MELLÉKLET

1. BEVEZETÉS

A 2010/31/EU irányelv (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv) az épületek, többek között az épületgépészeti rendszerek energiahatékonyságának javítását mozdítja elő. Az irányelv többek között egyértelműen meghatározza, hogy a követelményeknek mely rendszerekre kell vonatkozniuk, és külön rendelkezéseket tartalmaz annak biztosítása céljából, hogy ezen rendszerek tervezése, méretezése, beszerelése és beállítása oly módon történjen, amely optimalizálja a teljesítményüket. Az energiateljesítményt jelentősen befolyásoló rendszerek esetében az irányelv a rendszer hatékonyságának rendszeres felügyeletét biztosító helyszíni vizsgálatokat is előír. Az irányelv az elektronikus felügyeletet és ellenőrzést a helyszíni vizsgálat lehetséges alternatívájának tekinti.

A 2012/27/EU irányelv (az energiahatékonyságról szóló irányelv) rendelkezéseket határozott meg az épületek felújításával és a nemzeti épületállomány felújításába történő beruházások ösztönzésére irányuló hosszú távú stratégiák kidolgozásával kapcsolatban.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelvet és az energiahatékonyságról szóló irányelvet módosította az (EU) 2018/844 irányelv, amely 2018. július 9-én lépett hatályba, és megerősítette a fenti elemeket, valamint kibővítette azon rendszerek körét, amelyek hatékonyságát optimalizálni kell. Megerősíti továbbá az elektronikus felügyelet, automatizálás és szabályozás szerepét, és olyan további követelményeket határoz meg, amelyek támogatják az elektromos töltőállomások infrastruktúrájának épületek parkolóiban való kiépítését.

Az épülettechnikai rendszerek fogalommeghatározásának további rendszerekkel való kibővítése, és általánosabban az épületek és az energetikai rendszer fejlődése szükségessé tette az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv által az épületek energiahatékonyságára vonatkozóan meghatározott keret aktualizálását. Ez elsősorban az energiahatékonyság számításának és az energiahatékonysági tanúsítványnak az átláthatóbbá tételét jelenti, különösen a primerenergia-tényezők számításával kapcsolatban.

Ezen ajánlás célja az, hogy segítse az uniós energetikai jogszabályok teljeskörű végrehajtását és érvényre juttatását. Iránymutatást ad az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv értelmezésével és átültetésével és különösen az épülettechnikai rendszerekre és azok felügyeletére vonatkozó rendelkezésekkel kapcsolatban, ideértve többek között: az önszabályozó készülékek, valamint az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek telepítésére (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8., valamint 14. és 15. cikke), az elektromos járművek töltőállomásaira (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikke), valamint a primerenergia-tényezők számítására (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv I. melléklete) vonatkozó követelményeket.

Az e mellékletben foglalt iránymutatás a Bizottság szolgálatainak álláspontját tükrözi. Nem változtatja meg az irányelv joghatását, és nem sérti a Bíróságnak az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2., 8., 14. és 15. cikkére, valamint I. mellékletére vonatkozó, kötelező erejű értelmezését.

2. ÉPÜLETTECHNIKAI RENDSZEREK ÉS AZOK HELYSZÍNI VIZSGÁLATAI, BELEÉRTVE AZ ÖNSZABÁLYOZÓ KÉSZÜLÉKEK, VALAMINT AZ ÉPÜLETAUTOMATIZÁLÁSI ÉS -SZABÁLYOZÁSI RENDSZEREK TELEPÍTÉSÉRE VONATKOZÓ KÖVETELMÉNYEKET

2.1. Cél: az épülettechnikai rendszerek optimális teljesítményének biztosítása és az energiafelhasználás, valamint a beltéri környezet szabályozásának támogatása

Az épületek energiateljesítményére vonatkozó irányelv rendelkezéseket határoz meg az épülettechnikai rendszerekre vonatkozó követelményekre, valamint a rendszerek teljesítményének értékelésére és dokumentálására vonatkozóan, melyek célja kettős. Az egyik célja az, hogy biztosítsa az épülettechnikai rendszerek megfelelő tervezését, telepítését és beüzemelését a tényleges teljesítményének optimalizálása érdekében. A másik célja pedig a nyomon követés és a dokumentálás biztosítása minden olyan beavatkozás tekintetében, amely befolyásolhatja az épülettechnikai rendszer teljesítményét. Ez azért fontos, mert ez az információ értékes a tulajdonos számára, és megkönnyíti az épület teljesítményének átfogó értékelését (pl. az energiahatékonysági tanúsítvány kapcsán).

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv módosítása kiterjeszti az épülettechnikai rendszerek rendszeres helyszíni vizsgálatának alkalmazási körét. E vizsgálatok célja a rendszerek teljesítményének értékelése. Továbbá a helyszíni vizsgálatok során azonosítani kell az esetleges kérdéseket vagy problémákat, megoldásokat vagy javító célú intézkedéseket kell javasolni, a vizsgálat eredményeit pedig jelentésben kell rögzíteni, hogy a későbbiekben is hozzáférhetőek legyenek.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv követelményeket határoz meg az épületek belső hőmérsékletét szabályozni képes önszabályozó készülékek telepítésére vonatkozóan, melyek célja az, hogy az energiafogyasztást a költségek korlátozása mellett hatékonyabbá tegyék. Előírja továbbá, hogy épületautomatizálási és -szabályozási rendszereket telepítsenek mindazon (már meglévő és új) nem lakáscélú épületekbe, amelyek fűtési, szellőzési vagy légkondicionálási rendszereinek effektív névleges teljesítménye meghalad egy bizonyos szintet. Erre azért van szükség, mert az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek jelentős energiamegtakarítást eredményeznek, javítják a beltéri környezet kezelését és ezért mind az épület tulajdonosainak, mind a felhasználóinak előnyösek, különösen, ha nagy méretű, nem lakáscélú épületekről van szó.

2.2. Az épülettechnikai rendszerekre és azok helyszíni vizsgálataira, az önszabályozó készülékekre és az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerekre vonatkozó rendelkezések alkalmazási köre

Ez az alszakasz e rendelkezések alkalmazási körét és tartalmát foglalja össze, és kiemeli, hogy a releváns kérdésekben az (EU) 2018/844 irányelv módosításai milyen változásokat eredményeztek.

2.2.1. Épülettechnikai rendszerek: rendszerkövetelmények, az általános energiahatékonyság értékelése és dokumentálása (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikke, 8. cikkének (1) bekezdése és 8. cikkének (9) bekezdése)

A módosítás előtt: A módosítás előtt az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdése arra kötelezte a tagállamokat, hogy rendszerkövetelményeket határozzanak meg az épülettechnikai (épületgépészeti) rendszerek általános energiahatékonysága, megfelelő beszerelése, valamint megfelelő méretezése, beállítása és ellenőrzése tekintetében. Ez a kötelezettség a meglévő épületek épülettechnikai rendszereire vonatkozott, de a tagállamok az új épületek épülettechnikai rendszereire is alkalmazhatták azokat. Továbbá a módosítás előtt az energiahatékonyságról szóló irányelv 2. cikkének 3. pontja az épülettechnikai (épületgépészeti) rendszert a következőképpen határozta meg: „az épület vagy önálló rendeltetési egységének fűtésére, hűtésére, szellőztetésére, melegvíz-ellátására, világítására, vagy az ilyen rendeltetési célok valamely kombinációjára szolgáló berendezések”.

A módosítást követően: Az épülettechnikai rendszereket illetően az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikke helyébe új szöveg lépett, melynek legfontosabb pontjai a következők:

a) az épülettechnikai rendszerekre vonatkozóan a 8. cikk (1) bekezdésében foglalt követelmények alapvetően változatlanok maradnak (a második albekezdésben foglalt rendszerek kivételével, amelyekre a rendszerkövetelményeket alkalmazni kellett, ez az albekezdés ugyanis törölve lett);

b) a módosítás aktualizálja és kiterjeszti az épülettechnikai rendszerek fogalommeghatározását (2. cikk 3. pont);

c) a módosítás új rendelkezéseket vezet be az épülettechnikai rendszerek általános energiahatékonyságának értékelésére és dokumentálására vonatkozóan (8. cikk (9) bekezdés).

2.2.2. Épülettechnikai rendszerek: Helyszíni vizsgálatok (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. és 15. cikke)

A módosítás előtt:

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikke meghatározta a több mint 20 kW effektív névleges teljesítményű fűtési rendszerek helyszíni vizsgálatának követelményeit. A tagállamoknak a rendszer típusa, az effektív névleges teljesítmény, a helyszíni vizsgálatok költségei és a becsült energiaköltség-megtakarítás alapján meg kellett határozniuk a helyszíni vizsgálatok gyakoriságát. A több mint 100 kW effektív névleges teljesítménnyel rendelkező fűtési rendszereket legalább kétévente helyszíni vizsgálatnak kellett alávetni. A tagállamok elektronikus felügyeleti és ellenőrzési rendszerek megléte esetén csökkenthették a helyszíni vizsgálatok gyakoriságát. A helyszíni vizsgálatok alternatívájaként a 14. cikk (4) bekezdése lehetővé tette a tagállamok számára, hogy intézkedéseket hozzanak annak biztosítására, hogy a felhasználók tanácsot kapjanak a kazán kicserélésére, a fűtési rendszer egyéb módosításaira vagy a kazán hatékonyságának és megfelelő méretének értékelését szolgáló alternatív megoldásokra vonatkozóan. Az említett bekezdés azt is előírta, hogy e megközelítés összhatásának egyenértékűnek kell lennie a helyszíni vizsgálatok várható hatásával.

Az irányelv 15. cikke meghatározta a több mint 12 kW effektív névleges teljesítményű légkondicionáló rendszerek helyszíni vizsgálatának követelményeit. A tagállamoknak a rendszer típusa, az effektív névleges teljesítmény, a helyszíni vizsgálatok költségei és a becsült energiaköltség-megtakarítás alapján meg kellett határozniuk a helyszíni vizsgálatok gyakoriságát. A tagállamok elektronikus felügyeleti és ellenőrzési rendszerek megléte esetén csökkenthették az ilyen helyszíni vizsgálatok gyakoriságát. A helyszíni vizsgálatok alternatívájaként a 15. cikk (4) bekezdése lehetővé tette a tagállamok számára, hogy intézkedéseket hozzanak annak biztosítására, hogy a felhasználók tanácsot kapjanak a légkondicionáló rendszer kicserélésére vagy a légkondicionáló rendszer egyéb megváltoztatására vonatkozóan, ideértve a légkondicionáló rendszer hatékonyságának és megfelelő méretének értékelését szolgáló vizsgálatokat is. Az említett bekezdés azt is előírta, hogy e megközelítés összhatásának egyenértékűnek kell lennie a helyszíni vizsgálatok várható hatásával.

A módosítást követően:

Az (EU) 2018/844 irányelv 1. cikkének (7) bekezdése az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. és 15. cikkében foglalt, a helyszíni vizsgálatokra vonatkozó rendelkezések helyébe lép.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikke alapján a 70 kW-ot meg nem haladó effektív névleges teljesítményű fűtési rendszerek és kombináltan helyiségfűtésre és szellőztetésre szolgáló rendszerek esetében már nem kötelező a helyszíni vizsgálat. Ugyanezen cikk alapján a 70 kW-ot meghaladó effektív névleges teljesítményű fűtési rendszereket és kombináltan helyiségfűtésre és szellőztetésre szolgáló rendszereket továbbra is rendszeres időközönként helyszíni vizsgálatnak kell alávetni. Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv mentességet biztosít az alábbiak számára: a) energiahatékonyság-alapú szerződéses megállapodás (vagy ahhoz hasonló megállapodás) hatálya alá tartozó rendszerek, a 14. cikk (2) bekezdésével összhangban; b) közműszolgáltató vagy hálózatüzemeltető által üzemeltetett rendszerek, a 14. cikk (2) bekezdésével összhangban; c) épületautomatizálási és -szabályozási rendszerekkel felszerelt, nem lakáscélú épületekben lévő rendszerek, a 14. cikk (4) és (6) bekezdésével összhangban; d) specifikus felügyeleti és ellenőrző funkciókkal felszerelt lakóépületekben lévő rendszerek, a 14. cikk (5) és (6) bekezdésével összhangban.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 15. cikke alapján a 70 kW-ot meg nem haladó effektív névleges teljesítményű légkondicionáló rendszerek és kombinált légkondicionáló és szellőztető rendszerek esetében már nem kötelező a helyszíni vizsgálat. Ugyanezen cikk alapján a 70 kW-ot meghaladó effektív névleges teljesítményű légkondicionáló rendszereket és kombinált légkondicionáló és szellőztető rendszereket továbbra is rendszeres időközönként helyszíni vizsgálatnak kell alávetni. Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv mentességet biztosít az alábbiak számára: a) energiahatékonyság-alapú szerződéses megállapodás (vagy ahhoz hasonló megállapodás) hatálya alá tartozó rendszerek, a 15. cikk (2) bekezdésével összhangban; b) közműszolgáltató vagy hálózatüzemeltető által üzemeltetett rendszerek, a 15. cikk (2) bekezdésével összhangban; c) épületautomatizálási és -szabályozási rendszerekkel felszerelt, nem lakáscélú épületekben lévő rendszerek, a 15. cikk (4) és (6) bekezdésével összhangban; d) specifikus felügyeleti és ellenőrző funkciókkal felszerelt lakóépületekben lévő rendszerek, a 15. cikk (5) és (6) bekezdésével összhangban.

