EURÓPAI BIZOTTSÁG Brüsszel, 2021.3.19. COM(2021) 139 final A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK a személyek közötti, faji vagy etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról szóló 2000/43/EK tanácsi irányelv (a faji egyenlőségről szóló irányelv) és a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló 2000/78/EK tanácsi irányelv (a foglalkoztatási egyenlőségről szóló irányelv) alkalmazásáról

































{SWD(2021) 63 final}



1.Bevezetés Az egyenlőség az EU egyik alapértéke. A Bizottság fontos lépéseket tett az egyenlőség előmozdítása és érvényesítése, valamint a valódi egyenlőségközpontú Unió kiépítése érdekében. A 2019-ben létrehozott esélyegyenlőségi munkacsoportja támogatásával a Bizottság valamennyi uniós szakpolitikába és a fő uniós kezdeményezésekbe is beépíti az egyenlőség dimenzióját. A közelmúltból említhető példák: a 2020–2025-ös időszakra vonatkozó nemi esélyegyenlőségi stratégia, a 2020–2025-ös időszakra vonatkozó, rasszizmus elleni uniós cselekvési terv, a romák egyenlőségének, társadalmi befogadásának és részvételének előmozdítását célzó új uniós stratégiai keretrendszer, az LMBTIQ-személyek egyenlőségéről szóló, a 2020–2025-ös időszakra vonatkozó stratégia, a Charta alkalmazásának megerősítésére vonatkozó uniós stratégia, a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló, a 2021–2030-as időszakra vonatkozó stratégia és a szociális jogok európai pillérének végrehajtására irányuló cselekvési terv, amelyek mindegyike hangsúlyozza a megkülönböztetés megelőzésének és kezelésének (pl. a sztereotípiák és az elfogultság elleni küzdelem útján), az uniós jog és elvek e területen történő érvényre juttatásának és az adatgyűjtés javításának fontosságát. Ez a jelentés az egyenlőségről szóló két uniós irányelv alkalmazására összpontosít: ·a faji egyenlőségről szóló irányelvre, amely előírja, hogy az embereket faji és etnikai származásuktól függetlenül egyenlő bánásmódban kell részesíteni a foglalkoztatás és a szakképzés, az oktatás, a szociális biztonságot is magában foglaló szociális védelem és a szociális előnyök, valamint az árukhoz és szolgáltatásokhoz (beleértve a lakhatást is) való hozzáférés és azok nyújtása terén; valamint ·a foglalkoztatási egyenlőségről szóló irányelvre, amely előírja, hogy az embereket vallásuktól vagy meggyőződésüktől, fogyatékosságuktól, életkoruktól és szexuális irányultságuktól függetlenül egyenlő bánásmódban kell részesíteni a foglalkoztatás és a szakképzés során. Mindkét irányelv előírja a Bizottság számára, hogy ötévente jelentést készítsen az alkalmazásukról. A Bizottság 2014 óta közös jelentést készít erről a két irányelvről, mivel azok szabályozási megközelítése és számos rendelkezésük tartalma azonos. A valós helyzet megfelelő megértése érdekében a Bizottság rendszeresen Eurobarométer közvélemény-kutatásokat végez az EU-n belüli megkülönböztetésről. Az Európai Unió Alapjogi Ügynökségének (FRA) felmérései szintén hasznos adatokkal és információkkal szolgálnak a tendenciákról. Általánosságban véve az emberek úgy érzik, hogy 2014 óta kevés előrelépés történt a megkülönböztetés elleni küzdelem terén. Az általános népesség elismeri, hogy a megkülönböztetés még mindig elterjedt az EU-ban, és a legtöbb tagállamban gyakran tapasztalnak diszkriminációt. Felmérések szerint az elmúlt 12 hónapban az etnikai vagy bevándorló kisebbségi csoportokhoz tartozók közel egynegyede (24 %) úgy érezte, hogy a mindennapi élet egy vagy több területén a háttere miatt hátrányos megkülönböztetés érte. Egy 2019-es Eurobarométer felmérésben körülbelül minden ötödik válaszadó (21 %), aki úgy érezte, hogy az elmúlt 12 hónapban egy vagy több okból hátrányos megkülönböztetés érte, nyilatkozott úgy, hogy ez a munkahelyen történt, 13 %-uk pedig arról számolt be, hogy a megkülönböztetés munkakeresés során érte őket. Ennek fényében alapvető fontosságú, hogy a megkülönböztetésmentességre vonatkozó uniós szabályokon alapuló jogszabályokat nemzeti szinten megfelelően végrehajtsák. Az irányelvek alkalmazásáról szóló 2006., 2008. és 2014. évi korábbi jelentések alapján ez a jelentés: Øértékeli a jelenlegi helyzetet és a 2014 óta bekövetkezett fejleményeket; Øazonosítja a megkülönböztetésmentesség területén bekövetkezett fejleményekből eredő fő problémákat és kihívásokat; Økiemel számos bevált gyakorlatot és kezdeményezést; Øbemutatja, hogy az Európai Unió Bírósága előtt folyamatban lévő ügyek hogyan tisztázták az irányelvek értelmezését;

Øaz LMBTIQ-személyek egyenlőségéről szóló stratégiával, a romák egyenlőségének, valamint társadalmi befogadásának és részvételének előmozdítását célzó új uniós stratégiai kerettel, továbbá a rasszizmus elleni uniós cselekvési tervvel (lásd különösen az egyenlőséggel foglalkozó szervekre vonatkozó mellékletet) összhangban megvizsgálja az egyenlőséggel foglalkozó szervekre vonatkozó előírásokról szóló, 2018. évi bizottsági ajánlás végrehajtását; Øa rasszizmus elleni uniós cselekvési tervben foglaltak szerint a faji egyenlőségről szóló irányelv által biztosított védelem terén fennálló lehetséges hiányosságok is bemutatásra kerülnek. A jelentés a tagállamok által a Bizottságnak küldött információkra, valamint az egyenlőséggel foglalkozó szervek európai hálózatával (Equinet), az FRA-val, a szociális partnerekkel és a civil társadalmi szervezetekkel folytatott konzultációkra épül. Emellett a Bizottság által az irányelvek alkalmazásának elősegítése terén végzett munkára és a tárgyra vonatkozó kiadványokra is támaszkodik. Megfelelően figyelembe veszi az Európai Parlament vonatkozó állásfoglalásait és tanulmányait. 