HU Az Európai Unió Hivatalos Lapja L 176/338

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 2013/36/EU IRÁNYELVE

(2013. június 26.)

a hitelintézetek tevékenységéhez való hozzáférésről és a hitelintézetek és befektetési vállalkozások prudenciális felügyeletéről, a 2002/87/EK irányelv módosításáról, a 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről

(EGT-vonatkozású szöveg)

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,

tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 53. cikke (1) bekezdésére,

tekintettel az Európai Bizottság javaslatára,

a jogalkotási aktus tervezete nemzeti parlamenteknek való megküldését követően,

tekintettel az Európai Központi Bank véleményére (1),

rendes jogalkotási eljárás keretében,

mivel:

(1) A hitelintézetek tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló, 2006. június 14-i 2006/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (2), valamint a befektetési vállalkozások és hitelintézetek tőkemegfeleléséről szóló, 2006. június 14-i 2006/49/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (3) több alkalommal jelentősen módosították. A 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelv számos rendelkezése hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra egyaránt alkalmazandó. Az egyértelműség és a rendelkezések következetes alkalmazásának biztosítása érdekében e rendelkezéseket új, a hitelintézetekre és a befektetési vállalkozásokra egyaránt alkalmazandó jogalkotási aktusokban, mégpedig ezen irányelvben és az 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletben 2013. június 26 (4) kell egyesíteni. Az elérhetőbbé tétel érdekében a 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelvek mellékleteinek rendelkezéseit be kell építeni ezen irányelv és az említett rendelet rendelkező részébe.

(2) Ennek az irányelvnek célszerű tartalmaznia többek között az üzleti tevékenység engedélyezését, a befolyásoló részesedések szerzését, a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlását, a székhely szerinti és fogadó tagállamok felügyeleti hatóságainak hatásköreit e tekintetben szabályozó rendelkezéseket, valamint a hitelintézetek és befektetési vállalkozások induló tőkéjét és felügyeleti felülvizsgálatát szabályozó rendelkezéseket. Ezen irányelv fő célja és tárgya a hitelintézetek és befektetési vállalkozások tevékenységéhez való hozzáférésre vonatkozó nemzeti rendelkezések koordinálása, valamint irányításuk részletes szabályainak és felügyeleti keretüknek a megállapítása. A 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelv a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményeket is tartalmazott. Ezeket a követelményeket az 575/2013/EU rendeletbe kell belefoglalni, amely a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozóan egységes és közvetlenül alkalmazandó prudenciális követelményeket állapít meg, mivel az ilyen követelmények a hitelintézetek és befektetési vállalkozások által birtokolt több eszköz tekintetében is szorosan kapcsolódnak a pénzügyi piacok működéséhez. Ennek megfelelően ezt az irányelvet az 575/2013/EU rendelettel együtt kell értelmezni és az említett rendelettel együtt alkotja a banki tevékenységeket, a felügyeleti keretet és a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális szabályokat szabályozó jogi keretet.

(3) Az 575/2013/EU rendeletben meghatározott általános prudenciális követelményeket olyan egyedi intézkedések egészítik ki, amelyekről az illetékes hatóságok hoznak döntést a hitelintézetek és befektetési vállalkozások folyamatos felügyeleti felülvizsgálatát követően. Az ilyen felügyeleti intézkedések körét többek között ebben az irányelvben kell meghatározni, az illetékes hatóságok számára pedig lehetővé kell tenni, hogy mérlegeljék, melyik intézkedést kell alkalmazni. A likviditásra vonatkozó ilyen egyedi intézkedések tekintetében az illetékes hatóságoknak többek között figyelembe kell venniük az Európai Bankfelügyeleti Bizottságnak a likviditási költség-haszon allokációról szóló, 2010. október 27-i iránymutatásában meghatározott elveket.

(4) A pénzügyi eszközök piacairól szóló, 2004. április 21-i 2004/39/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (5) lehetővé teszi a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai által engedélyezett és e hatóságok által felügyelt befektetési vállalkozások számára fióktelepek létrehozását és a szabad szolgáltatásnyújtást más tagállamokban. Az említett irányelv ennek megfelelően rendelkezik a befektetési vállalkozások működésének engedélyezésére és üzleti tevékenységének folytatására vonatkozó szabályok összehangolásáról. Nem határozza meg azonban ezen vállalkozások indulótőkéjének összegét, sem pedig az ezen vállalkozások által viselt kockázatok figyelemmel kísérésére szolgáló közös keretet, amiről ennek az irányelvnek kell rendelkeznie.

(5) Ennek az irányelvnek a belső piac működéséhez nélkülözhetetlen eszközt kell képeznie a hitelintézeti tevékenység területén mind a letelepedés, mind a pénzügyi szolgáltatások nyújtásának szabadsága szempontjából.

(6) A belső piac zavartalan működése nemcsak jogi szabályozást tesz szükségessé, hanem a tagállamok illetékes hatóságai közötti szoros és rendszeres együttműködést, valamint a szabályozási és felügyeleti gyakorlat jelentősen megerősített konvergenciáját is.

(7) Az európai felügyeleti hatóság (Európai Bankhatóság, EBH) létrehozásáról szóló 1093/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (6) létrehozta az EBH-t. Ennek az irányelvnek figyelembe kell vennie az EBH említett rendeletben meghatározott szerepét és funkcióját, valamint az EBH-ra történő feladat-átruházáskor követendő eljárásokat.

(8) Mivel ez az irányelv és az 575/2013/EU rendelet kibővíti az EBH feladatkörét, az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak és a Bizottságnak biztosítania kell, hogy megfelelő humán és pénzügyi erőforrások álljanak az EBH rendelkezésére.

(9) A bankunió felé vezető első lépést jelentő egységes felügyeleti mechanizmusnak biztosítania kell a hitelintézetek prudenciális felügyeletével kapcsolatos uniós szakpolitika koherens és eredményes végrehajtását és a pénzügyi szolgáltatások egységes szabálykönyvének valamennyi érintett tagállam hitelintézeteire azonos módon való alkalmazását, továbbá e hitelintézetek minden nem prudenciális megfontolástól mentes, legjobb minőségű felügyeletét. Az egységes felügyeleti mechanizmus az alapja a bankunió irányába teendő következő lépéseknek is. Ez azt az elvet tükrözi, amely szerint közös intervenciós mechanizmusok válság esetén történő bevezetése előtt közös ellenőrzéseket kell végrehajtani annak érdekében, hogy csökkenjen annak a valószínűsége, hogy az intervenciós mechanizmusokat ténylegesen alkalmazni kelljen. Az Európai Tanács a 2012. december 14-i következtetéseiben megállapította, hogy „a Bizottság 2013 folyamán javaslatot fog benyújtani az egységes felügyeleti mechanizmusban részt vevő tagállamokra vonatkozó egységes szanálási mechanizmusra vonatkozóan, amelyet a társ-jogalkotóknak prioritásként kell megvizsgálniuk, hogy a jelenlegi parlamenti ciklus alatt sor kerülhessen az elfogadásukra.”. Tovább lehetne erősíteni a pénzügyi keret integrációját egy megfelelő és hatékony óvintézkedéseket tartalmazó egységes szanálási mechanizmus létrehozásával, biztosítandó, hogy a bankszanálási határozatok meghozatala gyorsan, pártatlanul és minden fél érdekeit szem előtt tartva történjen.

