HU Az Európai Unió Hivatalos Lapja C 107/7

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleménye – A Bizottság közleménye az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak, az Európai Központi Banknak, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságnak és a Régiók Bizottságának – A gazdaságpolitikai koordináció erősítése a stabilitás, a növekedés és a munkahelyteremtés érdekében – az európai uniós gazdasági irányítás megszilárdításának eszközei

(COM(2010) 367 végleges)

2011/C 107/02

Előadó: Stefano PALMIERI

2010. június 30-án az Európai Bizottság az Európai Unió működéséről szóló szerződés 304. cikke alapján úgy határozott, hogy kikéri az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleményét a következő kérdésben:

A Bizottság közleménye az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak, az Európai Központi Banknak, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságnak és a Régiók Bizottságának – A gazdaságpolitikai koordináció erősítése a stabilitás, a növekedés és a munkahelyteremtés érdekében – az európai uniós gazdasági irányítás megszilárdításának eszközei

COM(2010) 367 végleges.

A bizottság munka előkészítésével megbízott „Gazdasági és monetáris unió, gazdasági és társadalmi kohézió” szekció 2011. február 7-én elfogadta véleményét.

Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság 2011. február 16–17-én tartott, 469. plenáris ülésén (a február 17-i ülésnapon) 240 szavazattal 2 ellenében, 14 tartózkodás mellett elfogadta az alábbi véleményt.

1. Következtetések és ajánlások

1.1 Az EGSZB üdvözli, hogy az Európai Bizottság felismerte az európai gazdaságpolitikai koordináció erősebb integrációjának szükségességét, menetrendjében napirendre tűzve az uniós gazdasági irányítás erősítésének követelményét.

1.2 Az EGSZB elismeri, hogy a jelenlegi gazdasági válság kemény próba elé állította általában az Európai Unió és különösen a gazdasági és monetáris unió (GMU) gazdasági, szociális, valamint politikai fenntartását, nyilvánvalóvá téve a tagállamok közötti gyenge koordinációs képességet. Ez éppúgy egyértelműen megmutatkozott a válság pénzügyi és reálgazdasági hatásainak korlátozását szolgáló szükséghelyzeti intézkedésekben, mint a jövőbeni hasonló helyzetek kialakulásának elkerülését célzó, az általános alapszerkezetet – és különösen az euróövezetet – újraformáló cselekvésekben. Továbbá egyértelmű, hogy néhány tagállam magas – legalább részben a széles körű bankmentésből származó – államadóssága fékezi az állami beruházásokat és rontja a szociális kiadások fenntarthatóságát.

1.3 Az EGSZB sürgeti, hogy az európai gazdasági irányítás erősítése a stabilitás és az új munkahelyeket teremtő növekedés szükségleteinek egyenlő mértékű figyelembevételével valósuljon meg.

1.4 Az EGSZB – rámutatva egyrészt az Európai Bizottság által követett megközelítésben rejlő néhány korlátra és kockázatra, másrészt a belőle származó jelentős lehetőségekre – hozzá kíván járulni a gazdaságirányítás hatékony megerősítéséhez szükségesnek mutatkozó széles körű egyetértés megteremtéséhez.

1.5 Először is az Európai Uniónak túl kell jutnia azon a jelenlegi holtponton, amely az Európai Alkotmánnyal kapcsolatos viszontagságokból és a jelentősen eltérő történelmű és politikai elképzelésekkel rendelkező 27 tagállamra történő bővítésből ered, és amely megnehezíti azon közös gazdasági, szociális és környezetvédelmi céloknak a meghatározását, amelyek a gazdasági irányítás alapját kell, hogy képezzék.

1.6 Ezzel egyidejűleg a jövőre vonatkozó szabályoknak a múlt együttes elemzésén kell alapulniuk, különösen arra vonatkozóan, hogy a már meglévő koordinációs eszközök mely korlátai vezettek a Stabilitási és Növekedési Paktum nem kellően hatékony végrehajtásához és a lisszaboni célok nem megfelelő teljesüléséhez.

1.7 Másodsorban, ami az időbeliséget illeti, döntés született az európai szemeszter – 2011. január 1-jével történő – elindításáról anélkül, hogy előtte megállapításra kerültek volna az alkalmazandó szabályok és a tartalom. Továbbá anélkül, hogy hatékonyan egyeztették volna a javaslatokat a különböző érdekelt intézményekkel.

1.8 Az európai polgárokat képviselő intézmények (Parlament, EGSZB és Régiók Bizottsága) korlátozott részvétele az új irányításról szóló vitában és annak végrehajtásában azzal a kockázattal jár, hogy a közvélemény a szabályok megerősítését – a politikai mérlegelési lehetőségeknek szánt kisebb és az automatizmusoknak szánt nagyobb szerepet – az Unió döntéseinek „legitimitási deficitjeként” értelmezi, párhuzamosan az Európai Unióval szembeni bizalomvesztésről tanúskodó Eurobarométer-adatokkal.

1.9 Az EGSZB úgy véli, hogy az európai gazdaságpolitikai koordináció demokratikus legitimitásának megerősítéséhez szükségszerűen az Európai Parlamenten keresztül vezet az út. Ebben az összefüggésben az EGSZB sürgeti, hogy az Európai Parlament kapjon központi szerepet az európai szemeszterrel elindított folyamatban, mégpedig az Európai Bizottság közleményében szereplő korrekciós beavatkozásoknak mind az ellenőrzési, mind az értékelési fázisában.

1.10 Csak az Európa 2020 stratégiában megnevezett gazdasági és szociális növekedési-fejlődési célok – amelyekhez a költségvetési megszorításokkal talán össze sem egyeztethető beruházási szint szükséges – és a Stabilitási és Növekedési Paktumban meghatározott monetáris és pénzügyi stabilitási igények közötti koherencia fenntartásával lehet elősegíteni, hogy a közvélemény elfogadja a költségvetési megszorításokat.