2.A két irányelv közös kérdései Az irányelvek hasonló rendelkezéseket tartalmaznak a megkülönböztetés fogalmára, valamint a jogorvoslatokra és a végrehajtásra vonatkozóan. A megkérdezett tagállamok és érdekelt felek többsége nem utalt arra, hogy komolyabb nehézségek lennének e rendelkezések értelmezésével kapcsolatban. Egyesek azonban jelezték, hogy számos probléma (továbbra is) kihívást jelent, különösen az alábbiak tekintetében: ·a „megkülönböztetés” fogalmának hatálya (lásd a 2.1. szakaszt); és ·a jogok érvényesítése (lásd a 2.2. szakaszt), például az alábbiak tekintetében: oa panaszok bejelentése (lásd a 2.2.1. szakaszt); oaz ügy bizonyítása (lásd a 2.2.2. szakaszt); ovédelem a viktimizációval szemben (lásd a 2.2.3. szakaszt); és omegfelelő szankciók alkalmazása (lásd a 2.2.4. szakaszt). A tudatosság növelése, valamint a szociális partnerekkel és a civil társadalmi szervezetekkel folytatott párbeszéd kulcsfontosságú az irányelvek hatékony végrehajtásához (lásd a 2.3. szakaszt). Az egyenlőséggel foglalkozó nemzeti szervek munkája (lásd 2.4. szakaszt) és az egyenlőségre vonatkozó adatok rendelkezésre állása (lásd a 2.5. szakaszt) olyan horizontális kérdések, amelyek alapvető fontosságúak a megkülönböztetés áldozatainak segítése, valamint az egyenlőségről és a megkülönböztetésmentességről szóló jogszabályok támogatása, nyomon követése és előmozdítása szempontjából. 2.1.A hátrányos megkülönböztetés fogalma A „megkülönböztetés” fogalma magában foglalja a közvetlen és közvetett megkülönböztetést, valamint a zaklatást is. Egyes érdekelt felek rámutatnak arra, hogy a belföldi bírósági gyakorlatban korlátozott a közvetett megkülönböztetés ismertsége és alkalmazása. Néhány tagállam hangsúlyozza továbbá, hogy a nemzeti bíróságok nem fordítanak kellő figyelmet a nemi hovatartozáson kívüli okból történő zaklatásra. Az EUB újabb keletű ítélkezési gyakorlata hasznos eligazítást nyújtott a közvetett megkülönböztetés fogalmával kapcsolatban. A megkülönböztetésmentesség területével foglalkozó jogi szakértők európai hálózata 2021-ben jelentést fog kiadni e fogalom alkalmazásáról, frissítve korábbi (2008. évi) jelentését. Az EUB még nem foglalt állást a két irányelv szerinti zaklatás értelmezésével (és határaival) kapcsolatban. A nemzeti (eset)jogban a zaklatás fogalmát többféle viselkedés vonatkozásában használják, beleértve többek között a fizikai és mentális erőszakot, a megfélemlítést, a bántalmazást és a gyűlöletbeszédet. Úgy tűnik, egyes uniós tagállamokban a nemzeti bíróságok nem vizsgálják a fogalmat kellő mértékben. A hátrányos megkülönböztetés fogalmával kapcsolatban az EUB hasznos magyarázattal szolgált a különböző helyzetekről vagy fogalmakról: ·okok kombinációján alapuló megkülönböztetés – Az EUB 2016-ban elismerte, hogy a hátrányos megkülönböztetés az uniós jog által védett „több okon is alapulhat”. Mindazonáltal azt is megállapította, hogy „[...] nincs egyetlen olyan új kategóriája sem a hátrányos megkülönböztetésnek, amely több ok [...] együttesén alapul, és amelynek megvalósulása megállapítható lenne, miközben külön‑külön az említett okokon alapuló hátrányos megkülönböztetés nem állapítható meg”.

Mivel az „interszekcionális megkülönböztetés” a védett indokok elválaszthatatlan kombinációján alapuló megkülönböztetés, nem pedig a külön-külön figyelembe vett okok egyike, a Bíróság nem ismerte el az interszekcionális megkülönböztetést védett indokként, mivel annak nincs egyértelmű jogalapja az irányelvekben. Egyes érdekelt felek ugyanakkor mind az interszekcionalitás fontosságát, mind a többszörös megkülönböztetés elleni hatékonyabb küzdelem szükségességét hangsúlyozták. A Bizottság elismerte az interszekcionális megkülönböztetés fontosságát, valamint annak szükségét, hogy minden, az egyenlőségre vonatkozó stratégiájában foglalkozzon a jelenséggel. Emellett felajánlotta támogatását a többszörös megkülönböztetés nemzeti szintű hathatós elismeréséhez, tanulmányok megrendelésével és egy olyan szeminárium társszervezésével, ahol a kormánytisztviselők számára feltárultak azok a kihívások és bevált gyakorlatok, amelyeket a többszörös megkülönböztetés kezelése során a jogalkotás és a politikai döntéshozatal területén tapasztaltak; ·„kapcsolaton alapuló megkülönböztetés” (amikor valamely személy vagy csoport a védett jellemzővel rendelkező személlyel vagy csoporttal való kapcsolata miatt hátrányban van) – A CHEZ-ügy azt mutatta, hogy a nem roma származású személy akkor is részesülhetett védelemben, ha nem „az érintett [védett] csoport tagja”, de „mégis kevésbé kedvező bánásmódban részesült, illetve különös hátrányt szenvedett el ezen okok egyike miatt”. Az ügyből következik, hogy a hátrányos megkülönböztetés megállapítása nem függ az állítólagos áldozat és azon csoport közötti intim vagy szoros kapcsolat fennállásától, amelyhez az áldozat kapcsolódik. Számos tagállam jelzi, hogy a kapcsolaton alapuló megkülönböztetést a nemzeti jog (ítélkezési gyakorlat) ismeri. Az EUB-nak még kifejezetten foglalkoznia kell a „megítélésen alapuló megkülönböztetés” vagy a „feltételezésen alapuló megkülönböztetés” kérdésével, vagyis azzal a helyzettel, amikor az eltérő bánásmód azon a téves meggyőződésen vagy téves észlelésen alapul, hogy egy személy maga rendelkezik a védett jellemzők valamelyikével. A nemzeti jog (ítélkezési gyakorlat) több uniós országban – bár a kapcsolaton alapuló megkülönböztetéshez képest kevesebben – kifejezett védelmet biztosít a feltételezésen alapuló megkülönböztetéssel szemben. 2.2.Jogorvoslat és jogérvényesítés 2.2.1.A jogok védelme Az irányelvek értelmében a tagállamoknak megfelelő jogi védelmet kell biztosítaniuk mindazok számára, akik úgy vélik, hogy hátrányos megkülönböztetés áldozatai. A megkülönböztetésmentességgel kapcsolatos általános figyelemfelkeltő kampányok mellett több tagállam is beszámolt konkrét kezdeményezésekről, amelyek célja a jelentéstétel megkönnyítése. Ezek közül néhány az eljárások pénzügyi terhének enyhítését célozza, például az alábbiak révén: üa megkülönböztetési ügyek eljárási illetékének csökkentése; üadókedvezmények bevezetése; és üolyan alapok létrehozása, amelyek a megkülönböztetés áldozatai számára biztosítják a perköltség előzetes fedezését. Az egyéb bevált gyakorlatok közé tartoznak a következők: üaz online jelentéstétel lehetővé tétele; üa helyi hatóságok és a helyi közvetítő vagy közösségi szervezetek kapacitásának és megközelíthetőségének javítása; ükönnyen hozzáférhető vitarendezési testületek létrehozása; üszakosodott jogi tanácsadó központok biztosítása;; és üa hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatos kérdésekben kiképzett rendőrök és vizsgálóbírók hálózatának létrehozása. A megkülönböztetésről szóló jelentések és a