ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Az irányelv elfogadása óta bekövetkezett piaci, technológiai és a fogyasztói magatartás terén megnyilvánuló fejlemények fényében a hitelfelvevő fogyasztókat olyan károk érik, amelyeket el lehetne kerülni. Becslések szerint mintegy 46 millió embert érintenek az irányelv kulcsfontosságú rendelkezéseihez kapcsolódó különböző problémák. Emellett a nem egyértelmű kötelezettségek terheket és költségeket rónak a vállalkozásokra, ami csökkenti a fogyasztói hitelek uniós belső piacán a versenyképességet, amint azt az irányelv 2020-ban közzétett értékelése (SWD(2020) 254 final) is megerősítette. Ez a helyzet nehézségeket okoz a fogyasztók számára a határokon átnyúló hitelfelvétel, a vállalkozások számára pedig a határokon átnyúló hitelnyújtás terén. A problémákat súlyosbítja az új, kockázatos termékek és nem (egyértelműen) szabályozott új szereplők megjelenése. A korlátozott mértékű fogyasztói tudatossággal együtt ez az állapot a fogyasztók helyzetét és viselkedésmódját kihasználó gyakorlatokhoz, a fogyasztók hitelképességének alapos vizsgálata nélkül nyújtott hitelekhez, egyedi körülmények vagy rendszerszintű gazdasági zavarok miatt könnyen eladósodó fogyasztókhoz vezet. Intézkedések hiányában a fő mögöttes tényezők, azaz a digitalizáció, a fogyasztói magatartás alakulása, egyes irányelvi rendelkezések egyértelműségének hiánya, a méltányossági megfontolások elégtelensége és a tagállamok közötti, tökéletlen versenyhez vezető elégtelen harmonizáció kezelése továbbra is elégtelen maradna. Ezért az azonosított problémák továbbra is érintenék az érdekelt feleket, valószínűleg még fokozottabban is, figyelembe véve a növekvő digitalizáció által vezérelt piaci tendenciákat.
Az európai zöld megállapodás célul tűzi ki, hogy 2050-re megvalósuljon a klímasemlegesség olyan módon, amely hozzájárul az európai versenyképességhez, növekedéshez és munkahelyteremtéshez. Ez a célkitűzés csak akkor valósulhat meg – amint azt az Európai Tanács 2020 decemberében megerősítette –, ha 2030-ig sikerül elérni az 55 %-os kibocsátáscsökkentési célértéket. Ehhez viszont arra van szükség, hogy egy integrált energiarendszerben a megújuló energiaforrások aránya lényegesen nagyobb legyen. A megújulóenergia-irányelvben (REDII) meghatározott jelenlegi uniós célkitűzés, amely szerint 2030-ra a megújuló energia részaránya legalább 32 % lesz, nem elegendő, és az éghajlat-politikai célterv (CTP) szerint 38–40 %-ra kell emelkednie, valamint szükség van az energiarendszer integrációjára, a hidrogénre, a tengeri megújuló energiára és a biodiverzitási stratégiákra vonatkozóan különböző ágazatokat érintő új kísérő intézkedésekre is.

Az alábbi választási lehetőségeket vették fontolóra: 1. a megújuló energiára vonatkozó, 2030-ig elérendő uniós szintű célkitűzés 38–40 %-ra történő növelése nemzeti hozzájárulásokkal; 2. az intézkedések körének bővítése (a célkitűzés elérését a távfűtés és -hűtés területén, valamint az épületek esetében elősegítő intézkedésekre is kiterjedően), valamint tagállami szinten 1,1 százalékpontos éves növelési kötelezettség és indikatív tagállami kiegészítés; 3. az éghajlat-politikai céltervvel összhangban a közlekedésben nagyobb mértékű átfogó cél kitűzése, beleértve a fejlett bioüzemanyagokra és a nem biológiai eredetű megújuló üzemanyagokra vonatkozó részcélokat is; 4. az ipari megújuló energiaforrásokra vonatkozó uniós referenciaérték és a nem biológiai eredetű megújuló üzemanyagokra vonatkozó részcél; 5. a megújuló energiaforrások támogatása a villamos energia területén a következők révén: a) energiavásárlási megállapodások előmozdítása, b) határokon átnyúló kísérleti megújulóenergia-projektek, c) a tengeri megújuló energia hasznosítását elősegítő egyedi intézkedések; 6. egyedi intézkedések a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energiának a közlekedésben, valamint a fűtési és hűtési ágazatban való általános elterjesztésére; 7. uniós tanúsítási rendszer, valamint a megújuló és alacsony szén-dioxid-kibocsátású üzemanyagok támogatása; 8. a REDII biomasszára vonatkozó fenntarthatósági kritériumainak célzott megerősítése.
