbeli kilátásai is pozitívak. Ezzel összefüggésben a helyreállítás az alábbiakra vonatkozik:

1.az élőhely meglévő területei állapotának (azaz minőségének) javítása célzott védelmi intézkedések révén; valamint

2.elegendő felület biztosítása az élőhely-újrateremtés révén (azaz egy élőhely további területeinek létrehozása, például a vizes élőhely helyreállítása korábban lecsapolt mezőgazdasági földterületből vagy az őshonos védett erdős élőhelyek kiterjesztése).

Az I. melléklet szerinti élőhelytípusok helyreállítási követelményeinek értékelése azt mutatja, hogy az élőhelycsoportok és a bioföldrajzi régiók szükségletei jelentősen eltérnek.





12. ábra: Az I. mellékletben szereplő élőhelycsoportok területeinek azon részei, amelyek javításra szorulnak, a tagállamok jelentése szerint

Megjegyzés: Az Egyesült Királyságot és a 8310-es élőhelyet (természetes barlangok) kivettük a számításokból.

Az értékelés néhány fontosabb megállapítása a következő:

·a javításra szoruló védett élőhelyek területe a becslések szerint átlagosan körülbelül 215 000 km2 (vagyis az EU-27 területének 5 %-a). Az erdők esetében a legrosszabb a helyzet, mintegy 19,5 %-uk (kb. 100 000 km2) szorul javításra, ezt követik a tengerparti élőhelyek 16 %-kal (kb. 46 000 km2), a gyepterületek 13,5 %-kal (kb. 33 000 km2), az édesvízi élőhelyek 10,5 %-kal (kb. 13 500 km2) valamint a tőzegmohalápok, élő tőzeglápok és rétlápok 9 %-kal (kb. 10 900 km2);

·az I. mellékletben szereplő élőhelyek közül legalább 11 000 km2-nyit kell újrateremteni, bővítve ezáltal a meglévő területet annak érdekében, hogy minden élőhelytípus hosszú távon is életképes legyen. A legnagyobb újrateremtendő területet igénylő élőhelycsoportok az erdők (4 600 km2), a gyepterületek (1 900 km2), a tőzegmohalápok, élő tőzeglápok és rétlápok (1 700 km2), valamint a tengerparti élőhelyek (1 400 km2). Összességében ez az említett élőhelycsoportok teljes meglévő területének 1–1,5 %-át jelenti;

·a meglévő élőhelyi területek állapotának javítására a legnagyobb szükség a kontinentális, a mediterrán, az atlanti, az atlanti-óceáni és boreális bioföldrajzi régiókban van;

·az I. mellékletben felsorolt, helyreállítást igénylő élőhelyek közül sok különösen gazdag szénben, ami jelentős potenciált kínál a szén felszín feletti és föld alatti biomasszában, valamint a talajban történő tárolására és megkötésére. Ezeknek a szénben gazdag területeknek körülbelül 16 %-a igényel javítást (154 000 km2). Helyreállításuk és fenntartásuk jelentősen hozzájárulhat az éghajlatváltozás mérsékléséhez; valamint