panaszok száma kissé nőtt a 2014-es jelentés óta, de az alacsony jelentéstételi hajlandóság továbbra is problémát jelent. A felmérések azt mutatják, hogy azok, akik úgy érezték, hátrányos megkülönböztetés érte őket, nem könnyen jelentenék be az incidenst. Ennek következtében sok eset észrevétlen marad, így az áldozatok nem tudnak jogorvoslati lehetőséggel élni. Ez kedvezőtlen hatást gyakorol az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférésre, valamint általánosságban az irányelvek hatékonyságára is. Bár számos tagállam rámutat arra, hogy az egyenlőséggel foglalkozó nemzeti és helyi szintű szervek fontos munkát végeznek a megkülönböztetés megoldása és az alacsony bejelentési arány kezelése érdekében, a felmérések alapján kevesen tesznek bejelentést a megkülönböztetési esetekről ezeknél a szerveknél. A megkülönböztetési esetek be nem jelentésének okai többek között a következők: ûkétségbe vonják, hogy komoly esély van a sikerre;

ûnincsenek tisztában a jogaikkal és/vagy az egyenlőséggel foglalkozó szervek létezésével; ûnem tudnak bizonyítékot szolgáltatni; és/vagy ûfélnek a megtorlástól. Az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférést esetlegesen akadályozó egyéb konkrét problémák (amelyek különösen a legkiszolgáltatottabb vagy a társadalom peremére szorult csoportokat érintik) a következők: ûrövid keresetindítási határidők; ûaz eljárás költségei, összetettsége és hossza; ûaz ügy kimenetelével kapcsolatos bizonytalanság; és ûa csekély kompenzációra való kilátás. Az olyan szervezetek, mint a szakszervezetek és az esélyegyenlőségi szervek, segíthetnek az áldozatoknak abban, hogy egyéni jogorvoslatért folyamodjanak, különösen akkor, ha kereshetőségi joggal rendelkeznek. A „stratégiai keresetindítás” és/vagy a kollektív jogorvoslat támogatásában is fontos szerepet játszhatnak, különösen mivel az EUB már régóta elismeri, hogy az uniós jog is tiltja a megkülönböztetést, amennyiben nincs azonosítható egyéni áldozat, pl. ha a munkáltató nyilvános nyilatkozatot ad ki, amelyben szerepel a megkülönböztetésre irányuló szándéka. Néhány tagállam arról számolt be, hogy a szervezetek kereshetőségi joga döntő szerepet játszik a kollektív megkülönböztetés olyan eseteiben, amikor a megkülönböztetés közvetlenül vagy azonnal nem azonosítható személyeket sújt. Egyes egyenlőséggel foglalkozó szervek, valamint a megkülönböztetés áldozatait segítő szervezetek szintén terjesztettek ügyeket az Európai Unió Bírósága elé. 2.2.2.Bizonyítási teher A hátrányos megkülönböztetésre vonatkozó állítások bizonyításával kapcsolatos kihívások enyhítése érdekében az irányelvek a bizonyítási teher megfordulását írják elő. Amennyiben a panaszos olyan tényeket hoz fel, amelyekből prima facie hátrányos megkülönböztetés vélelmezhető, az alperesnek kell bizonyítania, hogy nem sértette meg az egyenlő bánásmód elvét. Néhány tagállam felsőbb bíróságai ezen a területen pontosították, más tagállamok pedig módosították jogszabályaikat. Egyes érdekelt felek azonban arról számoltak be, hogy a nemzeti bíróságok továbbra sem mindig alkalmazzák helyesen vagy következetesen a szabályokat, és a bizonyítási normák a gyakorlatban eltérőek lehetnek. Vannak olyan helyzetek, amelyekben különösen nehéz meggyőző bizonyítékot megállapítani, például a közvetett hátrányos megkülönböztetésre vonatkozó állítások esetében, amikor a felperesnek olyan tényeket kell bizonyítania, amelyek alapján feltételezhető, hogy egy bizonyos intézkedés vagy gyakorlat, amely semlegesnek tűnik, bizonyos személyeket más személyekhez képest különösen hátrányosan érint. Az ilyen tények összegyűjtése még bonyolultabb, ha az állítólagos hátrányos megkülönböztetés a mesterséges intelligencia használatából ered. Ezen túlmenően, még ha statisztikai bizonyítékok alapján megállapítható is a közvetett megkülönböztetés, az érdekelt felek rámutattak a releváns statisztikai adatok rendelkezésre állásával és hozzáférhetőségével, valamint a bíróság általi figyelembevételével kapcsolatos nehézségekre. 2.2.3.Viktimizáció A nemzeti jogrendszereknek védelmet kell biztosítaniuk a viktimizációval szemben, és megfelelő jogi eszközöket kell nyújtaniuk a megtorlás ellen; ez elengedhetetlen a megkülönböztetésmentességhez való jog hatékony érvényesítéséhez. Néhány tagállamban azonban úgy tűnik, hogy ez a védelem a gyakorlatban korlátozott. Úgy tűnik, hogy a viktimizáció elleni védelem elsősorban a foglalkoztatás területén érvényesül. A tagállamok eltérő jogi követelményeket támasztanak annak meghatározása tekintetében, hogy ki jogosult a védelemre – egyes tagállamokban csak a felperesek, az áldozatok és a tanúk tartoznak ebbe a körbe, míg az EUB minden olyan személyre kiterjeszti a védelmet, akit a panasz vagy eljárás alá vont fél reakciója érinthet. Más tagállamok nemzeti szinten széles körű védelemről számoltak be – olyan védelemről, amely a sértetten kívül más egyénekre, például a tanúkra, az áldozatot segítő vagy támogató személyekre, a hátrányos megkülönböztetés megtagadása miatt kedvezőtlenebbül kezelt személyekre, valamint a vélelmezés vagy kapcsolat alapján áldozattá váló személyekre is kiterjed. A Bizottság az EUB Hakelbracht-ügyben hozott ítélete fényében nyomon követi a viktimizációs rendelkezés végrehajtását. A Belgium ellen (többek között) a két irányelv említett rendelkezésének helytelen átültetése miatt indított kötelezettségszegési eljárást később lezárták, de egy másik eljárás még folyamatban van a 2006/54/EK irányelv hasonló rendelkezésével kapcsolatban. 2.2.4.Szankciók A tagállamoknak hatékony, arányos és visszatartó erejű szankciókat kell előírniuk a megkülönböztetést tiltó nemzeti rendelkezések megsértése esetén, az irányelvekkel összhangban. Az irányelvek nem írnak elő konkrét intézkedéseket, és lehetővé teszik a tagállamok számára, hogy döntsenek a kitűzött célok eléréséhez szükséges megfelelő korrekciós intézkedésekről. A választott jogi úttól függően ezek különböző formákat ölthetnek, mint például bírság, kártérítés, a jogsértő bizonyos cselekmények elkövetésére vagy az attól való tartózkodásra kötelezése, a jogsértés nyilvánosságra hozatala, bocsánatkérésre kötelezés vagy büntetőjogi szankciók kiszabása.