Az alapforgatókönyv (0. alternatíva) a 2030-ig tartó időszakra vonatkozó meglévő éghajlat- és energiapolitikai jogszabályi keretet jelenti, azaz az üvegházhatásúgáz-kibocsátás korábban elfogadott, 2030-ig teljesítendő 40 %-os csökkentésére vonatkozó éghajlat- és energiapolitikai célokat, valamint az ezek végrehajtásához szükséges fő szakpolitikai eszközöket. Az 1. alternatíva indexálná a minimum adómértékeket, és részben szélesítené az adóalapot, miközben annak szerkezete lényegében változatlan maradna. Az Unión belüli légiközlekedési és tengerészeti ágazat a jelenlegi adómentességek megszüntetésével a nulla százalékos minimum adómérték hatálya alá kerülne. A 2. alternatíva egy olyan, egyszerűsített adómértékeket alkalmazó rendszert vezetne be, amely révén a minimum adómértékeket indexálják és energiaérték alapján határozzák meg, továbbá átmeneti időszakot alkalmaznak (a 2a. alternatíva esetében ez 10 év lenne, a 2b. alternatíva esetében pedig egy rövidebb, 2030-ig tartó időszak). Az alternatíva az energiaértékre összpontosítana, növelné az adómértékeket (főként a tüzelő-, fűtőanyagok esetében), ezenfelül pedig az irányelv hatálya alá rendelné az adóalap Unión belüli légiközlekedési és tengerészeti ágazatot érintő kiterjesztését, ami az Unión belüli tevékenységeket illetően egy tízéves átmeneti időszak alatt lineárisan emelkedő minimum adómértékekkel járna. A 2c. alternatíva új tényezőt vezetne be az adómértékek meghatározásához, amely a 2a. alternatíva jellemzőin felül figyelembe veszi a termékek légszennyezőanyag-kibocsátását. A 3. alternatíva új elemként figyelembe venné a karbontartalmat azon ágazatok esetében, amelyek jelenleg nem tartoznak a kibocsátáskereskedelmi rendszer hatálya alá. A 2. alternatívához hasonlóan ebben az esetben is két átmeneti időszakot (10 év és egy rövidebb, 2030-ig tartó időszak) vesznek fontolóra. Ezen alternatíva keretében szintén elemzik a szennyezés új tényezőként való bevezetését. Tekintettel arra, hogy a kettős adóztatás elkerülése érdekében a kibocsátáskereskedelmi rendszert ki kell terjeszteni a közlekedésre és az épületekre, a 2a. alternatíva tekinthető az előnyben részesített alternatívának. Az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszernek a közúti közlekedésre, a tengeri és belvízi hajózásra, valamint az épületekre való átgondolt kiterjesztése az energiaadó-irányelv felülvizsgálatának 2. alternatívájával karöltve elősegítené az EU ambiciózus éghajlat-politikai célkitűzésének – az 55 %-os kibocsátáscsökkentésnek – az elérését, miközben az energiaadó-irányelv felülvizsgálatának többi célkitűzése is megvalósulna.