2.2.3. Az önszabályozó készülékek beszerelésével kapcsolatos követelmények (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdése)

A módosítás előtt: Nem alkalmazandó (az önszabályozó készülékekre vonatkozó rendelkezések a módosítással kerültek be az irányelvbe)

A módosítást követően: Az (EU) 2018/844 irányelv 1. cikke új követelményeket vezet be az önszabályozó készülékek, valamint az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek meghatározott feltételeknek megfelelő épületekbe való beszerelésére vonatkozóan. Egészen pontosan a 8. cikk (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerint a tagállamoknak elő kell írniuk, hogy az új épületeket önszabályozó készülékekkel kell felszerelni, a meglévő épületek esetében pedig az ilyen önszabályozó készülékeket a hőfejlesztők cseréjekor kell beszerelni, amennyiben az műszakilag és gazdaságilag megvalósítható.

2.2.4. Az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek beszerelésével kapcsolatos követelmények (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (4) bekezdése és 15. cikkének (4) bekezdése)

A módosítás előtt: Nem alkalmazandó (az önszabályozó készülékekre vonatkozó rendelkezések a módosítással kerültek be az irányelvbe)

A módosítást követően: Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (4) bekezdése és 15. cikkének (4) bekezdése alapján a tagállamoknak elő kell írniuk, hogy a 290 kW-ot meghaladó effektív névleges teljesítményű fűtési rendszerrel, légkondicionáló rendszerrel, kombinált helyiségfűtési és szellőztető rendszerekkel vagy kombinált légkondicionáló és szellőztető rendszerekkel rendelkező, nem lakáscélú épületeket fel kell szerelni épületautomatizálási és -szabályozási rendszerekkel. Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (4) bekezdésével és 15. cikkének (4) bekezdésével összhangban ezt 2025. december 31-ig el kell végezni, amennyiben műszakilag és gazdaságilag megvalósítható (a követelmények teljesítésének megvalósíthatóságával kapcsolatos iránymutatást lásd a 2.3.4. szakaszban).

2.3. Az épülettechnikai rendszerekre és azok helyszíni vizsgálataira, az önszabályozó készülékekre és az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerekre vonatkozó rendelkezések értelmezése

2.3.1. Az épülettechnikai rendszerekre vonatkozó követelmények és azok általános energiahatékonyságának értékelése és dokumentálása (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikke, 8. cikkének (1) és (9) bekezdése)

2.3.1.1. Az „épülettechnikai rendszerek” fogalommeghatározásának kibővítése (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikkének 3. pontja)

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) és (9) bekezdésében foglalt kötelezettségek a 2. cikk 3. pontjában meghatározott épülettechnikai rendszerekre vonatkoznak. E fogalommeghatározás szerint „»épülettechnikai rendszer«: az épület vagy önálló rendeltetési egysége helyiségfűtésére, helyiséghűtésére, szellőztetésére, használati melegvíz-ellátására, beépített világítására, épületautomatizálására és -szabályozására, helyszíni villamosenergia-termelésére szolgáló műszaki berendezések, vagy ezek kombinációi, ideértve a megújuló energiaforrásokat használó rendszereket is.”

Az „épületgépészeti rendszer” fogalmát az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv már a legutóbbi módosítást megelőzően is meghatározta. Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv módosítása ekként frissítette ezt a fogalommeghatározást: néhány rendszer esetében megváltoztatta a szövegezést, hogy pontosítsa a fogalommeghatározás hatályát; valamint további rendszerekkel bővítette a fogalommeghatározást (épületautomatizálásra és -szabályozásra szolgáló műszaki berendezések, helyszíni villamosenergia-termelésre szolgáló műszaki berendezések).

Az alábbi táblázat összefoglalja az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelvben szereplő fogalommeghatározásban tett változtatásokat:

1. táblázat

Az „épülettechnikai rendszerek” fogalommeghatározásának az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv által bevezetett változásai

Módosítás előtt Módosított szöveg A módosítás típusa fűtés helyiség fűtés a hatály pontosítása hűtés helyiség hűtés a hatály pontosítása szellőztetés szellőztetés nincs változás melegvíz-ellátás használati melegvíz-ellátás a hatály pontosítása világítás beépített világítás a hatály pontosítása (1) n.a. épületautomatizálási és -szabályozási berendezések új épülettechnikai rendszer n.a. helyszíni villamosenergia-termelésre szolgáló berendezések új épülettechnikai rendszer

A helyszíni villamosenergia-termelésre szolgáló berendezéseknek az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelvben szereplő fogalmát a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló irányelv (2) (villamosenergia-irányelv) 15. cikke – azon villamosenergia-felhasználók jogállása, jogai és kötelezettségei, amelyek egyúttal energiatermelő egységekkel is rendelkeznek –, valamint az „aktív felhasználó” ugyanezen irányelvben szereplő fogalmának fényében kell értelmezni.

2.3.1.2. Új épülettechnikai rendszerek az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelvben (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikkének 3. és 3a. pontja)

Az épülettechnikai rendszerek fogalommeghatározása kiegészült az épületautomatizálási és -szabályozási műszaki berendezésekkel, valamint a helyszíni villamosenergia-termelésre szolgáló műszaki berendezésekkel.

a) Az „épületautomatizálási és -szabályozási rendszert” az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikkének 3a. pontja határozza meg. „»épületautomatizálási és -szabályozási rendszer«: olyan rendszer, amely magában foglalja mindazon termékeket, szoftvert és mérnöki szolgáltatásokat, amelyek automatikus vezérlés révén és a kézi működtetés megkönnyítésével elősegíthetik az épülettechnikai rendszerek energiahatékony, gazdaságos és biztonságos üzemeltetését;”

b) A „helyszíni villamosenergia-termelésre szolgáló rendszer” kifejezés olyan villamosenergia-termelésre tervezett rendszerekre vonatkozik, amelyeket az épületbe vagy az épületnek helyet adó körbehatárolt területre telepítettek, és valamilyen mértékben integrálva vannak az épületbe és annak elektromos berendezéseibe (3). Ilyen rendszerek például a fotovoltaikus panelek (pl. a tetőre szerelt fotovoltaikus panelek), a kapcsolt hő- és villamosenergia-termelésre (CHP) szolgáló mikroberendezések és a kis szélturbinák.

2.3.1.3. Hasznos fogalommeghatározások: „Fűtési rendszer” és „légkondicionáló rendszer” (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikkének 15a. és 15. pontja)

Az épülettechnikai rendszer fogalommeghatározása mellett az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikke tartalmazza a fűtési rendszer és a légkondicionáló rendszer fogalmát is (4):

a) Eszerint „»fűtési rendszer«: a beltéri légkezelés egy adott formájához szükséges komponensek olyan kombinációja, melynek révén növelhető a hőmérséklet (5).”

b) „»légkondicionáló rendszer«: a beltéri légkezelés egy adott formájához szükséges komponensek kombinációja, amely által szabályozható vagy csökkenthető a hőmérséklet. (6)”

2.3.1.4. Mikor alkalmazandóak a kötelezettségek? Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) és (9) bekezdése)

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) és (9) bekezdésében foglalt, az épülettechnikai rendszerekre vonatkozó rendelkezéseket az épülettechnikai rendszer telepítésekor, cseréjekor vagy korszerűsítésekor kell alkalmazni.

Az ezen kötelezettségek teljesítéséhez szükséges feltételek kizárólag magukra az épülettechnikai rendszerekre vonatkoznak, és nem a szóban forgó épületre vagy annak önálló rendeltetési egységére. Az épülettechnikai rendszer fogalommeghatározása egyértelművé teszi, hogy az épülettechnikai rendszer az épületben vagy annak önálló rendeltetési egységében lévő berendezés, vagyis az épülettechnikai rendszerekre vonatkozó rendelkezések az érintett épületekben vagy azok önálló rendeltetési egységeiben alkalmazandóak, az épület típusától vagy jellemzőitől függetlenül.

A rendszerkövetelmények meghatározása azonban csak a már meglévő épületekben található épülettechnikai rendszerek esetében kötelező. A tagállamoktól függ, hogy ezt a kötelezettséget kiterjesztik-e az új épületekben található épülettechnikai rendszerekre is.

2.3.1.5. Egyes kifejezések jelentése (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) és (9) bekezdése)

A rendszer energiahatékonyságának dokumentálására vonatkozó új rendelkezések (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (9) bekezdése) használnak egyes kifejezéseket, amelyek a rendszerkövetelmények meghatározására vonatkozó rendelkezésekben is szerepelnek, úgymint „általános energiahatékonyság”, „telepítés”, „csere” és „korszerűsítés”. E kifejezések jelentése az új rendelkezésekben is ugyanaz, ezért azokat ugyanúgy kell átültetni a nemzeti jogba, mint ahogyan a rendszerkövetelmények meghatározására vonatkozó rendelkezések esetében.

A rendszer energiahatékonyságának dokumentálására vonatkozó rendelkezések használják a „megváltoztatott rész” fogalmát is, amely a rendszernek a korszerűsítés által érintett részét (vagyis komponensét) jelenti. Ez kizárólag a rendszer korszerűsítése esetében releváns, a rendszer telepítése vagy cseréje esetében nem.

2.3.2. A fűtési, légkondicionáló, kombinált fűtési és szellőztető- és kombinált légkondicionáló és szellőztető rendszerek helyszíni vizsgálata (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. és 15. cikke)

2.3.2.1. Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv szerinti helyszíni vizsgálatokra vonatkozó rendelkezések változásai (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. és 15. cikke)

A helyszíni vizsgálatokkal kapcsolatos legfontosabb változások a következők: 1. az effektív névleges teljesítmény azon küszöbértékeinek módosítása, amelyek felett helyszíni vizsgálat szükséges; 2. a kombinált fűtési (ill. légkondicionáló) és szellőztető rendszerek helyszíni vizsgálatának bevezetése; 3. nagyobb hangsúlyt kapnak a normál üzemelési feltételek, és 4. nagyobb szerepet kapnak az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek, valamint az elektronikus felügyeleti és ellenőrző rendszerek.

A helyszíni vizsgálatok alternatívájaként az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (3) bekezdése és 15. cikkének (3) bekezdése alapján a tagállamok dönthetnek olyan alternatív intézkedések bevezetése mellett, melyek biztosítják, hogy a felhasználók tanácsot kapjanak. Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelvnek az alternatív intézkedésekre vonatkozó rendelkezései hasonlóak az irányelvnek a legutóbbi módosítása előtti változatában foglalt rendelkezésekhez.

Azoknak a tagállamoknak azonban, amelyek alternatív intézkedések alkalmazása mellett döntenek, biztosítaniuk kell, hogy azok hatása egyenértékű legyen azon helyszíni vizsgálatok hatásával, amelyeket az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (1) bekezdése és 15. cikkének (1) bekezdése alapján végeztek volna (olyan elemek tartoznak ide, mint az új küszöbértékek, a kombinált fűtési és szellőztető rendszerek, a mentességek stb.)

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 15. cikkében szereplő rendelkezések majdnem pontosan megegyeznek a 14. cikkben foglaltakkal. Az egyetlen különbség az, hogy a 14. cikk a fűtési rendszerekre vonatkozik, a 15. cikk pedig a légkondicionáló rendszerekre. A tagállamoknak ezért a 14. cikk szerinti fűtési rendszerek helyszíni vizsgálatára vonatkozó ajánlásokat a 15. cikk szerinti légkondicionáló rendszerek helyszíni vizsgálatára (vagy az adott esetben helyettük alkalmazott alternatív intézkedésekre) is alkalmazniuk kell. Ebből következik, hogy a fűtési rendszerekre vonatkozó hivatkozások a légkondicionáló rendszerekre is vonatkoznak, a hőfejlesztő berendezésekre vagy a kazánokra való hivatkozások pedig a hőelvonó berendezésekre vagy a folyadékhűtőkre is vonatkoznak. A redundancia elkerülése érdekében az alábbi szakaszok elsősorban a 14. cikk szerinti fűtési rendszerek helyszíni vizsgálatával foglalkoznak; a 15. cikk szerinti légkondicionáló rendszerekre csak szükség esetén hivatkozunk külön.

2.3.2.2. Effektív névleges teljesítmény (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikkének 17. pontja, valamint 14. és 15. cikke)

Az effektív névleges teljesítmény fogalmát az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikkének 17. pontja határozza meg.

A fűtés és a légkondicionálás tekintetében az effektív névleges teljesítmény a folyamatos működés során átadható, a gyártó által előírt maximális leadott hőteljesítmény (kW-ban kifejezve) (7):

a) fűtési rendszer névleges fűtőteljesítménye;

b) légkondicionáló rendszer névleges hűtőteljesítménye.

