A KÖTA újraindítására irányuló jelenlegi kezdeményezés kiemelt helyen szerepel a méltányosabb adózás területén tervezett bizottsági projektek között. A tervek szerint ugyanazon a napon fogják bemutatni a nyilvánosságnak, mint a harmadik országokat érintő, hibrid struktúrákat alkalmazó adókikerülési módszerekről szóló irányelvjavaslatot (amely módosítja az ATAD-ot) és a vitarendezésről szóló irányelvet. A javaslat emellett több, a közelmúltban elfogadott adóügyi projektet is alapul vesz; az ATAD-on kívül idetartoznak az anya- és leányvállalatokról szóló irányelv (PSD) átdolgozásai (2014 és 2015) és a kamat- és jogdíjfizetésekről szóló átdolgozott irányelvjavaslat (IRD) (2011). A PSD-kezdeményezés és az IRD-vel kapcsolatban tárgyalt módosítások némelyike tükrözi azokat az aktuális politikai prioritásokat, miszerint az uniós adójogszabályokat meg kell erősíteni az agresszív adótervezési módszerekkel szemben.

A KÖTA-ra vonatkozó, újraindított javaslat emellett további szabályokat is tartalmazna az OECD adóalap-erózióról és nyereségátcsoportosításról (BEPS) szóló kezdeményezésének néhány fő területe kezelésére. Ezek az elemek mára minimumszabályok formájában beépültek a közelmúltban elfogadott (EU) 2016/1164 tanácsi irányelvbe (más néven az adókikerülés elleni irányelvbe (ATAD)). Valójában arra lehet számítani, hogy a KÖTA magában foglalja az ATAD adókikerülés elleni elemeit, de új jogi kontextusba helyezve. A normáknak be kellene épülniük az EU egészére vonatkozó közös társaságiadó-rendszerbe, és minimumszabályok helyett abszolút szabályokat kellene megállapítaniuk.

A KÖTA-javaslat újraindítása a központi témája a Bizottság cselekvési tervének, azaz a méltányos és hatékony társaságiadó-rendszer az EU-ban című közleményének, amelyet 2015. június 17-én fogadott el. A cselekvési terv 5 fő cselekvési területet jelölt meg. A közlemény megvizsgálja az Unióban érvényben lévő társaságiadó-politikákat, és egy olyan uniós társaságiadó-rendszer megteremtését tűzi ki célul, amelyben az üzleti nyereséget abban a joghatóságban adóztatnák, ahol az érték keletkezik. A KÖTA-t átfogó kezdeményezésként mutatja be, amely rendkívül hatékony eszköz lehet a méltányosabb és hatékonyabb adózás céljának megvalósítására.

A Tanács keretében 2011 óta folyó tárgyalások megmutatták, hogy a KÖTA-javaslatot – lévén kifejezetten nagyra törő projekt – egészében valószínűleg nem lehet elfogadni, csak szakaszosan. A különféle elemek ezért (különösen az adókonszolidáció) bonyolult vitafolyamatot indítottak el, és akadályozhatják az előrehaladást a rendszer más alapvető elemei terén. Az előrehaladás ilyenfajta késleltetésének megkerülése érdekében a Bizottság 2015. júniusi cselekvési tervében fokozatosságot javasolt a KÖTA tekintetében. Ennek megfelelően azt javasolta, hogy a konszolidációs munkát halasszák el addig, amíg megállapodás nem születik a közös alapra, azaz a közös társaságiadó-alapra vonatkozó kötelező szabálycsomagról. Ez mindazonáltal nem változtat azon a tényen, hogy a Bizottság egyidejűleg és egy kezdeményezés keretében két javaslatot fog benyújtani, a közös társaságiadó-alapra és a KÖTA-ra vonatkozóan. A KÖTA-ról szóló, a Tanács előtt függőben lévő 2011-es javaslat akkor lesz visszavonva, amikor a Bizottság elfogadja az új javaslatokat. Ezzel kapcsolatban alapvető fontosságú, hogy az adókonszolidáció továbbra is alapvető eleme maradjon a KÖTA-kezdeményezésnek, mivel az Unióban működő vállalatok előtt álló főbb adózási akadályokat a leghatékonyabban egy konszolidált csoport keretei között lehet kezelni.