Az EUB iránymutatást adott ki arra vonatkozóan, hogyan kell értelmezni a szankciókra vonatkozó jogi követelményeket, különös tekintettel a következőkre: Øa jogorvoslatnak: otiszteletben kell tartania az arányosság elvét; ovalódi és hatékony bírói jogvédelmet kell biztosítania; és otényleges visszatartó erőt kell biztosítania, és elejét kell vennie a további megkülönböztetésnek; ez szankciók kiszabásával jár, még azonosítható sértett hiányában is; Øa pénzbeli jóvátételnek: oaz elszenvedett veszteséghez és kárhoz mérten megfelelőnek kell lennie; onem vonatkozhat rá előre meghatározott felső határ; és Øa tisztán szimbolikus szankció nem tekinthető elegendőnek . A gyakorlatban úgy tűnik, hogy bizonyos nehézségek továbbra is fennállnak az irányelvek végrehajtása során, például a kártérítés felső határával és az azonosítható áldozat nélküli esetekkel kapcsolatban. Egyes nemzeti bíróságok általában meglehetősen mérsékelt kártérítési szinteket állapítanak meg, előnyben részesítik a nem pénzbeli kártérítést, vagy a skála alsó végén nyújtanak kártérítést. Az ilyen tendenciák eltántoríthatják az áldozatokat attól, hogy jogi lépéseket tegyenek vagy pénzbeli kártérítést kérjenek a bíróságon. A Bizottság továbbra is figyelemmel kíséri a szankciók és jogorvoslatok alkalmazása során a tagállamokban alkalmazott normákat, bár nemzeti szinten nehéz részletes információkat gyűjteni, és ilyen információk gyakran nem is állnak rendelkezésre. Az Equinet szintén fontos munkát végez ezzel a kérdéssel kapcsolatban. 2.3.Tájékoztatás, párbeszéd és a nemek közötti egyenlőség érvényesítése 2.3.1.Tájékoztatás Az irányelvek előírják a tagállamok számára, hogy rendelkezéseikről tájékoztassák az érintetteket. Számos tagállam, egyenlőséggel foglalkozó szerv, civil szervezet és szociális partner elismeri a figyelemfelkeltés fontosságát, és meglehetősen aktív e tekintetben, például brosúrák, útmutatók és tanulmányok készítése, általános és célzott kampányok lebonyolítása, valamint képzések biztosítása útján. Mindazonáltal az, hogy kevéssé ismerik a megkülönböztetés elleni jogszabályokat és az áldozatokat segítő egyenlőséggel foglalkozó szerveket, továbbra is komoly kihívást jelent a megkülönböztetés elleni küzdelem terén. Például az etnikai vagy bevándorló kisebbségi csoportokhoz tartozó személyek 71 %-a arról számolt be, hogy nem tud olyan szervezetről, amely támogatást nyújt vagy tanácsadást végez a megkülönböztetés áldozatai részére. Ezzel szemben a lakosság körében viszonylag magas a munkahelyi megkülönböztetés áldozatainak támogatást nyújtó intézmény létezésének ismerete (61 %). A szemléletformálás elősegítése érdekében a Bizottság 2019–2020-ban tájékoztató kampányt folytatott a munkahelyi megkülönböztetés elleni küzdelemről. Ez a következőkből állt: ·egy általános pillér, amely felhívja a figyelmet az embereknek a megkülönböztetés elleni uniós jogszabályok szerinti jogaira és kötelezettségeire; és ·a munkáltatókkal és a fogyatékossággal foglalkozó célzott pillér; Ez magában foglalta az alábbiakat: oszemináriumok szervezése nyolc tagállamban; és oa bevált gyakorlatokról szóló útmutató készítése a fogyatékossággal élő munkavállalók befogadására törekvő, az Unióban működő vállalatok számára.

Egy másik példa, hogy a Bizottság 2015 és 2016 között célzott kommunikációs tevékenységekben támogatta a helyi önkormányzatokat a roma megkülönböztetés és sztereotípiák elleni küzdelem érdekében. A Bizottság az Equinetnek és a European Equality Law Networknek (Európai Egyenlőség Jogi Hálózat) nyújtott támogatásán keresztül folytatta a tájékoztatási tevékenységek ösztönzését; a hálózat gyorsbecsléseket, brosúrákat, jelentéseket és tanulmányokat tesz közzé az irányelvekkel kapcsolatos kulcsfontosságú kérdésekről. Ezen túlmenően a Bizottság támogatja a bírák, ügyvédek és más szakemberek képzését az irányelvek értelmezésével és alkalmazásával kapcsolatban, megismertetve őket a kulcsfontosságú fogalmakkal, a bizonyítással kapcsolatos kérdésekkel és a jogsértések szankcionálásával. 2.3.2.Párbeszéd Számos tagállamban konzultálnak a civil szervezettek és a szociális partnerekkel, illetve aktívan részt vesznek az egyenlőséggel kapcsolatos jogszabályok, cselekvési tervek és stratégiák előkészítésében vagy végrehajtásában. Egyes tagállamok jogszabályban előírják a civil társadalmi szervezetekkel az egyenlőségről folytatott rendszeres párbeszédet vagy tárgyalásokat. Több tagállam a nemzeti esélyegyenlőségi szervein belüli tanácsadó bizottságokat hozott létre, amelyek összefogják a civil szervezeteket és/vagy a szociális partnereket. Egyes tagállamokban a civil szervezetek állítása szerint ugyanakkor a párbeszéd általában korlátozott vagy hiányos. Mások arról számoltak be, hogy a korlátozó jogszabályok és a finanszírozáshoz való hozzáféréssel kapcsolatos problémák, valamint a zaklatás miatt néhány tagállamban nehézségekbe ütközött a megfelelő munkavégzés. A szociális partnerek kulcsfontosságú szerepet játszanak a megkülönböztetés elleni küzdelemben, valamint a munkahelyi egyenlőség és sokszínűség előmozdításában. A szakszervezetek és a munkáltatói szervezetek kollektív szerződések megkötésével, közös szövegek és iránymutatások kiadásával, valamint projektek végrehajtásával működnek együtt. 2.3.3.A nemek közötti egyenlőség általános érvényesítése Mindkét irányelv előírja, hogy a Bizottságnak a nemek közötti esélyegyenlőség általános érvényesítésének elve szerint jelentést kell tennie az intézkedések nőkre és férfiakra gyakorolt hatásáról. Egyes tagállamok arról számolnak be, hogy a nemek közötti egyenlőség általános érvényesítésére vonatkozó kötelezettség szerepel jogszabályaikban. Mások kifejtik, hogy a nemek közötti egyenlőség az interszekcionalitásra vonatkozó általános megközelítésük egyik tényezője. Ennek megfelelően például külön figyelmet fordítanak a roma nők és lányok, a migráns nők és a fogyatékossággal élő nők kiszolgáltatottabb helyzetére. 2.4.Az egyenlőséggel foglalkozó szervek A faji egyenlőségről szóló irányelvvel összhangban valamennyi tagállam kijelölt egy vagy több szakosított szervet, amelynek feladata a faji és etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód előmozdítása. E tekintetben számos, az egyenlő bánásmódra vonatkozó uniós jogszabályokkal kapcsolatos irányelv fontos szerepet játszott, mivel az elfogadásuk előtt csak 11 tagállam (a 27-ből) hozott létre ilyen szervet. Míg a foglalkoztatási egyenlőségről szóló irányelv nem rendelkezik az egyenlőséggel foglalkozó szerv létrehozásáról, szinte valamennyi tagállam szervei hatáskörrel rendelkeznek az irányelv hatályával kapcsolatban is. A faji egyenlőségről szóló irányelv széles mérlegelési jogkört biztosít a tagállamok számára az egyenlőséggel foglalkozó szervek működését illetően. A 13. cikk csak azt írja elő, hogy rendelkezniük kell bizonyos minimális kompetenciákkal: ·független segítségnyújtás a megkülönböztetés áldozatai számára a panaszaik kivizsgálásához; ·a faji megkülönböztetéssel kapcsolatos független vizsgálatok lefolytatása; és ·független jelentések kiadása, valamint ajánlások megfogalmazása bármely kérdésben, amely összefügg az ilyen megkülönböztetéssel. Mivel a rendelkezések tényleges végrehajtásáért a tagállamok felelősek, eltérések vannak az egyenlőséggel foglalkozó szervek megbízatása, hatáskörei, struktúrája, vezetése, függetlensége, erőforrásai és hatékonysága tekintetében. Ezen eltérések viszont oda vezetnek, hogy az irányelvet a tagállamok – a védelem szintje és jellege, valamint a lakosság és a nemzeti intézmények körében az egyenlőség és a figyelemfelkeltés előmozdítása tekintetében – egyenlőtlenül érvényesítik. Mindazonáltal a legtöbb esetben az egyenlőséggel foglalkozó szervek kulcsfontosságúnak bizonyultak az egyenlő bánásmódra vonatkozó jogszabályok előmozdítása és érvényesítése terén. A változásokhoz szükséges és értékes intézményekké váltak az egyének, az intézmények és általában a társadalom szintjén. A Bizottság 2018. június 22-én ajánlást fogadott el az egyenlőséggel foglalkozó szervekre vonatkozó normákról annak érdekében, hogy azok teljes mértékben kiaknázhassák a bennük rejlő lehetőségeket. 2019 júniusában ennek kiegészítéseként kormányzati tisztviselőkkel közösen szervezett egy, a bevált gyakorlatokról szóló szemináriumot. Az egyenlőséggel foglalkozó szervek nélkülözhetetlenek annak biztosításához, hogy a hátrányos megkülönböztetéssel szembesülő egyének és csoportok teljes mértékben élhessenek jogaikkal. E szerveknek tehát képesnek kell lenniük arra, hogy hatékonyan ellássák az uniós jog által rájuk ruházott feladatokat. A Bizottság elkötelezettséget vállalt annak részletesebb megvizsgálása iránt, hogy a tagállamok milyen mértékben követték a 2018. évi ajánlást, különös figyelmet fordítva az egyenlőséggel foglalkozó szervek szerepére és függetlenségére.