1.11 E célból a „GDP-n túl” stratégia öt intézkedésének végrehajtása során el kell fogadni egy olyan megfelelő mutatókészletet, amely túlmutat az egyszerű GDP-n, képes magába foglalni a társadalmi és a környezetvédelmi eredményeket és veszteségeket, és így tükrözni tudja a polgárok valós aggályait. Az öt intézkedés a környezetvédelmi és szociális mutatók használatát, a közel valós idejű információk és pontos elosztási és egyenlőtlenségi adatok elérését, egy európai fenntartható fejlődési „eredménytábla” kidolgozását, valamint a nemzeti számlák környezetvédelmi és szociális kérdésekre való kiterjesztését öleli fel.

1.12 Konzultatív szervként betöltött szerepének megfelelően az EGSZB egy olyan, évenként megrendezett külön ülés révén járulhatna hozzá az európai szemeszter jobb működéséhez, melynek célja az ajánlásoknak és a nemzeti szintű reformokkal kapcsolatos egyetértés megteremtéséhez vezető útnak a megvitatása, az elfogadott intézkedések társadalmi hatásának figyelembevétele mellett. Egy ilyen vitára az ajánlások hivatalos tagállami elfogadását követően ősszel kerülhetne sor, a vita következtetései pedig a nemzeti gazdasági és szociális tanácsokkal, a nemzeti parlamentekkel és az Európai Parlamenttel folytatandó megbeszélések alapját képeznék.

1.13 A szakszervezetek és a munkaadói szövetségek közötti kapcsolat az Európai Bizottság által fölvázolt stratégia szerves részévé válik, különösen a szociális partnerek közötti alkunak szentelt fokozódó figyelem okán, és főleg az euróövezetben, ahol a tagállamok már nem rendelkeznek a valuta leértékelésének eszközével. A makrogazdasági párbeszéd intenzívebb és célirányos használata lehet az egyik megoldás, melynek eredménye a kormányok és a szociális partnerek által közösen megfogalmazott hathatós értékelés lenne az uniós szintű gazdasági helyzetről és a meghozandó intézkedésekről, a nemzeti szintű társadalmi párbeszéd folyamatához is szorosan kapcsolódva.

1.14 Az európai gazdaságpolitika hathatós koordinálásának megvalósítása érdekében mindenképpen szükség van a makrogazdasági referenciakerettel és tervezési kerettel kapcsolatos egyetértésre. Az EGSZB ennek érdekében olyan feltételek biztosítását szorgalmazza, amelyek révén megfelelő információs alapok állnának az Eurostat rendelkezésére ahhoz, hogy az Európai Bizottság helyes előzetes javaslatokat fogalmazhasson meg és tényleges támogatás jöjjön létre a többi érdekelt intézmény, az Európai Központi Bank, az Európai Tanács, az Európai Parlament és a nemzeti parlamentek között.

1.15 Az EGSZB sürgeti, hogy az európai gazdaságpolitikai koordináció legyen – legalább az euróövezet országai számára – az első lépés egy valódi közös gazdaságpolitika és a költségvetési koordináció felé.

1.16 Amennyiben egy szorosabb gazdaságpolitikai koordináció keretében a költségvetési és a monetáris politika mellett a bérpolitikát is fokozottabban összehangolják az euróövezeten belül, akkor figyelni kell a kollektív szerződésekkel kapcsolatos autonómiára. Ebben az összefüggésben a kollektív szerződésekkel kapcsolatos tárgyalásokra vonatkozó állami referenciakritériumok vagy az akár államilag elrendelt bércsökkentések elutasítandók és elfogadhatatlanok.

2. Az európai gazdasági irányítás erősítése az európai bizottsági közleményben (1)

2.1 Az európai bizottsági közlemény továbbfejleszti „A gazdaságpolitikai koordináció megerősítése” című közleményben (2) foglalt elképzeléseket és a gazdasági kormányzási munkacsoport (VAN ROMPUY Task Force) által eddig megtett előrehaladást követő, az Európai Tanács által elfogadott EUCO 13/10 iránymutatásokat.

2.2 Az Európai Bizottság által készített dokumentum alapja annak hallgatólagos elismerése, hogy a pénzügyi és gazdasági válság hatásai nyomást gyakoroltak általában az EU és különösen a GMU gazdasági és szociális fenntartására, rámutatva a gyenge európai gazdaságpolitikai koordinációs képességre.

2.3 Ebben az összefüggésben a közlemény arra a feladatra vállalkozik, hogy meghatározza az EU 27 tagállama és különösen a GMU 16 tagállama – amelyekre specifikus szabályok érvényesek – közötti, hatékonyabb európai gazdaságpolitikai koordinációt biztosító beavatkozási keretet. A kialakított keret a Stabilitási és Növekedési Paktum és az Európa 2020 stratégia összevonása felé mutat.

2.4 Az európai gazdasági irányítás erősítésének folyamatában az Európai Bizottság lényegében három célt kíván megvalósítani.

2.4.1 Az első cél a gazdaságpolitikai koordináció és felügyelet megszilárdítása, amely a következőkre irányul:

— a nemzeti egyensúlytalanságok csökkentése figyelmeztető és szankcionáló mechanizmusokon alapuló fokozott makrogazdasági felügyelettel,

— a nemzeti költségvetési keretek homogénebbé tétele egységes tagállami minimumkövetelmények meghatározásával és az éves költségvetés-tervezéstől a többéves tervezésre történő áttéréssel,

— a Stabilitási és Növekedési Paktum hatékonyabbá tétele az adósság és a mérleghiányok alakulására összpontosítva.

2.4.2 A második cél az Európai Unió tagállamainak kötelezettségszegése esetén alkalmazandó megelőző korrekció- és szankciórendszer kidolgozása.