Miközben a légi közlekedésben alapvető fontosságú az egyenlő versenyfeltételek fenntartása, a légiközlekedési ágazat ÜHG-kibocsátása az 1990-es évek eleje óta mind uniós, mind globális szinten nőtt, és 2050-re várhatóan tovább fog nőni. Mivel az EU 2030-ra és 2050-re ambiciózus éghajlat-politikai célokat fogadott el, a légi közlekedésnek fel kell gyorsítania dekarbonizációját. Az ágazat azonban korlátozott lehetőségekkel rendelkezik szénlábnyomának csökkentésére, különösen a fosszilis tüzelőanyagoktól való függősége, valamint az érett és versenyképes alternatívüzemanyag-technológiák hiánya miatt. Amint azt a Bizottság 2030-ra vonatkozó éghajlat-politikai célterve is hangsúlyozza, a fenntartható légijármű-üzemanyagok (SAF) jelentősen hozzájárulhatnak az ágazat dekarbonizációjához. A fenntartható légijármű-üzemanyagok technológiai szempontból életképesek, és összeegyeztethetők a meglévő légijármű-technológiával és üzemanyag-ellátó infrastruktúrával. A fenntartható légijármű-üzemanyagok piaca azonban holtponton van, ugyanis ezen a piacon i. a termelés és ii. a fenntartható légijármű-üzemanyagok iránti kereslet alacsony. Ez a) ipari és kereskedelmi kihívásoknak, többek között a magas termelési költségeknek, valamint az alapanyagok és a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energia iránti versengő keresletnek, b) a termelés növelését célzó magas kockázatú beruházásoknak, valamint c) a meglévő szabályozási és költségvetési keretnek tudható be, amely nem teszi lehetővé a fenntartható légijármű-üzemanyagok elterjedését, és mindez a légi közlekedési piac rendkívül versenyképes jellegével összefüggésben történik.
Uniós szinten három kiemelt problémát sikerült azonosítani: (1) a könnyű haszongépjárművek nem járulnak hozzá kellő mértékben a 2030-re elérendő 55 %-os ÜHG-csökkentéshez és a 2050-re elérendő klímasemlegességhez; (2) fennáll annak a kockázata, hogy a fogyasztók kimaradnak a kibocsátásmentes járművek nyújtotta előnyökből; valamint (3) az uniós gépjárműipari értéklánc esetében fennáll annak a kockázata, hogy elveszíti technológiai vezető szerepét. A hatásvizsgálat az e problémák kiváltó okait és a leginkább érintett érdekelt feleket is felvázolja.

Több szakpolitikai alternatíva merült fel, ezek három fő kategóriába sorolhatók: i. a személygépkocsikra és kisteherautókra vonatkozó szén-dioxid-kibocsátási célértékek szintje, időzítése és módozatai; ii. a kibocsátásmentes és alacsony kibocsátású járművekre (ZLEV) vonatkozó külön ösztönző; iii. a megújuló és alacsony szén-dioxid-kibocsátású üzemanyagok potenciális hozzájárulásának a célértékeknek való megfelelés értékelése érdekében történő figyelembe vételét szolgáló mechanizmus. Az előnyben részesített alternatíva keretében a személygépkocsikra és kisteherautókra vonatkozó szén-dioxid-kibocsátási célérték (a 2021-hez viszonyított csökkenés, %-ban kifejezve) 2030-tól jelentős mértékben megerősödik, ötéves lépésekben csökken. A többletkibocsátási díjakból származó esetleges bevételek továbbra is az általános uniós költségvetés részét képezik. A kifejezetten a ZLEV-re vonatkozó jelenlegi ösztönző mechanizmus 2030-tól megszűnik. Nem kerül bevezetésre a megújuló és alacsony szén-dioxid-kibocsátású üzemanyagok potenciális hozzájárulásának figyelembe vételét szolgáló mechanizmus.