Adott esetben az effektív névleges teljesítmény küszöbértéke mindegyik rendszerre (fűtési, légkondicionáló, kombinált fűtési és légkondicionáló és szellőztető rendszer) külön-külön alkalmazandó.

Kombinált rendszerek esetén az effektív névleges teljesítménynek tükröznie kell a kombinált rendszerek kapacitását, amint azt a 2.3.2.3. és a 2.3.2.4. szakasz részletesen ismerteti.

A rendszer általában egynél több egységből áll, amelyek együttesen működnek. Ebben az esetben az effektív névleges teljesítmény megfelel az önálló egységek effektív névleges teljesítménye összegének.

2.3.2.3. Fűtési és kombinált fűtési és szellőztető rendszerek (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikke)

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv legutóbbi módosítása kiterjeszti a helyszíni vizsgálatok hatályát a kombinált fűtési és szellőztető rendszerek szellőztető elemére is.

Azon tagállamok, amelyekben már működik helyszíni vizsgálati rendszer, az átültetés során már valószínűleg meghatározták, hogy a fűtési rendszer helyszíni vizsgálata mire terjed ki. Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (1) bekezdésével összhangban ki kell terjednie az összes hozzáférhető részre, úgymint a hőfejlesztő berendezések, a vezérlőrendszerek és a keringető szivattyúk.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv előírja továbbá a kombinált fűtési és szellőztető rendszerek szellőzésének helyszíni vizsgálatát. Mivel ez egy új előírás, a tagállamoknak meg kell határozniuk, hogy mely rendszertípusokat kell ezentúl kombinált fűtési és szellőztető rendszernek tekinteni.

A kombinált fűtési és szellőztető rendszerek fogalmába az alábbi kategóriákat kell beleérteni:

a) 1. típus: fűtési rendszerekhez kapcsolódó szellőztető rendszerek. Ezek olyan rendszerek, amelyekben a szellőztető rendszer egy vagy több légkezelő egységből (AHU) áll, amely a kezelt levegőt a fűtött helyiség(ek)be bocsátja, és ezek a légkezelő egységek egy vagy több hőfejlesztőhöz kapcsolódnak, hogy azok hőjét használják fel a levegő kezeléséhez. Példák erre a rendszertípusra: Kazán+légkezelő egység+végegység (fan coil/ventilátoros konvektor/radiátor) vagy kazán+légmennyiség-szabályozó (VAV-) rendszer;

b) 2. típus: fűtési rendszerrel összehangolt szellőztető rendszerek. Az ilyen rendszerekben egy vagy több légkezelő egység van, amelyek kezelt levegőt bocsátanak a fűtött helyiség(ek)be. A szellőztető rendszer független hőforráshoz (pl. e célt szolgáló kazánhoz vagy hőszivattyúhoz) kapcsolódik, vagy belső hőforrást (pl. elektromos ellenállást) használ. A helyiségfűtést általában olyan rendszer végzi, amely más hőforrást használ. Noha a fűtési és a szellőztető rendszerek nem ugyanazt a hőforrást használják, integráltan és összehangoltan működnek (pl. az ütemezés, az áramlási hőmérséklet vagy az áramlási arány tekintetében). Példák erre a rendszertípusra: tetőre szerelt egységek (változó hűtési mennyiség vagy változó hűtési áramlás) + légkezelő egységek;

c) 3. típus: fűtési rendszertől független szellőztető rendszerek. Ebben az esetben a szellőztető rendszer a hőforrás és az üzemelés tekintetében is teljesen független a fűtéstől. Példák erre a rendszertípusra: „csak elszívó” üzemmódú rendszerek, befúvó és elszívó rendszerek (előfűtés nélkül).

Az 1. típusú rendszert kombinált fűtési és szellőztető rendszernek kell tekinteni. Ez azt jelenti, hogy az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv követelményeit alkalmazni kell rájuk (az (EU) 2018/844 irányelv (35) preambulumbekezdése segít ennek megállapításában). Függetlenül attól, hogy a szellőztető rendszer a hő mekkora részét használja fel, mind a fűtési, mind a szellőztető rendszer teljes mértékben részt vesz az épületben történő hőátadásban. Ennek a rendszertípusnak az esetében fontos a szellőzés és a fűtés közötti gondos integráció a beltéri hőmérséklet lehető leghatékonyabb megteremtése érdekében, különösen tipikus vagy átlagos működési feltételek mellett. Az ilyen rendszereken végzett helyszíni vizsgálatok jó alkalmat biztosítanak a költséghatékony energiamegtakarítási lehetőségek beazonosítására (könnyen elérhető siker).

A 2. típusú rendszert szintén kombinált fűtési és szellőztető rendszernek kell tekinteni. Elsősorban azért, mert a fűtési és a szellőztető rendszer működését megfelelően integrálni kell. Az 1. típusú rendszerekhez hasonlóan a helyszíni vizsgálat jó alkalmat teremt a csökkentett megvalósítási költséggel történő energiamegtakarítás lehetőségeinek beazonosítására.

A 3. típusú rendszert azonban nem lehet kombinált fűtési és szellőztető rendszernek tekinteni. A fűtési rendszert és a szellőztető rendszert az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv alkalmazásában önálló, egymástól elkülönült rendszerekként kell kezelni.

Általában véve az 1. és a 2. típusba tartozó rendszerek gyakrabban fordulnak elő a nem lakáscélú épületekben (irodákban, bevásárlóközpontokban stb.), a 3. típusú rendszerek pedig a lakóépületekben.

A kombinált fűtési és szellőztető rendszerek effektív névleges teljesítménye a rendszerbe beszerelt különböző hőfejlesztők (8) effektív névleges teljesítményének összege.

A rendszer effektív névleges teljesítményének kiszámítása a rendszer típusától függ. Az 1. és a 3. típusú rendszerekben a hőfejlesztő mérete a meghatározó tényező. A 2. típusú rendszerekben a hőfejlesztő méretét hozzá kell adni a szellőztető rendszerben lévő külön hőfejlesztő méretéhez (pl. elektromos fűtőtestek, napkollektorok stb.). Erre azért van szükség, mert a kezelt helyiségben keletkezett hőveszteség kompenzálásában mindkét elem fűtési kapacitása szerepet játszik.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv nem határozza meg, hogy a helyszíni vizsgálat milyen mértékben terjed ki a rendszer levegőgazdálkodási és -kezelési vonatkozásaira (pl. csőrendszer, légreteszek vagy levegőszűrők). Célszerű lenne, ha a független szakértő a helyszíni vizsgálat során ezeket is megvizsgálná, legalább egy bizonyos mértékben, a rendszer hozzáférhetőségétől és az energiamegtakarítási lehetőségektől függően. A gyakorlatban egy kombinált fűtési és szellőztető rendszerben a rendszer különböző részei sokszor egy helyen vagy egymáshoz közel találhatók. Mivel a vizsgálatvégző ténylegesen ellátogat az épületbe, a fenti elemek vizsgálatával járó többletmunka és -költségek korlátozottak, és jó esélye van az energiamegtakarításnak.

2.3.2.4. Kombinált fűtési rendszer és légkondicionáló és szellőztető rendszerek (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. és 15. cikke)

A szellőztető rendszerek sokszor mind a fűtési, mind a légkondicionáló rendszerrel össze vannak kapcsolva.

Azokban a tagállamokban, amelyek úgy döntöttek, hogy a fűtési és a légkondicionáló rendszerekre vonatkozóan is bevezetik a helyszíni vizsgálatokat, előfordulhat, hogy a szellőztető rendszereket kétszer is megvizsgálják (egyszer a fűtési, egyszer pedig a légkondicionáló rendszer tekintetében). Az ilyen kétszeri vizsgálatot el kell kerülni, mert az feleslegesen terheli az épületet és a használóit is.

A kombinált fűtési és légkondicionáló és szellőztető rendszereket lehetőség szerint egyetlen látogatás alkalmával kell ellenőriznie egy olyan ellenőrnek, aki mindkét rendszer helyszíni vizsgálatához megfelelő képesítéssel rendelkezik. Ha ez nem lehetséges, akkor javasolt, hogy a szellőztető rendszert a légkondicionáló rendszerek helyszíni vizsgálatához megfelelő képesítéssel rendelkező szakértő végezze.

Azokban a tagállamokban, amelyek úgy határoztak, hogy az egyik rendszertípus esetében helyszíni vizsgálatokat, a másik rendszertípus esetében pedig alternatív intézkedéseket vezetnek be, a kétszeri ellenőrzés kockázata nem áll fenn. A helyszíni vizsgálat során azonban biztosítani kell, hogy a szellőztető rendszer fűtési vagy hűtési ciklusa ne hasson a másik ellen.

Annak megállapításakor, hogy a rendszer a 70 kW-os küszöbérték alatt vagy felett van-e, a fűtési és a hűtési effektív névleges teljesítményt külön kell vizsgálni. Például egy olyan kombinált fűtési és légkondicionáló rendszer, amelynek a fűtési névleges teljesítménye 50 kW, a hűtési névleges teljesítménye pedig 30 kW, sem a fűtési, sem a légkondicionáló rendszerek helyszíni vizsgálata tekintetében a nem éri el a küszöbértéket. Egy olyan kombinált rendszer, amelynek a fűtési névleges teljesítménye 80 kW, a hűtési névleges teljesítménye pedig 30 kW, a fűtési rendszer vizsgálata tekintetében meghaladja a küszöbértéket, a légkondicionáló rendszer vizsgálata tekintetében pedig a küszöbérték alatt marad.

A fűtési és a hűtési teljesítmény külön kezelésének az az oka, hogy az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv (egészen pontosan annak 14. és 15. cikke) külön kezeli a fűtési és a légkondicionáló rendszereket. Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelvben nincsen olyan rendelkezés, amely e rendszereket együtt kezelné. Ebből következően – bár a gyakorlatban ilyen kombinált rendszerek nagyon is léteznek – az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. és 15. cikke alapján külön kell őket kezelni: külön előírások vonatkoznak rájuk a helyszíni vizsgálati követelmények, a jelentési kötelezettségek, a vizsgálatok gyakorisága és a vizsgálók tanúsítása stb. tekintetében.

2.3.2.5. Hőszivattyúk és tetőre szerelt egységek (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikkének 18. pontja, valamint 14. és 15. cikke)

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikkének 18. pontja a hőszivattyút a következőképp határozza meg: „olyan gép, készülék vagy berendezés, amely a természetes közegekből – például a levegőből, a vízből vagy a talajból – hőt vezet át az épületekbe vagy az ipari alkalmazásokba azáltal, hogy megfordítja a hő természetes áramlásának irányát, és így az az alacsonyabb hőmérséklettől a magasabb hőmérséklet felé áramlik. A reverzibilis hőszivattyúk képesek ennek ellenkezőjére is, azaz a hőt az épületből kivonni és a környezetnek átadni”. A hőszivattyúk tehát képesek hőfejlesztőként vagy hőelvonóként működni a fűtési, illetve a légkondicionáló rendszerek esetében is, noha egyes alkalmazásokban csak az egyik vagy a másik funkciót biztosítják. Mivel hőfejlesztő és hőelvonó kapacitással is rendelkeznek, a hőszivattyúk a 14. és a 15. cikk hatálya alá is tartozhatnak.

Ha a hőszivattyút hőfejlesztőként használják egy olyan rendszerben, amely csak fűtést biztosít, akkor a rendszernek a 14. cikk hatálya alá kell tartoznia. Ez a helyzet például egy olyan hőszivattyú esetében, amely fűtés és használati melegvíz-ellátás céljára állít elő hőt.

Ha a hőszivattyú hőfejlesztőként vagy hőelvonóként működik egy olyan rendszerben, amely fűtést és légkondicionálást is biztosít, akkor a rendszer a 15. cikk hatálya alá tartozik.

A hőszivattyúk különleges kategóriáját alkotják a tetőre szerelt egységek, amelyeket jellemzően viszonylag nagy méretű, nem lakáscélú épületekben használnak. Ezek az egységek hőszivattyúként működnek, és egyidejűleg tudnak fűtést és hűtést biztosítani. Minden esetben a 15. cikk hatálya alá tartozónak kell tekinteni őket.

2.3.2.6. Tipikus, illetve átlagos működési feltételek melletti teljesítmény (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv (36) preambulumbekezdése, valamint 14. cikkének (1) bekezdése és 15. cikkének (1) bekezdése)

A módosítást megelőzően az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv (26) preambulumbekezdésében az állt, hogy „a fűtési és légkondicionáló rendszerek képesített szakértők által végzett rendszeres karbantartása és helyszíni vizsgálata hozzájárul a helyes beállításuk fenntartásához a termékleírással összhangban, és ily módon biztosítja optimális teljesítményüket környezeti, biztonsági és energetikai szempontból”, a 14. cikk (1) bekezdése pedig úgy rendelkezett, hogy a helyszíni vizsgálat magában foglalja a kazánnak az épület fűtési követelményeihez viszonyított méretezése értékelését.