(10) A bizonyos tagállamokat érintő felügyeleti feladatok Európai Központi Bankra (EKB) ruházásának összhangban kell lennie a Pénzügyi Felügyeletek Európai Rendszerének 2010-ben létrehozott keretrendszerével, valamint azzal a célkitűzéssel, hogy egységes szabálykönyvet kell kidolgozni és az Unió egészében fokozni kell a felügyeleti gyakorlatok konvergenciáját. Az EKB-nak a feladatait a vonatkozó releváns elsődleges és másodlagos uniós jogra, az állami támogatások, a versenyszabályok és az összefonódás-ellenőrzési szabályok területén hozott bizottsági határozatokra és a minden tagállamra vonatkozó egységes szabálykönyvre figyelemmel és azoknak megfelelően kell végeznie. Az Unión belüli felügyeleti konvergenciát és a felügyeleti eredmények következetességét biztosító szabályozástechnikai és végrehajtás-technikai standardtervezetek, iránymutatások és ajánlások kidolgozása az EBH feladata. Az EKB-nak nem szabad elvégeznie ezeket a feladatokat, azonban az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 132. cikke szerinti, rendeletek elfogadására vonatkozó hatásköreit az EBH által kidolgozott tervezetek alapján az Európai Bizottság által elfogadott uniós jogi aktusokkal összhangban, illetve az 1093/2010/EU rendeletnek az EBH által kiadott iránymutatásokról és ajánlásokról szóló 16. cikkével összhangban kell gyakorolnia.

(11) Az EBH kötelező erejű közvetítői hatásköre alapvetően hozzájárul a koordinációnak, a következetes felügyeletnek és a felügyeleti gyakorlatok konvergenciájának az előmozdításához. Az EBH közvetítői eljárását vagy saját kezdeményezésére – amennyiben azt konkrét rendelkezés írja elő –, vagy pedig a véleménykülönbségben érintett egy vagy több illetékes hatóság kérésére indítja meg. A felügyeleti gyakorlatok következetességének fokozása érdekében ezen irányelvnek és az 575/2013/EU rendeletnek ki kell terjesztenie azon helyzetek körét, amelyekben az EBH saját kezdeményezésére közvetítési eljárást indíthat. Az EBH saját kezdeményezésére nem indíthat közvetítési eljárást ezen irányelv szerint a fióktelepek jelentőssé minősítése és az intézményspecifikus prudenciális követelmények megállapítása kapcsán. Mindazonáltal a koordináció előmozdítása és a következetes felügyeleti gyakorlatoknak ezeken az érzékeny területeken való biztosítása szempontjából kívánatos, hogy az illetékes hatóságok véleménykülönbség esetén már a folyamat korai szakaszában az EBH közvetítését kérjék. Az EBH ilyen korai közvetítésének elő kell segítenie a véleménykülönbség rendezését.

(12) A hitelintézetek felügyeletének koordinációját szolgáló intézkedéseknek minden ilyen hitelintézetre vonatkozniuk kell, mind a megtakarítások védelme, mind az ilyen intézmények közötti egyenlő versenyfeltételek megteremtése érdekében. Kellően figyelembe kell azonban venni azokat az objektív különbségeket, amelyek az intézmények alapszabályait és a nemzeti jogszabályok által megállapított sajátos céljaikat jellemzik.

(13) A belső piac megfelelő működésének biztosítása érdekében átlátható, kiszámítható és összehangolt felügyeleti gyakorlatokra és döntésekre van szükség az üzleti tevékenységek folytatásához és a hitelintézetek határon átnyúló csoportjainak irányításához. Az EBH-nak ezért fokoznia kell a felügyeleti gyakorlatok összehangolását. A felügyeleti eljárásoknak és döntéseknek nem szabad akadályozniuk a belső piac szabad tőkeáramlással kapcsolatos működését. A felügyeleti kollégiumoknak közös és összehangolt munkaprogramot, valamint összehangolt felügyeleti döntéseket kell biztosítaniuk. A székhely szerinti és a fogadó tagállam felügyeleti hatóságai közötti együttműködést magasabb szintű átláthatóság és az információ megosztása révén kell erősíteni.

(14) A hitelintézetek felügyeletének koordinációjára vonatkozó intézkedések hatályát ezért amennyire csak lehet, ki kell szélesíteni, hogy az kiterjedjen mindazokra az intézményekre, amelyek üzleti tevékenységük keretében betéteket gyűjtenek vagy egyéb módon, úgymint kötvények és más hasonló értékpapírok folyamatos kibocsátása révén visszafizetendő pénzeszközöket fogadnak el a nyilvánosságtól, és amelyek saját maguk hiteleket nyújtanak. Kivételeket kell azonban biztosítani egyes olyan hitelintézetek esetében, amelyekre ez az irányelv nem alkalmazandó. Az irányelv nem érintheti az olyan különleges kiegészítő engedélyekről rendelkező nemzeti jogszabályok alkalmazását, amelyek alapján a hitelintézetek sajátos tevékenységeket folytathatnak vagy bizonyos fajta műveleteket végezhetnek.

(15) Helyénvaló az olyan harmonizáció megvalósítása, amely szükséges és elégséges ahhoz, hogy biztosítsa az engedélyek és a prudenciális felügyeleti rendszerek kölcsönös elismerését, lehetővé téve egyetlen, az Unió egész területén érvényes engedély kiadását, valamint a székhely szerinti tagállam általi prudenciális felügyelet elvének alkalmazását.

(16) A kölcsönös elismerés és a székhely szerinti tagállam általi felügyelet elvei megkövetelik, hogy a tagállamok illetékes hatóságai megtagadják az engedély kiadását, illetve vonják vissza azt, amennyiben bizonyos tényezők, többek között a tevékenységi programok tartalma, a tevékenységek földrajzi eloszlása vagy a tényleges tevékenységek egyértelműen jelzik, hogy egy hitelintézet azért választotta egy bizonyos tagállam jogrendszerét, hogy megkerülje a szigorúbb előírásokat annak a másik tagállamnak a területén, ahol tevékenységeinek nagyobb hányadát végezni szándékozik vagy végzi. Amennyiben erre nincs egyértelmű utalás, azonban az egy bankcsoporthoz tartozó vállalatok összes eszközeinek többsége egy másik tagállamban található, amelynek illetékes hatóságai látják el az összevont alapú felügyeletet, akkor az összevont alapú felügyelet gyakorlására vonatkozó illetékesség csak az említett illetékes hatóságok jóváhagyásával módosítható.