A 2011-es javaslathoz képest az a különbség, hogy az újraindított kezdeményezés kötelező szabályokat állapítana meg a bizonyos méretet meghaladó csoportokra, hogy növelje a rendszer ellenálló képességét az agresszív adótervezési módszerekkel szemben. Mindezek fényében az is fontos lenne, hogy a szabályok olyan gazdálkodó szervezetek számára is választhatóak legyenek, akik az Unióban a társasági adó hatálya alá tartoznak, de nem felelnek meg azoknak a kritériumoknak, amelyek alapján a közös keret vonatkozna rájuk.

A KÖTA adókikerülés elleni funkciója mellett az újraindított projektnek az a vonása is megmarad, hogy a társaságiadó-rendszer ösztönzi a határokon átnyúló kereskedelmet és befektetést a belső piacon. A határokon átnyúló tevékenységet folytató vállalkozásoknak jelenleg 28 eltérő társaságiadó-rendszernek kell megfelelniük. Ez az időigényét tekintve, de gazdaságilag is megterhelő folyamat, és a vállalkozás fő irányától veszi el az energiát. Az újraindított KÖTA megtartaná a 2011-es javaslat előnyeit a tekintetben, hogy azokra a vállalatcsoportokra, amelyeknek legalább egy tagállamban adóalanyisággal rendelkeznek, egyetlen adóalap-számítási szabályrendszer vonatkozzon az Európai Unióban (EU), és ezáltal egy adóhatóság joghatálya alá tartozzanak („egyablakos ügyintézés”). A határokon átnyúló veszteség esetén biztosított adókedvezmény automatikus következménye lenne a konszolidációnak, és a transzferárképzési szabályok nem lennének érvényesek a csoporton belül, mivel a csoport egészére számított bevételek elosztása a felosztási képlettel történne.

A KÖTA-rendszer legtöbb fő vonásával csak kollektív fellépés útján lehet foglalkozni. A gazdálkodó szervezetek vagy kifizetések jogi minősítésének kettős adóztatáshoz vagy kettős nem adóztatáshoz vezető különbségei például megszűnnének a közös társaságiadó-szabályokat alkalmazó vállalatok közötti viszonyokban. A tagállamok önálló intézkedései legjobb esetben is csak kétoldalúan oldanák meg ezeket a kérdéseket. A határokon átnyúló veszteség esetén biztosított adókedvezmény definíció szerint akkor működhetne a leghatékonyabban, ha minden tagállam részt venne ennek megadásában, még ha második legjobb lehetőségként a kétoldalú megközelítést sem szabad kizárni. Ráadásul a vállalatcsoportok adómentes átszervezése, a vállalaton belüli komplex transzferárképzés megszüntetése, valamint a bevételeknek a vállalatcsoport szintjén alkalmazott képlettel történő felosztása határokon átnyúló háttérre támaszkodik, és csak közös szabályozás keretében kezelhető.

A KÖTA tervezett újraindításának célja, hogy reagáljon a belső piac nagyobb növekedés és munkahelyteremtés iránti igényére, és fellépjen az agresszív adótervezési módszerek ellen. Mindezek a célkitűzések alapvetően az egyes tagállamokon túlmutató problémákat próbálnak kezelni, ezért lényegüknél fogva közös megközelítést tesznek szükségessé. Ennek fényében bármely intézkedés csak úgy lehet eredményes, ha a szabályokat az egész belső piacon egységesen lehet alkalmazni. Ha nem, a társasági adózás területe továbbra is széttagolt marad, ami teret ad az adóügyi akadályok és a tisztességtelen adóverseny további virágzásának.

Bár a problémáknak és a cselekvésre ösztönző okoknak különálló forrásaik vannak, mint azt az előző szakaszokban kifejtettük, úgy tűnik, hogy a káros hatásaikat viszont csak közös megoldással lehet hatékonyan kezelni: azaz az Unióban működő társaságiadó-rendszerek közelítése mérsékelné a piac torzulásait azáltal, hogy tisztességesebb és koherensebb adózási környezetet teremtene a vállalkozások működéséhez. Nyilvánvaló, hogy e célkitűzés megvalósulásához az intézkedéseket nem tehetik meg a tagállamok külön-külön, összehangolás nélkül, hanem uniós szintű fellépés szükséges. Az egyes tagállamok által egyénileg megtervezett és végrehajtott kezdeményezések csak konzerválnák vagy akár súlyosbítanák is a jelenlegi helyzetet, mivel az adózók továbbra is 28 eltérő és esetenként egymásnak ellentmondó adórendszer illetékességébe tartoznának.

