Brüsszel, 14.3.2005

COM(2005) 82 végleges

ZÖLD KÖNYV

a házasság felbontására vonatkozó ügyekben alkalmazandó jogról és joghatóságról

(előterjesztő: a bizottság){SEC(2005) 331}

ZÖLD KÖNYV

a házasság felbontására vonatkozó ügyekben alkalmazandó jogról és joghatóságról

E zöld könyv célja, hogy az érdekelt felek között széleskörű konzultációt indítson a házassági ügyekben alkalmazandó jog és joghatóság kérdéseiről. A zöld könyv leírja a jelenlegi helyzetben esetlegesen felmerülő problémákat, valamint azokra számos lehetséges megoldást javasol. A mellékelt bizottsági munkadokumentum tájékoztatást nyújt a tagállamok által házasság felbontására vonatkozó ügyekben alkalmazott anyagi jogi, eljárásjogi és kollíziós szabályokról.

A Bizottság felkéri az érdekelt feleket, hogy 2005. szeptember 30- ig az alábbi címre nyújtsák be észrevételeiket.

European Commission (Európai Bizottság)Directorate-General for Justice, Freedom and Security (Igazságügyek, Szabadság és Biztonság Főigazgatósága)Unit C1 – Civil Justice (C1 egység – Polgári igazságszolgáltatás)B - 1049 BrusselsFax: +32-2/299 64 57E-mail: jai-coop-jud-civil@cec.eu.int

Kérjük az érdekelt feleket, hogy amennyiben nem kívánják, hogy észrevételeik a Bizottság honlapján megjelenjenek, azt kifejezetten említsék meg.

A Bizottság a témával kapcsolatban nyilvános meghallgatást kíván szervezni, melyre valamennyi válaszoló felet meghívnak.

1. ELőZMÉNYEK

Jelenleg nincsenek közösségi rendelkezések a házasság felbontása esetén alkalmazandó jogról. Az 1347/2000/EK tanácsi rendelet[1] (a továbbiakban: a II. Brüsszeli Rendelet) a házassági ügyekben a joghatóságról és a határozatok elismeréséről tartalmaz szabályokat, de nem tartalmaz szabályokat az alkalmazandó jogról. A II. Brüsszeli Rendeletet 2005. március 1-jétől felváltó 2201/2003/EK tanácsi rendelet[2] (a továbbiakban: az új II. Brüsszeli Rendelet) alkalmazásának megkezdése e tekintetben semmilyen változást nem von maga után, mivel gyakorlatilag változtatás nélkül veszi át a II. Brüsszeli Rendelet házassági ügyekre vonatkozó szabályait.

Az 1998-es bécsi Európai Tanács hangsúlyozta, hogy egy közös jogi térség célja a polgárok életének megkönnyítése, különösen a polgárok mindennapi életére kiható olyan esetekben, mint például a házasság felbontása[3]. 2004 novemberében a hágai Európai Tanács felkérte a Bizottságot egy, a házasság felbontására vonatkozó ügyekben alkalmazandó kollíziós szabályokról szóló zöld könyv („Róma III”) 2005-re történő benyújtására[4].

A polgárok Unión belüli egyre nagyobb mobilitásának eredményeként megnövekedett az ún. „nemzetközi” házasságok száma, melyekben a házastársak különböző állampolgárságúak, különböző tagállamokban élnek, vagy olyan tagállamban élnek, melynek nem állampolgárai. Amennyiben egy „nemzetközi” házaspár fel kívánja bontani házasságát, több jogot is lehet alkalmazni. Az alkalmazandó jogra vonatkozó, gyakran „kollíziós szabályokként” említett szabályok célja, hogy megállapítsák, melyik alkalmazandó a különböző jogok közül. Az Európai Unión belül a házasságok felbontásának magas számát tekintve a házasság felbontására vonatkozó ügyekben alkalmazandó jog és joghatóság a polgárok jelentős számát érinti. Németországban például az évente kimondott házasságfelbontások (körülbelül 30 000 házaspár) közel 15 %-a különböző állampolgárságú házaspárokat érint.[5]

2. A JELENLEGI HELYZET HIÁNYOSSÁGAI

Egy házasságát felbontani kívánó „nemzetközi” házaspár az új II. Brüsszeli Rendelet joghatóságra vonatkozó szabályainak van alávetve, melynek értelmében a házastársak a joghatóság több alternatív szabálya közül választhatnak (lásd a mellékelt munkadokumentum 3.6. pontját). Amint egy házasság felbontására irányuló eljárás egy tagállam bírósága előtt megindul, az alkalmazandó jogot ezen állam nemzeti kollíziós szabályai alapján határozzák meg. A nemzeti kollíziós szabályok között jelentős különbségek vannak (lásd a mellékelt munkadokumentum 3.4. pontját).