C. Az előnyben részesített alternatíva hatásai
Háromféle probléma merült fel. Egyrészt az azzal kapcsolatos probléma, hogy meg kell erősíteni a meglévő uniós kibocsátáskereskedelmi rendszert (ETS) az 1990-es szinthez képest 2030-ig elérendő, megemelt, legalább 55 %-os nettó üvegházhatásúgázkibocsátás-csökkentési célkitűzésnek megfelelően, elkerülve ugyanakkor a kínálat és a kereslet közötti egyensúlyhiányt. Másodszor, bizonyos ágazatok elégtelen mértékben járulnak hozzá a megnövelt cél eléréséhez. Végezetül, mind a meglévő kibocsátáskereskedelmi rendszer szükséges megerősítéséhez, mind pedig a kibocsátáskereskedelem további ágazatokra való esetleges kiterjesztéséhez nagyobb beruházásokra és nagyobb kapacitásra lesz szükség a kibocsátáscsökkentési intézkedések hatásai eloszlásának kezeléséhez, miközben a források továbbra is korlátozottak.

Az éghajlatváltozás határokon átnyúló probléma. Az uniós kibocsátáskereskedelmi rendszer mint szén-dioxid-piac arra ösztönöz, hogy a kibocsátáscsökkentést elsősorban a rendszer által lefedett tevékenységek terén és országokban, a leginkább költséghatékony megoldásokkal valósítsák meg, és a léptékénél fogva nagyobb hatékonyság érhető el. Egy hasonló intézkedés nemzeti szintű végrehajtása kisebb, széttöredezettebb szén-dioxid-piacokat eredményezne, ami a versenytorzulás kockázatával járna és valószínűleg magasabb általános kibocsátáscsökkentési költségekhez vezetne. Ugyanez a logika érvényes a szén-dioxid-árazás új ágazatokra való kiterjesztésére is.
Ahhoz, hogy a befektetők megalapozott befektetési döntéseket hozhassanak a tőkepiacokon, fontos, hogy hozzáférjenek a gazdálkodó egységek által az uniós jog rendelkezései alapján nyilvánosságra hozott (például pénzügyi és fenntarthatósági vonatkozású vagy a termékekkel kapcsolatos) információkhoz, és digitálisan használhassák azokat. Jelenleg ezekhez az információkhoz széttagoltan, a tagállamokban lehet hozzáférni, és alig használhatók fel digitálisan. Emellett a nyelvi akadályok és a szigorú használati feltételek is problémát jelentenek. Ez költségessé teszi a felhasználók számára a vállalatokra és a termékekre vonatkozó releváns információk keresését, felhasználását és elemzését. Mindez hátrányosan hat az uniós pénzügyi szolgáltatások hatékonyságára és integrálására, és ezáltal akadályozza a fenntartható növekedést.

A Bizottság 2020 szeptemberében, a tőkepiaci unióra vonatkozó cselekvési tervében jelentette be az egységes európai hozzáférési pont létrehozását. A portál célja, hogy csökkentse az információkhoz való digitális hozzáférés akadályait, növelje az Unión belüli információáramlást, többek között határokon átnyúlóan is, valamint előmozdítsa az információk digitális felhasználását és további felhasználását. Az információáramlással és az információk felhasználásával kapcsolatos előrelépés hozzájárul a pénzügyi szolgáltatások és a tőkepiacok integrációjához és a jobb tőkeallokációhoz. A közös adattérként működő egységes európai hozzáférési pont lehetővé fogja tenni a például automatizáláson vagy a mesterséges intelligencián alapuló új technológiák és szolgáltatások fejlesztését is.