2.4.3 A harmadik és egyben utolsó cél a strukturális reformokra és az Európa 2020 stratégia növekedést támogató intézkedéseire is vonatkozó előzetes gazdaságpolitikai koordináció európai szemeszterének létrehozása.

2.5 Az Európai Bizottság a 2010. szeptember 29-én benyújtott, a célok elérési módját részletesen tárgyaló hat közleményből (3) álló csomagjával ezeket a célokat másodlagos jogszabályba ültette át. A közleményekről az EGSZB két külön szakvéleményt készít, az egyik a Stabilitási és Növekedési Paktum reformjáról, a másik a makrogazdasági egyensúlytalanságokról szól. Ezért a jelen vélemény az Európai Bizottság által javasolt irányítás teljes rendszerére vonatkozó általános szempontokra korlátozódik, anélkül hogy érdemben taglalná a jogszabálycsomagot, mivel azzal a fenti két vélemény fog foglalkozni.

3. Általános megjegyzések

3.1 Üdvözlendő az Európai Bizottság döntése, miszerint beindítja az európai gazdaságpolitikai koordináció valódi erősítésének folyamatát. Sok uniós (többek között az Európai Parlament) és nem uniós intézmény már korábban rámutatott ennek szükségességére. Az EGSZB a témával foglalkozó korábbi véleményeiben több alkalommal felhívta a figyelmet az uniós irányítás fokozott integrációjának fontosságára. (4)

3.2 A pénzügyi és gazdasági válság kemény próba elé állította általában az Európai Unió, és különösen a gazdasági és monetáris unió termelési, szociális, valamint politikai fenntartását. (5)

3.3 A szociális és gazdasági háttér instabilitást és bizonytalanságot mutat, ezért az intézményi munka hatékony szervezésére és az intézmények jó működésére van szükség. Egyre inkább egyértelművé válik, hogy a nemzeti gazdaságpolitika szereplőinek együttműködése nélkül a termelési és pénzügyi globalizáció, valamint a folyamatban lévő mélyreható technológiai változások kihívásaival szembesülő tagállamok összességét nem lehet egy irányba vezetni.

3.4 A gazdaságpolitikai koordináció hiánya miatt a válság már eddig is egy sor, az Európai Unió számára különösen súlyos, gazdasági és társadalmi jellegű következménnyel járt, mindenekelőtt a növekedési és munkahely-teremtési lehetőségek tekintetében. Az Európai Parlament részére Pervenche BERÈS előadó által készített, a pénzügyi, gazdasági és szociális válságról szóló jelentés (6) kiválóan bemutatta ezeket a hatásokat.

3.4.1 Az Európai Unió GDP-je a 2008-as csekély növekedést (+0,5 %) követően 2009-ben jelentősen visszaesett (-4,2 %), de 2010-re és 2011-re újra enyhe emelkedés (+1, illetve 1,7 %) várható. A visszaesés különösen súlyos a balti államokban (Lettország 2011 végére 2007-es GDP-jének 22 %-át fogja elveszíteni) és Írországban, valamint kisebb mértékben Olaszországban, Görögországban és Finnországban. Ezzel egyidejűleg a tagállamok mind a többi tagállamba, mind az Európai Unión kívülre irányuló exportja 2007 és 2009 között 12 %-kal csökkent, a legjelentősebben, több mint 15 %-kal Finnország, Málta, Bulgária, Svédország, Észtország és az Egyesült Királyság esetében. (7)

3.4.2 Ennek következtében a lisszaboni stratégiában meghatározott munkaerő-piaci célok a tagállamok nagy részének esetében távolabbra tolódtak: az Európai Unióban a foglalkoztatási ráta a 2007-es 65,4 %-ról 2009-re 64,6 %-ra csökkent, úgy, hogy a visszaesés több mint ötszázalékos Észtországban, Írországban, Spanyolországban és Lettországban; ugyanebben az időszakban az Európai Unióban a munkanélküliségi ráta 7,1 %-ról 8,9 %-ra emelkedett, a 10 %-os küszöböt is átlépve Spanyolországban (itt elérte a 18 %-ot), Szlovákiában, Írországban és a három balti államban.

3.5 Ezen igen kritikus helyzet ismeretében, amely hasonlóan határozott megoldásokat igényel, kétségek merülnek fel az Európai Bizottságnak az európai gazdasági irányítás erősítési folyamata tekintetében alkalmazott megközelítését és időzítését illetően. Ezen tényezők azon túl, hogy akadályozzák, hogy a közösségi intézményekben és a közvéleményben – a lehető legszélesebb körben – egyetértés szülessen a beindított folyamatról, a javasolt koordináció tárgyát is homályosabbá tehetik.

3.6 Először is az Európai Uniónak a gazdaságpolitikai koordináció erősítését célzó tevékenysége nem lehetséges a „gazdasági irányítás” fogalmának – a tagállamok valódi egyetértésével történő – meghatározása nélkül, aminek együtt kell járnia az elmúlt évtizedben a Stabilitási és Növekedési Paktum nem kellően hatékony végrehajtásához, valamint a lisszaboni célok nem megfelelő teljesüléséhez vezető okok alapos értékelésével.

3.6.1 Egyfelől az „irányítás”(governance) decentralizált intézményi felépítésre utal, ahol nem csupán egy központi hatalom cselekszik, mint a tagállamokban, hanem több kormányzati és nem kormányzati szereplő működik együtt a közös célok elérése érdekében. Ám az Európai Unió még nem mozdult el arról a holtpontról, amely az Európai Alkotmánnyal kapcsolatos viszontagságokból és a jelentősen eltérő történelmű és politikai elképzelésekkel rendelkező 27 tagállamra történő bővítésből ered. Ebből adódik annak szükségessége, hogy az Európai Unió intézményei és a tagállamok ténylegesen együtt határozzanak meg új gazdasági, szociális és környezetvédelmi célokat, de ez még nem igazán érzékelhető a 80-as és a 90-es évekbeli – az egységes piac kialakítását és az euró bevezetését célzó – jelentős erőfeszítéseket követően.