A különböző kollíziós szabályok kombinációja, valamint a joghatóságra vonatkozó jelenlegi szabályok kapcsán számos probléma merülhet fel a „nemzetközi” házasságok felbontása összefüggésében. A jogbiztonság és rugalmasság hiánya mellett a jelenlegi helyzet olyan eredményekhez is vezethet, melyek nem felelnek meg a polgárok jogos elvárásainak. Ezen túlmenően a valamely harmadik államban lakóhellyel rendelkező közösségi polgároknak nehézséget jelenthet, hogy a házasság felbontására illetékes bíróságot találjanak, illetve házasságuk felbontásáról egy harmadik állam bírósága a származási tagállamaik által is elismert határozatot hozzon. Végül pedig a jelenlegi helyzetben fennáll a „bíróságra rohanás” veszélye.

2.1. A házastársak számára biztosítandó jogbiztonság és kiszámíthatóság hiánya

A házasság felbontására vonatkozó ügyekkel kapcsolatos nemzeti kollíziós szabályok különbsége és összetettsége miatt gyakran nehéz előre megmondani, hogy egy adott esetre melyik nemzeti jog vonatkozik. Ez különösen olyan családi helyzetekben igaz, ahol a házastársaknak nincs közös szokásos tartózkodási helyük vagy állampolgárságuk nem azonos, de a probléma akkor is felmerülhet, ha az azonos állampolgárságú házastársak különválnak, és különböző tagállamokba költöznek.

1. példa: egy különböző tagállamban élő portugál-olasz házaspár Egy portugál férfi és egy olasz nő házasságot köt Olaszországban. A férj, rögtön a házasság után szakmai okok miatt visszatér Portugáliába, míg a feleség Olaszországban marad. Két év múlva a házaspár úgy dönt, hogy felbontják házasságukat. A pár – az új II. Brüsszeli Rendelet értelmében – akár Olaszországban, akár Portugáliában kérelmezheti a házasság felbontását. Ezen államok bíróságai elsőként a házastársak közös állampolgársága szerinti jogot alkalmazzák. Ebben az esetben, amikor is a házastársak különböző állampolgárságúak, az olasz bíróságok annak az államnak a jogát alkalmaznák, „melyben a házastársak házasságuk alatt elsősorban éltek”. Ezzel szemben a portugál bíróságok a házastársak közös szokásos tartózkodási helyének jogát alkalmaznák, vagy ennek hiányában azt a jogot, mellyel a házastársak a „legszorosabb kapcsolatban” állnak. A házastársak nehezen tudják megjósolni, hogy helyzetükben melyik lesz az alkalmazandó jog. |

2.2. A felek nem kielégítő autonómiája

A nemzeti kollíziós szabályok egy adott esetre elvileg egyetlen megoldást írnak elő, például a házastársak állampolgársága szerinti jognak vagy az eljáró bíróság szerinti állam jogának („lex fori”) alkalmazását. Bizonyos helyzetekben ez nem elég rugalmas. Nem veszi figyelembe például azt a tényt, hogy a polgárok akkor is szorosan kötődhetnek egy tagállamhoz, ha annak nem állampolgárai. A felek számára nyújtott bizonyos fokú, az alkalmazandó jog kiválasztását lehetővé tevő autonómia bevezetése rugalmasabbá tenné a szabályokat, valamint megerősítené a jogbiztonságot és kiszámíthatóságot a házastársak számára.