A bizottsági jelentés következtetései és az ABAK-irányelv működéséről folytatott nyilvános konzultáció során az érdekelt felektől kapott visszajelzések szerint az irányelv többnyire pozitív hatást gyakorolt az ABA-k belső piacának létrehozására, lehetővé téve az alapok tevékenységeinek hatékonyabb felvigyázását és átláthatóságát, és ezáltal javítva a befektetők védelmét. Ugyanakkor a jelentés és a konzultáció több olyan területet is feltárt, ahol célzott fejlesztésekre van szükség az irányelv hatékonyságának további javítása és azon területek kezelése érdekében, ahol a felügyeleti hatóságok eltérően értelmezik a jogszabály szövegét. Javítani lehetne a pénzügyi stabilitást fenyegető kockázatok nyomon követését és kezelését, különösen az európai ABA-piac új fejleményeivel vagy egyes esetekben alulfejlettségével összefüggésben, ideértve a befektetési alapok általi közvetlen hitelnyújtást is. Végezetül az ABAK-irányelv és az ÁÉKBV-irányelv átruházási szabályainak nemzeti értelmezése és alkalmazása eltérő azokban az esetekben, amikor a befektetéskezelők kiszervezik feladataikat harmadik felekhez, ami aggályokat vet fel az Európai Unión belüli befektetővédelemmel kapcsolatban. Ezek a hiányosságok továbbgyűrűző kockázatokhoz vezethetnek a tágabb pénzügyi rendszerre nézve, de a felügyeleti hatóságoknak a pénzügyi rendszerben újonnan felmerülő kockázatok azonosítására és mérséklésére irányuló képességét is korlátozhatják.
·Az 1.2. és 1.4. konszolidációs lehetőség „demokratizálná” azon információ elérhetőségét, hogy az adott pénzügyi eszközből hol érhető el a legjobb ár és a legnagyobb likviditás. Egyenlő versenyfeltételeket teremtene: a lakossági befektetők, azok brókerjei, a kisebb eszközkezelő számára dolgozó kereskedők vagy a nagyobb bankok is rendelkeznének azokkal a piaci ismeretekkel, amelyekkel jelenleg csak a nagyobb árjegyzők rendelkeznek. Az egyetlen szolgáltató (1.4. lehetőség) vagy az egymással versengő szolgáltatók (1.2. lehetőség) által biztosított összesítettadat-szolgáltatás megszüntetné azt a helyzetet, hogy a lakossági ügyfelek és közvetítőik megbízásai nem az elérhető legjobb áron teljesülnek, és eszközt biztosítana számukra a legjobb végrehajtás szabályának való megfelelés ellenőrzésére. ·Az 1.2. konszolidációs lehetőség a késleltetés szempontjából kissé előnyösebb, mivel a decentralizált adatszolgáltatás a késleltetés tekintetében valamivel pontosabb. Az 1.4. konszolidációs lehetőség lehetővé teszi, hogy az EÉPH a konszolidáló szerepet egy teljesen új piaci szereplőnek ítélje oda. ·Az összesítettadat-szolgáltatáson keresztüli nyomon követés arra ösztönzi a brókereket és az eszközkezelőket, hogy a portfólióik kialakításakor aktívan törekedjenek a legoptimálisabb eszközök bevonására, és ne csak azokat az eszközöket vonják be, amelyek az általuk aktuálisan előfizetett néhány helyszínen elérhetők. ·Az összesítettadat-szolgáltatás az általa biztosított bevételmegosztási modellel – amely gazdaságilag ösztönzi a kereskedés olyan végrehajtási protokollok felé terelését, amelyek biztosítják a kereskedés előtti átláthatóságot – fokozottan ösztönözhet a harmonizált adatformátum használatával történő pontos és időszerű adatszolgáltatásra. Ennek eredményeként megvalósul a piaciadat-szolgáltatók és a piaciadat-konszolidátorok közötti ösztönzők összhangja, ami növelné az uniós tőkepiac működésébe vetett bizalmat is.