(17) Az illetékes hatóságok nem adhatnak engedélyt, illetve nem engedélyezhetik tovább egy hitelintézet működését, ha felügyeleti feladataik hatékony gyakorlásában akadályozhatják őket az intézmény és más természetes vagy jogi személyek között fennálló szoros kapcsolatok. A szoros kapcsolatok tekintetében a már engedélyezett hitelintézeteknek is meg kell felelniük az illetékes hatóságok elvárásainak.

(18) A felügyeleti hatóságok felügyeleti hatásköreinek hatékony gyakorlására vonatkozó feltétel kiterjed az összevont alapú felügyeletre is, amelyet olyan a hitelintézet vagy befektetési vállalkozás felett kell gyakorolni, amely esetében az uniós jog így rendelkezik. Ilyen esetekben az engedély iránti kérelemmel megkeresett hatóságoknak tudniuk kell azonosítani a szóban forgó a hitelintézet vagy befektetési vállalkozás feletti összevont alapú felügyelet gyakorlására illetékes hatóságokat.

(19) A székhely szerinti tagállamukban engedélyezett hitelintézetek számára lehetővé kell tenni, hogy fióktelepek létesítése vagy szolgáltatásnyújtás útján az Unió egész területén folytassák a kölcsönös elismerés alá tartozó tevékenységek jegyzékében említett tevékenységek valamelyikét vagy mindegyikét.

(20) Indokolt kiterjeszteni a kölcsönös elismerést azon tevékenységekre, amelyeket a hitelintézetek leányvállalataként működő pénzügyi vállalkozások végeznek, feltéve, hogy az ilyen leányvállalatokra kiterjed anyavállalataik összevont felügyelete, és megfelelnek bizonyos szigorú feltételeknek.

(21) A letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlásával összefüggésben a fogadó tagállam számára lehetővé kell tenni, hogy megkövetelhesse a székhely szerinti tagállamukban hitelintézetként nem engedélyezett intézményektől, hogy megfeleljenek a saját nemzeti törvényei, illetve rendeletei egyedi rendelkezéseinek a kölcsönös elismerés alá tartozó tevékenységek jegyzékében nem említett tevékenységek tekintetében, feltéve, hogy egyrészt az 575/2013/EU rendelet nem tartalmaz eleve ilyen rendelkezéseket, a rendelkezések összhangban állnak az uniós joggal és a közjó védelmét hivatottak szolgálni, másrészt, hogy az ilyen jogalanyok vagy az ilyen tevékenységekre nem vonatkoznak egyenértékű szabályok a székhely szerinti tagállamuk joga vagy rendelkezései szerint.

(22) A hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozóan közvetlenül alkalmazandó prudenciális követelményeket megállapító 575/2013/EU rendeleten túlmenően a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy semmi sem gátolja azt, hogy a kölcsönös elismerésben részesülő tevékenységeket ugyanolyan módon lehessen végezni, mint a székhely szerinti tagállamban, amennyiben az nem ütközik a közjó védelmét szolgáló törvényi rendelkezésekbe a fogadó tagállamban.

(23) Valamennyi tagállamban azonos tartalmú szabályokat kell alkalmazni az olyan hitelintézetek fiókjaira, amelyek központi irodája harmadik országban van. Fontos azt biztosítani, hogy ezek a rendelkezések ne lehessenek kedvezőbbek a más tagállamból származó hitelintézetek fióktelepeire alkalmazandó szabályoknál. Az Unió számára lehetővé kell tenni, hogy olyan megállapodást kössön harmadik országokkal, amely az említett fióktelepek számára az Unió egész területén azonos elbánást biztosító szabályok alkalmazását írja elő. A harmadik országban engedélyezett hitelintézetek fióktelepei nem élhetnek a szolgáltatásnyújtás szabadságával vagy a letelepedés szabadságával azon a tagállamon kívül, ahol magukat a fióktelepeket létesítették.

(24) Megállapodásra van szükség az Unió és a harmadik országok között avégett, hogy az összevont felügyelet gyakorlati megvalósítása a lehető legtágabb földrajzi területre terjedhessen ki.

(25) Helyénvaló, hogy a hitelintézetek rendezett pénzügyi helyzetének, különösen fizetőképességüknek az összevont alapú felügyeletéért a székhelyük szerinti tagállam legyen felelős. Az uniós bankcsoportok felügyeletének a székhely szerinti tagállam és a fogadó tagállam illetékes hatóságai közötti szoros együttműködés tárgyát kell képeznie.

(26) A fogadó tagállamok illetékes hatóságainak hatáskörrel kell rendelkezniük az intézmények fióktelepei által a területükön végzett tevékenységek eseti alapú helyszíni ellenőrzésének és vizsgálatának lefolytatására, továbbá a fiókteleptől annak tevékenységeire vonatkozó, valamint statisztikai, tájékozódási vagy felügyeleti célú információk bekérésére, amennyiben azt a fogadó tagállamok a pénzügyi rendszer stabilitása szempontjából lényegesnek ítélik.

(27) A fogadó tagállam illetékes hatóságainak tájékozódniuk kell a területükön folytatott tevékenységekről. Felügyeleti intézkedéseket a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságainak kell hozniuk, kivéve, ha a fogadó tagállam illetékes hatóságainak óvintézkedéseket kell tenniük vészhelyzet esetén.

(28) A belső bankpiac zavartalan működése nemcsak jogi szabályozást tesz szükségessé, hanem a tagállamok illetékes hatóságai közötti szoros és rendszeres együttműködést, valamint a szabályozási és felügyeleti gyakorlat jelentősen megerősített konvergenciáját is. E célból az egyes hitelintézeteket érintő problémák megfontolásának és a kölcsönös információcserének az EBH-n keresztül kell történnie. Ez a kölcsönös tájékoztatási eljárás semmi esetre sem helyettesítheti a kétoldalú együttműködést. A fogadó tagállam illetékes hatóságainak mindig képeseknek kell lenniük arra, hogy szükséghelyzetben saját kezdeményezésükre vagy a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságainak kezdeményezésére ellenőrizzék, hogy a területükön letelepedett hitelintézetek tevékenysége megfelel-e a rájuk vonatkozó jogszabályoknak, a megbízható ügyviteli és számviteli eljárások elveinek és a kielégítő belső ellenőrzés követelményeinek.

(29) Ajánlatos megengedni az információcserét az illetékes hatóságok és az olyan hatóságok vagy szervek között, amelyek rendeltetésüknél fogva elősegítik a pénzügyi rendszer stabilitásának fokozását. A megküldött információk bizalmas jellegének megőrzése érdekében a címzettek körét szigorúan korlátozni kell.

(30) Bizonyos magatartások, mint a csalás vagy a bennfentes kereskedelem befolyásolhatják a pénzügyi rendszer stabilitását és integritását. Meg kell ezért határozni azokat a feltételeket, amelyek mellett az információcsere ilyen esetekben engedélyezett.