2. példa: egy Németországban élő olasz házaspár Egy olasz állampolgárságú házaspár már húsz éve Münchenben él, és tökéletesen integrálódott a német társadalomba. Amikor gyermekeik kirepülnek otthonról, a házastársak megegyezés útján házasságuk felbontásáról döntenek, melyet a német jog keretében szeretnének megtenni, hiszen ahhoz érzik legközelebb magukat, és amely a házasság megegyezéssel történő felbontása esetén csupán egy éves különélést ír elő, szemben az olasz jog által megkövetelt hároméves különéléssel. Az új II. Brüsszeli Rendelet értelmében a házaspárok házasságuk felbontását kérhetik Németországban és Olaszországban is. Mivel azonban a német, valamint az olasz kollíziós szabályok alapja elsősorban a házastársak közös állampolgársága, mindkét ország bírósága az olasz jogot alkalmazná a házasság felbontására. |

2.3. A polgárok jogos elvárásainak meg nem felelő eredmények kockázata

A polgárok egyre inkább kihasználják a belső piac adta lehetőségeket azáltal, hogy szakmai okokból kifolyólag másik tagállamba költöznek. Valószínűleg nincsenek tudatában annak, hogy költözésük eredményeként a házasságfelbontás feltételei jelentős mértékben megváltozhatnak. Ez történhet például abban az esetben, ha a különböző állampolgárságú házastársak egy olyan tagállamba költöznek, melynek egyikük sem állampolgára. Mivel a II. Brüsszeli Rendelet nem teszi lehetővé, hogy a házastársak olyan tagállamban kérelmezzék házasságuk felbontását, melynek csak az egyikük az állampolgára, egy másik kapcsoló elv hiányában a házastársak olyan helyzetben találhatják magukat, hogy csak a szokásos tartózkodási helyük szerinti tagállam bíróságaihoz nyújthatnak be keresetet. Bizonyos körülmények között ez olyan eredményekhez vezethet, melyek nem felelnek meg jogos elvárásaiknak.

3. példa: Írországba költöző finn-svéd házaspár Egy finn-svéd házaspár Stockholmból Dublinba költözik, ahol érdekes állásokat kínáltak nekik. Házasságuk megromlik, és végül annak felbontása mellett döntenek. A házaspár azt várná, hogy a házasság felbontására irányuló eljárás viszonylag egyszerű és gyors lesz, ahogyan ez a finn vagy a svéd jog szerint történne, mivel mindketten el akarnak válni, gyermekük pedig nincs. Az új II. Brüsszeli Rendelet szerint viszont csak az ír bíróságok rendelkeznek joghatósággal, és azok – a házastársak állampolgárságától függetlenül – az ír jogot („lex fori”) alkalmazzák a házasság felbontására irányuló eljárásokban. A házasság felbontására a svéd vagy a finn jog alkalmazásának egyetlen módja az lenne, ha az egyik házastárs legalább hat hónapra visszatérne származási tagállamába, és aztán ebben az országban nyújtaná be a válókeresetet. A házastársak egyike sem akarja vagy tudja e célból hat hónapra otthagyni a munkáját és elhagyni Írországot. Másrészt el akarják kerülni az ír jog alkalmazását házasságuk felbontására, mely négy éves különélést tesz szükségessé annak megállapításához, hogy a házasság valóban tönkrement. A házastársakat meglepi, hogy a házasság felbontásának feltételei mennyire megváltoztak azon döntésük következtében, hogy új tagállamba költöznek. |

2.4. Harmadik államban élő közösségi polgárokat érintő nehézségek veszélye

Míg az új II. Brüsszeli Rendelet elismerésre vonatkozó szabályai egy tagállam bírósága által hozott, házasság felbontására vonatkozó valamennyi határozatra alkalmazandók, a joghatóságra vonatkozó szabályok nem terjednek ki minden helyzetre. Ez nehézségeket okozhat a harmadik államban élő közösségi polgárok számára. Olyan helyzetek is felmerülhetnek, melyekben a rendelet joghatósági okainak egyike sem alkalmazható. A tagállamok bíróságai ilyen körülmények között a nemzeti szabályokat alkalmazhatják a joghatóságra. E szabályok összehangolásának hiánya viszont olyan helyzeteket eredményezhet, melyekben egyetlen uniós vagy máshol lévő bíróság sem illetékes egy harmadik államban élő, különböző állampolgárságú közösségi polgárok házasságának felbontására. Ezen túlmenően, amennyiben a házasság felbontását egy harmadik országban mondják ki, a házaspár komoly nehézségekkel szembesülhet a házasság felbontásának származási tagállamukban történő elismertetése tekintetében.