Több mint két évvel az ajánlás elfogadása után négy tagállam jelezte, hogy egyes ajánlások nyomon követése érdekében módosítani kívánja az egyenlőséggel foglalkozó szervekre vonatkozó nemzeti rendelkezéseit, és ezt mintegy tíz tagállam már megtette, például a költségvetési források növelésével. A többség azonban arról számol be, hogy egyáltalán nincs változás, vagy nincs jelentős reform. Az e jelentéshez csatolt bizottsági szolgálati munkadokumentum részletes elemzést tartalmaz (az ajánlás végrehajtásáról). A dokumentum arra a következtetésre jut, hogy az ajánlás végrehajtásának korlátozott és egyenlőtlen szintje továbbra is akadályozza az egyenlőséggel foglalkozó egyes szerveket szerepük hatékony gyakorlásában. A gyakorlatban ez Unió-szerte eltérő szintű védelmet eredményez a megkülönböztetéssel szemben. A bevált gyakorlatok és/vagy iránymutatások uniós szintű megosztásának folytatása és a figyelemfelkeltés rendkívül hasznos lesz az egyenlőséggel foglalkozó szervek szerepének megerősítése szempontjából. Az ajánlás végrehajtásával kapcsolatos tapasztalatok azonban azt mutatják, hogy ez nem elegendő. A Bizottság ezért értékelni fogja, hogy 2022-ig tegyen-e javaslatot új jogszabályra az egyenlőséggel foglalkozó nemzeti szervek szerepének erősítése érdekében. 2.5.Adatgyűjtés Az egyenlőségre vonatkozó adatok elengedhetetlenek a tudatosság növeléséhez, az emberek érzékenységének növeléséhez, a megkülönböztetés számszerűsítéséhez, a tendenciák időbeli alakulásának bemutatásához, a megkülönböztetés fennállásának bizonyításához, az egyenlőségre vonatkozó jogszabályok végrehajtásának értékeléséhez, a pozitív intézkedések szükségességének bizonyításához és a tényeken alapuló szakpolitikai döntéshozatal elősegítéséhez. Az irányelvek nem írnak elő általános követelményt az egyenlőségre vonatkozó adatok gyűjtésére, elemzésére és felhasználására vonatkozóan. A faji egyenlőségről szóló irányelv azonban előírja, hogy az egyenlőséggel foglalkozó szerveknek független felméréseket kell végezniük, független jelentéseket kell közzétenniük, és ajánlásokat kell tenniük a faji megkülönböztetéssel kapcsolatos kérdésekben (lásd fent). Uniós szinten az alábbi fontos lépéseket tették meg az egyenlőségre vonatkozó adatok hiányának és az egyenlőségre vonatkozó adatgyűjtéssel kapcsolatos gyakorlati iránymutatás iránti igénynek a kezelésére: üa Bizottság egy sor tanulmányt nyújtott be az egyenlőségre vonatkozó adatokról üa Bizottság támogatta az EU megkülönböztetésmentességgel, egyenlőséggel és sokszínűséggel foglalkozó magas szintű munkacsoportja az egyenlőségre vonatkozó adatokkal foglalkozó alcsoportjának munkáját, amely kiadta a következő anyagokat: oiránymutatás az egyenlőségre vonatkozó adatok nemzeti szintű gyűjtésének és felhasználásának javításáról – ez az iránymutatás hangsúlyozza, hogy az általános adatvédelmi rendelet (GDPR) nem tiltja az egyenlőségre vonatkozó adatok gyűjtését, a faji vagy etnikai származás szerint lebontott adatokat is beleértve, ha azt a megfelelő módon végzik; o„ígéretes gyakorlatok gyűjteménye”; és odiagnosztikai feltérképezési eszköz üa Bizottság „Jogok, egyenlőség és polgárság” (REC) elnevezésű programja a prioritásai között sorolta fel az egyenlőségre vonatkozó adatgyűjtés javítását. Számos tagállam számolt be az egyenlőségre vonatkozó adatgyűjtéssel kapcsolatos bevált gyakorlatokról, többek között az alábbiakról: ·számos érintett szereplő, pl. statisztikai hivatalok, állami szervek és hivatalok, felügyelőségek, egyetemek, kutatóközpontok, civil szervezetek, adatvédelmi hatóságok és a magánszektor bevonása (és koordinálása); ·az egyenlőséggel foglalkozó szervektől, a rendőrségtől, a közszolgálatoktól, felügyelőségektől és az igazságszolgáltatástól kapott, a panaszokra és az ítéletekre vonatkozó adatok; ·az FRA adatgyűjtéssel kapcsolatos szakértelmének felhasználása; ·az egyenlőségre vonatkozó adatok gyűjtésének és felhasználásának előmozdítása célzott projekteken keresztül; ·az egyenlőséggel kapcsolatos adatok felhasználása a megkülönböztetésellenes jogszabályok hatásának és hatékonyságának vizsgálatához és értékeléséhez; ·a próbavásárlás és a szituációs tesztek módszerének felhasználása a diszkriminációs minták vizsgálatára; ·a kisebbségi szervezetek bevonása az egyenlőségre vonatkozó adatok gyűjtésébe és terjesztésébe;

·olyan statisztikai adatok kifejlesztése, amelyek a közvetett megkülönböztetés bizonyítékául szolgálhatnak; és ·az egyenlőségre vonatkozó lebontott adatok gyűjtése a népszámlálások során. Mindazonáltal sok tagállam továbbra is problémának tartja az egyenlőségre vonatkozó adatok hiányát nemzeti szinten. Különösen javítani kell az adatok szabályosságát és összehasonlíthatóságát, a panaszokra és a megkülönböztetés eseteire vonatkozó adatok gyűjtését (beleértve a kiszabott szankciókat is), a faji vagy etnikai származás szerint lebontott adatok gyűjtését, a magánszektorbeli szereplők (köztük a munkáltatók) általi adatgyűjtést, valamint az érintettek közötti együttműködést. 