(31) Ha a rendelkezések szerint az információ csak az illetékes hatóságok kifejezett egyetértésével hozható nyilvánosságra, e hatóságok számára lehetővé kell tenni, hogy szigorú feltételek betartásától tegyék függővé hozzájárulásukat.

(32) Szintén engedélyezni kell az információcserét az illetékes hatóságok és a központi bankok és más, monetáris hatósági minőségben hasonló feladatot ellátó szervek, valamint – ha arra a prudenciális felügyelet, illetve a fizetésképtelenné váló intézmények megelőző vagy helyreállító kezelése miatt szükség van, továbbá adott esetben vészhelyzetben – a hitelintézetek, a pénzügyi vállalkozások, a befektetési szolgáltatások és a biztosítók felügyeletének jogi szabályozása megteremtéséért felelős más hatóságok és a központi kormányzat apparátusának ugyanezért felelős hivatali szervei, továbbá a fizetési rendszerek felett gyakorolt felügyeletért felelős hatóságok között.

(33) Az intézmények prudenciális felügyeletének és az intézmények ügyfelei védelmének erősítése céljából a könyvvizsgáló kötelessége azonnal jelenteni az illetékes hatóságoknak, ha munkájának ellátása során olyan tények jutnak tudomására, amelyek jelentősen befolyásolhatják az intézmény pénzügyi helyzetét, illetve igazgatási és számviteli szervezetét. Ugyanebből a célból a tagállamoknak azt is elő kell írniuk, hogy e kötelezettség minden körülmények között fennáll, amikor a könyvvizsgáló munkavégzése során ilyen tényeket tár fel olyan vállalkozásnál, amely szoros kapcsolatban áll egy intézménnyel. A könyvvizsgálók azon kötelessége, amelynek értelmében az illetékes hatóságokkal szükség esetén közölniük kell az intézménnyel kapcsolatos bizonyos tényeket, illetve döntéseket, amelyeket egy nem pénzügyi vállalkozásnál végzett munkájuk során tárnak fel, önmagában nem változtathat a szóban forgó vállalkozásnál elvégzendő feladataik természetén, sem azon, ahogyan e feladatokat annál a vállalkozásnál el kell látniuk.

(34) Ezen irányelv és az 575/2013/EU rendelet célja, hogy biztosítsa az intézmények fizetőképességét. Ha a fizetőképességre vonatkozó követelmények ellenére válság következne be, biztosítani kell azt, hogy az intézményeket rendezett módon, a reálgazdaságra gyakorolt kedvezőtlen hatások korlátozása mellett szanálni lehessen, elkerülve azt, hogy az adófizetőknek közbe kelljen lépniük. Ezért – az uniós szintű további koordinációtól is függően – az EBH-nak az 1093/2012/EU rendelettel összhangban fel kell mérnie és össze kell hangolnia a rendezési és szanálási tervekre irányuló kezdeményezéseket, elősegítendő ezen a területen a konvergenciát. Ehhez az EBH-t teljes körűen előre tájékoztatni kell a rendezési és szanálási tervekkel kapcsolatos megbeszélések szervezéséről, és fel kell jogosítani az ilyen megbeszéléseken való részvételre. Néhány tagállam hatóságai már bevezették az intézmények és hatóságok számára a rendezési és szanálási tervek elkészítésére vonatkozó kötelezettséget. Ezért helyénvaló az intézményektől már most megkövetelni, hogy e tekintetben működjenek együtt a nemzeti hatóságokkal. Az EBH-t teljes körűen előre tájékoztatni kell a rendezési és szanálási tervekkel kapcsolatos megbeszélések szervezéséről, és fel kell jogosítani az ilyen megbeszéléseken való részvételre. A rendezési vagy szanálási tervek készítésekor az EBH-nak a 1093/2010/EU rendelettel összhangban hozzá kellene járulnia ezek hatékony és következetes kidolgozásához és koordinációjához, és abban aktívan részt kell vennie. Elsőbbséget kell biztosítani a rendszerszinten jelentős intézményeket érintő ilyen terveknek.

(35) Az ezen irányelvből és az 575/2013/EU rendeletből eredő kötelezettségeknek az intézmények, az intézmény üzleti tevékenységét és az intézmény vezető testületének tagjait ténylegesen ellenőrző személyek által való megfelelés és annak biztosítása érdekében, hogy az említettek az egész Unióban egyforma elbánásban részesülnek, a tagállamoknak hatékony, arányos és visszatartó erejű közigazgatási szankciókat és más közigazgatási intézkedéseket kell előírniuk. A tagállamok által meghatározott közigazgatási szankcióknak és más közigazgatási intézkedéseknek ezért eleget kell tenniük bizonyos alapvető követelményeknek a címzettekkel, az alkalmazásukkor figyelembe veendő kritériumokkal, a közzétételükkel, a legfontosabb szankcionálási hatáskörökkel és a közigazgatási pénzbírságok mértékével kapcsolatban.

(36) Az illetékes hatóságokat fel kell hatalmazni különösen olyan közigazgatási pénzbírságok kiszabására, amelyek kellően magasak a várható haszon ellensúlyozásához, és még a nagyobb intézmények és vezetőik számára is visszatartó erővel bírnak.

(37) Annak biztosítása érdekében, hogy a közigazgatási szankciókat, vagy más közigazgatási intézkedéseket minden tagállamban következetesen alkalmazzák, a közigazgatási szankciók vagy más közigazgatási intézkedések típusának és a közigazgatási pénzbírságok mértékének meghatározása során a tagállamok kötelesek gondoskodni arról, hogy az illetékes hatóságok az összes lényeges körülményt figyelembe vegyék.

(38) Annak biztosítása érdekében, hogy a közigazgatási szankcióknak visszatartó erejük legyen, azokat – bizonyos jól meghatározott eseteket kivételével – nyilvánosságra kell hozni.

(39) Annak megállapításához, hogy a vezető testület igazgatói és tagjai jó hírnévvel rendelkeznek-e, hatékony információcsere-rendszerre van szükség, amelyben az EBH –szakmai titoktartási és adatvédelmi követelmények mellett – jogosult arra, hogy központi adatbázist tartson fenn a közigazgatási szankciók részleteiről, beleértve a fellebbezési szakaszban lévő szankciókat is, amely adatbázishoz kizárólag az illetékes hatóságok férnek hozzá. Mindenesetre a büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletekről információt kell cserélni a 2009/315/IB tanácsi kerethatározatnak (7) és a 2009/316/IB tanácsi határozatnak (8) megfelelően, azok nemzeti jogba átültetett formájában, valamint a nemzeti jog más releváns rendelkezéseinek megfelelően.