4. példa: egy harmadik államban élő német-holland házaspár Egy német-holland házaspár több éve egy harmadik országban él. Kapcsolatuk megromlik, és a német feleség válni szeretne, lehetőség szerint német bíróság előtt. Házassága felbontását viszont Németországban vagy egy másik tagállamban nem kérelmezheti. Az új II. Brüsszeli Rendelet joghatósági okainak egyike sem alkalmazható, mivel a házaspár szokásosan nem tartózkodik egy tagállamban, és nem is ugyanolyan állampolgárságúak. Ilyen körülmények között a tagállamok bíróságai alkalmazhatják nemzeti joghatósági szabályaikat. A német feleség viszont a német joghatósági szabályok értelmében nem nyújthatja be Németországban a válókeresetet, mivel a holland férj Németországban csak a rendelet 6. cikke szerinti joghatósági szabályok alapján perelhető, ami bizonyos védelmet nyújt az alperes számára. Hollandiában sem kérelmezheti a házasság felbontását, mivel a holland jog ilyen körülmények között nem rendelkezik belső joghatósági szabályokról. Következésképpen a német feleség egyik tagállamban sem kérelmezheti a házasság felbontását. Egyetlen reménye, hogy egy harmadik állam bírósága rendelkezik joghatósággal az ügy elbírálására. Még ebben az esetben is lehet, hogy nehéz lesz elismertetni Németországban a házasság felbontására vonatkozóan harmadik államban hozott határozatot. |

2.5. A „bíróságra rohanás” veszélye

A perfüggőség szabálya („lis pendens”, lásd a mellékelt munkadokumentum 3.6.3. pontját) arra ösztönözheti az egyik házastársat, hogy – azt megakadályozandó, hogy egy másik tagállam bíróságai szerezzék meg a joghatóságot – még a másik házastárs előtt a házasság felbontását kérelmezze („bíróságra rohanás”). Ez olyan helyzeteket eredményezhet, melyben a kérelmező – egy adott eredmény, például egy adott jognak a házasság felbontására való alkalmazásának elkerülése érdekében – a házasság adott tagállamban történő felbontását kérelmezi. A „bíróságra rohanásnak” negatív következményei lehetnek az alperesre nézve, amennyiben az egy olyan jog alkalmazásához vezet, melyhez az alperest szoros kötelék nem fűzi, és amely az alperes érdekeit nem veszi figyelembe. E veszély az alábbi példával ábrázolható:

5. példa: a lengyel férj munkavállalás céljából Finnországba megy Egy húsz éve házas lengyel házaspár Lengyelországban él a gyerekeivel. A férj két évre szóló munkaajánlatot kap Finnországba. A házaspár megegyezik, hogy a férj elfogadja az ajánlatot, a feleség pedig Lengyelországban marad. Egy év elteltével a férj közli feleségével, hogy fel kívánja bontani házasságukat. A férj tudatában van annak, hogy a lengyel jog szerint a házasság felbontására irányuló eljárás hosszadalmas, illetve, hogy a bíróságnak meg kell állapítania, hogy a házasság teljesen és helyrehozhatatlanul megromlott. A finn bíróságok viszont a II. Brüsszeli Rendelet szerint joghatósággal rendelkeznének, mivel a férj több, mint egy éve Finnországban él. A finn bíróságok a „lex fori” elve szerint a finn jogot alkalmazzák a házasság felbontására irányuló eljárásokra. Ennek eredményeként a lengyel férj – felesége tiltakozásai ellenére – hat hónap megfontolási idő elteltével elérheti a házasság felbontását. Mivel a férj a lehető leghamarabb fel szeretné bontani a házasságot, azonnal megkeres egy finn bíróságot, mely – a feleség komoly tiltakozásai ellenére is – hat hónap múlva kimondja a házasság felbontását. |

1. kérdés: Tud-e a fentiektől eltérő egyéb olyan problémákról, melyek a „nemzetközi” házasságok felbontása összefüggésében felmerülhetnek? |

3. AZ ELőRELÉPÉS LEHETőSÉGEI

3.1. Status quo

Egyik lehetőség az lenne, ha a helyzet változatlan maradna, és semmilyen jogalkotási változást nem vezetnének be. Vitatható, hogy a beazonosított problémák elég komolyak-e, és elég gyakran fordulnak-e elő ahhoz, hogy közösségi intézkedést indokoljanak.