3.6.2 Másfelől nem tűnik úgy, hogy a jövőre vonatkozó szabályok a múlt közös elemzésén alapulnának. Nem közömbös annak megállapítása, hogy a Stabilitási és Növekedési Paktummal kapcsolatos problémák a súlyos válságok miatt a gazdasági és monetáris unióban bevezetett megszorítások eredeti tervezési hibáiból, a végrehajtás során hozott nem megfelelő politikai döntésekből származnak, avagy a követendő célok és a vonatkozó stratégiák (alacsony infláció, gazdasági növekedés és a foglalkoztatás fokozása, az euró tartalékvaluta szerepe stb.) eltérő értelmezéséből erednek. (8) A Stabilitási és Növekedési Paktum korábbi változatai esetén is több mint egy évtizede léteztek az Unióban tagállami magatartási szabályok, amelyek egyáltalán nem akadályozták meg a kritikus helyzetek gyakori és ismételt kialakulását.

3.6.3 Ugyanakkor a lisszaboni stratégiával elhatározott mennyiségi célok nagy részének nemteljesülése súlyos kérdéseket vet fel – a gazdasági válságtól eltekintve is – a mutatók kiválasztásának és annak tekintetében, hogy azok hatékonyan képet tudnak-e adni a versenyképesség és a dinamizmus fokozódásáról.

3.7 Másodsorban, ami az időzítést illeti, döntés született az európai szemeszter – 2011. január 1-jével történő – elindításáról anélkül, hogy előtte megállapításra kerültek volna az alkalmazandó szabályok és tartalmak. Továbbá anélkül, hogy a különböző érdekelt intézmények – az Európai Bizottság, az Európai Parlament, a Herman VAN ROMPUY által elnökölt gazdasági irányítási munkacsoport, az Európai Központi Bank (EKB), az EGSZB és a Régiók Bizottsága – között valójában egyeztették volna a javaslatokat. A vitafolyamat legkorábban csak 2011 nyarán zárulhat le az Európai Parlament jóváhagyását követően.

3.8 Egy olyan igen kritikus helyzetben, mint amely 2010 tavaszán alakult ki, az Európai Bizottság számára egyértelműen fontosabbnak tűnik a válságból való mielőbbi – a globális pénzügyi piacok és a közvélemény számára felmutatandó – kilábalás, mint a válságra történő reagálás közép- és hosszú távon megmutatkozó, nemcsak pénzügyi, hanem termelési, szociális és politikai hatékonysága.

3.9 A válságból való kilábalás – az Európai Bizottság szerint – szigorúbb szabályokat és határozottabb szankciókat igényel, kisebb politikai mérlegeléssel és fokozottabb automatizmusokkal. Azonban semmilyen szabályegyüttes sem tudja hatékonyan kezelni a súlyos válsághelyzeteket, mivel ezeket szinte mindig olyan rendkívüli és előre nem látható események okozzák, amelyek meghaladják a szakértők előrelátó képességét, és az előre megalkotott szabályokkal sem megoldhatók. A politikát a döntések meghozatalának terhétől mentesítő „szabályokkal kormányzás” utópiája nehezen megvalósítható, sőt veszélyes, mivel a biztonság, a mindenféle bizonytalansági forrástól való védettség illuzórikus érzetét kelti. (9) Egy ilyenfajta megközelítés továbbá kétféle problémát hordoz, amelyeket gondosan elemezni kell.

3.9.1 Az első probléma annak a kockázata, hogy lebecsüljük a közösségi megközelítést, amely bevonja az európai polgárokat leginkább képviselő intézményeket, és ezzel szemben előnyben részesítjük a kormányközi logikát, ahol a döntéseket lényegileg a Tanács hozza, az Európai Parlamentnek, az EGSZB-nek és a Régiók Bizottságának pedig korlátozott szerep jut. Az egyetlen kivételt az Európai Parlamentnek az európai szemeszter keretei közötti bevonása jelenti; a koordináció iránymutatásairól szóló vita megkezdéséhez az Európai Bizottság januárban mutatja be a növekedés éves elemzését a Parlamentnek.

3.9.1.1 A kormányközi logika előtérbe kerülése az uniós polgárság háttérbe szorulásának alábecsléséhez vezethet, ahogy az a lisszaboni stratégia esetén már megtörtént. Ez éppolyan kihívás az Európai Unió gazdasági, szociális és politikai fennmaradása számára, mint amilyen kihívást a globális válság jelent, mert új teret nyithat a nemzeti szuverenitás helyreállításának illúziója előtt, amely szerint az euróról (és magáról az Unióról) való lemondáson keresztül elérhető, hogy az európai kötöttségektől és technokratáktól megszabadított nemzeti fejlődés valószínűtlen újraindítása bekövetkezzen. Nem véletlen, hogy az Európai Unió egyik alapos megfigyelője – Charles KUPCHAN (10) – egy a Washington Postban 2010. augusztus 29-én megjelent cikkében az Európa-terv „újraállamosításának” kockázatára figyelmeztet: „Európa a politikai élet újraállamosítását éli, az államok visszaszerzik szuverenitásukat, amelyet annak idején önként áldoztak fel egy közösségi ideál oltárán”. (11)

3.9.1.2 Úgy tűnik, az európai polgárok részéről pontosan ez a bizalomvesztés mutatkozik meg, nem annyira a közösségi intézményekkel, hanem inkább az Európai Unióhoz való tartozás hasznosságával kapcsolatban. Az Eurobarométer-felmérések (12) azt mutatják, hogy 2007 és 2010 tavasza között a hazájuk Európai Unióhoz tartozását pozitívan értékelő európai polgárok aránya 57 %-ról 49 %-ra csökkent az azt negatívan megítélők (ma 18 %), illetve a bizonytalanok (29 %) javára. Ezzel párhuzamosan azon polgárok százalékos aránya, akik úgy gondolják, hogy hazájuknak összességében előnyös az uniós tagság, 59 %-ról 53 %-ra csökkent, míg azok aránya, akik szerint az uniós tagság nem járt előnyökkel, 35 %-ra emelkedett.