(40) Az ezen irányelvet és az 575/2013/EU rendeletet végrehajtó nemzeti rendelkezések potenciális megsértésének felfedése érdekében az illetékes hatóságoknak rendelkezniük kell a szükséges vizsgálati hatáskörökkel, és hatékony mechanizmusokat kell létrehozniuk, amelyekkel ösztönzik a potenciális vagy tényleges jogsértések bejelentését. Ezek a mechanizmusok nem sérthetik a gyanúsított személyek védelemhez való jogát.

(41) Ennek az irányelvnek közigazgatási szankciókat és egyéb közigazgatási intézkedéseket kell előírnia, hogy biztosítsa a lehető legszélesebb körű fellépést a jogsértést követően és hogy segítse a további jogsértéseket megelőzni, tekintet nélkül arra, hogy a nemzeti jog szerint közigazgatási szankcióról vagy közigazgatási intézkedésről van-e szó. A tagállamoknak jogosultnak kell lenniük az ezen irányelvben foglaltakon túl egyéb szankciókat és nagyobb mértékű közigazgatási pénzbírságokat előírni.

(42) Ez az irányelv nem sértheti a tagállamok büntetőjogi szankciókkal kapcsolatos jogának rendelkezéseit.

(43) A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a hitelintézetek és befektetési vállalkozások megfelelő mennyiségű, minőségű és elosztású belső tőkével rendelkezzenek az olyan kockázatokra tekintettel, amelyeknek ki vannak vagy ki lehetnek téve. Ennek megfelelően a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a hitelintézetek és befektetési vállalkozások olyan stratégiákkal és eljárásokkal rendelkezzenek, amelyekkel értékelhetik belső tőkeellátottságukat, és megfelelő szinten tarthatják azt.

(44) Az illetékes hatóságokra kell bízni annak biztosítását, hogy az intézmények jó szervezeti struktúrával és megfelelő szavatolótőkével rendelkezzenek, tekintettel azokra a kockázatokra, amelyeknek az intézmények ki vannak vagy ki lehetnek téve.

(45) Annak biztosítása érdekében, hogy a több tagállamban tevékenykedő intézmények az engedélyezés és felügyelet tekintetében ne viseljenek az egyes tagállamok illetékes hatóságainak folytatódó felelősségéből fakadó, aránytalanul nagy terheket, alapvető jelentőségű, hogy az illetékes hatóságok szorosabbra fűzzék együttműködésüket. Az EBH-nak támogatnia és erősítenie kell az ilyen együttműködést.

(46) Az egész Unióra kiterjedő átfogó piaci fegyelem biztosítása érdekében helyénvaló, hogy az illetékes hatóságok nyilvánosságra hozzák a hitelintézetek és befektetési vállalkozások tevékenységének folytatására vonatkozó információkat. Az ilyen információknak elégségesnek kell lenniük ahhoz, hogy lehetővé tegyék a tagállamok különböző illetékes hatóságai által alkalmazott módszerek összehasonlítását, és ki kell egészíteniük Az 575/2013/EU rendeletben foglalt, a technikai információk intézmények általi nyilvánosságra hozatalára vonatkozó követelményeket.

(47) Az intézmények összevont alapú felügyeletének arra kell irányulnia, hogy védje az intézmények betéteseinek és befektetőinek érdekeit és biztosítsa a pénzügyi rendszer stabilitását. Annak érdekében, hogy az összevont alapú felügyelet hatékony legyen, azt minden bankcsoportra alkalmazni kell, beleértve azokat is, amelyek anyavállalatai nem hitelintézetek vagy befektetési vállalkozások. A tagállamoknak biztosítaniuk kell az illetékes hatóságok számára az ilyen felügyelet ellátásához szükséges jogi eszközöket.

(48) A különböző tevékenységeket folytató olyan csoportok esetében, amelyek anyavállalatai legalább egy leányvállalatot irányítanak, az illetékes hatóságoknak fel kell mérniük az ilyen csoporthoz tartozó hitelintézet vagy befektetési vállalkozás pénzügyi helyzetét. Az illetékes hatóságoknak rendelkezniük legalább azokkal az eszközökkel, amelyek révén az egy csoportba tartozó valamennyi vállalkozás vonatkozásában hozzáférnek a feladatuk ellátásához szükséges információkhoz. Többféle pénzügyi tevékenységet folytató vállalkozások csoportjai esetében meg kell teremteni a különböző pénzügyi ágazatok felügyeletéért felelős hatóságok közötti együttműködést.

(49) A tagállamoknak lehetőséget kell biztosítani arra, hogy megtagadják vagy visszavonják a hitelintézetek engedélyét egyes olyan csoportstruktúrák esetében, amelyeket nem tartanak alkalmasnak a banki tevékenységek folytatására, mert e struktúrákat nem lehet hatékonyan felügyelni. E tekintetben az illetékes hatóságoknak rendelkezniük kell a szükséges hatáskörökkel, hogy biztosíthassák a hitelintézetek eredményes és prudens irányítását. A fenntartható és sokszínű, elsődlegesen az emberek érdekeit szolgáló uniós banki kultúra biztosítása érdekében ösztönözni kell a kisléptékű banki tevékenységeket, így például a hitelegyesületek és szövetkezeti bankok működését.

(50) Az illetékes hatóságok megbízatásában megfelelően figyelembe kell venni az uniós dimenziót. Az illetékes hatóságoknak ezért kellően mérlegelniük kell döntéseiknek nemcsak a tagállamaik, hanem az összes többi érintett tagállam pénzügyi rendszerének stabilitására gyakorolt hatását is. A nemzeti jogra is figyelemmel, ez az elv, amelynek célja, hogy az Unió egészében előmozdítsa a pénzügyi stabilitást, jogilag nem kötelezheti konkrét eredmény elérésére az illetékes hatóságokat.

(51) A pénzügyi válság rávilágított a bankszektor és az úgynevezett árnyékbankrendszer közötti kapcsolatokra. Az árnyékbankrendszer bizonyos mértékig hasznosnak bizonyul, mert elkülönítve tartja a kockázatokat a bankszektortól, és ezáltal kivédi az esetlegesen az adófizetőkre gyakorolt negatív hatást vagy a rendszerre gyakorolt hatást. Mindazonáltal a pénzügyi rendszer stabilitásának szükségszerű részét képezi az árnyékbanki műveleteknek és azok a pénzügyi ágazat jogalanyaihoz való kapcsolódásának a jobb megértése, valamint az átláthatóságot, a rendszerkockázatok csökkentését és az esetleges helytelen gyakorlatok megszüntetését biztosító szigorúbb szabályozás. Az intézmények kiterjesztett beszámolóival ennek egy része megvalósítható, de specifikus új szabályozásra is szükség van.

(52) Az uniós polgárok pénzügyi ágazatba vetett bizalmának helyreállításához elengedhetetlen, hogy nagyobb fokú átláthatóságot biztosítsunk az intézmények tevékenységeire vonatkozóan, különös tekintettel a realizált profitra, a befizetett adókra és a kapott támogatásokra. Az e területre vonatkozó kötelező jelentéstétel ezért fontos elemét képezi az érdekelt feleket és a társadalmat illető vállalati felelősségvállalásnak.