3.2. A kollíziós szabályok harmonizálása

A probléma kezelésének másik lehetséges módja az egységes kapcsoló elveken alapuló, harmonizált kollíziós szabályok bevezetése. E megoldás előnye, hogy jogbiztonságot biztosítana (1. példa). A harmonizált szabályok tartalmától függően növelhetné továbbá a felek autonómiáját (2. példa), valamint hozzájárulhatna a polgárok számára kielégítő megoldások feltárásához (3. példa). Legalább részben csökkenthetné a „bíróságra rohanás” (5. példa) szükségességét, mivel a megkeresett bíróság a házasság felbontására a közös szabályok alapján meghatározott jogot alkalmazná.

A jogbiztonság és kiszámíthatóság, de ugyanakkor bizonyos rugalmasság biztosításához a kapcsoló elveket alaposan át kell gondolni. A célkitűzés annak biztosítása lenne, hogy a házasság felbontását az a jogrend szabályozza, melyhez a leginkább kapcsolódik. A nemzetközi jogi aktusokban, valamint a nemzeti kollíziós jogban rendszerint alkalmazott számos kapcsoló elv jöhet számításba, mint például a házastársak legutóbbi közös szokásos tartózkodási helye, a házastársak azonos állampolgársága, a legutóbbi közös állampolgárság, amennyiben a házastársak egyike azt még őrzi, vagy a „lex fori”.

2. kérdés: Támogatja-e Ön a kollíziós szabályok harmonizálását? Milyen érvek szólnak e megoldás mellett, illetve ellen? 3. kérdés: Melyek lennének a legmegfelelőbb kapcsoló elvek? 4. kérdés: A harmonizált szabályok legyenek-e a házasság felbontására korlátozva, vagy alkalmazhatóak legyenek a különválás vagy a házasság érvénytelenítése esetén is? 5. kérdés: Tartalmazzanak-e a harmonizált szabályok egy olyan közrendi záradékot, mely bizonyos körülmények között lehetővé teszi a bíróságoknak egy idegen jog alkalmazásának visszautasítását? |

3.3. Az alkalmazandó jog megválasztása lehetőségének biztosítása a házastársak számára

Egy másik megoldás azon korlátozott lehetőség bevezetése lenne, hogy a házastársak megválaszthassák a házasság felbontására irányuló eljárásban alkalmazandó jogot. Az alkalmazandó jog megválasztásának lehetősége a házastársak számára erősíti a jogbiztonságot és a kiszámíthatóságot, különösen a házasság közös megegyezéssel történő felbontásában. A felek bizonyos fokú autonómiája a jelenlegi, elvileg csak egy lehetőségről rendelkező szabályoknál rugalmasabbakat biztosítana. Végül pedig bizonyos esetekben megkönnyítené a bíróságokhoz fordulást. E megoldás különösen hasznos lenne akkor, ha a házastársak megegyeznek a házasság felbontásában, mint például az 1. példában említett portugál-olasz házaspár, illetve a 2. példában említett, Németországban élő olasz házaspár.

A választás szabadságának elvét a jogválasztás tekintetében a szerződések jogával kapcsolatos nemzetközi egyezményekben egyre inkább használják, a családjoggal kapcsolatos nemzetközi egyezményekben viszont kevésbé. Vannak azonban kivételek, mint például a nemzetközi magánjoggal kapcsolatos jelenlegi belga jog, mely lehetővé teszi, hogy a házastársak válasszanak valamelyik házastárs állampolgársága szerinti jog, illetve a belga jog (vagyis a „lex fori”) között.[6]

Amennyiben a feleknek korlátozások nélküli szabad választást biztosítanak, az olyan „egzotikus” jogok alkalmazását eredményezheti, melyhez a felek kevéssé, vagy egyáltalán nem kötődnek. Ezért a választást inkább olyan jogokra kellene korlátozni, melyekhez a felek szorosan kötődnek (például egyik vagy mindkét házastárs állampolgársága, a legutóbbi közös szokásos tartózkodási hely vagy a „lex fori” alapján). Ennek egyik lehetősége az lenne, ha – annak biztosítása érdekében, hogy a bíróságok ne legyenek kötelesek idegen jogot alkalmazni – a választást az eljáró bíróság szerinti állam („lex fori”) jogára korlátoznák.