A módosítást követően az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv vonatkozó rendelkezése nem csupán a kazánt említi, hanem a rendszer egészét és különösen a hőfejlesztő berendezést. Ezért nagyobb hangsúly kerül a normál működési feltételekre. Az (EU) 2018/844 irányelv (36) preambulumbekezdése jelzi, hogy a helyszíni vizsgálatoknak a valós használati feltételekre lenne célszerű koncentrálniuk, változó működési feltételek melletti működést vizsgálva, amelyek nem feltétlenül igénylik a teljes névleges teljesítmény leadását. Ennek az az oka, hogy a fűtési rendszerekben az energiafogyasztásnak csak töredékére kerül sor a tervezési feltételeket megközelítő feltételek mellett. Az energiafogyasztás legnagyobb része részleges terhelés mellett történik (vagyis akkor, amikor e rendszer nem teljes kapacitással működik). A cél tehát annak biztosítása, hogy a rendszer bármely feltétel esetén hatékonyan és eredményesen tudjon működni.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (1) bekezdése szerint a fűtési rendszerek helyszíni vizsgálatának adott esetben ki kell terjednie annak vizsgálatára, hogy a rendszer teljesítménye tipikus vagy átlagos üzemelési feltételek mellett milyen mértékben optimalizálható. A tagállamoknak frissíteniük kell a jogszabályaikat annak érdekében, hogy a helyszíni vizsgálatok adott esetben erre a teljesítményértékelésre is kiterjedjenek.

A fűtési rendszer működése számos tényezőtől függ, úgymint: kültéri körülmények, az épület jellemzői, az épület felhasználása és a rendszer jellemzői. Nagyon bonyolult, sőt talán lehetetlen is minden lehetséges kombinációra meghatározni a tipikus vagy átlagos üzemelési feltételeket.

A rendszerek ritkán működnek teljes kapacitással, hanem jellemzően részleges terheléssel üzemelnek. A rendszerteljesítmény meghatározott idő alatti százaléka alapján lehetséges nagyon általános iránymutatásokat meghatározni a tipikus, illetve átlagos működési feltételekre. Általános szabályként például meg lehetne állapítani, hogy a tipikus vagy átlagos működési feltételek azt eredményezik, hogy a rendszer a tervezett teljesítményének 20 % és 40 %-a közötti teljesítménnyel üzemel egy adott időszak (pl. egy nap) alatt. Ez azonban nem ad teljes képet. Még egy tipikus vagy átlagos nap során is jelentős eltérések lehetnek abban, hogy mi lenne a rendszer számára a leghatékonyabb beállítás. Ebből következően nem javasolt, hogy a tipikus vagy átlagos működési feltételek a nemzeti jogban a rendszerterhelés függvényeként kerüljenek meghatározásra.

Lehetséges továbbá általános iránymutatást adni a tipikus vagy átlagos működési feltételeknek a külső hőmérséklet alapján történő meghatározására vonatkozóan is, és meghatározni, hogy ezek mennyiben térnek el a tervezési feltételektől. Például ha a tervezési feltételeket – 10 °C-os külső hőmérsékletben határozták meg, a tipikus vagy átlagos működési feltételek meghatározhatók enyhébb (pl. 5 és 10 °C közötti) külső hőmérséklet függvényeként, vagy a beltéri és a külső hőmérséklet közötti különbség alapján (vagyis a beltéri és a tervezési feltételek szerinti külső hőmérséklet közötti 60 %-os hőmérséklet-különbségként). Azonban ugyanaz a rendszer teljesen másként is viselkedhet attól függően, hogy milyen épületbe telepítették, hogyan használják, és az adott időpontban milyen időjárási körülmények uralkodnak. Következésképpen nem javasolt, hogy a nemzeti jogban a tipikus vagy átlagos működési feltételeket a külső körülményektől (pl. átlagos nap) függően határozzák meg vagy foglalják táblázatba. Ugyanez mondható el az épületek jellemzőiről vagy használatáról is (pl. 80 %-os kihasználtság).

Az értékelés elvégzésének technikai feltételeit a vizsgálatot végző személyek képzése során vagy a rendelkezésükre bocsátott dokumentációban lehet ismertetni.

A műszaki testületek és szövetségek tisztában vannak azzal, hogy a rendszerek tipikus vagy átlagos működési feltételek melletti működését figyelembe kell venni. Több olyan kiadvány és iránymutatás is van, amely a rendszerek teljesítményét részleges terhelés mellett vizsgálja (teljes terhelés vagy tervezési feltételek szerinti terhelés helyett). Javasolt, hogy a tagállamok ezeket az iránymutatásokat kövessék vagy használják a képzési anyagaik összeállításakor (9).

2.3.2.7. Elektronikus felügyeleti funkciók és hatékony ellenőrző funkciók (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (5) bekezdése és 15. cikkének (5) bekezdése)

A lakóépületek elektronikus felügyeleti és hatékony ellenőrző funkciókkal történő ellátása jelentős energiamegtakarítást eredményezhet, javíthatja a beltéri környezet kezelését és az épület tulajdonosai és használói számára egyaránt hasznos lehet. Különösen igaz ez a nagy méretű épületekre, amelyekben a rendszer ellenőrzéséhez és a rendszerrel kapcsolatos információkhoz való hozzáférés a legtöbb felhasználó számára korlátozott.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének az elektronikus felügyeleti és ellenőrző funkciókról szóló (5) bekezdése kizárólag a lakóépületekre vonatkozik. E cikk szerint a tagállamok döntik el, hogy meghatároznak-e követelményeket annak biztosítására, hogy a lakóépületek fel legyenek szerelve ilyen funkciókkal, melyeket aztán bevezetnek a nemzeti átültetési intézkedéseikbe.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikke (5) bekezdésének a) pontja a folyamatos elektronikus felügyeleti funkció biztosításáról rendelkezik. Az ilyen funkcióval rendelkező rendszerek mérik a saját energiafogyasztásukat, és ez alapján számítják ki a rendszerteljesítményt, amelyet a rendszer tulajdonosának vagy kezelőjének rendelkezésére kell bocsátani. Ha a rendszerteljesítmény jelentősen csökken vagy karbantartásra van szükség, a rendszer értesíti a rendszer tulajdonosát vagy kezelőjét. A rendszernek folyamatosan kell üzemelnie, nem pedig időszakosan (pl. háromhavonta).

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikke (5) bekezdésének b) pontja olyan hatékony ellenőrző funkciók biztosítására vonatkozik, amelyekkel biztosítható az energiatermelési, -elosztási, -tárolási és -felhasználási optimum elérése. Ezen ellenőrző funkciók kialakításakor figyelembe kell venni azt a forgatókönyvet, amikor egy többlakásos épület közös fűtési rendszerrel rendelkezik, és az egyéni használók csak a saját épületegységükön belül tudják ellenőrizni a rendszert.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (5) bekezdése a két funkció lakóépületekben történő opcionális bevezetésére vonatkozik.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (1) és (4) bekezdésével ellentétben, amelyek konkrét küszöbértékeket határoznak meg a kötelező előírások nemzeti jogba való átültetésével kapcsolatban, a 14. cikk (5) bekezdése opcionális jellegű („határozhatnak meg”), ezért nem határoz meg küszöbértékeket az effektív névleges teljesítményre vonatkozóan, és így mérettől függetlenül az összes lakóépületre vonatkozik. Javasolt, hogy a tagállamok a követelmények meghatározásakor vegyék figyelembe a rendszer- és épülettípusok közötti eltéréseket.

2.3.2.8. Mentesítés a helyszíni vizsgálatok alól (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (2), (4) és (5), valamint 15. cikkének (2), (4) és (5) bekezdése)

A módosítás előtt az irányelv lehetővé tette a tagállamok számára a helyszíni vizsgálatok gyakoriságának csökkentését vagy a vizsgálatok enyhítését elektronikus felügyeleti és ellenőrzési rendszerek megléte esetén.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv módosítása akkor biztosít mentességet, ha:

a) az épülettechnikai rendszer az energiahatékonyság-alapú szerződés (vagy hasonló) hatálya alá tartozik, vagy amelyeket közműszolgáltató vagy hálózatüzemeltető üzemeltet (a mentességről a 14. cikk (2) bekezdése rendelkezik); vagy

b) a fűtési rendszer rendelkezik a 14. cikk (4) és (5) bekezdésében meghatározott ellenőrző és felügyeleti funkciókkal (a mentességről a 14. cikk (6) bekezdése rendelkezik).

a) Energiahatékonyság-alapú szerződés (vagy hasonló) hatálya alá tartozó épülettechnikai rendszerek (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (2) bekezdése és 15. cikkének (2) bekezdése)

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (2) bekezdése kizárja a helyszíni vizsgálatokból azokat az épülettechnikai rendszereket, amelyek kifejezetten valamely meghatározott energiahatékonysági kritérium vagy meghatározott szintű energiahatékonyság-növekedésről szóló szerződéses megállapodás hatálya alá tartoznak. Az energiahatékonyságról szóló irányelv 2. cikkének 27. pontjában meghatározott energiahatékonyság-alapú szerződés megfelel ezeknek a követelményeknek.

A közműszolgáltató vagy hálózatüzemeltető által üzemeltetett, és ezért rendszeroldali teljesítménymérési intézkedések hatálya alá tartozó épülettechnikai rendszerek szintén mentesülnek a helyszíni vizsgálat követelménye alól.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (2) bekezdésében meghatározott mentességek csak akkor alkalmazhatóak, ha ezen megközelítés összesített hatása egyenértékű az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (1) bekezdése szerinti helyszíni vizsgálatok elvégzésének hatásával.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv nem jelzi, hogy ezt az egyenértékűséget hogyan kell megállapítani. Az egyik lehetséges mód az, hogy meg kell állapítani, hogy az épülettechnikai rendszert egy szerződés vagy megállapodás keretében alávetik-e már rendszeres helyszíni vizsgálatoknak, és ezek hasonló jellegűek-e, mint a 14. cikk (1) bekezdése szerinti helyszíni vizsgálatok. Ha az épülettechnikai rendszert már alávetik ilyen vizsgálatoknak, meg lehet állapítani a 14. cikk (1) bekezdésében foglalt követelmények alóli mentességét.

Biztonsággal feltételezhető, hogy a legtöbb energiahatékonyság-alapú szerződés vagy megállapodás rendelkezik valamilyen rendszeres helyszíni vizsgálatról. E vizsgálatok azonban nem feltétlenül felelnek meg teljesen az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv követelményeinek. Rendes körülmények között a tagállamok nem tudják minden egyes energiahatékonysági szolgáltatási szerződés tekintetében külön megállapítani, hogy egyenértékű-e. Ráadásul mivel előfordulhat, hogy e szerződéseket két magáncég írja alá, a különböző szerződésekben foglalt feltételek jelentősen eltérhetnek egymástól. Következésképpen a tagállamok dönthetnek úgy, hogy egyszerűsítik és szabványosítják az ilyen szerződéseket.

Az energiahatékonyságról szóló irányelv 2. cikkének 27. pontja szerint az „»energiahatékonyság-alapú szerződés« a kedvezményezett és az energiahatékonyság-javító intézkedést nyújtó szolgáltató között létrejött olyan szerződéses megállapodás, amelyet a szerződés teljes időtartama alatt ellenőriznek és nyomon követnek, amelynek keretében az adott intézkedésbe való beruházásért (munka, ellátás vagy szolgáltatás) a kifizetés a szerződésben megállapodott szintű energiahatékonyság-javulással vagy más, megállapodás szerinti energiahatékonysági kritériummal (például pénzügyi megtakarítással) összefüggésben történik.”

Az energiahatékonyságról szóló irányelv egyéb intézkedések mellett az energiahatékonysági szolgáltatásokra vonatkozóan is tartalmaz rendelkezéseket. Az energiahatékonyságról szóló irányelv 16. cikke előírja a tagállamok számára, hogy amennyiben szükséges, hozzanak létre tanúsítási és/vagy akkreditációs rendszereket.

Az energiahatékonyságról szóló irányelv 18. cikke előírja a tagállamok számára, hogy támogassák a közszférát az energiahatékonyság-alapú szerződéshez szükséges szerződésminták biztosításával. Az energiahatékonyságról szóló irányelv 18. cikke szerint e szerződésmintáknak legalább a XIII. mellékletben szereplő elemeket tartalmazniuk kell.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (2) bekezdésében említett egyenértékűségi követelmények teljesítése céljából a helyszíni vizsgálatokéval egyenértékű hatásúnak tekinthetőek azok az energiahatékonyság-alapú szerződések, amelyeket akkreditált/tanúsított vállalkozás írt alá, és olyan szerződésminta alapján készültek, mint például az energiahatékonyságról szóló irányelv XIII. mellékletében foglalt szerződésminta.

A tagállamoknak ezért szükségük lenne az akkreditált/tanúsított vállalkozások nyilvánosan elérhető listájára és nyilvánosan elérhető szerződésmintákra.