(53) A vállalatirányítás gyengeségei több intézmény esetében is hozzájárultak a bankszektor túlzott és felelőtlen kockázatvállalásához, amely egyes intézmények felszámolásához, valamint tagállami és globális rendszerszintű problémákhoz vezetett. Az alapvetően önkéntes magatartási kódexeken alapuló vállalatirányítási keret jelentős részének nem kötelező jellege, valamint az intézmények irányítására vonatkozó túlzottan általános rendelkezések nem segítették elő kellően a megbízható vállalatirányítási gyakorlatok intézmények általi hatékony végrehajtását. Bizonyos esetekben az intézményeken belüli hatékony felügyelet és egyensúlyok hiánya a vezetői döntéshozatal hatékony felügyeletének elmaradását eredményezte, amely súlyosbította a rövid távú és túlzottan kockázatos vezetői stratégiákat. Az illetékes hatóságoknak az intézményi vállalatirányítási rendszerek felügyeletében játszott tisztázatlan szerepe nem tette lehetővé a belső irányítási folyamatok hatékonyságának elégséges felügyeletét.

(54) A rosszul kialakított vállalatirányítási rendszerek által az eredményes kockázatkezelésre gyakorolt esetleges káros hatások elkerülése érdekében a tagállamoknak elveket és standardokat kell bevezetniük, hogy biztosítsák a vezető testület általi hatékony felügyeletet, a hitelintézetek és befektetési vállalkozások minden szintjén elősegítsék a megbízható kockázatkezelési kultúrát és lehetővé tegyék az illetékes hatóságok számára a belső irányítási rendszerek megfelelőségének ellenőrzését. Az elveket és standardokat az intézmény tevékenységének jellegét, nagyságrendjét és összetettségét figyelembe véve kell alkalmazni. Lehetővé kell tenni, hogy a tagállamok az ezen irányelvben előírtakon túl további vállalatirányítási elveket és standardokat állapíthassanak meg.

(55) A tagállamok különböző irányítási struktúrákat használnak. A legtöbb esetben az egy vagy két testületből álló irányítás, vagy mindkettő jellemző. Az ezen irányelvben alkalmazott fogalom-meghatározásokban arra törekedtünk, hogy azok bármely konkrét struktúra támogatása nélkül valamennyi létező struktúrára vonatkozzanak. A fogalom-meghatározások kizárólag egy adott eredmény elérését szolgáló szabályok megállapításához szükségesek, függetlenül az egyes tagállamokban valamely intézményre alkalmazandó nemzeti társasági jogtól. A fogalom-meghatározások tehát nem érinthetik a nemzeti társasági jog szerinti általános hatáskörmegosztást.

(56) A vezető testületnek végrehajtói és felügyeleti feladatokkal kell rendelkeznie. A vezető testületek hatásköre és felépítése tagállamonként különböző. Azokban a tagállamokban, ahol a vezető testületek szerkezete egyszintű, a testület általában igazgatási és felügyeleti feladatokat lát el. A kétszintű vezető testülettel rendelkező tagállamokban a felügyeleti funkciót külön felügyeleti testület látja el, amely nem rendelkezik végrehajtói feladatkörrel, a végrehajtói feladatokat pedig külön igazgatási testület látja el, amely a vállalat napi igazgatási feladataiért felelős, és e tekintetben elszámoltatható. Ennek következtében a vezető testületen belül a különböző részek különböző feladatokat látnak el.

(57) A vezető testület nem ügyvezető tagjai intézményen belüli szerepének magában kell foglalnia az alábbiakat: az intézmény stratégiájának konstruktív vitatása, és ezzel hozzájárulás annak fejlesztéséhez; a vezetés teljesítményének vizsgálata a célkitűzések teljesítése szempontjából; megbizonyosodás arról, hogy a pénzügyi információk helytállók, a pénzügyi ellenőrzés és a kockázatkezelési rendszerek pedig megbízhatók és védhetők; az intézmény javadalmazási szabályozása kidolgozásának és végrehajtásának vizsgálata; valamint a források, a kinevezések és a magatartási előírások objektív véleményezése.

(58) A vezetői intézkedések és döntések hatékony ellenőrzése érdekében az intézmény vezető testületének elegendő időt kell feladatai ellátására fordítania, és képesnek kell lennie az intézmény tevékenységének, fő kockázati kitettségeinek és az üzleti tevékenység és a kockázatkezelési stratégia hatásainak megértésére. Túl nagy számú igazgatói tisztség kombinálása kizárná, hogy a vezető testület tagja kellő időt fordítson ezen felvigyázói szerep teljesítésére. Ezért korlátozni kell azon igazgatói megbízatások számát, amelyeket az intézmény vezető testületének tagja egyidejűleg több szervezetben vállalhat. E korlátozás szempontjából azonban nem kell figyelembe venni az olyan szervezetekben betöltött vezetői pozíciókat, amelyek elsősorban nem üzleti jellegű tevékenységet folytatnak, ideértve például a non-profit szervezeteket és a jótékonysági szervezeteket.

(59) Kívánatos, hogy a vezető testület tagjainak kiválasztásakor az intézmény részvényesei vagy tagjai megvizsgálják, hogy a jelöltek rendelkeznek-e az intézmény megfelelő és prudens irányításához szükséges tudással, képzettséggel és készségekkel. Ennek átlátható és nyílt kiválasztási eljárás keretében kell megvalósulnia a vezető testület tagjainak esetében.

(60) A vezetői döntések vezető testület általi ellenőrzésének hiánya részben a csoportgondolkodás jelenségére vezethető vissza. Ezt a jelenséget többek között a változatosságnak a vezető testület összetételében való hiánya okozza. A független vélemények és a kritikus kifogásolás elősegítése érdekében a vezető testületeknek ezért kellően változatosnak kell lenniük az életkor, nem, földrajzi származás, képzettségi és szakmai háttér tekintetében, hogy sokféle nézetet és tapasztalatot képviseljenek. A nemek közötti egyensúly különösen fontos a népesség megfelelő képviseletének biztosítása érdekében. Az alulreprezentált nemre vonatkozó küszöbértéket nem teljesítő intézményeknek ezért sürgősen megfelelő intézkedéseket kell tenniük. A vezető testületekben való munkavállalói képviselet a változatosság bővítésének egyik módja lehet, mivel az intézmények belső működésének kulcsfontosságú nézőpontjával és valós ismeretével egészíti ki e testületek munkáját. A változatosabb vezető testületek hatékonyabban ellenőrizhetik a vezetést és ezért javítják a kockázat-felügyeletet és az intézmények ellenálló képességét. A változatosságnak ezért a vezető testület összetételének kritériumai között kell lennie. A változatosság szempontját általánosságban is érvényesíteni kell az intézmény felvételi politikájában. Ez megvalósulhat például úgy, hogy az intézmények egy olyan szűkített listáról választják ki a jelölteket, amely férfiakat és nőket egyaránt tartalmaz.