A KÖTA-kezdeményezés újraindításának célja, hogy megkönnyítse az EU-n belüli vállalkozást azáltal, hogy az adózókra a társaságiadó-jogszabályok egyetlen szabálykönyve vonatkozna a belső piac egész területén, egyúttal a rendszert is szilárdabbá és ellenállóbbá tenné az agresszív adótervezési módszerekkel szemben. Mindkét cél döntő mértékben és közvetlenül érinti a belső piacot, pontosan amiatt, mert a működésében fellépő torzulásokat hivatottak megszüntetni.

A vállalkozások számára nagy terhet jelentenek az adómegfelelési költségek, így ezek csökkenése komoly előny lenne a KÖTA végrehajtásában. A becsült megfelelési költségek a nagyvállalatok esetében a befizetett adó nagyjából 2%-át tennék ki, a kkv-k esetében pedig a befizetett adó 30%-ára becsülhető az összeg. A megfelelési költségek a becslések szerint növekednének a határokon átnyúló tevékenységgel és a leányvállalatok számának bővülésével. Az adóreformok adatai azt mutatják, hogy a válság után számos társaságiadó-reformra került sor, és több intézkedés is a visszaélés elleni nemzetközi keretek megerősítésére irányult. Ennek fényében továbbra is komoly előny a megfelelési költségek csökkenése az új leányvállalatok létrehozásakor: Az új leányvállalatok létrehozásának időbeli ráfordításai becslések szerint 62–67%-kal csökkennének. Az ismétlődő költségekre összpontosítva, azaz az egyszeri átállási költségek figyelmen kívül hagyása esetén a hatásvizsgálat úgy becsülte, hogy a KÖTA bevezetése után 8%-kal csökkenne a megfelelési tevékenységekre fordított idő. A fenti időbeli csökkenések alapján nagyjából ki lehet számolni, hogy milyen nagyságrendű lenne a KÖTA szerint keletkező teljes költségmegtakarítás. Ha a közepes méretű vállalatok 5%-a terjeszkedik külföldön, hozzávetőlegesen 1 milliárd EUR egyszeri költségmegtakarításra lehet számítani. Ha az összes multinacionális gazdálkodó szervezet a KÖTA-t alkalmazza, a visszatérő megfelelési költségek körülbelül 0,8 milliárd EUR-ra csökkenhetnek le.

Az előnyben részesített megoldás végrehajtása várhatóan növelné az adórendszerek igazságosságát és megteremtené az esélyegyenlőséget azáltal, hogy ténylegesen megszüntetné az agresszív adótervezés ösztönzőit az EU-ban. Ennek köszönhetően könnyebb lenne biztosítani, hogy a vállalatok megfizessék az adóteherből rájuk eső részt, és javulna az adófizetői morál. Emellett az EU-ban ténylegesen meg lehetne szüntetni a határokon átnyúló adózási akadályokat is. Bár a konszolidáció nyilvánvalóan fontos elem az adókikerülés visszaszorításában, a KTA közös alapról szóló szabályok már önmagukban véget vetnének a profitátcsoportosítás egyes formáinak, például az adórendszerek közötti kölcsönhatásban meglévő eltérések kihasználásának. A növekedési és beruházási kedvezmény mellett csökkennének a torzulások a vállalatok finanszírozási döntéseiben, mivel a saját tőkéből és a hitelből való finanszírozás hasonló megítélés alá esne. A K+F-et ösztönző adókedvezmények nemcsak megmaradnának, hanem növekednének és egységesebbek is lennének.

A mérlegelt lehetőségek közül a legfontosabb politikai választási lehetőségnek a közös konszolidált társaságiadó-alapról szóló javaslat bizonyult, de az első, konszolidáció nélküli szakasz következményeit is értékelték. Az egyik döntő kérdés az ilyen adóalap hatályával kapcsolatos, azaz hogy kikre vonatkozna. Fő választási lehetőségként azt kellett mérlegelni, hogy a KÖTA valamennyi cégre nézve kötelező legyen-e, vagy csak a cégek egy csoportjára. Több lehetőséget is megvizsgáltak annak kezelésére, hogy a jelenlegi adórendszerekből eredően a vállalatok inkább az eladósodást választják. Alapvetően két intézkedésből lehet választani: engedélyezni mind a hitelből, mind a saját tőkéből való finanszírozás költségeinek levonhatóságát, vagy kizárni mindkettőt. A K+F ösztönzőkkel kapcsolatban a központi elképzelések a K+F beruházások ráfordításai utáni, változó mértékben nagyvonalú adókedvezményt vizsgálták.

A nyilvános konzultáción kapott hozzászólások a hatásvizsgálatban is tükröződnek: erre több részben és egy külön mellékletben is hivatkozunk.