A választás részletes szabályait természetesen tovább kellene vizsgálni. A házasság felbontására irányuló kérelem benyújtásával egy időben kérni lehetne a választás írásban történő határozott kifejezését. Figyelembe kellene venni továbbá, hogy milyen különleges biztosítékokra lenne szükség az egyik házastárs védelméhez a másik házastárs által rá gyakorolt, egy adott jog választására irányuló jogtalan nyomással szemben. Amennyiben a házastársaknak vannak gyermekeik, külön megfontolásokra is szükség lehet.

Egy jog felek általi megválasztása nyilvánvalóan a házasság felbontásának helye szerinti anyagi jogi szabályok választását vonná maga után, és nem a nemzetközi magánjog szabályainak alkalmazását (az úgynevezett „renvoi” – áttétel – kizárása). Ennek ellenkezője veszélyeztetné a jogbiztonság létrehozásának célkitűzését.

6. kérdés: Megválaszthassák-e a felek az alkalmazandó jogot? Milyen érvek szólnak e megoldás mellett, illetve ellen? 7. kérdés: Korlátozzák-e a választást bizonyos jogokra? Amennyiben igen, melyek lennének a megfelelő kapcsoló elvek? Legyen-e az a tagállamok jogára korlátozott? Legyen-e a választás a „lex fori”-ra korlátozott? 8. kérdés: A választás lehetősége legyen-e a házasság felbontására korlátozva, vagy alkalmazható legyen a különválás vagy a házasság érvénytelenítése esetén is? 9. kérdés: Mik legyenek a felek jogválasztással kapcsolatos megállapodásának megfelelő formai követelményei? |

3.4. A 2201/2003/EK rendelet 3. cikkében felsorolt joghatósági szabályok felülvizsgálata

A 2201/2003/EK tanácsi rendelet 3. cikkében felsorolt joghatósági okokat eredetileg úgy állapították meg, hogy azok objektív követelményeknek feleljenek meg, összhangban legyenek a felek érdekeivel, valamint olyan rugalmas szabályokat foglaljanak magukban, melyek kiterjednek a mobilitásra, illetve az egyedi szükségleteknek a jogbiztonság feláldozása nélkül feleljenek meg.[7]

Vitatható, hogy a joghatósági okok e célkitűzéseknek tényleg teljesen megfelelnek-e. Egységes kollíziós szabályok hiányában, a joghatóság számos alternatív okának megléte olyan jogok alkalmazásához vezethet, melyekhez a házastársak nem feltétlenül a legszorosabban kötődnek (5. példa). Másrészt a joghatósági okok bizonyos esetekben nem elég rugalmasak az egyedi igények kielégítéséhez (3. példa).

Ennek egyik megoldása a joghatósági szabályok felülvizsgálata lehetne. Gondosan fontolóra kell venni viszont egy ilyen felülvizsgálat következményeit. Így a joghatósági okok korlátozásának a rugalmasság és a bíróságokhoz fordulás tekintetében ellentétes következményei lehetnek, hacsak nem biztosítják a feleknek az illetékes bíróság megválasztásának lehetőségét (lásd alább a 3.6. pontot). Másrészt a joghatósági okok újakkal való kibővítése tovább súlyosbíthatja a jogbiztonság hiányát.

10. kérdés: Tapasztalatai szerint „bíróságra rohanást” eredményez-e a számos joghatósági ok megléte? 11. kérdés: Ön szerint felül kell-e vizsgálni a joghatósági okokat? Amennyiben igen, mi lenne a legjobb megoldás? |

3.5. A 2201/2003/EK rendelet 7. cikkében felsorolt fennmaradó joghatóság szabályának felülvizsgálata

Másik kérdés, hogy vajon felül kell-e vizsgálni az új II. Brüsszeli Rendelet fennmaradó joghatósági szabályát. A jelenlegi szabályok olyan helyzeteket eredményezhetnek, hogy sem az Európai Unióban, sem máshol, egyetlen bíróság sem rendelkezik joghatósággal ahhoz, hogy egy házasság felbontására irányuló kérelmet elbíráljon (4. példa). Amennyiben egy harmadik állam bírósága joghatósággal rendelkezik, az attól származó, házasság felbontására vonatkozó határozatot az Európai Unióban az új II. Brüsszeli Rendelet értelmében nem, csak a nemzeti jog vagy az alkalmazandó nemzetközi szerződések értelmében ismerik el. Ez valószínűleg nehézségeket okoz abban az esetben, ha a házastársak a későbbiekben saját származási országaikban is el kívánják ismertetni a házasság felbontását.