(61) A jogszabályoknak való megfelelés és a vállalatirányítás megerősítése érdekében a tagállamoknak hatékony és megbízható mechanizmusokat kell létrehozniuk annak érdekében, hogy bátorítsák az ezen irányelv és az 575/2013/EU rendelet nemzeti végrehajtási rendelkezései potenciális vagy tényleges megsértésének az illetékes hatóságok felé történő bejelentését. A saját intézményekben elkövetett jogsértésekről beszámoló munkavállalókat teljes körű védelemben kell részesíteni.

(62) Az olyan javadalmazási szabályok, amelyek ösztönzik a túlzott kockázatvállalást, alááshatják a hitelintézetek és befektetési vállalkozások hatékony és eredményes kockázatkezelését. A G20 tagjai vállalták a Pénzügyi Stabilitási Tanács (FSB) helyes javadalmazási gyakorlatokra vonatkozó elveinek és végrehajtási standardjainak átültetését, amelyekkel elkerülhető, hogy a rosszul kidolgozott javadalmazási rendszerek esetleg káros hatást gyakoroljanak az eredményes kockázatkezelésre és a természetes személyek kockázatvállalási magatartására. Ennek az irányelvnek a célja a nemzetközi elvek és standardok uniós szintű végrehajtása azáltal, hogy kifejezett kötelezettséget vezet be a hitelintézetek és befektetési vállalkozások számára arra vonatkozóan, hogy a hitelintézetek és befektetési vállalkozások kockázati profiljára szakmai tevékenységük révén jelentős hatással bíró munkavállalók tekintetében a hatékony kockázatkezeléssel összhangban álló javadalmazási szabályozást és gyakorlatot hozzanak létre és tartsanak fenn.

(63) Annak érdekében, hogy az intézmények helytálló javadalmazási szabályozással rendelkezzenek, célszerű meghatározni az irányítás és a javadalmazási szabályok szerkezetének egyértelmű alapelveit. A javadalmazási szabályokat mindenekelőtt össze kell hangolni a hitelintézet vagy befektetési vállalkozás kockázatvállalási hajlandóságával, értékeivel és hosszú távú érdekeivel. E célból a javadalmazás teljesítményalapú összetevőinek értékelése során a hosszú távú teljesítményre kell összpontosítani, és figyelembe kell venni a teljesítmény tekintetében fennálló jelenlegi és jövőbeli kockázatokat is.

(64) A változó javadalmazásra vonatkozó szabályozás kapcsán különbséget kell tenni a rögzített alapjavadalmazás - amely magában foglalja az alapbért, az arányos és szokásos nyugdíjjárulékokat és az esetleges juttatásokat (amennyiben e juttatások nem teljesítményalapúak) - és változó javadalmazás között, amely további kifizetéseket, illetve olyan juttatásokat tartalmaz, amelyek az elért teljesítményen vagy rendkívüli esetben egyéb szerződéses elemeken alapulnak, amelyek azonban nem lehetnek a szokásos foglalkoztatási csomagok részét képező elemek (például egészségügyi ellátás, bölcsődei ellátás vagy arányos és szokásos nyugdíjjárulék). A pénzbeli és a természetbeni juttatásokat egyaránt be kell számítani.

(65) Mindenesetre a túlzott kockázatvállalás elkerülése érdekében meg kell határozni a teljes javadalmazás rögzített és változó része közötti maximális arányt. E tekintetben célszerű bizonyos mértékben bevonni az intézmények részvényeseit, tulajdonosait, illetve tagjait is. A tagállamoknak jogosultnak kell lenniük arra, hogy a teljes javadalmazás rögzített és változó része közötti kapcsolat tekintetében szigorúbb követelményeket is meghatározhassanak. Annak érdekében, hogy ösztönözzék a változó javadalmazás részeként, hosszú távú halasztási szabályok szerint nyújtott, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok vagy tulajdonviszonyt megtestesítő eszközök alkalmazását, a tagállamoknak lehetővé kell tudniuk tenni, hogy az intézmények bizonyos korlátok között névleges diszkontrátát alkalmazzanak akkor, amikor kiszámítják az ilyen értékpapíroknak és eszközöknek a maximális arány alkalmazása szempontjából irányadó értékét. Helyénvaló azonban, hogy a tagállamok számára ne legyen kötelező e lehetőség biztosítása, illetve hogy a tagállamok úgy rendelkezhessenek, hogy az említett diszkontráta a teljes változó javadalmazásnak az ezen irányelv szerintinél alacsonyabb maximális arányára legyen alkalmazandó. Annak érdekében, hogy biztosítsa a teljes egységes piacon egyenlő versenyfeltételeket garantáló, harmonizált és koherens megközelítés alkalmazását, az EBH-nak megfelelő iránymutatást kell adnia az alkalmazandó névleges diszkontrátáról.

(66) Annak biztosítása érdekében, hogy a javadalmazási szabályok kidolgozása az intézmény kockázatkezelésének szerves részévé váljon, a vezető testületnek el kell fogadnia és rendszeres időközönként felül kell vizsgálnia a meglévő javadalmazási szabályzatot. Az ezen irányelv javadalmazásra vonatkozó rendelkezéseinek arányosan tükrözniük kell a különböző típusú intézmények közötti eltéréseket a méretük, belső szervezetük és tevékenységük jellege, nagyságrendje és összetettsége szerint. Bizonyos típusú befektetési vállalkozások esetében aránytalan lenne annak előírása, hogy mindezen elveknek megfeleljenek.

(67) A pénzügyi stabilitásnak az Unióban való védelme és előmozdítása, valamint az ezen irányelv szerinti előírások megkerülésének megakadályozása érdekében az illetékes hatóságoknak biztosítaniuk kell a javadalmazási elvek és szabályok intézmények általi betartását összevont alapon, azaz csoport-, anyavállalati és leányvállalati szinten, a harmadik országban működő fióktelepeket és leányvállalatokat is figyelembe véve.

(68) A rosszul kidolgozott javadalmazási szabályok és ösztönző rendszerek elfogadhatatlan szintre képesek fokozni a hitelintézetek és befektetési vállalkozások kockázatait, ezért azonnali helyreigazító lépéseket kell tenni, és szükség esetén megfelelő korrekciós intézkedéseket kell hozni. Következésképpen célszerű biztosítani, hogy az illetékes hatóságoknak hatásköre legyen a releváns intézmények számára olyan minőségi vagy mennyiségi intézkedéseket előírni, amelyek célja a felügyeleti felülvizsgálat során a javadalmazási szabályokkal kapcsolatban azonosított problémák kezelése.