A válaszadók típusától függően megoszlottak a vélemények a tekintetben, hogy a KÖTA lenne-e a megfelelő eszköz a nyereségátcsoportosítás kezelésére és az adminisztratív terhek csökkentésére. Miközben a javaslatot összességében pozitívan értékelték, az NGO-k és állami szervek nagyobb hangsúlyt helyeztek arra, hogyan hat a KÖTA az adótervezési tevékenységekre. A vállalkozások inkább a megfelelési költségek csökkenését és a vállalkozáshoz kedvező befektetési környezet megteremtését hangsúlyozták. Kiemelték ugyanakkor annak a veszélyét is, hogy magasabb adminisztratív költségek merülnek fel, ha az adókikerülés elleni szabályok uralják a rendszert.

Ami az adókikerülés elleni egyedi intézkedéseket illeti, általában foglalkozni kell a határ másik oldalán alkalmazott adóztatás szintjével, hogy el lehessen dönteni, hogy az adózónak van-e adófizetési kötelezettsége a külföldön keletkezett jövedelem után. A szabályok egy átállási záradékot is tartalmaznak, amely bizonyos, harmadik országokból származó jövedelemtípusok ellen irányul. Ez azt hivatott biztosítani, hogy a jövedelem adóköteles legyen az Unióban, ha a harmadik országban egy bizonyos szint alatt adózott. Az ellenőrzött külföldi vállalatokra vonatkozó szabályozás (CFC) nagyrészt az ATAD-ban szereplő szabályt jelenti, és azzal jár, hogy az alacsony adókulccsal adózó ellenőrzött leányvállalat jövedelmét visszarendeli az anyavállalatához, hogy ezáltal visszariasszon a profitátcsoportosítástól. Az ellenőrzött külföldi társaságokra vonatkozó szabályok az állandó telephelyek nyereségére is kiterjednek, amennyiben ez a nyereség adómentes vagy nem adóköteles az adózó tagállamában.

Veszteség: a 2011-es javaslat szerint az adózók időbeli korlátozás nélkül elhatárolhatják a veszteségeket a következő időszakra, az évente levonható összeg korlátozása nélkül. Az irányelv összekapcsolja a kamatlevonás-korlátozási szabályt a veszteség adóügyi elbírálásával. Ilyenformán az a politikai döntés született, hogy meg kell fogalmazni egy hatékony kamatlevonás-korlátozási szabályt úgy, hogy a veszteségnek minősülő összegek a kereskedelmi tevékenység kimenetelét tükrözzék. A szabályt egy visszaélés elleni rendelkezéssel is megerősítették, hogy visszariasszon a veszteség levonhatóságára vonatkozó szabályoknak a veszteséget termelő vállalatok felvásárlása révén történő megkerülésétől.

Értékcsökkenés: a 2011-es javaslattal azonos marad a szabály fő iránya, miszerint a befektetett eszközök adó célokból – bizonyos kivételekkel – értékcsökkenthetők. Ugyanakkor most több eszköz fog az egyenkénti értékcsökkenés hatókörébe tartozni, mivel a közepes élettartamú befektetett tárgyi eszközök kikerültek a készletrendszerből.

Az adóköteles jövedelmet csökkenteni fogják a működés költségei és bizonyos egyéb tételek. A közös társaságiadó-alapról szóló új javaslatban megismétlődik a 2011-es javaslatban már szereplő lista a nem levonható ráfordításokról, a következetesség érdekében szükséges kiigazításokkal. A gazdaságban zajló innováció támogatása céljából az újraindított kezdeményezés a 2011-es javaslatban szereplő nagyvonalú K+F rendszerhez képest egy többletlevonást is bevezet a K+F költségek esetében. A K+F költségek levonása tekintetében tehát az előző javaslat kiinduló szabálya továbbra is érvényes; a K+F költségek teljes mértékben elszámolhatók a felmerülés évében (az ingatlanvagyon kivételével). Az adózók ezenkívül a K+F ráfordítások után 20 000 000 EUR összegig jogosultak lesznek egy éves extra 50%-os többletlevonásra is. Amennyiben a K+F ráfordítás meghaladja a 20 000 000 EUR-t, az adózók az e feletti összeg 25%-át vonhatják le.