A belső piac gazdasági szereplőire vonatkozó alternatívák közé tartoznak a következők: 1.1. Korlátozott számú kötelező erejű intézkedés bizonyos fogalommeghatározások összehangolására és az információmegőrzés biztosítására, valamint „puha” intézkedések és normák az online és offline politikai hirdetések alkalmazásának átláthatóbbá tétele és a további beavatkozások támogatása érdekében, ideértve az önszabályozást is. „Puha” intézkedések a targetálási technikák alkalmazására vonatkozóan is. 1.2. Kötelező erejű intézkedések a politikai hirdetésekre vonatkozó átláthatósági követelmények harmonizálására, „puha” intézkedésekkel és normákkal kiegészítve. A kötelező erejű intézkedések a targetálási technikák politikai hirdetésekben történő alkalmazásával is foglalkoznak. A politikai pártokra vonatkozó alternatívák többek között a következők: 2.1. Korlátozott számú kötelező erejű intézkedés az európai politikai pártokra vonatkozó meglévő szabályozási keret kiigazítására annak érdekében, hogy a pártok számára kötelezővé váljon a politikai hirdetések átlátható módon történő alkalmazása; valamint 2.2. A meglévő keret kiterjesztése oly módon, hogy az az európai politikai pártokra vonatkozóan olyan kiegészítő kötelezettségeket is előírjon , amelyek érdemi átláthatóságot biztosítanak a politikai hirdetések alkalmazása terén. Az európai politikai pártokkal foglalkozó hatóság megfelelő felhatalmazása arra, hogy a kötelezettségek teljesítéséről jelentést tegyen. Mind a 2.1., mind a 2.2. alternatíva értelmében „puha” intézkedések vonatkoznának a nemzeti politikai pártokra, a tagállamok pedig ajánlásokat kapnának arra vonatkozóan, hogy valamennyi politikai szereplőre vonatkozóan egyenértékű normákat vezessenek be.
Az uniós jog értelmében azok az uniós polgárok, akik olyan tagállamban rendelkeznek lakóhellyel, dolgoznak, folytatnak tanulmányokat stb., amelynek nem állampolgárai (a továbbiakban: mobilis uniós polgárok), az európai parlamenti választásokon és a helyhatósági választásokon ugyanolyan feltételek mellett gyakorolhatják aktív és passzív választójogukat az érintett tagállamban, mint e tagállam állampolgárai. Ám közülük aránylag kevesen élnek ezekkel a jogaikkal, több ok miatt: ·az emberek nem feltétlenül vannak tisztában ezekkel a jogaikkal, és továbbra is problémákat jelent számukra, hogy pontos információkhoz jussanak az adminisztratív eljárásokról; ·a megterhelő eljárások és a származási országuk választói névjegyzékéből való törlésük kockázata elveszi a kedvüket attól, hogy felvetessék magukat a választói névjegyzékbe; ·a nemzeti hatóságok számára továbbra is problémát okoz az európai parlamenti választásokon történő többszörös szavazás megakadályozása amiatt, hogy nehéz megosztani az egynél többször névjegyzékbe vett szavazók és jelöltek azonosítására szolgáló adatokat. Tekintettel a más uniós tagállamban élő uniós polgárok növekvő számára, e problémák jelentősége nőni fog, mivel egyre nagyobb arányban fogják érinteni az uniós polgárokat.
Az európai politikai pártok, alapítványok, az Európai Politikai Pártok és Európai Politikai Alapítványok Hatósága és az Európai Parlament engedélyezésre jogosult tisztviselője egyetértett abban, hogy az 1141/2014/EU, Euratom rendelet hasznos jogi keretet biztosít tevékenységeikhez, és hogy a létrehozott rendszert nem szükséges átalakítani. A nem hivatalos konzultációk során azonban számos hiányosságról és joghézagról tájékoztatták a Bizottságot. Ezeket az észrevételeket az Európai Parlament Alkotmányügyi Bizottságának jelentéstervezete is megerősítette. A Bizottság 2021. március 30. és 2021. június 22. között nyilvános konzultációt is szervezett. A válaszadók között voltak uniós polgárok, nem kormányzati szervezetek, tagállamok, egy kutatószervezet, egy magánvállalkozás és egyéb szervezetek. Bár a válaszadók többsége hasznosnak vagy nagyon hasznosnak találta az 1141/2014/EU, Euratom rendeletet, úgy vélték, hogy az európai politikai pártok láthatósága gyenge, és nincsenek felkészülve alkotmányos küldetésük teljesítésére. Emellett a Bizottság felhasználta az európai demokráciáról szóló cselekvési tervvel kapcsolatos (2020. július 15. és 2020. szeptember 15. között lefolytatott) nyilvános konzultáció révén kapott visszajelzéseket is, amelyek széles körű támogatást mutattak az 1141/2014/EU rendelet felülvizsgálatának hatókörével kapcsolatban, különös tekintettel a finanszírozás nagyobb átláthatóságára és a nemzeti és európai szint közötti kapcsolatra. A Bizottság emellett széles körű konzultációt folytatott a társjogalkotókkal, különösen a Tanács általános ügyekkel foglalkozó munkacsoportjában részt vevő tagállami képviselők, az Európai Parlament Alkotmányügyi Bizottságának tagjai és a parlamenti képviselőcsoportok koordinátorai révén. E nem hivatalos és hivatalos konzultációk során az érdekelt felek támogatásukat fejezték ki a jogszabályok célzott módosítások révén történő felülvizsgálata iránt a feltárt problémák kezelése érdekében.