3.A kifejezetten a faji egyenlőségről szóló irányelvvel kapcsolatos kérdések A megkülönböztetés elleni jogi védelmet nyújtó átfogó rendszerhez elengedhetetlen, hogy e védelem terén ne álljanak fenn hiányosságok. Húsz évvel a faji egyenlőségről szóló irányelv elfogadása után a rasszizmus elleni uniós cselekvési tervvel összhangban az irányelv által biztosított védelem terén fennálló lehetséges hiányosságok is bemutatásra kerülnek. A hátrányos megkülönböztetés alacsony bejelentési aránya továbbra is problémát jelent, és a panaszokkal, valamint a hátrányos megkülönböztetés eseteivel kapcsolatos adatgyűjtés még mindig fejlesztendő. Ez megnehezíti az élet azon területeinek alapos vizsgálatát, ahol a megkülönböztetés esetei ténylegesen bekövetkeznek. Az FRA felmérései azt mutatják, hogy az emberek Unió-szerte rendszeresen nagymértékű megkülönböztetéssel néznek szembe faji vagy etnikai származásuk miatt. A faji egyenlőségről szóló irányelv hatálya alá tartozó területek közül az FRA adataiból egyértelműen kiderül, hogy a foglalkoztatás az, ahol a leggyakrabban tapasztalnak az etnikai vagy bevándorlói háttér alapján történő megkülönböztetést. Ide tartoznak azok a helyzetek, amikor az emberek „munkát keresnek” vagy a „munkahelyen” dolgoznak. 3.1.Az „etnikai és faji származás” fogalma A faji egyenlőségről szóló irányelv nem határozza meg a „faji vagy etnikai származás” fogalmát. Az EUB iránymutatást adott az „etnikai származás” fogalmának értelmezéséhez; pontosabban a CHEZ-ügyben hozott ítélet elismerte, hogy „az »etnikai származás« fogalma azon gondolatból következik, hogy a társadalmi csoportokat többek között a közös nemzetiség, a közös vallási meggyőződés, a közös nyelv, a közös kulturális és hagyománybeli gyökerek és a közös lakókörnyezet jellemzi”. Éppen ezért az, hogy faji vagy etnikai származásról van-e szó, különböző jellemzők – köztük a nyelv, a vallás, a származás, a bőrszín és a nemzetiség – alapján határozható meg. Mivel az FRA adatai azt mutatják, hogy egy személy bőrszíne és/vagy vallása etnikai vagy faji megkülönböztetés konkrét kiváltó oka, ez fontos gyakorlati jelentőséggel bír. A Jyske Finans-ügyben az EUB hangsúlyozta, hogy egy személy születési országa is releváns tényezőnek tekinthető. Ugyanakkor egyértelművé tette, hogy ez nem fogadható el elégséges kritériumként. Valamely személy születési országa „csupán egy azon sajátos tényezők közül, amelyek a személy etnikai származására utalhatnak, azonban ebből a szempontból egyáltalán nem döntő jelentőségű”. A Bíróság szerint a hitelintézet által kizárólag a személy születési országa alapján alkalmazott eltérő bánásmód (egyéb tényező hiányában) nem elegendő az „etnikai származáson” alapuló hátrányos megkülönböztetés állításának alátámasztásához. Ezért a közvetett megkülönböztetés megállapításához meg kell határozni azt a konkrét etnikai csoportot, amely más csoportokhoz képest hátrányba került. A Bíróság véleménye szerint nem fogadható el az az állítás, amely szerint valamely személy születési országa „általános jelleggel „egy bizonyos etnikai származású” személyeket „más személyekhez képest” nagyobb valószínűséggel érint”. Az EUB a Maniero -ügyben hozott ítéletében megerősítette megközelítését, amely egy oktatási ösztöndíjra vonatkozott, amely csak olyan személyek számára állt nyitva, akik letettek egy német államjogi vizsgát, azok számára pedig nem, akik más országban ezzel egyenértékű vizsgát tettek. A Bíróság a Jyske Finans-ügyben hozott ítéletében kifejtett érvelésével összhangban azzal érvelt, hogy egyetlen konkrét etnikai csoport sem tekinthető másokhoz viszonyítva hátrányos helyzetűnek. A faji egyenlőségről szóló irányelv alkalmazásáról szóló jelentéseiben több tagállam felhívta a figyelmet a bőrszín, születési hely, nyelv, származás vagy nemzeti származás alapján történő megkülönböztetéssel szemben nemzeti szinten nyújtott védelemre. Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 21. cikke kifejezetten megemlíti többek között a színt, a nyelvet és a születést. A Charta az uniós jog hatályán belül alkalmazandó, és 21. cikke közvetlen horizontális hatállyal bír. Az etnikai származás fogalmának értelmezése során az EUB az egyenlőséghez és a megkülönböztetésmentességhez való, a Charta 21. cikkében foglalt jog hatékony védelmének fontosságára támaszkodott. Bár úgy határozott, hogy az irányelv hatályát nem lehet megszorító módon meghatározni, egyértelműen kifejezte azt is, hogy az irányelvek hatálya nem terjeszthető ki az irányelvben kimerítő jelleggel felsoroltakon kívüli egyéb okokon alapuló hátrányos megkülönböztetésre. 3.2.Hatály Ezen az alkalmazási területen belül az irányelv a mesterséges intelligencia használatából eredő hátrányos megkülönböztetésre is alkalmazandó. A foglalkoztatást illetően az irányelv a nem önálló és az önálló keresőtevékenységhez, illetve a foglalkoztatáshoz való hozzáférés feltételeire, a minden fajtájú és szintű pályaválasztási tanácsadáshoz, szakmai továbbképzéshez való hozzáférésre, valamint a foglalkozási- és munkakörülményekre terjed ki, beleértve az elbocsátási feltételeket és a munkabért. Van azonban olyan kivétel, amely szerint az eltérő bánásmód, amely valamely faji vagy etnikai származáshoz kapcsolódó tulajdonságon alapul, nem jelent megkülönböztetést, amennyiben egy adott foglalkozási tevékenységből adódóan ez a tulajdonság konkrét foglalkoztatási követelménynek számít. Ez azt jelenti, hogy egy szereplőválogató például kereshet egy kifejezetten egy bizonyos faji származású színészt egy adott filmszerepre. Az irányelv az oktatás minden típusára kiterjed, beleértve az általános és a szakoktatást, az állami és a magánoktatást, valamint a vallási és szekuláris oktatást is, az iskola előtti neveléstől egészen a felsőoktatásig bezárólag. A Maniero-ügyben hozott ítéletben az EUB tisztázta az „oktatás” alkalmazási körét. Az irányelvet az egyenlőség előmozdítására irányuló célkitűzésének fényében olvasva látható, hogy az irányelv tágan értelmezte a fogalmat, azaz úgy, hogy az magában foglalja az oktatáshoz való hozzáférést és a releváns pénzügyi akadályok felszámolását. Az egyének oktatási projektekben való részvételéhez szorosan kapcsolódó pénzügyi juttatások odaítélése tehát az irányelv hatálya alá tartozik.