12. kérdés: Ön szerint meg kell-e erősíteni a joghatósági szabályok harmonizálását, és törölni kell-e, vagy legalábbis az EU polgárokat nem érintő esetekre kell- e korlátozni a 2201/2003/EK rendelet 7. cikkét? Amennyiben igen, milyenek legyenek e szabályok? |

3.6. Az illetékes bíróság megválasztása lehetőségének biztosítása a házastársak számára

Az előrelépés másik módja annak engedélyezése, hogy a házasság felbontásával kapcsolatos ügyekben a házastársak megegyezzenek az illetékes bíróságról (megállapodás a joghatóságról). A felek számára annak engedélyezése, hogy egy őket érintő, a házasság felbontására irányuló eljárásban megállapodjanak arról, hogy egy adott tagállam bírósága vagy bíróságai rendelkezzenek joghatósággal, erősíthetné a jogbiztonságot és rugalmasságot, illetve különösen hasznos lenne a házasságok megegyezés útján történő felbontása esetében.

A joghatóságról történő megállapodás olyan helyzetekben is hasznosnak bizonyulhat, amikor a házastársak – a jelenlegi joghatósági szabályok keretében – nem tudják megkeresni egy tagállam bíróságát, mert nem ugyanolyan állampolgárságúak, vagy lakóhelyük („domicile”) nem azonos. Lehetővé tenné például az Írországban élő svéd-finn házaspár számára a megállapodást arról, hogy házasságuk felbontásának eljárása során finn vagy svéd bíróság rendelkezzen joghatósággal (3. példa). Ehhez hasonlóan lehetővé tenné az egy harmadik államban élő német-ír házaspárnak, hogy megállapodjanak egy illetékes bíróságról (4. példa). A felek által kijelölt bíróság a nemzeti kollíziós szabályai alapján meghatározott jogot alkalmazná.

Az illetékes bíróság megválasztásának lehetősége számos közösségi jogi aktusban létezik. A 44/2001//EK tanácsi rendelet 23. cikke alapján lehetséges a joghatóságot kikötő megállapodás. Ehhez hasonlóan, az új II. Brüsszeli Rendelet 12. cikke a szülői felelősséget érintő ügyekben előírja az illetékes bíróság megválasztásának korlátozott lehetőségét.

A házasságfelbontások esetében a joghatóság megállapítását azon tagállamok bíróságaira korlátozhatják, melyekhez a házastársak leginkább kötődnek, például a házastársak egyikének állampolgársága, lakóhelye („domicile”), illetve a házastársak legutóbbi közös szokásos tartózkodási helye alapján. Amennyiben a házaspárnak gyermekei is vannak, külön figyelmet kell fordítani annak biztosítására, hogy e szabályok az új II. Brüsszeli Rendelet 12. cikkének a joghatóságot kikötő megállapodásra vonatkozó szabályával koherensek legyenek. A választás részletes szabályait és időpontját természetesen tovább kellene vizsgálni.

13. kérdés: Milyen érvek szólnak a házasság felbontására vonatkozó ügyekben a joghatóságot kikötő megállapodás lehetőségének bevezetése mellett, illetve azzal szemben? 14. kérdés: Korlátozzák-e a joghatóságot kikötő megállapodást bizonyos bíróságokra? 15. kérdés: Mik legyenek a felek joghatóságot kikötő megállapodásának formai követelményei? |

3.7. Az ügy áttételére vonatkozó lehetőség bevezetése

A fent (2.5. pontban) leírtak szerint bizonyos körülmények között az egyik házastárs ösztönzést kaphat arra, hogy a „bíróságra rohanjon”, még mielőtt a másik házastárs úgy tenne. Ez részben az új II. Brüsszeli Rendelet perfüggőségre („lis pendens”) vonatkozó szabályával magyarázható, melyet azzal kritizáltak, hogy túlságosan merev, és arra ösztönzi a házastársakat, hogy elsőként forduljanak a bírósághoz. Ennek lehetséges megoldása annak bevezetése lenne, hogy kivételes körülmények között a válóperes ügy egy másik tagállam bíróságához áttehető. Az új II. Brüsszeli Rendelet 15. cikke a szülői felelősséggel kapcsolatos ügyekben rendelkezik ennek lehetőségéről.