Hatály: a mindenki számára opcionális rendszert megállapító 2011-es javaslattól eltérően ez az irányelv kötelező lesz a bizonyos méretet meghaladó vállalatcsoportokhoz tartozó vállalatokra nézve. A méretre vonatkozó küszöbérték rögzítésének kritériuma az összevont pénzügyi kimutatást benyújtó vállalatcsoportok összes konszolidált bevételét veszi alapul. A két lépés (azaz a közös társaságiadó-alap és a KÖTA) közötti bizonyos fokú összhang elérése érdekében a vállalatoknak ezenkívül eleget kell tenniük a konszolidáció feltételeinek ahhoz, hogy a közös adóalap kötelező hatálya alá tartozzanak. Ez biztosítja majd, hogy miután a konszolidáció és a felosztási képlet elfogadásával a teljes kezdeményezés megvalósul, a közös adóalap szabályai alá tartozó adózók valamennyien automatikusan átkerüljenek a KÖTA-rendszerbe. Ezek a közös szabályok választható lehetőségként az olyan vállalatoknak is elérhetőek lesznek, amelyek nem teljesítik ezeket a feltételeket.

(8)Az adóköteles jövedelmet csökkenteni kell a működés költségeivel és bizonyos egyéb tételekkel. Az elszámolható (levonható), az üzleti tevékenységgel összefüggő ráfordítások tartalmazzák az értékesítés teljes költségét, továbbá a jövedelemteremtéshez, -fenntartáshoz és -biztosításhoz kapcsolódó ráfordításokat. A gazdaságban folyó innováció támogatása és a belső piac korszerűsítése érdekében levonásokat, köztük többletlevonásokat kell biztosítani a kutatási-fejlesztési költségek után, és ezeket a felmerülés évében (az ingatlanvagyon kivételével) teljes mértékben elszámolhatóvá kell tenni. A kapcsolt vállalkozásokkal nem rendelkező, különösen innovatív induló kisvállalkozásokat (ebbe a kategóriába tartoznak mindenekelőtt az induló innovatív vállalkozások) szintén támogatni kell a kutatási-fejlesztési költségek utáni emelt többletlevonás útján. A jogbiztonság érdekében a nem levonható költségekről is listát kell készíteni.

(5)Az agresszív adótervezési struktúrák sok esetben jellemzően határokon átnyúló közegben jelennek meg, amiből következik, hogy a részt vevő vállalatcsoportok rendelkeznek egy minimális erőforrással. Ebből kiindulva, az arányosság okán a közös adóalapra vonatkozó szabályokat csak a jelentős méretű vállalatcsoporthoz tartozó vállalatok számára kellene kötelezővé tenni. Ennek érdekében az összevont pénzügyi kimutatást benyújtó vállalatcsoportok összes konszolidált bevételén alapuló, méretfüggő küszöböt kell meghatározni. Emellett – a KÖTA-kezdeményezés két lépése közötti koherencia biztosítása érdekében – a közös adóalapról szóló szabályokat kötelezővé kellene tenni mindazon vállalatok számára, amelyek vállalatcsoportnak minősülnének, amennyiben a teljes kezdeményezés megvalósul. Annak érdekében, hogy a kezdeményezés jobban szolgálja a belső piacon folyó kereskedelem és beruházás megkönnyítésének célját, a közös adóalapról szóló szabályokat opcionálisan az említett kritériumot nem teljesítő vállalatok számára is választhatóvá kell tenni.

(3)Mint a közös összevont társaságiadó-alapról (KÖTA) szóló tanácsi irányelvre irányuló 2011. március 16-i javaslat rámutatott, egy olyan társaságiadó-rendszer, amely a vállalatok társaságiadó-alapjának kiszámításához egységes piacnak tekinti az Uniót, elősegítené az Unióban illetőséggel rendelkező vállalatok határon átnyúló tevékenységét, továbbá azt, hogy a nemzetközi beruházások megvalósításának versenyképesebb helyszíne legyen. A 2011-es KÖTA-javaslat központi célkitűzése az volt, hogy megkönnyítse a vállalkozások kereskedelmi tevékenységének Unión belüli kiterjesztését. Az említett célkitűzés mellett azt is számításba kell venni, hogy az adókikerülési rendszerek elleni fellépés révén a KÖTA nagyon hatékony eszköz lehet a belső piac működésének javításában. Ennek fényében újra kell indítani a KÖTA-ra vonatkozó kezdeményezést, hogy egyenlő feltételekkel foglalkozzon egyrészt a vállalkozás ösztönzésének szempontjával, másrészt az adókikerülés elleni fellépésben betöltött szerepével. Ez a megközelítés szolgálná a legjobban a belső piac működésében megjelenő torzulások felszámolásának célját.