A faji egyenlőségről szóló irányelv a nyilvánosság rendelkezésére álló árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférésre vonatkozik. A „szolgáltatás” fogalmának jelentése az EUMSZ 57. cikkéből származik – gazdasági tevékenységnek kell minősülnie, azaz általában díjazás ellenében kell nyújtani –, és magában foglalja különösen az ipari vagy kereskedelmi jellegű tevékenységeket. Az irányelv attól függetlenül alkalmazandó, hogy a nyilvánosság számára hozzáférhető árukat és szolgáltatásokat a közszférában vagy a magánszektorban nyújtják-e. A közszolgáltatások tehát a hatálya alá tartoznak, jóllehet csak abban az esetben, ha azok megfelelnek a „szolgáltatás” az EUMSZ 57. cikke szerinti, a fentiekben bemutatott jelentésének. Az irányelv értelmében a szolgáltatások magukban foglalják többek között a lakhatást vagy a villamosenergia-szolgáltatást is. Az irányelv egészségügyi ellátásra a szociális biztonság részeként szintén kiterjed, de ez a szolgáltatások körébe is tartozhat, ha egy profitorientált szervezet díjazás ellenében nyújtja azt . A jogalkotó nem vont az irányelv tárgyi hatálya alá olyan közszektorbeli intézkedéseket, amelyek „hatósági tevékenységet” (pl. a rendőrség, a csalásfelderítő hatóságok, a büntető és polgári igazságszolgáltatási hatóságok által) vonnak maguk után a „szolgáltatásnyújtás” bármely eleme nélkül. Az irányelv nem alkalmazandó például abban az esetben, ha valakit a faji vagy etnikai származása miatt állítanak meg vagy zaklatnak a rendőrök. A „nyilvánosság rendelkezésére álló” termékekre és szolgáltatásokra való hivatkozás időnként kérdéseket vet fel. A „nyilvánosság számára hozzáférhető” kitétel magában foglalja azokat a helyzeteket, amikor egy meghatározott áru vagy szolgáltatás nyújtására nyilvánosan (például újsághirdetés útján, nyilvánosan hozzáférhető weboldalon, esetleg szórólapon vagy egy ablakban) tettek ajánlatot, de azokat, amelyekre családi körben tettek ajánlatot, nem. 3.3.A romák a hátrányos megkülönböztetés által egyik leginkább érintett csoport Számos tagállam és érdekelt fél jelezte (amit az FRA adatai is alátámasztanak), hogy a romákat különösen sújtja a megkülönböztetés, főként az oktatás, valamint a foglalkoztatáshoz és a lakhatáshoz való hozzáférés terén. A roma közösségek a jogokkal kapcsolatos tudatosság és az igazságszolgáltatáshoz való jog tekintetében is komoly problémákkal szembesülnek. A Covid19-világjárvány aránytalanul sújtja a romákat, tovább súlyosbítva az egyenlőtlenségeket, különösen az oktatás, az egészségügy és a foglalkoztatás terén. E kihívások kezelése érdekében a tagállamok konkrét szakpolitikai intézkedésekről, kutatásokról és kampányokról számoltak be. A nemzeti romaintegrációs stratégiák 2020-ig szóló uniós keretrendszerének értékelését követően a Bizottság kiadta a romák egyenlőségének, társadalmi befogadásának és részvételének előmozdítását célzó, a 2020–2030-as időszakra szóló megerősített és megreformált uniós romastratégiai keretet. A keret hárompilléres struktúrában kiegészíti a romák társadalmi-gazdasági befogadását az egyenlőség ösztönzésével és a részvétel előmozdításával. A kezdeményezés fontos eleme az adatgyűjtés javítása. Az új keretet a romák egyenlőségéről, befogadásáról és részvételéről szóló tanácsi ajánlásra irányuló javaslat kíséri. Az egyik kulcsfontosságú cél a faji egyenlőségről szóló irányelv hatékony végrehajtása a romákkal szembeni megkülönböztetés megelőzése és az ellene való küzdelem révén. Ajánlásokat tartalmaz a cigányellenesség leküzdésére, és arra ösztönzi a tagállamokat, hogy fokozzák az egyenlőséggel foglalkozó nemzeti szervek és a civil társadalmi szervezetek bevonását és a velük való együttműködést e célok elérése érdekében. A Bizottság 2014 óta három tagállammal szemben indított kötelezettségszegési eljárást a roma gyermekek iskolai szegregációja miatt. Ezek az eljárások még jelenleg is folyamatban vannak. 4.A kifejezetten a foglalkoztatási egyenlőségről szóló irányelvvel kapcsolatos kérdések A tagállamok nem jeleztek komolyabb nehézségeket a foglalkoztatási egyenlőségről szóló irányelv rendelkezéseinek értelmezésével és alkalmazásával kapcsolatban a 2014–2020-as időszakban, megjegyezték azonban, hogy felmerültek bizonyos nehézségek a két irányelv bizonyos közös fogalmait illetően. Az érdekelt egy része felek elsődlegesen a fogyatékossággal élők igényeihez való észszerű alkalmazkodás kérdésére fókuszált, beleértve a fogalom értelmezése és gyakorlati alkalmazása során felmerülő, valamint az ezzel kapcsolatos megfelelő iránymutatással kapcsolatos kihívásokat. Néhány érdekelt fél az észszerű alkalmazkodási kötelezettség a fogyatékosságtól eltérő alapon történő hátrányos megkülönböztetésre való kiterjesztését javasolta. Az irányelvvel kapcsolatban jelenleg nincs folyamatban kötelezettségszegési eljárás. Az EUB azonban jelentős számú ítéletet hozott olyan előzetes ügyekben, amelyeket számos tagállam nemzeti bíróságai terjesztettek elő bármely, az irányelv által érintett alapon történő megkülönböztetés miatt. 4.1.Hatály Az EUB több fontos ítéletet hozott a foglalkoztatási egyenlőségről szóló irányelv alkalmazási körével kapcsolatban. Pontosította, hogy a 3. cikk (1) bekezdésének a) pontjában szereplő „munkavállaláshoz való hozzájutás feltételeinek” fogalma magában foglalhatja a munkáltató nyilvános nyilatkozatait, még felvételi eljárás hiányában is, amennyiben azok valójában egy vállalkozás munkaerő-felvételi politikájára vonatkoznak. Az ügy egy ügyvéd nyilvános nyilatkozataira vonatkozott, amelyek szerint soha nem fog homoszexuális jelöltet felvenni. Az értelmezést nem befolyásolja a véleménynyilvánítás szabadságának esetleges korlátozása. Egy másik ítéletben a Bíróság megállapította, hogy az irányelv egy olyan adózási rendszerre vonatkozik, amelynek célja a fiatalok szakképzéshez való hozzáférésének javítása, és amelyben a képzési költségek adójogi kezelése a gyakornok életkorától függően eltérő. A C-ügyben hozott ítéletében azonban egy másik összefüggésben a Bíróság úgy határozott, hogy az öregségi nyugdíjból származó jövedelemre kivetett kiegészítő adóra vonatkozó nemzeti szabályozás nem tartozik az irányelv tárgyi hatálya alá. Az ilyen szabályozás nem a „díjazásra”, hanem az adó mértékére vonatkozik, amely a munkaviszonyon kívül eső tényező. A Bíróság megerősítette ítélkezési gyakorlatát, miszerint az irányelv 1. cikkében felsorolt megkülönböztetési okok kimerítő felsorolást tartalmaznak, és nem foglalják magukban sem az érintett személyek szakmai kategóriáját, sem pedig munkaviszonyának jellegét. 4.2.Vallás Az irányelv elfogadása óta az EUB-nak most először volt lehetősége arra, hogy fontos ítéleteket hozzon a vallási alapon történő megkülönböztetéssel kapcsolatos rendelkezésekről.