Nyilvántartási célból a helyszíni vizsgálatok adatbázisában rögzíteni kell azon rendszerek státuszát, amelyek energiahatékonyság-alapú szerződés alapján mentesülnek a helyszíni vizsgálatok alól. Az adatbázisban azt is rögzíteni kell, hogy a szerződés milyen időtartamra szól, és ebből következően meddig érvényes a mentesség.

Azon tagállamokban, amelyekben nem állnak rendelkezésre nyilvánosan hozzáférhető szerződésminták és az akkreditált vagy tanúsított vállalkozások listája, a hatóságoknak minden egyes szerződés esetében ellenőrizniük kell, hogy fennáll-e az egyenértékűség. A szerződő felek ezt megkönnyíthetik azáltal, hogy a szerződésükbe belefoglalnak egy mellékletet, amely egyértelműen feltünteti az energiahatékonyságról szóló irányelv XIII. mellékletében felsorolt pontok közül legalább az alábbiakat:

a) a szerződésben foglalt intézkedések végrehajtása révén várható garantált megtakarítás;

b) a szerződés időtartama és mérföldkövei, valamint tárgyi és időbeni felmondási feltételei;

c) az elért megtakarítások megállapításának referenciaidőpontja;

d) a szerződésben foglalt intézkedések teljeskörű végrehajtására és a projekt során végzett mindennemű módosítás dokumentálására vonatkozó kötelezettség;

e) az elért garantált megtakarítások mérésére és ellenőrzésére, a minőség-ellenőrzésekre és a garanciákra vonatkozó egyértelmű és átlátható rendelkezések (ideális esetben a nemzeti vagy uniós szabványokra való hivatkozással).

A tagállamok részéről célszerű lehet a már meglévő szabványokra (10), iránymutatásokra (11) és szerződésmintákra (12) hivatkozni.

b) Épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek, elektronikus felügyeleti funkciók és hatékony ellenőrző funkciók (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (4) és (5) bekezdése és 15. cikkének (4) és (5) bekezdése)

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (6) bekezdése mentesíti a 14. cikk (1) bekezdésében előírt helyszíni vizsgálatok alól azokat az épületeket, amelyek megfelelnek a 14. cikk (4) és (5) bekezdésében foglalt követelményeknek.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy a 290 kW-nál nagyobb effektív névleges teljesítményű fűtési rendszerrel vagy kombinált fűtési és szellőztető rendszerekkel rendelkező, nem lakáscélú épületek 2025-re fel legyenek szerelve épületautomatizálási és -szabályozási rendszerekkel, amennyiben ez műszakilag és gazdaságilag megvalósítható (13).

A 70 kW és 290 kW közötti effektív névleges teljesítménnyel rendelkező rendszerekkel felszerelt, nem lakáscélú épületekre nem vonatkozik az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek telepítésére vonatkozó követelmény, bár a tagállamok dönthetnek úgy, hogy csökkentik a küszöbértéket és az alacsonyabb teljesítményű fűtési rendszerekkel rendelkező épületek tekintetében is előírják az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek telepítését. Az új követelmény hatálya alá tartozó azon épületeket, amelyek már fel vannak szerelve épületautomatizálási és -szabályozási rendszerekkel, szintén mentesíteni kell a helyszíni vizsgálatok alól.

Az egyéni épülettulajdonosok dönthetnek úgy, hogy az épületet felszerelik az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (4) bekezdésében meghatározott követelményeknek megfelelő épületautomatizálási és -szabályozási rendszerrel. Ilyen esetekben a tagállamok határozhatnak úgy, hogy mentességet adnak ezeknek az épületeknek, még akkor is, ha a rendszereik nem érik el a 290 kW-os küszöbértéket. Ha azonban a tagállamok emellett döntenek, a mentességet bele kell foglalniuk az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelvet átültető intézkedéseikbe.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (5) bekezdése bevezeti azt a lehetőséget a tagállamok számára, hogy biztosítsák, hogy a lakóépületek fel legyenek szerelve folyamatos elektronikus felügyeleti funkcióval és hatékony ellenőrző funkcióval. Az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerekhez hasonlóan ezek az elemek valamilyen formában már jelen lehetnek a piacon. Azonban nem biztos, hogy teljesen megfelelnek az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (5) bekezdésében meghatározott követelményeknek. Ezért e rendszerek meghatározásakor és a nemzeti jogba való bevezetésük módjának megállapításakor foglalkozni kell ezekkel az eltérésekkel.

Az (EU) 2018/844 irányelv (39) preambulumbekezdése szerint a tagállamok dönthetnek úgy, hogy folytatják a már meglévő vizsgálati rendszerek működtetését. A 14. cikk (2) és (6) bekezdése szerinti mentességeket azonban ekkor is figyelembe kell venni.

2.3.2.9. Alternatív intézkedések

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (3) bekezdése meghatározza azokat a rendelkezéseket és kötelezettségeket, melyek alapján a tagállamok dönthetnek úgy, hogy alternatív intézkedéseket alkalmaznak a fűtési, illetve a kombinált fűtési és légkondicionáló rendszerekkel kapcsolatban. Ha így döntenek, a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy az alternatív intézkedések halmozott hatása egyenértékű legyen azzal a hatással, amelyet a 14. cikk (1) bekezdésében meghatározott vizsgálati rendszer alkalmazásával értek volna el. Tehát viszonyítási alapként ki kell számítani, hogy a 14. cikk (1) bekezdése szerinti intézkedésekkel milyen hatást lehetne elérni, hogy meg lehessen állapítani, hogy az alternatív intézkedések ugyanazon hatást eredményezik-e.

Az alábbi négy forgatókönyv leírja azokat a helyzeteket, amelyekkel a tagállamok alternatív intézkedések alkalmazása esetén szembesülhetnek.

a) 1. forgatókönyv: A tagállamok már alkalmaztak alternatív intézkedéseket a módosítás előtt, és úgy határoznak, hogy folytatják ezen intézkedések alkalmazását

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv módosítása lényegében nem változtat a vizsgálatok helyett alkalmazható alternatív intézkedésekre vonatkozó rendelkezéseken. A 14. cikk többi bekezdésének rendelkezéseiben eszközölt módosítások azonban érintik az alternatív intézkedéseket is. E rendelkezések többféleképp is érintik az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (3) bekezdését, amint azt a soron következő bekezdések ismertetik.

Az új küszöbérték (70 kW) bevezetése az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelvbe azzal jár, hogy az alternatív intézkedések alkalmazása mellett döntő tagállamoknak ezeket az intézkedéseket az új, megnövelt küszöbértéket elérő rendszerekre kell alkalmazniuk. Ez az alternatív intézkedések hatálya alá tartozó rendszerek számának és következésképp az elért energiamegtakarításnak a csökkenését eredményezheti.

Ezzel szemben a kombinált fűtési és szellőztető rendszerek szellőztető részének helyszíni vizsgálatára vonatkozó új követelmény valószínűleg növeli a hatást a vizsgálatonkénti energiamegtakarítás tekintetében. A tagállamoknak ezt figyelembe kell venniük az alternatív intézkedésekkel elérendő szint kiszámításakor.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikke (2) bekezdésének és a 14. cikk (6) bekezdésének mentességre vonatkozó rendelkezései (az energiahatékonysági kritérium hatálya alá tartozó rendszerek mentessége, illetve az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerekkel felszerelt épületek mentessége) szintén a helyszíni vizsgálatok számának csökkenését eredményezheti.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (5) bekezdése alapján a tagállamok követelményeket határozhatnak meg a lakóépületek elektronikus felügyeleti funkcióval és hatékony ellenőrző funkciókkal történő felszerelésére vonatkozóan. Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (6) bekezdése alapján az ilyen funkciókkal rendelkező épületek mentesülnek a helyszíni vizsgálatok alól. Ennek eredményeképp az alternatív intézkedéseket alkalmazó tagállamoknak ki kellene zárniuk az alternatív intézkedések köréből az épületek ezen csoportját, ha a fentebb említett követelmények alkalmazása mellett döntenek.

Azon intézkedések köre, amelyeket a tagállamok az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (3) bekezdésének alkalmazása céljából hozhatnak, nem változott a módosítással.

Mindezekre figyelemmel azon tagállamok, amelyek az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv alapján az alternatív intézkedések alkalmazásának folytatása mellett döntenek, kötelesek biztosítani, hogy az alternatív intézkedések összesített hatása egyenértékű legyen azzal a hatással, amelyet a 14. cikk (1) bekezdésében meghatározott vizsgálati rendszer alkalmazásával értek volna el. Ehhez – a 14. cikk (1) bekezdését, valamint az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv fentebb említett módosításait és követelményeit figyelembe véve – újra ki kell számítani a viszonyítási alapot, vagyis azt, hogy a 14. cikk (1) bekezdése alapján létrehozott vizsgálati rendszerrel milyen hatást lehetne elérni. Az újraszámítás segítségével az érintett tagállam meg tudja állapítani, hogy az általa hozott alternatív intézkedések ugyanazzal a hatással bírnak-e, mint a helyszíni vizsgálat, és ha nem, akkor módosítani tudja az intézkedéseket az egyenértékű hatás elérése érdekében.

A tagállamoknak e folyamat eredményeit bele kell foglalniuk az egyenértékűséget dokumentáló jelentésükbe, amelyet a 14. cikk (3) bekezdésével összhangban be kell nyújtaniuk a Bizottsághoz az alternatív intézkedések alkalmazását megelőzően.

b) 2. forgatókönyv: Az átültetést követően azok a tagállamok, amelyek már alkalmaztak alternatív intézkedéseket, úgy döntenek, hogy ezek jellegét megváltoztatják

Ez a forgatókönyv azt a helyzetet tükrözi, amikor egy tagállam a 14. cikk (3) bekezdésének a nemzeti jogba történő első átültetését követően úgy határoz, hogy megváltoztatja az általa hozott egyenértékű alternatív intézkedések hatályát és/vagy jellegét. Például: Az A., B. és C. intézkedéseket alkalmazó tagállam úgy dönt, hogy megváltoztatja azokat, és a C., D. és E. intézkedéseket kezdi alkalmazni.

Amint azt a fenti 1. forgatókönyvben említettük, az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (3) bekezdése előírja a tagállamoknak, hogy az alternatív intézkedések alkalmazását megelőzően tájékoztassák a Bizottságot ezen szándékukról. E célból – a 14. cikk (3) bekezdése szerint – a tagállamnak be kell nyújtania a Bizottsághoz egy újabb jelentést, amelyben bemutatja, hogy a módosított alternatív intézkedések hatása egyenértékű a 14. cikk (1) bekezdésében említett vizsgálati rendszerek hatásával. A Bizottság értékeli az új jelentést, biztosítandó, hogy a szóban forgó tagállam továbbra is egyenértékű megtakarítást érjen el.

c) 3. forgatókönyv: Az épületállomány változásai érintik a 14. cikk (1) bekezdésének hatályát, és következésképpen az alternatív intézkedések hatályát is

Mivel az épületállomány változik és fejlődik, a 14. cikk (1) bekezdésében meghatározott vizsgálati rendszer alkalmazási köre is ennek megfelelően változni fog. Például a közel nulla energiaigényű épületek számának növekedésével valószínű, hogy a 70 kW-ot meghaladó effektív névleges teljesítményű rendszerekkel rendelkező épületek aránya csökkenni fog. Az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerekkel felszerelt épületek (lásd a 2.8. fejezetet) pedig mentesülnek a helyszíni vizsgálatok alól. Idővel ez a két elem jelentősen befolyásolhatja a vizsgálati rendszerek alkalmazási körét, és ezáltal a tagállamok által bevezetett egyenértékű alternatív intézkedéseket is.

Ezeket a változásokat a tagállamok azonosíthatják önálló vizsgálat keretében, vagy tetten érhetik az alternatív intézkedéseik folyamatos értékelése révén. De észrevehetik ezeket a változásokat az integrált nemzeti energia- és éghajlat-politikai eredményjelentés keretében is, amelyet az (EU) 2018/1999 európai parlamenti és tanácsi rendelet (14) (a továbbiakban: az (EU) 2018/1999 rendelet) 17. cikke alapján kétévente kell benyújtaniuk.