(2)A belső piac megfelelő működésének támogatása érdekében az Unió társaságiadó-környezetét annak az elvnek megfelelően kell alakítani, hogy a vállalatok abban az (egy vagy több) joghatóságban fizessék meg az adóból méltányosan rájuk eső részt, ahol a nyereségük keletkezik. Ezért gondoskodni kell olyan mechanizmusokról, amelyek visszariasztják a vállalatokat attól, hogy az adókötelezettségük csökkentése érdekében kihasználják a nemzeti adórendszerek közötti eltéréseket. Ugyanennyire fontos, hogy a határokon átnyúló kereskedelem és vállalati beruházás megkönnyítésével ösztönözzék a növekedést és a gazdasági fejlődést a belső piacon. Ennek érdekében az Unióban egyszerre kell megszüntetni a kettős adóztatás és a kettős nem adóztatás veszélyét, amihez fel kell számolni a nemzeti társaságiadó-rendszerek kölcsönhatásában jelentkező különbségeket. A vállalatoknak ugyanakkor könnyen használható adózási és jogi keretre van szükségük a kereskedelmi tevékenységük fejlesztéséhez és az Unión belüli, határokon átnyúló terjeszkedéshez. Ezzel összefüggésben a megkülönböztetés még megmaradt eseteit is meg kell szüntetni.

(16)Ami az adókikerülés elleni egyedi intézkedéseket illeti, gyakran meg kell győződni a határ másik oldalán alkalmazott adóztatás szintjéről, hogy el lehessen dönteni, hogy az adózónak van-e adófizetési kötelezettsége a külföldön keletkezett jövedelem után. Ez az adó mértékét és a versenyt tekintve megteremtené az esélyegyenlőséget a belső piacon, egyúttal védené a piacot az adóalap-eróziótól a harmadik országokkal szemben. Ezzel összefüggésben rendelkezni kell egy átállási záradékról is, amely bizonyos, harmadik országokból származó jövedelemtípusok, például a nyereségfelosztás és a részvényértékesítésből származó bevétel ellen irányul, hogy a jövedelem az Unióban adóköteles legyen, ha a harmadik országban egy bizonyos szint alatt adózott. Az ellenőrzött külföldi vállalatokra (CFC) vonatkozó szabályozás szintén nélkülözhetetlen összetevője a társaságiadó-rendszernek, és azzal jár, hogy az alacsony adókulccsal adózó ellenőrzött leányvállalat jövedelmét visszarendeli az anyavállalatához, hogy ezáltal visszariasszon a profitátcsoportosítástól. E tekintetben az ellenőrzött külföldi társaságokra vonatkozó szabályoknak ki kell terjedniük az állandó telephelyek nyereségére, amennyiben e nyereség adómentes vagy nem adóköteles az adózó tagállamában.

(13)A vállalkozások pénzforgalmi kapacitásának erősítése – például a vállalkozás indításakor az egyik tagállamban keletkező veszteség másik tagállamban keletkező nyereséggel való kompenzálása – és az Unión belüli, határokon átnyúló terjeszkedés ösztönzése érdekében az adózókat fel kell jogosítani arra, hogy a más tagállamokban található közvetlen leányvállalataiknál és állandó telephelyeiknél felmerülő veszteséget átmenetileg figyelembe vegyék. Ebből a célból a valamely tagállamban található anyavállalatnak vagy székhelynek lehetővé kell tenni, hogy egy adott adóévben levonja az adóalapjából a más tagállamokban található közvetlen leányvállalataiknál és állandó telephelyeiknél felmerülő veszteséget, a részesedése arányában. Az anyavállalatnak ezután az említett közvetlen leányvállalat vagy állandó telephely által termelt későbbi nyereséget újra hozzá kell adnia az adóalapjához, az előzőleg levont veszteség összegének figyelembevételével. Mivel a nemzeti adóbevételek megóvása létfontosságú, a levont veszteséget automatikusan újra be kell számítani az adóalapba, ha bizonyos számú éven belül erre nem került sor, vagy ha már nem teljesülnek a közvetlen leányvállalatnak vagy állandó telephelynek minősítés feltételei.