3.9.2 A második probléma a hagyományos problémamegoldási megközelítés kockázata, amely a pénzügyi szigornak ad elsőbbséget a növekedés, a társadalmi méltányosság és a környezetkárosodás témáival szemben annak ellenére, hogy már széles körben elterjedtek az erre vonatkozó innovatív és meggyőző érvek. (13)

3.9.2.1 Az állami kiadások, a gazdasági teljesítmény és a társadalmi célok közötti kapcsolat bonyolultabb, mint ahogy azt a méltányosság és a hatékonyság közötti egyensúly (trade-off) leegyszerűsítő elmélete alapján hinni lehetne. Jól fölépített jóléti és környezetvédelmi szabályozási rendszerek lehetővé teszik a hatékonyság és a versenyképesség fokozását, ezeket a posztindusztriális gazdaságokban a gazdasági stabilitáshoz és dinamikához hozzájáruló termelési tényezőnek tekintik.

3.9.2.2 Ez még inkább igaz az európai gazdaságokat jelenleg sújtó válság idején. Az európai gazdasági fellendülési tervben (14) az Európai Bizottság elismerte mind azt, hogy szükséges „a gazdasági visszaesés humánköltségeinek csökkentése és a legkiszolgáltatottabb rétegekre gyakorolt hatás enyhítése”, mind pedig azt, hogy a válságot „az alacsony szén-dioxid-kibocsátású gazdaság felé történő elmozdulás felgyorsításának” lehetőségeként kell tekinteni, olyan stratégia megvalósításával, amely „ösztönzi új technológiák kialakítását, új »zöld« (azaz környezettudatos) munkahelyek teremtését, új lehetőségeket nyit a gyorsan növekvő világpiacokon”.

3.9.2.3 Továbbá ne feledjük, hogy a válság nem az állami, hanem a magánszektorban, a javak és szolgáltatások globális kínálatának bővülése és a fogyasztók vásárlóereje növekedésének lassulása közötti egyensúlytalanságokból született. (15) A tagállamok költségvetésének a GDP-hez képest bekövetkezett romlása nagyrészt csak a sürgős beavatkozások következménye, a nevező (nemzeti jövedelem) csökkenéséből és a számláló (a pénzügyi és a termelési rendszer megmentésére, valamint a válság potenciálisan drámai hatásainak korlátozását célzó automatikus stabilizátorokra fordított állami kiadások) növekedéséből ered. (16) J. P. FITOUSSI helyesen ezt írja: „Európa költségvetési problémái nem annyira a kormányok saját hatáskörben hozott döntéseiből, hanem inkább a társadalom elszegényedésének az állami kiadásokra automatikusan gyakorolt hatásából erednek”. (17)

4. Részletes megjegyzések

4.1 A „gazdasági irányítás” fogalmi értelmezésének és az alapját képező lényegi céloknak a tisztázatlansága, valamint a Stabilitási és Növekedési Paktum és a lisszaboni stratégia korlátainak hiányos ismerete szükségessé teszik a tagállamok és az Európai Unió intézményeinek egyetértésével kialakított stratégia meghatározását. Egy olyan stratégiáét, amely nem korlátozódik a szabályok és hivatalos eljárások megfogalmazására, hanem a konkrét szakpolitikák részleteit is tartalmazza – különösen a gazdasági válság következtében kialakult bizonytalan körülmények között – az európai polgárok életminőségének javítása, a foglalkoztatási arány növelése (beleértve a hátrányos helyzetű csoportok, mint például a fogyatékkal élők és etnikai kisebbségek foglalkoztatási arányát) és az európai termelési rendszer (ezen belül a kis- és középvállalatok, illetve a szociális gazdaság) versenyképességének erősítése érdekében.

4.2 Ebből a célból nem lehet csupán az – egyébként elengedhetetlen – jó számviteli szabályokra szorítkozni a bevételek és a kiadások összefüggéseinek ellenőrzésekor. Az európai polgárok Európai Unióba vetett bizalmának erősítéséhez és azzal kapcsolatos várakozásainak fokozásához közép- és hosszú távú cselekvésekre van szükség, amelyek összeegyeztethetővé teszik az elszámolásokkal kapcsolatosan szükséges szigort a hasonlóan fontos gazdasági és társadalomfejlesztési projektek kialakítására és végrehajtására való képességgel. Növekednie kell tehát az Európai Uniót politikai egységként, a különböző tagállami politikákat – valódi egyetértésen alapuló célok irányában – koordináló törekvésként, a globális világ aktív szereplőjeként értelmező európai tudatosságnak.

4.3 Egy tudatosabb Európa a polgárokat és a szociális partnereket képviselő intézmények – a Parlament, az EGSZB és a Régiók Bizottsága – határozottabb szerepével és a folyamatban lévő változások megértésére irányuló fokozott képességével alakul ki, hiszen az Európai Bizottság által leírt koordinációs folyamat ezen intézmények révén kaphat erős demokratikus legitimitást és találhat a hatékony végrehajtásához szükséges széleskörű egyetértésre.

4.4 Jelenleg viszont az Európai Parlamentnek az európai szemeszterben betöltött szerepe szerénynek tűnik, a vita első szakaszára és a koordinációs folyamat kezdeti iránymutatására korlátozódik, miközben jelentősebb és hatékonyabb lehetne, ha összeegyeztetnék az egyes tagállamok költségvetését megvitató és elfogadó nemzeti parlamentek tevékenységével. A Parlamentnek alapvető szerepe lehet annak meghatározásában, hogy az Unió milyen gazdasági irányítást kövessen, valamint a megelőző és korrekciós eljárások demokratikus legitimitásának biztosításában, beleértve a tagállamok pénzbüntetését is.