Ha a tagállami épületállományban olyan mértékű változások következtek be, hogy az alternatív intézkedések alkalmazási köre vagy intenzitása már nem egyenértékű a vizsgálati rendszerével, a szóban forgó tagállamnak ki kell igazítania az alternatív intézkedéseket. A tagállamok ezt a már meglévő intézkedéseik módosításával vagy új intézkedések bevezetésével tehetik meg.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (3) bekezdése előírja a tagállamoknak, hogy az alternatív intézkedések alkalmazását megelőzően tájékoztassák a Bizottságot ezen szándékukról. Az épületállományban bekövetkezett változások miatt az adott tagállam kénytelen lehet módosítani az egyenértékű intézkedéseit; Ilyen esetekben az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (3) bekezdése szerint a szóban forgó tagállamnak a módosított alternatív intézkedések alkalmazását megelőzően tájékoztatnia kell a Bizottságot a változásokról.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (3) bekezdése szerint a tagállamoknak egy jelentés benyújtása révén kell tájékoztatniuk a Bizottságot, amelyben bemutatják, hogy a módosított alternatív intézkedések hatása egyenértékű a 14. cikk (1) bekezdésében említett vizsgálati rendszerek hatásával. A Bizottság értékeli az új jelentést, biztosítandó, hogy a szóban forgó tagállam továbbra is egyenértékű megtakarítást érjen el.

d) 4. forgatókönyv: A tagállam első ízben dönt úgy, hogy alternatív intézkedéseket vezet be

Ez a forgatókönyv arra a helyzetre vonatkozik, amikor egy tagállam, amely mindeddig helyszíni vizsgálati rendszert alkalmazott, először dönt úgy, hogy alternatív intézkedésekre vált.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (3) bekezdése előírja a tagállamoknak, hogy az alternatív intézkedések alkalmazását megelőzően tájékoztassák a Bizottságot ezen szándékukról. E célból – a 14. cikk (3) bekezdése szerint – a tagállamoknak be kell nyújtaniuk a Bizottsághoz egy jelentést, amelyben bemutatják, hogy az alternatív intézkedések hatása egyenértékű a 14. cikk (1) bekezdésében említett vizsgálati rendszerek hatásával. A Bizottság értékeli a jelentést, biztosítandó, hogy a szóban forgó tagállam egyenértékű megtakarítást érjen el.

e) Jelentések benyújtása

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (3) bekezdése szerint a tagállamoknak az alternatív intézkedések alkalmazását megelőzően egyenértékűségi jelentést kell benyújtaniuk a Bizottsághoz. A Bizottság értékeli ez a jelentést, és megfelelő intézkedéseket tesz a tagállam vonatkozásában.

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (3) bekezdése szerint a tagállamoknak az egyenértékűségi jelentést az integrált nemzeti energia- és éghajlat-politikai tervek (NECP) részeként kell benyújtaniuk. Az (EU) 2018/1999 rendelet 17. cikke szerint ezt minden tagállamnak a jelentéstételi ciklus soron következő megfelelő szakaszában kell benyújtania (15). Ha a jelentéstételi ciklus időzítése összhangban van az új vagy módosított alternatív intézkedések bevezetésével, a tagállam az egyenértékűségi jelentést egyszerűen a NECP mellékleteként is benyújthatja.

Ha az ütemezés nem így alakul, a tagállamnak – az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (3) bekezdésével összhangban – mindenképpen az intézkedések bevezetése előtt be kell nyújtania a jelentést a Bizottsághoz. A tagállamok benyújthatják jelentésüket közvetlenül a Energiaügyi Főigazgatósághoz is, bár – az (EU) 2018/1999 rendelet 17. cikke alapján – azt a NECP következő ciklusa során is be kell nyújtaniuk.

2.3.3. Az önszabályozó készülékek telepítésével kapcsolatos követelmények és az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdése, 14. cikkének (4) bekezdése és 15. cikkének (4) bekezdése)

2.3.3.1. Épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikkének 3a. pontja, 14. cikkének (4) bekezdése és 15. cikkének (4) bekezdése)

Az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek széles körben ismert és elterjedt koncepción alapulnak, és sokszor nagyon eltérő dolgokat jelentenek. Az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerekre vonatkozó követelmények tárgyalása előtt ki kell térnünk arra, hogy mit jelent ez a fogalom az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. és 15. cikkének alkalmazásában.

Először is, az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek fogalmát az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikkének 3a. pontja határozza meg, a következőképp (16):

„3a. »épületautomatizálási és -szabályozási rendszer«: olyan rendszer, amely magában foglalja mindazon termékeket, szoftvert és mérnöki szolgáltatásokat, amelyek automatikus vezérlés révén és a kézi működtetés megkönnyítésével elősegíthetik az épülettechnikai rendszerek energiahatékony, gazdaságos és biztonságos üzemeltetését;”

Ezenfelül az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. és 15. cikkének hatálya alá tartozó épületautomatizálási és -szabályozási rendszereknek alkalmasaknak kell lenniük a 14. cikk (4) bekezdésében és a 15. cikk (4) bekezdésében felsorolt összes feladatra, nevezetesen:

a) „az energiafelhasználás folyamatos ellenőrzése, naplózása, elemzése és kiigazításának lehetővé tétele;

b) az épület energiahatékonyságának értékelése, az épülettechnikai rendszerek hatékonyságcsökkenésének feltárása, a berendezések vagy az épülettechnikai rendszer kezeléséért felelős személy tájékoztatása az energiahatékonyság javításának lehetőségeiről; és

c) az összekapcsolt épülettechnikai rendszerekkel vagy az épületen belüli más készülékekkel való kommunikáció lehetővé tétele, valamint átjárhatóság az épülettechnikai rendszerekkel, függetlenül a különböző típusú jogvédett technológiáktól, berendezésektől és gyártóktól.”

Azon épületautomatizálási és -szabályozási rendszereknek, amelyeket az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (4) bekezdésében és 15. cikkének (4) bekezdésében előírt kötelezettségek alapján nem lakáscélú épületekbe telepítettek, meg kell felelniük az irányelv 2. cikkének 3a. pontjában foglalt fogalommeghatározásnak, és egyúttal alkalmasnak kell lenniük a fentebb felsorolt feladatokra. Ezt az alkalmasságot legalább az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. és 15. cikkének hatálya alá tartozó épülettechnikai rendszerek vonatkozásában biztosítani kell, amelyek a következők: fűtési rendszerek, légkondicionáló rendszerek, kombinált fűtési és szellőztető rendszerek, kombinált légkondicionáló és szellőztető rendszerek.

Bár az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek az épületek bizonyos kategóriái (pl. a nem lakáscélú épületek) esetében már elterjedtnek számítanak, a legtöbb épület nem rendelkezik ilyen fejlett rendszerekkel, ezért azon épületeket, amelyeknek meg kell felelniük a fenti kötelezettségeknek, korszerűsíteni kell, ami jelentős erőfeszítéseket igényelhet.

Különösen fontos ezért, hogy az érdekelt feleket (pl. a kötelezettségek hatálya alá tartozó épületek létesítménykezelői) felvilágosítsák arról, hogy a követelmények hatálya túlterjed azon, amit az ilyen rendszerek általában magukban foglalnak.

2.3.3.2. Önszabályozó készülékek (Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdése)

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv megemlíti az „önszabályozó készüléket”, de nem határozza meg pontosan. Az épületek energiabiztonságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdése azonban pontosítja a kifejezés jelentését: eszerint az ilyen készülékkel minden egyes szobában, (vagy indokolt esetben az épületegység meghatározott zónájában) önállóan szabályozható a hőmérséklet. Az e rendelkezések végrehajtásának eredményeképp beszerelt készülékeknek tehát:

a) lehetővé kell tenniük a fűtési teljesítménynek a beltéri hőmérséklettől (és opcionálisan más paraméterektől) függő automatikus kiigazítását (17);

b) lehetővé kell tenniük a fűtési teljesítmény szabályozását minden egyes szobában (vagy zónában) a szóban forgó szoba (vagy zóna) fűtési beállításainak megfelelően.

Ez konkrétan a következőket jelenti:

a) a fűtési teljesítmény manuális szabályozásán alapuló megoldások nem felelnének meg a követelményeknek, még akkor sem, ha a kiigazítás elvégezhető lenne valamely szoba (vagy zóna) szintjén;

b) szintén nem felelnének meg a követelményeknek azok a megoldások, amelyek ugyan lehetővé teszik a hőmérséklet automatikus szabályozását, de nem a szobák (vagy zónák) szintjén, hanem pl. lakásonként.

Fontos megjegyezni, hogy a beszerelt rendszer(ek) számától függetlenül az a lényeges, hogy a rendszerek lehetővé tegyék a felhasználók számára a hőmérsékleti beállítások kiigazítását, és biztosítsák, hogy a hőmérséklet megfeleljen ezeknek a beállításoknak (18).

Az alábbi táblázat indikatív példákat tartalmaz azon készülékekre vonatkozóan, amelyek különféle rendszertípusok követelményeinek is megfelelnek (19):

2. táblázat

Önszabályozó eszközök példái

Készülék Rendszertípus Szabályozó képesség Termosztatikus radiátorszelep Vízzel működő fűtési rendszerek és radiátorok A meleg víz hőleadó berendezésekben való áramlásának szabályozása a hőmérsékleti beállítás szerint Szoba hőszabályozója Vízzel működő fűtési rendszerek és felszíni fűtés (pl. padlófűtés) A melegvíz-áramlás szabályozása a felszíni fűtésben a helyiség keverőszelepének köszönhetően Ventilátoros konvektorok hőszabályozója Vízzel működő fűtési/hűtési rendszer A meleg/hideg víz és levegő áramlásának szabályozása a hőmérsékleti beállítás alapján Egyéni hőszabályozó Különálló fűtőberendezések vagy légkondicionálók A fűtési teljesítmény ellenőrzése a hőmérséklet-beállítástól függően

a) Fűtés, légkondicionáló vagy mindkettő?

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikke (1) bekezdésének második és harmadik albekezdése tágabb értelemben említi az épülettechnikai rendszereket, vagyis a 2. cikkben szereplő fogalommeghatározásnak megfelelően. Az önszabályozó készülékekre vonatkozó konkrét rendelkezéseket (harmadik albekezdés) illetően a szöveg nem határozza meg, hogy mely rendszerről van szó, hanem a hőmérséklet szabályozását említi, amely a fűtésre és a helyiséghűtési rendszerekre is vonatkozik.

Tehát nem csak a fűtési rendszereknek, hanem a légkondicionáló és a helyiséghűtési rendszereknek is meg kell felelniük az önszabályozó készülékekre vonatkozó követelményeknek.

Ebből következik, hogy a szövegben szereplő „fűtött zóna” kifejezést sem szabad úgy értelmezni, hogy az a követelményeket a fűtési rendszerekre korlátozza.

Tény azonban, hogy e rendelkezések középpontjában a fűtés áll, mivel a légkondicionáló/hűtési rendszerek túlnyomó többsége eleve rendelkezik szoba- és zónaszintű felügyeleti és ellenőrző funkcióval.

Továbbá a hőfejlesztő berendezések már meglévő épületekben történő cseréje esetében is kizárólag a fűtési rendszerekre vonatkozhat az önszabályozó készülékek beszerelésére vonatkozó követelmény (20).

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése sem írja elő önszabályozó készülékek beszerelését a hőelvonó berendezések már meglévő épületekben történő cseréjekor. A tagállamok azonban fontolóra vehetik egy ilyen kiegészítő követelmény előírását (21), mivel összhangban lenne ezen rendelkezések általános célkitűzéseivel: a megfelelő szabályozási képesség biztosításával és az energiapazarlás elkerülésével.

Az alábbi táblázat összefoglalja a lehetséges eseteket.

3. táblázat

Ezekben az esetekben kell előírni önszabályozó készülékek telepítését

Új vagy meglévő épület A beavatkozás típusa Kell-e alkalmazni az önszabályozó készülékek telepítésére vonatkozó követelményt? Új Fűtési rendszer telepítése Igen Új Helyiséghűtési rendszer telepítése Igen Meglévő Hőfejlesztő berendezések cseréje Igen, de csak a fűtési rendszer vonatkozásában Meglévő Hűtőberendezések cseréje Tagállamtól függ

b) Szoba- vagy zónaszinten?

Az elsődleges követelmény a szobaszintű hőmérséklet-szabályozás lehetőségének biztosítása. A zónaszintű önszabályozó készülékek telepítését azonban meg kell indokolni.

„Szoba” alatt egy épület falakkal, padlóval és mennyezettel körbehatárolt részét értjük.

A „fűtött zóna” az épület vagy annak önálló rendeltetési egysége zónájaként értendő, amely egyetlen szinten található, hőmérsékleti paraméterei és az ezekből következő hőmérséklet-szabályozási igényei homogének (vagyis ugyanazt jelenti, mint a „hőmérsékleti zóna”, amely az energiahatékonyság kiszámításával kapcsolatban gyakran használt fogalom).

Az alábbi két esetben (22) indokolt lehet a zónaszintű szabályozás előírása a szobaszintű szabályozás helyett:

a) irodaépületen belüli, egymás melletti irodahelyiségek, amelyeknek a beltéri környezeti követelményei azonosak;

b) egymás melletti szobák/helyiségek, amelyek fizikailag nincsenek egymástól elválasztva (pl. nappalival egybenyitott konyha egy lakásban).

A szabályozás legmegfelelőbb szintjének (vagyis hogy szobaszintű vagy zónaszintű szabályozásra van-e szükség) kiválasztása általában az adott épület vagy önálló rendeltetési egysége, valamint a benne lévő helyiségek kialakításától és használati céljától függ. A szabályozási szint kiválasztásakor a leginkább figyelembe veendő paraméter általában az, hogy több szobára is vonatkozhatnak-e ugyanazon beltéri környezeti követelmények, és ezáltal kezelhetők-e egyetlen zónaként (hőmérséklet-szabályozási szempontból). Az ilyen eseteket alaposan meg kell indokolni.