Az Achbita-ügyben a Bíróság tág értelemben értelmezte a „vallást”, amely magában foglalja az emberek azon szabadságát, hogy vallási meggyőződésüket nyilvánosan kifejezésre juttassák. Úgy ítélte meg, hogy egy magánvállalkozás belső szabálya, amely tiltja bármilyen politikai, világnézeti vagy vallási jel látható viselését, nem jelent közvetlen hátrányos megkülönböztetést, feltéve, hogy az minden munkavállalóra azonos módon alkalmazandó. Az ilyen látszólag semleges szabály azonban közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősülhet, kivéve ha a megfelelőség és a szükségesség alapján objektíve igazolható. A politikai, világnézeti és vallási semlegesség politikája jogszerű célkitűzésnek minősülhet. A Bougnaoui-ügyben hozott ítéletben a Bíróság kimondta, hogy semlegességi politika hiányában a munkáltató nem követelheti meg a munkavállalótól, hogy az ügyfél kívánságára ne viseljen iszlám fejkendőt a munkahelyén. Az ilyen bánásmód nem minősül az irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „valódi és meghatározó foglalkozási követelménynek”, amelyet a munkavállaló szakmai tevékenységének jellege/körülményei indokolnak. Az EUB két másik ítélete az irányelv 4. cikke (2) bekezdésének értelmezésére vonatkozott, amely az egyházak vagy más, meggyőződésen alapuló szellemiségű szervezetek tekintetében kivételt állapít meg a megkülönböztetésmentesség elve alól. A Bíróság kimondta, hogy a nemzeti bíróságoknak hatékony bírósági felülvizsgálat alá kell vonniuk a meggyőződésen alapuló szellemiségű szervezetek által előírt foglalkozási követelményeket. A követelményeknek szükségesnek kell lenniük, és objektív módon kapcsolódniuk kell a szakmai tevékenység jellegéhez/körülményeihez, figyelembe véve a szervezet szellemiségét. Nem terjedhetnek ki az e szellemiségen kívül eső megfontolásokra vagy a szervezet autonómiához való jogára, és meg kell felelniük az arányosság elvének. A Bíróság két folyamatban lévő ügyben, nevezetesen a C-804/18. és a C-344/20. számú ügyekben várhatóan tovább finomítja ítélkezési gyakorlatát. Az utóbbi szintén felvet egy, a „meggyőződés” fogalmával kapcsolatos kérdést. Több tagállam jelezte, hogy üdvözölné, ha az uniós ítélkezési gyakorlat tovább pontosítaná a fogalmat. 4.3.Szexuális irányultság Figyelembe véve az irányelv alapjául szolgáló célkitűzéseket és alapvető értékeket, a Bíróság tisztázta azokat a feltételeket, amelyek mellett a homofób nyilvános kijelentések hátrányos megkülönböztetésnek minősülnek. Ha a munkáltató a munkaerő-felvétellel kapcsolatosan diszkriminatív véleményének ad hangot, az visszatarthatja az egyéneket attól, hogy állásra pályázzanak. Egy másik ítéletben a Bíróság rámutatott, hogy a tagállamok szabadon szabályozhatják az azonos nemű személyek közötti házasságot vagy a kapcsolatuk jogi elismerésének alternatív formáját, és meghatározhatják az ilyen házasság hatálybalépésének időpontját. Ebből azt a következtetést vonta le, hogy nem minősül szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetésnek az az írországi szabály, amely szerint a túlélő hozzátartozói ellátásra való jogosultságot a foglalkoztatói ellátási rendszer tagja 60. életévének betöltése előtt bejegyzett élettársi kapcsolathoz kötötték, még akkor sem, ha a nemzeti jog nem teszi lehetővé a bejegyzett élettársi kapcsolatot ezen életkor elérése előtt. 4.4.Fogyatékosság Néhány érdekelt fél megemlített bizonyos problémákat a „fogyatékosság” fogalmának értelmezése kapcsán. E tekintetben az EUB hasznos magyarázattal szolgált, hivatkozva a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló ENSZ-egyezményre (UNCRPD), melyet az Európai Közösség nevében a 2010/48/EK tanácsi határozattal hagytak jóvá, és amely hatálybalépésének napjától, azaz 2008. május 3-tól az uniós jogrend szerves részének tekintendő. A Bíróság kimondta, hogy a „fogyatékosság” és a „hosszú távú” munkaképesség-korlátozás fogalmát az Unió egészében önállóan és egységesen kell értelmezni. A „fogyatékosság” fogalma olyan korlátozottságként értendő, amely különösen valamilyen hosszan tartó testi, szellemi vagy lelki ártalmon alapul, amely számos egyéb akadállyal együtt korlátozhatja az adott személy teljes, hatékony és más munkavállalókkal egyenlő részvételét a szakmai életben. A Bíróság a Z-ügyben hozott ítéletében pontosította, hogy önmagában az, hogy valakinek nem lehet hagyományos módon gyermeke, nem akadályozza őt a szakmai tevékenység folytatásában. A FOA-ügyben hozott ítéletében megállapította, hogy bár az elhízás önmagában nem minősül „fogyatékosságnak”, bizonyos körülmények között megfelelhet az irányelv által előírt feltételeknek, és így az irányelv hatálya alá tartozhat. A fogyatékossággal élő munkavállalók sajátos helyzetét és szükségleteit figyelembe kell venni annak értékelése során, hogy hátrányos helyzetben vannak-e más munkavállalókhoz képest, vagy hogy a nemzeti intézkedések megfelelnek-e az arányossági tesztnek. Éppen ezért a Ruiz Conejero ügyben a Bíróság megállapította, hogy a fogyatékossággal élő személyeket a fogyatékosságukkal összefüggő betegség miatt a munkából való távolmaradás további veszélye fenyegeti, és fokozottan ki vannak téve annak a veszélynek, hogy a betegség miatti távolléti napjaik felhalmozódnak, következésképpen pedig elérik a jogszabályban meghatározott korlátokat. A Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy ez hátrányos helyzetbe hozhatja a fogyatékos munkavállalókat, és így fogyatékosságon alapuló közvetett eltérő bánásmódot eredményezhet. A szóban forgó nemzeti rendelkezések vizsgálatakor a Bíróság megállapította továbbá, hogy nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy a fogyatékossággal élő személyek a munkaerőpiacra való visszatérés során általában nagyobb nehézségekkel szembesülnek, mint a fogyatékosság nélkül élők. A Bíróság egy másik ügyben azt is megállapította, hogy amennyiben a munkáltató nem biztosítja az észszerű alkalmazkodást (az irányelv 5. cikke), a fogyatékossággal élő munkavállaló munkáltató által meghatározott kritériumok (alacsony termelékenység, a többféle készségben való jártasság alacsony szintje és a hiányzás magas aránya) alapján történő elbocsátása fogyatékosságon alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül. E tekintetben a Bíróság az UNCRPD 2. cikkére hivatkozott, amely szerint az észszerű alkalmazkodás megtagadása a hátrányos megkülönböztetés egyik formája. Egy nemrégiben hozott ítéletében a Bíróság értelmezte a „hátrányos megkülönböztetés” fogalmát (az irányelv 2. cikke) és úgy határozott, hogy az egyenlő bánásmód elvének rendeltetése az, hogy az ezen irányelv értelmében fogyatékossággal élő munkavállalót védje az e fogyatékosságon alapuló minden hátrányos megkülönböztetéssel szemben nem csupán a nem fogyatékossággal élő munkavállalókhoz képest, hanem a többi fogyatékossággal élő munkavállalóhoz képest is. 4.5.Életkor A foglalkoztatási egyenlőségről szóló irányelvvel kapcsolatos EUB-ítéletek többsége az életkorhoz kapcsolódó eltérő bánásmódra vonatkozik. Bár a tagállamok megfelelően ültették át az irányelvet, számos összeegyeztethetőségi probléma merült fel az egyes nemzeti jogszabályokkal kapcsolatban. Ezek értékelése során a Bíróság különösen a következőket vizsgálta: -a helyzetek összehasonlíthatósága; -az életkortól független objektív, semleges tényező esetleges fennállása; -a kitűzött cél(ok) jogszerűsége; és -az alkalmazott eszközök megfelelősége/arányossága. Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 15. cikke (1) bekezdésében rögzített munkához való jogra hivatkozva a Bíróság különös figyelmet fordított az idősebb munkavállalók munkaerőpiaci – és ezáltal a gazdasági, kulturális és társadalmi életben való – részvételére, és megjegyezte, hogy e munkavállalók megtartása előmozdítja a sokszínűséget. Azt is elismerte ugyanakkor, hogy a tagállamok követhetnek olyan társadalom- vagy foglalkoztatáspolitikát, melynek célja a fiatal munkavállalók munkaerőpiaci hozzáférésének elősegítése. A különböző fennálló érdekek között a tagállamok illetékes hatóságainak kell megtalálniuk a megfelelő egyensúlyt. A szóban forgó nemzeti szabályozás arányosságának vizsgálatakor a Bíróság elfogadta, hogy figyelembe vehető az a tény, hogy a szakmai életüket már befejező és öregségi nyugdíjban részesülő nyugdíjasokat a munkából való kizárás sújtja. A Bíróság az előzetes ügyet beterjesztő nemzeti bíróságra bízta annak megítélését, hogy ez a tilalom alkalmas‑e a hivatkozott cél megvalósításának biztosítására, és azt valóban koherens és rendszeres módon kívánja‑e elérni.