4.5 Ebben az összefüggésben az EGSZB, az európai intézmények tanácsadó testületeként tevőlegesen hozzá tud járulni az európai gazdasági irányítás erősítéséhez egy évenkénti külön ülés szervezésével, ahol megvitatják az ajánlásokat, valamint a nemzeti szintű reformokra vonatkozó egyetértés elérésének módját, figyelembe véve a meghozott intézkedések szociális hatásait is. Az EGSZB által biztosított hozzáadott érték pontosan az, hogy képviseli a gazdaságpolitikára vonatkozó társadalmi egyetértést tagállami szinten meghatározó szervezeteket; ez teszi lehetővé az EGSZB számára, hogy jelentősen hozzájáruljon nemcsak a politikai vezetők, hanem elsősorban a tagállamok polgárai körében is az elkötelezettséghez és felelősségvállaláshoz.

4.5.1 Egy ilyen megbeszélésre ősszel, a tagállamok számára megfogalmazott ajánlások hivatalos elfogadása után kerülhetne sor, az ott megfogalmazott következtetések pedig alapul szolgálhatnának a megfelelő nemzeti gazdasági és szociális tanácsokkal, a nemzeti parlamentekkel és az Európai Parlamenttel folyatandó megbeszélésekhez, lehetővé téve mind az elfogadott stratégiák értékelését, mind pedig azok tagállami és európai szintű terjesztését.

4.6 A Parlament, az EGSZB és a Régiók Bizottsága nagyobb súlya csökkenthetné azt a kockázatot, hogy a növekedési és a gazdasági és társadalmi fejlődési célt a monetáris és pénzügyi stabilitás igényéhez képest alábecsüljék, lehetővé téve a Stabilitási és Növekedési Paktum és az Európa 2020 stratégia közötti összhang fenntartását. Bár a gazdasági stabilitás képezi – főleg válság idején – a növekedés és az európai polgárok által élvezett életszínvonal fenntartásának az alapját, a fokozottabb stabilitásra törekvés nem történhet a polgárok jövedelme és jogai sérelmére. A gazdasági irányítás reformjának és az Európa 2020 stratégiának az együttes végrehajtása elfogadhatóbbá tenné a közvélemény számára a költségvetési megszorításokat.

4.6.1 Jóllehet úgy tűnik, jelenleg az Európai Bizottság igyekszik azonos szinten kezelni a két stratégiát, erős kételyek merülnek fel a stratégiák valódi integrációjának tényleges szándékát illetően, hiszen a stratégiák továbbra is teljesen elkülönülnek. A szociális dimenzió valójában háttérbe szorul a termelékenységnek és a munkaviszony rugalmasságának a tényezői mögött, amelyektől az európai vállalkozások versenyképességének fokozását remélik.

4.6.2 A kiinduló feltételezés az, hogy a makrogazdasági felügyelet – az Európai Bizottság által igényelt strukturális reformok tematikus felügyeletével együtt – kedvező hátteret biztosít, és mindenképpen garantálja a fenntartható gazdasági növekedést, ami mind az Európa 2020 stratégia, mind a Stabilitási és Növekedési Paktum javára válik. Azonban a közös valutával való kísérletezés – és így a valutaleértékelés eszközének lehetőségét kizáró euróövezet – immár több mint egy évtizedes tapasztalata nem mutatja egyértelmű jelét annak, hogy az Európai Unión és a gazdasági és monetáris unión belüli versenyképességi különbségek hamarosan megszüntethetők lennének.

4.7 A minőségi versenyképesség javítása tekintetében úgy tűnik, az Európa 2020 stratégia megfelelő irányban halad a tudás, az innováció és a környezeti fenntarthatóság területén meghatározott beavatkozásokkal. Ugyanakkor ellentmondás keletkezik az Európa 2020 stratégia céljai és a Stabilitási és Növekedési Paktum erősítése között, különösen a válságból még csak most kilábaló Európa gazdasági és társadalmi kontextusában.

4.7.1 Az Európa 2020 stratégia ambiciózus céljainak elérése – az intelligens (tudáson és innováción alapuló), fenntartható (hatékonyabb, környezetbarát és versenyképes) és inkluzív (társadalmi és területi kohézió a foglalkoztatáson keresztül, különös tekintettel a hátrányos helyzetű munkavállalókra) növekedés – megfelelő szintű beruházások finanszírozását igényli. Ugyanakkor ezek a beavatkozások több közvetlen, vagy – a magánszektort célzó adóösztönzőkön keresztül is megvalósuló – közvetett állami kiadást igényelnek, és összeegyeztethetetlennek bizonyulhatnak azon költségvetési megszorításokkal, amelyeket az Európai Bizottság a Stabilitási és Növekedési Paktum teljesítése és a gazdasági irányítás javítása céljából fokozni kíván.

4.7.2 Továbbá, a GDP keretei között maradva, nyilvánvaló, hogy az államháztartások és az euró szilárdsága az a szükséges alap, amelyre nagy lélegzetű fejlesztési politikát lehet építeni, ugyanakkor a számviteli szabályok önmagukban nem biztosítják hosszú távon a tagállamok pénzügyeinek pozitív alakulását. A STIGLITZ, SEN és FITOUSSI által kimondott „változatlansági elv” (18) szerint tagállami szinten a számviteli halmozott érték nem változhat az egyes tagállamok intézményi, gazdasági, szociális és politikai különbségei szerint, hanem a lehető leginkább homogén helyzeteket kell összemérni. Más szóval az államháztartás hosszú távú fenntarthatóságának ellenőrzéséhez nem elég évről évre a deficitet és az adósságot felügyelni, hanem figyelembe kell venni elsősorban a pénzügyi, az ingatlan- és a társadalombiztosítási magánpiacok jövőbeni alakulását is, amelyek válság- és vészhelyzetben jelentős hatást gyakorolhatnak a tagállamok államháztartásának szilárdságára, például a pénzügyi intézmények és a nagyvállalatok mentésén keresztül.