Bizonyos nemzeti, regionális vagy helyi sajátosságokat figyelembe véve azonban a tagállamok engedélyezhetik a zónaszintű hőmérséklet-szabályozást az épületeknek vagy azok önálló rendeltetési egységeinek bizonyos kategóriái esetében, ha ez kellőképpen indokolt. Ezekben az esetekben a tagállamoknak egyértelműen meg kell határozniuk az épületeknek vagy azok önálló rendeltetési egységeinek az érintett kategóriáit, valamint a figyelembe vett nemzeti, regionális vagy helyi sajátosságokat. Meg kell továbbá indokolniuk (23), hogy miért engedélyezik az épületek vagy azok önálló rendeltetési egységei szóban forgó kategóriái esetében az elsődleges követelménytől való eltérést.

2.3.3.3. Mikor alkalmazandóak a kötelezettségek? Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdése, 14. cikkének (4) bekezdése és 15. cikkének (4) bekezdése

a) Önszabályozó készülékek (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdése)

A szöveg előírja, hogy az új épületeket önszabályozó készülékekkel kell felszerelni. Ugyanezt írja elő a már meglévő épületek tekintetében a hőfejlesztő berendezések cseréje esetén.

A kötelezettségek az összes épülettípusra és az összes rendszerre vonatkoznak, kivéve, ha a teljesítésük műszakilag és gazdaságilag nem megvalósítható (lásd a (b). szakaszt).

Az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikkének 15b. pontja a következőképp határozza meg a „hőfejlesztő berendezést”:

„»hőfejlesztő berendezés«: a fűtési rendszer azon része, amely az alábbi eljárások közül egy vagy több felhasználásával hasznos hőt állít elő: a) fűtőanyagok elégetése például kazánban; b) az elektromos ellenállásos fűtőrendszer fűtőelemeiben fellépő hőhatás (Joule-hatás) felhasználásával; c) a környezeti levegőből, a szellőztető berendezésből távozó használt levegőből vagy vízből vagy talajbeli hőforrás(ok)ból való, hőszivattyúval történő hőelvonás;”

Fontos megjegyezni, hogy e a fogalommeghatározás nem tesz különbséget a hőleadó berendezésektől eltérő hőfejlesztő berendezések (pl. bojlerek és radiátorok) és azon hőfejlesztő berendezések között, amelyek különálló fűtési rendszerben, a hőleadó berendezéssel integráltan működnek (pl. ellenállásos fűtőberendezések). Ez azt jelenti, hogy (az önszabályozásra vonatkozó) kötelezettségek az utóbbi esetben is érvényesek (azaz amikor egy meglévő épületben cserélik le a különálló fűtési rendszert).

Ha egy adott épület több hőfejlesztő berendezéssel is rendelkezik, előfordulhat, hogy a hőfejlesztő berendezéseknek csak egy részét cserélik le. Ilyen esetekben is érvényes az önszabályozó berendezések beépítésére irányuló kötelezettség, amennyiben ez műszaki, funkcionális és gazdasági szempontból megvalósítható. Különösen ha több hőfejlesztő berendezés kapcsolódik egymáshoz, és szolgálja ki ugyanazt a teret, és e hőfejlesztő berendezések közül legalább egyet lecserélnek, akkor ez a követelmény érvénybe lép. Ha az épület több olyan hőfejlesztő berendezéssel van felszerelve, amelyek egymástól függetlenek, és eltérő helyiségek fűtésére szolgálnak, a tagállamok megengedhetik, hogy a követelmény csak arra a helyiségre/azokra a helyiségekre vonatkozzon, amelynek fűtését a lecserélt hőfejlesztő berendezés/berendezések biztosítja/biztosítják.

Ha a meglévő épületek távfűtéssel rendelkeznek, és nincsenek épületszintű hőfejlesztő berendezéssel felszerelve, az önszabályozó berendezések beépítésére vonatkozó követelményt általában a távhőfejlesztő berendezés cseréje esetén kell alkalmazni. Bizonyos esetekben ez nehézségekbe ütközhet, pl. a tulajdonjog (24) vagy a gazdasági megvalósíthatóság (25) kapcsán. Ilyen esetekben a tagállamok alternatív lehetőségeket is vizsgálhatnak annak biztosítása érdekében, hogy önszabályozó berendezések kerüljenek beépítésre, például:

a) előírhatják, hogy az épületekben található hőcserélők cseréje esetén önszabályozó berendezéseket kell beépíteni;

b) kidolgozhatnak és végrehajthatnak egy, az önszabályozó berendezések fokozatos bevezetésére irányuló ütemtervet, amelynek célja az épületek teljes lefedettsége, ugyanakkor a költségek kellő időben történő eloszlása.

A fűtési rendszerrel már rendelkező meglévő épületben vagy önálló rendeltetési egységében egy új fűtési rendszer beépítése (pl. az egyedi fűtési rendszerek helyébe lépő, központi fűtési rendszer telepítése) nyomán érvénybe lép az önszabályozó berendezések beépítésének követelménye, mivel az a hőfejlesztő berendezések cseréjével jár.

Fűtési rendszer egy olyan építményben történő beépítése, amely korábban nem számított az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv értelmében vett épületnek, de amely – például későbbi – felújítás következtében az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv értelmében vett épületté válik, szintén az önszabályozó berendezések beépítésére vonatkozó követelmény érvényességét vonja maga után.

b) Épületautomatizálási és -szabályozási rendszer (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (4) és 15. cikkének (4) bekezdése)

Az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek beépítésére vonatkozó rendelkezéseket minden (azaz új építésű és meglévő), 290 kW-nál nagyobb effektív névleges teljesítményű fűtési rendszerrel vagy kombinált fűtési és szellőztető rendszerekkel rendelkező, nem lakáscélú épületre alkalmazni kell.

A 290 kW-os küszöb külön-külön vonatkozik az egyes rendszerekre, azaz a kötelezettségek a 14. cikk (4) bekezdése és a 15. cikk (4) bekezdése értelmében a következő esetek mindegyikében érvényesek:

a) ha a fűtési rendszer effektív névleges teljesítménye meghaladja a 290 kW-ot;

b) ha a kombinált fűtési és szellőztető rendszer effektív névleges teljesítménye meghaladja a 290 kW-ot;

c) ha a légkondicionáló rendszer effektív névleges teljesítménye meghaladja a 290 kW-ot;

d) ha a kombinált légkondicionáló és szellőztető rendszer effektív névleges teljesítménye meghaladja a 290 kW-ot.

Az effektív névleges teljesítmény meghatározásának további pontosítása a 2.3.2.2. szakaszban olvasható.

2.3.4. Műszaki, gazdasági és funkcionális megvalósíthatóság (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdése, 14. cikkének (4) bekezdése és 15. cikkének (4) bekezdése)

A „megvalósíthatóság” fogalma a következő szempontjából bír jelentőséggel:

a) az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdésében foglalt rendszerkövetelmények alkalmazása, „amennyiben ez műszaki, funkcionális és gazdasági szempontból megvalósítható (26)”, valamint

b) az önszabályozó berendezések beépítése (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdése) és az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek létesítése (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 14. cikkének (4) és 15. cikkének (4) bekezdése), mivel a kapcsolódó követelmények csak akkor alkalmazandók, „amennyiben ez műszaki és gazdasági szempontból megvalósítható”.

Megjegyzendő, hogy a tagállamok feladata annak részletes meghatározása, hogy mely konkrét esetekben fordulhat elő, hogy a követelmények teljesítése műszaki, gazdasági és/vagy funkcionális szempontból nem megvalósítható. A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy ezek az esetek világosan azonosíthatók, körülhatárolhatók és indokolhatók legyenek (27).

A műszaki, gazdasági és funkcionális megvalósíthatóság értelmezését nem szabad kizárólag az érdekelt felek (pl. tulajdonosok vagy rendszertelepítők (28)) megítélésére bízni. A megvalósíthatóság értékelésének feltételeit tagállami szinten, vagy amennyiben a regionális feltételek az adott tagállam területének csak egy részét érintik, regionális szinten kell meghatározni. Az utóbbi esetben azonban a regionális feltételeket nemzeti átültető intézkedésekben kell meghatározni. E feltételeket minden esetben dokumentálni kell (pl. műszaki iránymutatások részeként), és a nemzeti vagy adott esetben a regionális területen egységesen kell alkalmazni. Végül a rendszerkövetelmények alkalmazásának hiányát a közigazgatási hatóságok által kialakított és felügyelt, egyértelmű eljárások során kell értékelni.

Az eljárások különbséget tehetnek az egyes épülettípusok között, kitérve különösen olyan épülettípusokra, amelyeknél gondot jelent a műszaki, gazdasági vagy funkcionális megvalósíthatóság.

Példát jelentenek erre a történelmi vagy műemléképületek, amelyekre vonatkozhatnak olyan egyedi korlátozások, amelyek megnehezítik egyes követelmények alkalmazását. Ebben az összefüggésben megjegyzendő, hogy a követelményeknek való megfelelés elvben nem változtathatja meg a történelmi vagy műemléképületek jellegét vagy külsejét.

A kétségek elkerülése érdekében azt is meg kell jegyezni, hogy a követelmények minden olyan épületfajtára is vonatkoznak, amelyek esetében az irányelv lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az energiahatékonyságra vonatkozó minimumkövetelmények alkalmazásától való eltéréseket vezessenek be (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 4. cikkének (2) bekezdése).

Mindazonáltal a követelmények teljesítésének műszaki, gazdasági és/vagy funkcionális megvalósíthatóságának értékelésekor figyelembe lehet venni egyes épületek sajátosságait. Kivételes esetekben, ha a bizonyítékok alapján az a következtetés vonható le, hogy a követelményeknek való megfelelés egy adott épület esetében műszaki, gazdasági vagy funkcionális szempontból kivitelezhetetlen, a követelményektől el lehet tekinteni. Ilyen következtetésre csak eseti alapon lehet jutni, és a tagállamok nem vezethetnek be bármelyik épületfajtára rendszeres mentességet.

A következő táblázat bemutatja, hogy a megvalósíthatóság egyes típusai hogyan értelmezhetők, és példákat is felsorol.

4. táblázat

A műszaki, gazdasági és funkcionális megvalósíthatóság értelmezése

A megvalósíthatóság típusa (29) Jelentés Példák Műszaki megvalósíthatóság Műszaki megvalósíthatóságról akkor beszélünk, ha a rendszer és az épület (vagy önálló rendeltetési egység) műszaki jellemzői lehetővé teszik a követelmények alkalmazását. Nem áll fenn műszaki megvalósíthatóság akkor, ha a követelményeket műszaki szempontból lehetetlen alkalmazni, azaz ha a rendszer műszaki jellemzői akadályozzák meg a követelmények alkalmazását. A műszaki megvalósíthatóság akkor jelenthet problémát, ha a rendszer nem teszi lehetővé azon berendezések beépítését, amelyek a követelményeknek való megfeleléshez szükségesek, például ha: — szellőztető rendszerek hővisszanyerésre vonatkozó követelményei esetében a bemenet és a kimenet nem ugyanazon a területen helyezkedik el; — a csővezetékek szigetelésére vonatkozó követelmények esetében a csővezetékek egy része nem hozzáférhető. Gazdasági megvalósíthatóság A gazdasági megvalósíthatóság a követelmények alkalmazásával járó költségekre, valamint arra vonatkozik, hogy: i. a költségek arányban állnak-e a tervezett beavatkozás (pl. a rendszer korszerűsítésének) költségeivel; ii. a várható előnyök meghaladják-e a költségeket (30), figyelembe véve a rendszer várható élettartamát. A gazdasági megvalósíthatóságot pl. a következők alapján lehet kiszámítani: — a követelmények alkalmazásával járó költségeinek és a tervezett beavatkozás (pl. hőfejlesztő berendezés cseréje) költségeinek maximális aránya; — a megtérülés maximális időtartama, figyelembe véve a követelmények alkalmazásával járó, pénzben kifejezhető hasznot. Funkcionális megvalósíthatóság (31) Funkcionálisan nem megvalósítható a követelmények alkalmazása, ha az olyan változásokat eredményezne, amelyek akadályoznák a rendszer működését vagy az épület (vagy önálló rendeltetési egység) használatát, figyelembe véve a rendszerre és/vagy épületre esetlegesen vonatkozó konkrét korlátozásokat (pl. rendeleteket). A rendszerkövetelmények alkalmazása például funkcionálisan nem megvalósítható, ha: — az alkalmazandó (pl. biztonsági) előírások a követelményeknek ellentmondanak; — a követelmények alkalmazása az épület vagy az önálló rendeltetési egység használhatóságát jelentős mértékben veszélyeztetné (pl. jelentős épületterület-vesztéssel járna).

a) Az önszabályozó készülékek beépítésének műszaki és gazdasági megvalósíthatóságával kapcsolatos további szempontok

Az esetek túlnyomó többségében az önszabályozó készülékek beépítésének műszaki és gazdasági megvalósíthatósága, valamint a hőmérsékletnek az egyes helyiségek (vagy zónák) szintjén történő önálló szabályozásának szükségessége már a tervezési szakaszban megoldható, ami megakadályozza, hogy a későbbi szakaszokban merüljenek fel technikai akadályok, és biztosítja a kapcsolódó költségek optimális szintjét. Egyszerű példa arra az esetre, ha műszakilag nem lenne megvalósítható az önszabályozó készülék beépítése egy adott helyiségben vagy zónában, amikor ez a helyiség vagy zóna nincs fűtve (vagy hűtve).