Az érdekelt felek széles körben támogatták az energiaágazat metánkibocsátására vonatkozó megbízható nyomonkövetési, jelentési és ellenőrzési előírás kidolgozását. A nyilvános konzultáció keretében a válaszadók 78 %-a támogatta, hogy a nyomonkövetési, jelentési és ellenőrzési javaslat olaj- és gáziparral foglalkozó részét az olaj- és gáziparból származó metánkibocsátással foglalkozó partnerség módszertanára alapozzák, amit az összes uniós olaj- és gázipari szakmai szervezet is támogat. A nyomon követésre, jelentésre és ellenőrzésre vonatkozó rendelet hatályának szénre való kiterjesztése igen nagy támogatottságot élvez, többek között a szénipar részéről is (a nyilvános konzultáció keretében adott válaszok 96 %-a).

Az Unióban nem lesz. Bár az előnyben részesített alternatívák által felölelt intézkedések többletköltségekkel és adminisztratív terhekkel járnak majd az Unióban, ezek a következő alapvető okok miatt nem lesznek jelentősek: ami az 1. szakpolitikai területet illeti, az uniós tagállamok már most is szolgáltatnak adatokat a metánkibocsátásról; ami a 2. szakpolitikai területet illeti, az uniós tagállamok már most is ellenőrzik a metánkibocsátás csökkentésére irányuló intézkedéseket; a 3. szakpolitikai területen a metánkibocsátást illetően minimális vagy semmilyen szabályozással nem rendelkező nem uniós országokban a költségek és az adminisztratív terhek jelentősebbek lesznek.
Ez a hatásvizsgálat képezi az ITS kiépítésének keretéről szóló 2010/40/EU irányelv felülvizsgálatára irányuló jogalkotási javaslat alapját. Az említett irányelv felülvizsgálata az európai zöld megállapodás, a fenntartható és intelligens mobilitási stratégia, valamint annak kulcsfontosságú intézkedése, hogy Európa felkészüljön a digitális korra. Az ITS-irányelv célja, hogy a folyamatos ITS-szolgáltatások az EU egészében egyre inkább kiépüljenek és alkalmazásra kerüljenek annak érdekében, hogy javuljon a közúti közlekedési rendszer működése, beleértve annak más közlekedési módokhoz való kapcsolódását is, és ezáltal csökkenjenek a közúti közlekedés negatív külső hatásai. Egy 2019-es értékelés megerősíti az ITS-irányelv relevanciáját, de kiemeli, hogy az ITS kiépítése továbbra is lassú és széttagolt, és megállapítja, hogy ennek következtében nem sikerült kihasználni az inkluzív multimodális közlekedési rendszer kiépítésének lehetőségeit. Új fejlesztésekre van szükség olyan területeken, mint az összekapcsolt és automatizált mobilitás és a mobilitási platformok. Arra is szükség van továbbá, hogy a teljes közlekedési hálózaton hozzáférhetővé váljanak és rendelkezésre álljanak az alábbiak: i. infrastrukturális adatok; ii. forgalmi adatok; és iii. utazási adatok.