4.7.3 Továbbá a versenyegyenlőtlenségekre való koncentrálás a fajlagos munkaerőköltség dinamikájának állandó nyomon követését vonja maga után, ami a szociális partnerek közötti alkunak szentelt fokozottabb figyelemmel jár, különösen az euróövezetben, ahol a tagállamok már nem rendelkeznek a valuta leértékelésének eszközével. A szakszervezetek és a munkaadói szövetségek közötti viszonynak tehát az Európai Bizottság által fölvázolt stratégia szerves részét kellene képeznie, ám az Európai Bizottság közleményéből ez a fontos rész hiányzik.

4.7.3.1 A makrogazdasági párbeszéd intenzívebb és célirányos használata lehet az egyik megoldás, amely a nemzeti szintű szociális párbeszéd folyamataihoz szorosan kapcsolódva az uniós szintű gazdasági helyzetnek és a meghozandó intézkedéseknek a kormányok és szociális partnerek által közösen elfogadott, valós értékeléséhez vezetne. Minőségi ugrás valósulna meg, olyan eszközzé válna ez, amely a szociális partnerek, az Európai Központi Bank, az Európai Bizottság és a Tanács bevonását, és így a közösségi és a tagállami dinamikák összehangolását tenné lehetővé. (19)

4.8 Az európai gazdaságpolitikák tényleges koordinációjának elfogadásához az szükséges, hogy a 27 tagállam a makrogazdasági referencia- és tervezési keretet egyaránt egyhangúlag elfogadja. Ugyanis a tagállamok által kidolgozott és az európai szemeszter folyamán bejelentett adózási és gazdaságpolitika kidolgozása ezeken a kereteken fog alapulni. Ebben a különleges kontextusban alapvetően fontos szerepet kapnak az Eurostat elemzései, az Európai Bizottság javaslatai, az Európai Központi Bank támogató szerepe, valamint az Európai Tanács és az Európai Parlament jelentései.

4.9 Mivel a gazdasági, társadalmi és környezetvédelmi célok szoros kölcsönhatásban vannak, az egyszerű GDP-növekedésnél összetettebb mutatókat is el kell fogadni. Érdemes emlékeztetni arra, hogy az Európai Bizottság által kifejezően A GDP-n innen és túl – A haladás mérése változó világunkban címen közzétett közlemény (20) olyan új mutatókat sürget, „amelyek szervesen magukba foglalják a társadalmi és környezetvédelmi eredményeket (mint például a társadalmi kohézió erősödését, az alapvető javak és szolgáltatások hozzáférhetőségét és megfizethetőségét, az oktatást, a közegészséget és a levegő minőségét), valamint a veszteségeket (például a szegénység fokozódását, a bűnesetek szaporodását, a természeti erőforrások kimerülését)”, és amelyek ennél fogva „az állampolgárokat foglalkoztató kérdéseket hívebben kifejező mutatók”.

4.10 Az irányítás hathatós és célirányos erősítéséhez a GDP-n túlmutató öt cselekvést ténylegesen végre kell hajtani: i. környezetvédelmi és szociális mutatók használata; ii. a döntéshozatalt támogató közel valós idejű információk elérése; iii. az elosztásra és az egyenlőtlenségekre vonatkozó pontosabb adatok rendelkezésre állása; iv. egy európai fenntartható fejlődési „eredménytábla” kidolgozása; v. a nemzeti számlák környezetvédelmi és szociális kérdésekre való kiterjesztése.

4.11 Az európai gazdasági irányítás erősítésének folyamata – az Európai Unió történetében felmerülő más folyamatokhoz hasonlóan – bizonyára bonyolultnak fog mutatkozni. Másrészt viszont ez az Unió egyik sajátos jellemzője. Egy dolog biztos – ahogy arra egy olasz újságíró emlékeztetett – „Európa (az USA-hoz képest) kevésbé meghatározott, és emiatt megalakulásától fogva egy folyamatos útkeresésként fogható fel”, (21) de ma már ugyanilyen fontos, hogy ennek az útnak legyen egy pontos, egyértelmű, az európai polgárok, az ő parlamentjeik, valamint a tagállami és európai intézmények egyetértésén alapuló célja. Csak így lehet elérni azt a célt, amelyet az Európai Unió megalakulásának első napjától magáénak vall.

Kelt Brüsszelben, 2011. február 17-én. az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság elnöke Staffan NILSSON

(1) COM(2010) 367 végleges.

(2) COM(2010) 250 végleges.

(3) COM(2010) 522-től 527-ig; részleteket lásd: http://ec.europa.eu/economy_finance/articles/eu_economic_situation/2010-09-eu_economic_governance_proposals_en.htm

(4) Az EGSZB véleményei a következő tárgyakban: „Az államadóssággal kapcsolatos válság hatásai az EU irányítására”HL C 51., 2011.02.17., 15. o.; „Gazdasági fellendülés: helyzetfelmérés és gyakorlati intézkedések”HL C 48., 2011.02.15., 57. o.; A pénzügyi válság és hatása a reálgazdaságra HL C 255., 2010.9.22., 10. o.; „Az európai ipari stratégia megvalósulását elősegítő gazdaságpolitikák”HL C 10., 2008.1.15., 106. o.; „Átfogó gazdaságpolitikai iránymutatások és gazdasági kormányzás – A gazdaságpolitikák jobb összehangolásának feltételei Európában”HL C 324., 2006.12.30., 49. o.; „A gazdasági kormányzás erősítése – a Stabilitási és Növekedési Paktum reformja”HL C 88., 2006.4.11., 68. o.