(10)Az a tény, hogy a hitelek után fizetett kamat levonható az adózó adóalapjából, miközben a nyereségfelosztás nem, egyértelműen előnyösebbé teszi a hitelből történő finanszírozást a saját tőkénél. Tekintettel arra, hogy ez maga után vonja a vállalatok eladósodását, feltétlenül rendelkezni kell olyan intézkedésekről, amelyek semlegesítik a saját tőkéből történő finanszírozás ellen ható rendszert. Ennek fényében az adózók a tervek szerint növekedési és beruházási kedvezményben részesülnek, amelynek értelmében az adózók saját tőkéjének növekedése bizonyos feltételek mellett levonható az adóalapból. Feltétlenül biztosítani kell ezért, hogy a rendszert ne sújtsa dominóhatás, és ennek érdekében ki kell zárni belőle az adózó kapcsolt vállalkozásokban való részesedésének adóértékét. Végezetül ahhoz, hogy a támogatási rendszer kellően szilárd legyen, adókikerülés elleni szabályokat is meg kell állapítani.

(3)Egy vállalat, amely eleget tesz az (1) bekezdés a) és b) pontja szerinti feltételeknek, de nem teljesíti az adott bekezdés c) vagy d) pontjának feltételeit, dönthet úgy, hogy – a más tagállamokban lévő állandó telephelyeire nézve is – öt adóévig az ebben az irányelvben megállapított szabályokat alkalmazza. Ez az időszak automatikusan meghosszabbodik további öt adóévvel, kivéve, ha az adózó a 65. cikk (3) bekezdése szerint értesítés mellett felhagy az alkalmazásával. Az (1) bekezdés a) és b) pontja szerinti feltételeket minden hosszabbítás esetén teljesíteni kell.

(2)Ez az irányelv a harmadik országok joga szerint létrehozott vállalatokra is alkalmazandó az egy vagy több tagállamban található állandó telephelyük tekintetében, ha a vállalat megfelel az (1) bekezdés b)–d) pontjában megállapított feltételeknek.

(1)Ezen irányelv szabályai valamely tagállam joga szerint létrehozott vállalatokra alkalmazandók, a más tagállamokban lévő állandó telephelyeiket is beleértve, ha a vállalat megfelel a következő feltételek mindegyikének:

5.„bevételek”: az értékesítésekből és bármely egyéb tranzakcióból származó bevételek, levonva a hozzáadottérték-adót és a kormányzati hivatalok nevében beszedett egyéb adókat és vámokat, függetlenül azok pénzbeli vagy nem pénzbeli jellegétől, beleértve viszont az eszközök és jogok értékesítéseiből származó bevételeket, a kamatokat, osztalékokat és egyéb felosztott eredményt, a felszámolásokból származó bevételeket, a jogdíjakat, támogatásokat és az adományokat, a kapott ajándékokat, az ellentételezéseket és az ex gratia kifizetéseket. A bevételek magukban foglalják a valamely adózó által adott nem pénzjellegű ajándékokat is. A bevételek nem tartalmazzák viszont az adózó általi tőkeemelést és az adózónak visszafizetett tartozásokat;

b)E cikk alkalmazásában egy személy „szorosan kapcsolódik” egy adózóhoz, ha az egyik a másik szavazati jogainak közvetlenül vagy közvetve több mint 50%-át gyakorolhatja, vagy a másik tőkéjének 50%-át meghaladó tulajdonosi joggal vagy a nyereségre jogosító jogosultságok több mint 50%-ával rendelkezik.

(4)Az (5) bekezdés sérelme nélkül, amennyiben egy személy egy tagállamban az adózó nevében jár el, és ennek során rendszeresen köt szerződéseket, vagy rendszeresen vezető szerepet tölt be olyan szerződések megkötésében, amelyek az adózó részéről lényeges módosítás nélkül köttetnek meg, a szóban forgó adózót az olyan tevékenységek tekintetében állandó telephellyel rendelkezőnek kell tekinteni az adott államban, amelyet ez a személy végez el az adózó nevében.

c) nem összefonódás útján jött létre;

d)kapott nyereségfelosztás; feltéve, hogy az adózó 12 egymást követő hónapig a tőkerészesedés minimum 10%-ával vagy az osztalékot juttató vállalat szavazati jogainak minimum 10%-ával rendelkezett, kivéve a 21. cikk (4) bekezdése szerinti kereskedési céllal tartott és a 28. cikk c) pontjának megfelelően életbiztosító vállalkozások tulajdonában lévő részvényekből származó nyereségfelosztást;

b)a 37. cikk (2) bekezdésében említett eszközkészletbe helyezett eszközök értékesítéséből származó bevétel, ideértve a nem pénzjellegű ajándékok piaci értékét is;

g)a 8. cikk c), d) és e) pontja értelmében adómentes jövedelem érdekében a vállalatnál felmerült ráfordítások;

f)jogszabálysértés miatt hatóságnak fizetendő pénzbüntetés vagy bírság, a késedelmi kamatot is beleértve;

d)valószínű, hogy az ügylethez kapcsolódó gazdasági hasznok be fognak folyni az adózóhoz;