Amennyiben egyik házastárs egy tagállamban a házasság felbontását kéri, de az alperes az ügy másik tagállam bíróságához történő áttételét kérelmezi annak alapján, hogy a házastársak házasságuk alatt elsősorban abban az államban éltek, az áttétel kivételes körülmények között és szigorú feltételekkel történhetne. A jogbiztonság megőrzése érdekében a házasság „súlypontját” kapcsoló elvek – mint például a házastársak legutóbbi közös szokásos tartózkodási helye, amennyiben egyikük még mindig ott tartózkodik, valamint a házastársak közös állampolgársága – taxatív listája alapján lehetne megállapítani.

Egy esetleges áttétel részletes szabályait természetesen tovább kell vizsgálni annak biztosításához, hogy az ne okozzon indokolatlan késedelmeket. Az új II. Brüsszeli rendelet 15. cikkével való koherencia biztosításához további biztosítékokra lehet szükség, ha a házasság felbontására irányuló eljárás szülői felelősségre vonatkozó eljáráshoz kapcsolódik.

Egy eset áttételének lehetőségével megoldhatóak lennének azok a problémák, melyek akkor merülhetnek fel, ha az egyik házastárs – szemben a másik házastárs akaratával – egyoldalúan a házasság felbontását kérelmezte. Például lehetővé tenné az 5. példában említett lengyel feleségnek, hogy az ügy finn bíróságról egy lengyel bíróságra történő áttételét kérelmezhesse annak alapján, hogy mivel mindkét házastárs lengyel állampolgárságú, és Lengyelország a házastársak legutóbbi közös szokásos tartózkodási helye, a házasság „súlypontja” Lengyelországban volt.

16. kérdés: Lehessen-e kérelmezni egy ügynek egy másik tagállam bíróságához történő áttételét? Milyen érvek szólnak e megoldás mellett, illetve ellen? 17. kérdés: Mik legyenek a kapcsoló elvek annak megállapításához, hogy egy eset áttehető-e egy másik tagállamhoz? 18. kérdés: Milyen biztosítékokra lenne szükség a jogbiztonság biztosításához, valamint az indokolatlan késedelmek elkerüléséhez? |

3.8. Különböző megoldások kombinálása

A fenti gondolatok az előrelépés különböző módjainak példái. Önmagában viszont egyikük sem elegendő a 2. fejezetben leírt valamennyi probléma megoldásához. Ezért gondolni kell a különböző megoldások kombinálására.

Például meg lehetne engedni a házastársaknak, hogy valamelyik házastárs állampolgársága vagy a legutóbbi szokásos tartózkodási helyük alapján válasszanak illetékes bíróságot. Emellett meg lehetne engedni a házastársaknak az alkalmazandó jog, de legalábbis a „lex fori” alkalmazásának választását. E kombináció megoldaná az 1-4. példákban leírt problémákat, és különösen hasznos lenne a házasságok közös megegyezés útján történő felbontása esetén. Az olyan helyzetben felmerülő problémák megoldásához, amikor csak a házastársak egyike kíván válni (5. példa), be lehetne vezetni az eset másik tagállamhoz történő áttételének lehetőségét.

19. kérdés: Ön szerint a megoldások melyik kombinációja biztosítaná a leírt problémák lehető legmegfelelőbb orvoslását? 20. kérdés: Van-e esetleg más javaslata a 2. fejezetben leírt problémák megoldására? |

[1] A házassági ügyekben és a házastársaknak a közös gyermekekkel kapcsolatos szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. május 29-i 1347/2000/EK tanácsi rendelet (HL L 160., 2000.6.30., 19. o.).

[2] A házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. november 27-i 2201/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 338., 2003.12.23., 1. o.).

[3] HL C 19., 1999.1.23., 1. o.

[4] A 2004. november 4–5-i Európai Tanács által elfogadott hágai program: az Európai Unióban a szabadság, biztonság és igazságügyek megerősítéséről.

[5] Forrás: Statistisches Bundesamt (Statisztikai Hivatal). Németország

[6] A 2004. július 16-i, és 2004.7.27-én közzétett „Loi portant le Code de droit international privé” (a nemzetközi magánjogról szóló törvény) 55. cikkének (2) bekezdése.

[7] A II. Brüsszeli Rendelet alapját képező, a házassági ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 1998. május 28-i egyezményről készített magyarázó jelentés 27. pontja, HL C 221., 1998.7.16., 27. o.