(5) Amint Olli REHN, a gazdasági ügyekért és a monetáris politikáért felelős biztos 2010. július 5-i európai parlamenti meghallgatásán elmondta, „A válság rávilágított a jelenlegi gazdasági és monetáris unió fontos rendszerszintű hiányosságaira. Egyszerűen fogalmazva: az Európai Unió gazdaságpolitikájának jobb és szorosabb koordinációjára van szükségünk. Továbbá szigorúbban kell alkalmaznunk a gazdasági és monetáris unió szabályait. A szabályok semmit nem érnek, ha nem tartják be őket.” (O. REHN: A gazdasági bizalom erősítése Európában, Strasbourgban, az Európai Parlament ECON bizottsága előtt 2010. július 5-én elhangzott beszéd)

(6) Az Európai Parlament jelentése a pénzügyi, gazdasági és szociális válságról: szükséges intézkedésekre és kezdeményezésekre irányuló ajánlások (félidős jelentés). A Pénzügyi, Gazdasági és Szociális Válsággal Foglalkozó Különbizottság. Előadó: Pervenche BERÈS. 2010. május 6.

(7) Az Eurostat adatbázisából származó és a melléklet 1. és 2. táblázatában szereplő 2010. szeptemberi adatok.

(8) 2010. szeptember 20-án maga az Európai Tanács elnöke, Herman VAN ROMPUY elismerte ezt az „intézményi hátrányt”: „…együtt kell élnünk egy fejlett költségvetési unió nélküli monetáris unió dilemmájával. Az euró bevezetése óta az európai intézményeké a monetáris politika felelőssége, míg a tagállamok továbbra is felelnek saját költségvetési politikájukért és koordinálják gazdaságpolitikájukat. Ez feszültségeket okoz, és ebből származnak a kellemetlen döntések, amelyekről beszéltem…! Vannak, akik szerint sajnálatos az »euró eredendő bűne«, egy konstrukciós hiba. Én inkább egy strukturális hátrányról beszélnék. De akkoriban, a Maastrichti Szerződés tárgyalása idején, különösen a Németország és Franciaország közötti tárgyalásokon döntést kellett hozni. E nélkül az eredendő bűn nélkül az euró meg sem született volna!”. Herman VAN ROMPUY: „Az európai politika újranacionalizálása helyett a nemzeti politika európaivá tétele”, a párizsi „Notre Europe” meghívására tartott előadás, Politikatudományi Főiskola, Nagyterem, (http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cms_data/docs/pressdata/fr/ec/116622.pdf).

(9) VEROLA N.: L'Europa e la crisi: squilibri finanziari ed equilibri costituzionali, Paper for ASTRID, 2010., elektronikus elérhetősége: http://www.astrid-online.it/Riforma-de/Studi-e-ri/VEROLA---L-Europa-e-la-crisi---squilibri-finanziari-ed-equilibri-costituzionali.pdf (csak olaszul).

(10) A Külkapcsolatok Európai Tanácsának Európai Tanulmányok Igazgatója és a Georgetown University egyetemi tanára.

(11) KUPCHAN, C.: As nationalism rises, will the European Union fall, Washington Post, 2010. augusztus 29. Lásd még DE GRAUWE P. gondolatait az adózásról és a képviseletről: Why a tougher Stability and Growth Pact is a bad idea, VoxEU.org, elektronikus elérhetősége: http://www.voxeu.com/index.php?q=node/5615.

(12) Az Eurobarométer 73 adatai – Első eredmények, a melléklet 1. és 2. ábráján.

(13) A környezeti fenntarthatóságra lásd DALY H.: Beyond Growth: The Economics of Sustainable Development, 1996. A jólétről és a méltányosságról lásd BEGG I., FERRERA M., HODSON D., MADSEN P., MATSAGANIS M., SACCHI S., SCHELKE W.: The Cost of Non Social Policy: Literature Review [A szociálpolitika hiányának ára: Szakirodalmi szemle], Az Európai Bizottság jelentése, Brüsszel, 2003. Az emberi fejlődés paradigmájáról lásd SEN A.: Inequality Reexamined, 1992.; és SEN A.: Development as Freedom, 1999.

(14) COM(2008) 800 végleges - Az európai gazdasági fellendülés terve, 5. o.

(15) ILO-IMF, The Challenges of Growth, Employment and Social Cohesion [A növekedés, a foglalkoztatás és a társadalmi kohézió kihívásai], vitaanyag az ILO és az IMF közös konferenciájára, Oslo, 2010. szeptember 13. 67–73. o.

(16) Az államadósság az euróövezetben az 1999-es 72 %-ról 2007-re 67 %-ra csökkent (a melléklet 3. ábrája), és ugyanebben az időszakban a családok és a pénzügyi szektor eladósodása növekedett (a melléklet 4. ábrája). Az állami szektor eladósodása 2008-tól kezdve növekedett (a melléklet 5. ábrája), amikor a kormányok bankmentést hajtottak végre, és egy recessziós környezetben támogatták a gazdasági tevékenységet (GDP-csökkenés és adóbevételek csökkenése).

(17) FITOUSSI J.P.: Crise et démocratie, le paradoxe européen, Le Monde, 2010. október 16. Lásd még DE GRAUWE P.: What kind of governance for the eurozone?, CEPS Policy Brief, 214. sz., 2010. szeptember.

(18) STIGLITZ J.E., SEN A., FITOUSSI J.P.: Report by the Commission on the Measurement of Economic Performance and Social Progress, Jelentés a francia köztársasági elnök részére, Párizs, 2009. (22–23. o.).

(19) WATT A.: Economic Governance in Europe: A Change of Course only after ramming the Ice Social Europe Journal, 2010. július 30., elektronikus elérhetősége: http://www.social-europe.eu/2010/07/economic-governance-in-europe-a-change-of-course-only-after-ramming-the-ice/.

(20) COM(2009) 433 végleges, 3–4. o.

(21) BASTASIN C.: Questo secolo può essere ancora europeo, Il Sole 24 ore, 2010. szeptember 2.