(7)Az (1)–(6) bekezdés nem alkalmazandó a pénzügyi vállalkozásokra, a pénzügyi beszámoló készítésekor összevont alapon kezelendő vállalatcsoportok tagjait is beleértve.

b)valószínű, hogy az ügylethez kapcsolódó gazdasági hasznok be fognak folyni a szolgáltatóhoz;

a)az ügylet pénzbeli ellenértéke, például az eladott áruk vagy a teljesített szolgáltatások ára;

b)piaci érték, amikor az ügylet ellenértéke – részben vagy egészben – nem pénzbeli;

c)piaci érték, nem pénzbeli ajándék esetén;

d)kereskedési céllal tartott pénzügyi eszközök és források piaci értéke.

(2)Az adóalapot, beleértve a bevételeket és ráfordításokat euróban fejezik ki az adóév során vagy az adóév utolsó napján, az eurónak az Európai Központi Bank által közzétett éves átlagárfolyamán, vagy, amennyiben az adóév és a naptári év nem esik egybe, az Európai Központi Bank által az adóév során közzétett napi árfolyamok átlagán.

(3)A (2) bekezdés nem alkalmazandó az olyan tagállam adózóira, ahol nem vezették be az eurót.

21. cikk

Kereskedési céllal tartott pénzügyi eszközök és kötelezettségek (kereskedési könyv)

(1)A pénzügyi eszközt vagy kötelezettséget kereskedési céllal tartottnak kell kezelni, amennyiben az alábbiak egyike:

a)alapvetően rövid távú továbbértékesítés vagy visszavásárlás céljára szerezték meg vagy vállalták fel;

b)meghatározott pénzügyi eszközök portfóliójának része, ideértve a származtatott termékeket is, amelyeket együtt kezelnek, és amelyekkel kapcsolatban bizonyíték van a közelmúltbeli tényleges rövid távú nyereségszerzésre.

(2)A 16. és a 17. cikktől eltérve, a kereskedési céllal tartott pénzügyi eszközök vagy kötelezettségek adóév elején vagy, ha később következik be, vételkor számított piaci értéke és ugyanazon adóév végén számított piaci értéke közötti különbséget be kell számítani az említett adóév adóalapjába.

(3)A kereskedési célú eszköz vagy forrás értékesítése esetén az értékesítés bevételét hozzá kell számítani az adóalaphoz. Az említett eszköz vagy kötelezettség adóév eleji vagy, ha később következik be, vételkori piaci értékét le kell vonni az adóalapból.

(4)Ha egy kereskedési célú részesedés tekintetében nyereségfelosztás keletkezik, a 8. cikk d) pontja szerint az adóalapra vonatkozó mentesség nem alkalmazandó.

(5)A 8. cikk c) pontjától eltérve, a már nem kereskedési céllal tartott, de befektetett eszközként még meglévő pénzügyi eszközök vagy kötelezettségek adóév elején vagy, ha később következik be, vételkor számított piaci értéke és ugyanazon adóév végén számított piaci értékük közötti különbséget be kell számítani az említett adóév adóalapjába.

A 8. cikk c) pontjától eltérve, a már nem befektetett eszközként tartott, de kereskedési céllal még meglévő pénzügyi eszközök vagy kötelezettségek adóév elején vagy, ha később következik be, vételkor számított piaci értéke és ugyanazon adóév végén számított piaci értékük közötti különbséget be kell számítani az említett adóév adóalapjába.

A pénzügyi eszköz vagy kötelezettség piaci értéke annak az adóévnek a végén, amelynek folyamán befektetett eszközből kereskedési célú eszközzé vagy kötelezettséggé vált vagy fordítva, egyben az átváltást követő év eleji piaci értéke is.

(6)A 8. cikk c) pontjában említett időszak akkor kezdődik vagy szakad meg, amikor a pénzügyi eszközt vagy kötelezettséget már nem kereskedési céllal tartják, vagy nem minősül befektetett eszköznek.

22. cikk

Hosszú lejáratú szerződések

(1)Hosszú lejáratú szerződésnek minősül az alábbi feltételek mindegyikének megfelelő szerződés:

a)a szerződés tárgya gyártás, beszerelés, építés vagy szolgáltatásnyújtás;