A meglévő épületeknél a műszaki megvalósíthatóság gondot jelenthet akkor, ha az önszabályozó készülékek beépítése nem lehetséges anélkül, hogy a rendszereken és/vagy az épületen jelentős átalakításokat hajtanának végre, ami elkerülhetetlenül túl magas költségekkel járna (ez igaz lehet pl. a már meglévő épületekben található padlófűtés-rendszerek egyes típusaira).

A gazdasági megvalósíthatóság szintén gondot jelenthet a meglévő épületek esetében, ha az önszabályozó berendezések beépítésével járó költség a hőfejlesztő berendezés cseréjének költségével összevetve túl magas. Ha a tagállamok a megvalósíthatóság költségalapú értékelése mellett döntenek, pontosítaniuk kell, hogy a költségeket hogyan számolják ki, és hogyan vetik össze egymással. A következő két megközelítést érdemes megfontolni:

a) Az önszabályozó készülékek beszerelésével járó kezdeti költségeknek a hőfejlesztő berendezések cseréjével járó költségekkel történő összehasonlítása, és a kettő közötti maximális arány küszöbértékének meghatározása. Ez a megközelítés összhangban áll az (EU) 2018/844 irányelv (21) preambulumbekezdésével, amelynek szövege a következő: „A beltéri hőmérsékletnek a minden egyes szobában vagy indokolt esetben az épületegység meghatározott fűtött zónájában való önálló szabályozására alkalmas önszabályozó készülékek meglévő épületekbe történő telepítését abban az esetben kell megfontolni, ha az gazdaságilag megvalósítható, így például akkor, ha költsége alacsonyabb, mint a lecserélt hőfejlesztők összköltségének 10 %-a.”

b) Az önszabályozó készülékek beszerelésével járó kezdeti költségeknek a beszerelésükből fakadó várható energiaköltség-megtakarításokkal történő összehasonlítása, és a maximális költségmegtérülési időszak küszöbértékének (pl. 5 év) meghatározása.

Bár mindkét megközelítésre van lehetőség, az utóbbi opciót érdemes előnyben részesíteni, mivel az esetek túlnyomó többségében a kezdeti költségek rövid időn (jellemzően 2-3 éven) belül megtérülnek.

5. táblázat

A műszaki és gazdasági megvalósíthatóság lehetséges értelmezése az önszabályozó készülékek beszerelése tekintetében

Megvalósíthatóság típusa Hogyan értelmezhető? Mire vonatkozhat? Új épületek Meglévő épületek Műszaki megvalósíthatóság A helyiségben (zónában) nincs fűtés/hűtés. Igen (de ritkán) Igen (de ritkán) A fűtési rendszer nem teszi lehetővé az önszabályozó készülékek beszerelését. Nem Igen (de nem gyakran) Gazdasági megvalósíthatóság A kezdeti költségek a többi költséghez képest túl magasak. Nem Igen (de nem gyakran) A befektetés nem térül meg kellőképpen. Nem Igen (de ritkán)

b) Az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek beépítésének műszaki és gazdasági megvalósíthatóságával kapcsolatos további szempontok

Az esetek túlnyomó többségében az a kérdés, hogy az önálló épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek beszerelése műszaki és gazdasági szempontból megvalósítható-e, nem vonatkozik az új épületekre, mivel:

a) az épület és a rendszer kialakítása biztosíthatja, hogy ne legyenek az épületautomatizálási és -szabályozási rendszer beszerelésének technikai akadályai;

b) az épület és a rendszer kialakítása biztosíthatja, hogy az épületautomatizálási és -szabályozási rendszer beszerelésének költségei a minimálisra csökkenjenek;

c) az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek telepítése az új, nagy méretű, nem lakáscélú épületek esetében már most bevett gyakorlatnak számít.

A meglévő épületek esetében a műszaki megvalósíthatóság csak akkor jelenthet gondot, ha az épülettechnikai rendszer nem szabályozható, vagy ha annak szabályozhatóvá tétele a rendszer és/vagy az épület jelentős átalakítását tenné szükségessé, ami elkerülhetetlenül túl magas költségekkel járna. Ezek a helyzetek a régi rendszerekkel felszerelt épületekre korlátozódnak, és ritkán fordulhatnak elő.

Az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek meglévő épületekben történő létesítésének gazdasági megvalósíthatósága szintén összefüggésbe hozható a kezdeti és működési költségekkel és/vagy a költségek megtérüléséhez szükséges időszakkal. Az egyik lehetséges megközelítés a gazdasági megvalósíthatóságnak az épületautomatizálási és -szabályozási rendszer által elért várható energiaköltség-megtakarítás alapján történő értékelése, majd annak az épületautomatizálási és -szabályozási rendszer létesítésével járó kezdeti és üzemeltetési költségekkel történő összehasonlítása a rendszer teljes élettartama során. Ez kiegészülhet az épületautomatizálási és -szabályozási rendszernek a szóban forgó épületben történő létesítésével járó kezdeti költségek arányosságának olyan paraméterek alapján történő értékelésével, mint például az épület mérete vagy energiafogyasztása (32).

6. táblázat

A műszaki és gazdasági megvalósíthatóság lehetséges értelmezése az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek telepítése tekintetében

Megvalósíthatóság típusa Hogyan értelmezhető? Mire vonatkozhat? Új épületek Meglévő épületek Műszaki megvalósíthatóság Az épülettechnikai rendszerek jelentős átalakítások nélkül nem szabályozhatók. Nem Igen (de ritkán) Gazdasági megvalósíthatóság A kezdeti költségek az épület tulajdonságaihoz képest túl magasak. Nem Igen (de ritkán) A befektetés nem térül meg kellőképpen. Nem Igen (de ritkán)

2.4. Iránymutatás az épülettechnikai rendszerekre és azok helyszíni vizsgálataira, az önszabályozó készülékekre, valamint az épületautomatizálási és -szabályozási rendszerekre vonatkozó rendelkezések átültetéséhez

2.4.1. Az épülettechnikai rendszerekre vonatkozó követelmények és azok általános energiahatékonyságának értékelése és dokumentálása (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikke, 8. cikkének (1) bekezdése, valamint 14. és 15. cikke).

2.4.1.1. Fogalommeghatározások átültetése (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikke)

Adott esetben a tagállamoknak meg kell fontolniuk, hogy az épülettechnikai rendszerek fogalommeghatározását további pontosításokkal egészítsék ki, például azért, hogy részletesebben ismertessék az épületautomatizálási és -szabályozási rendszer által elvártan elérendő teljesítményt.

2.4.1.2. Rendszerkövetelmények megállapítása (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdése)

a) Új épülettechnikai rendszer

A módosítás előtt figyelmen kívül hagyott rendszerek (épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek és helyszíni villamosenergia-termelésre szolgáló rendszerek) esetében a tagállamoknak nemzeti szintű rendszerkövetelményeket kell meghatározniuk és bevezetniük, továbbá biztosítaniuk kell, hogy ezek a követelmények az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdésében említett összes szempontra kiterjedjenek: „általános energiahatékonyság”, „megfelelő telepítés”, „megfelelő méretezés”, „beállítás” és „ellenőrzés”. A következő táblázat felvázolja e követelmény-területek jelentését, és (kizárólag szemléltetés céljából) példákat is említ arra a két rendszertípusra, amelyekkel az épülettechnikai rendszereknek az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelvben található felsorolása kiegészült.

7. táblázat

Rendszerkövetelmények különféle területei

Követelmény típusa Mire vonatkozik? Példák Épületautomatizálási és -szabályozási rendszerek Helyszíni villamosenergia-termelés „általános energiahatékonyság” A rendszer egészének energiahatékonysága (nem tévesztendő össze a termék- vagy komponens-szintű energiahatékonysággal, sem pedig a teljes épület energiahatékonyságával) Szabályozási képességek, amelyek kihatnak az épület energiahatékonyságára (pl. az EN 15232 szabványból (33) kiindulva) A rendszer energiahatékonysági tényezője fotovillamos rendszer esetében (pl. az EN 15316-4-6 szabványnak (34) megfelelően) „megfelelő méretezés” A rendszer megfelelő mérete vagy kapacitása, tekintettel az épületnek a várható használati körülmények között felmerülő szükségleteire és tulajdonságaira. Az épület típusa, várható hasznosítása, a potenciális energiamegtakarítás alapján meghatározza az optimális szabályozási képességeket. A villamosenergia-költségek csökkenése, a rendelkezésre álló beépítési terület és egyéb esetleges korlátozások alapján meghatározza a fotovillamos (PV) rendszer optimális méretét „megfelelő telepítés” Hogyan kell a rendszert az épületben telepíteni ahhoz, hogy megfelelően működjön Képzett és/vagy szakképzett üzembe telepítő Képzett és/vagy szakképzett üzembe telepítő „megfelelő beállítás” A rendszeren végzett tesztelési és finomhangolási tevékenységek a telepítés után, valós használati körülmények között Telepítés után elvégzendő tesztek sora, amelynek célja annak ellenőrzése, hogy a rendszer az előírásoknak megfelelően működik-e Telepítés után elvégzendő tesztek sora, amelynek célja annak ellenőrzése, hogy a rendszer az előírásoknak megfelelően működik-e „megfelelő ellenőrzés” A rendszerek kívánatos vagy szükséges ellenőrzési képességei Az ellenőrzési funkciók köre (Adott esetben) a villamosenergia-ellátás ellenőrzése (pl. hálózati, önellátás vagy tárolás)

b) A módosítás előtt már szabályozott rendszerek

A módosítás előtt már szabályozott rendszerek esetében a tagállamoknak érdemes megfontolniuk az (EU) 2018/844 irányelv átültetését, amely lehetőséget nyújt az alkalmazandó rendszerkövetelmények felülvizsgálatára és akár naprakésszé tételére is. A felülvizsgálat különösen annak ellenőrzésére nyújthat lehetőséget, hogy az alkalmazandó követelmények kellően lefedik-e az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelvben felsorolt területeket, továbbá annak mérlegelését is lehetővé teheti, hogy szükséges-e a követelmények továbbfejlesztése. A Concerted Action EPBD (35) európai hálózat ajánlása szerint: i. az alkalmazandó követelmények általában a komponens-szintű energiahatékonysági követelményekre összpontosulnak; továbbá ii. az egyéb területek (pl. megfelelő telepítés, megfelelő méretezés, beállítás és ellenőrzés) kezelésének módja az EU-n belül is sokféle lehet. A tagállamokat ezért arra ösztönzik, hogy vegyenek részt ebben a felülvizsgálatban, és adott esetben támaszkodjanak a már rendelkezésre álló bevált gyakorlatokra.

c) A környezettudatos tervezésről szóló irányelv szerinti termékspecifikus rendeletek figyelembevétele

Az épülettechnikai rendszerek számos olyan terméket foglalnak magukban, amely a 2009/125/EK irányelvet (a környezettudatos tervezésről szóló irányelvet) végrehajtó termékspecifikus rendeletek hatálya alá tartozik. A környezettudatos tervezésről szóló irányelvet végrehajtó termékspecifikus rendeletekkel kapcsolatban – amelyek az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2. cikkének 3. bekezdésében meghatározott épülettechnikai rendszerek részét képező termékekre vonatkoznak – érdemes kiemelni, hogy az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdésében foglalt követelmények az épületekbe beépített egész rendszerekre vonatkoznak, nem pedig a különálló komponensek energiahatékonyságára, amely a környezettudatos tervezésről szóló irányelvet végrehajtó termékspecifikus rendeletek hatálya alá tartozik. Például az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdésében foglalt követelmények hatálya a vízzel működő fűtési rendszerek esetében a teljes rendszerre (kazánokra, elosztó és kibocsátó komponensekre) vonatkozik, míg a környezettudatos tervezés követelményeinek hatálya az egyazon rendszer részét képező termékek esetében csak a kazánokra vonatkozó követelményekre korlátozódik.

Általában kedvező a nagy energiahatékonyságú termékek beépítésének ösztönzése, ha azonban az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdésében foglalt követelmények olyan termékekre vonatkoznának, amelyek a környezettudatos tervezésről szóló irányelvet végrehajtó termékspecifikus rendeletek hatálya alá tartoznak, e követelmények nem lehetnek az említett rendeletek által meghatározott követelményeknél szigorúbbak, hiszen a környezettudatos tervezésről szóló irányelvet végrehajtó termékspecifikus rendeletek közvetlenül alkalmazandó harmonizációs intézkedések.

Bizonyos, a környezettudatos tervezésről szóló iránye