(69) A javadalmazásra vonatkozó rendelkezések nem sérthetik az EUMSZ 153. cikkének (5) bekezdése által garantált alapvető jogok maradéktalan gyakorlását, a nemzeti kötelmi és munkajog általános elveit, a részvényesek jogaira és részvételére vonatkozó uniós és nemzeti jogot, az érintett intézmény vezető testületeinek általános kötelezettségeit, valamint adott esetben a szociális partnerek azon jogát, hogy a nemzeti jogszabályoknak és szokásoknak megfelelően kollektív szerződéseket kössenek és azokat érvényesítsék.

(70) A hitelkockázatra és a piaci kockázatra vonatkozó tőkekövetelmények csak a szükséges mértékig alapulhatnak külső hitelminősítésen. Ha a hitelkockázat jelentős, az intézményeknek általánosságban belső minősítésen alapuló módszerek vagy belső modellek alkalmazására kell törekedniük. Mindazonáltal használhatók a külső hitelminősítésre támaszkodó sztenderd módszerek, ha a hitelkockázat kevésbé jelentős, ami jellemzően a kevésbé fejlett intézmények esetében áll fenn a nem jelentős kitettségi osztályok kapcsán, vagy olyan helyzetekben, ha a belső módszer használata túlzottan megterhelő lenne.

(71) A 2006/48/EK és 2006/49/EK irányelv az egyik olyan pillér, amelyre a külső hitelminősítésekre való túlzott hagyatkozás épült. Ezen irányelvnek figyelembe kell venni a G20 következtetéseit és a Pénzügyi Stabilitási Tanács azon elveit, amelyek a külső hitelminősítésekre való túlzott támaszkodás csökkentésére vonatkoznak. Ezért az intézményeket arra kell ösztönözni, hogy a külső hitelminősítések helyett belső hitelminősítést alkalmazzanak még a tőkekövetelmények kiszámításának céljából is.

(72) Csökkenteni kell a külső hitelminősítésekre való túlzott támaszkodást, és fokozatosan meg kell szüntetni az azokból származó összes automatikus hatást. Meg kell követelni az intézményektől, hogy megfelelő hitelezési kritériumokat és hitelbírálati eljárásokat vezessenek be. Az intézményeknek jogosultaknak kell lenniük külső hitelminősítéseket felhasználni e folyamat során a számos tényező egyikeként, de nem támaszkodhatnak kizárólag vagy automatikusan azokra.

(73) A hitelminősítő intézetek külső hitelminősítő intézetként (KHMI) való elismerése nem járhat azzal, hogy a már egyébként is három vállalat által uralt piacra való bejutás gyakorlatilag lehetetlenné válik a versenytársak számára. Anélkül, hogy a folyamatot könnyebbé vagy kevésbé megerőltetővé tennék, az EBH-nak, a tagállamok központi bankjainak és az EKB-nak a piac más vállalatok előtti megnyitása érdekében lehetővé kell tenniük több hitelminősítő intézmény külső hitelminősítő intézetté minősítését.

(74) Tekintettel arra, hogy a belső modellezési módszereket alkalmazó intézmények e módszerek széles skáláját alkalmazzák, fontos, hogy az illetékes hatóságok és az EBH átlássa, hogy hasonló kitettségek esetében e módszerek milyen értékeket adnak a kockázattal súlyozott eszközökre és tőkekövetelményekre. E célból az intézmények számára elő kell írni, hogy tájékoztassák az illetékes hatóságokat arról, hogy belső modelljeik milyen eredményt adnak az EBH által kidolgozandó, a kitettségek széles skáláját lefedő referenciaérték (benchmark)-portfóliókra alkalmazva. Az illetékes hatóságoknak az így kapott információk alapján megfelelő lépéseket kell tenniük annak biztosítása érdekében, hogy a hasonló kitettségekkel kapcsolatos eredményekben megmutatkozó hasonlóságok vagy eltérések a felmerülő kockázat tekintetében megindokolhatók legyenek. Általánosságban az illetékes hatóságoknak és az EBH-nak garantálniuk kell azt, hogy a belső modellezési módszer és a sztenderd módszer közötti választás ne vezessen a tőkekövetelmények alulbecsléséhez. Igaz ugyan, hogy a működési kockázatra vonatkozó tőkekövetelményeket nehezebb az egyedi kitettségek szintjén elkülöníteni, és ezért célszerű kizárni ezt a kockázati kategóriát a referenciaértékhez viszonyítás (benchmarking) folyamatából, mindazonáltal az illetékes hatóságoknak követniük kell a működési kockázatra vonatkozó belső modellezési módszerek fejleményeit abból a célból, hogy figyelemmel kísérjék az alkalmazott gyakorlatokat és fejlesszék a felügyeleti módszereket.

(75) Ösztönözni kell az ügyfélkapcsolatra alapozott hitelezés kifejlesztését, amely azt jelenti, hogy az ügyfelekkel fennálló folyamatos üzleti kapcsolatból nyert információkat használnak fel annak érdekében, hogy pusztán a sztenderd információkból és a hitelpontszámból leszűrhetőnél jobb minőségű átvilágítás és kockázatértékelés szülessen.

(76) Helyénvaló, hogy a likviditási felügyelet tekintetében a székhely szerinti tagállamoké legyen a felelősség, amint a likviditásfedezeti követelményekre vonatkozó részletes kritériumok alkalmazandók. Ezért ezen a területen meg kell valósítani a felügyelet koordinációját annak érdekében, hogy addigra bevezethető legyen a székhely szerinti tagállam általi felügyelet. A hatékony felügyelet biztosítása érdekében a székhely szerinti és a fogadó tagállambeli illetékes hatóságoknak jobban együtt kell működniük a likviditás területén.

(77) Ha egy csoporton belül egy intézmény likvid eszközei stresszhelyzetben megfelelnek a csoport egy másik tagja likviditási szükségleteinek, az illetékes hatóságoknak jogosultnak kell lennie arra, hogy mentesítse az intézményt a likviditásfedezeti követelmények alól, és ehelyett összevont alapon alkalmazza az említett követelményeket.

(78) Az ezen irányelv alapján hozott intézkedések nem érinthetik a hitelintézetek reorganizációjáról és felszámolásáról szóló, 2001. április 4-i 2001/24/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (9) megfelelően hozott intézkedéseket. A felügyeleti intézkedések nem vezethetnek a különböző tagállamokból származó hitelezők megkülönböztetéséhez.

(79) A pénzügyi válság és a prociklikus mechanizmusok fényében, amelyek hozzájárultak annak kialakulásához és súlyosbították hatását, az FSB, a Bázeli Bankfelügyeleti Bizottságban (BCBS) és a G-20-ak ajánlásokat tettek a pénzügyi szabályozás prociklikus hatásainak enyhítésére. 2010 decemberében a BCBS új globális szabályozási standardokat (a Bázel III. szabályok) bocsátott ki a banki tőkemegfelelésről, többek között tőkefenntartási pufferek és anticiklikus tőkepufferek tartását előíró szabályokat.

(80) Indokolt ezért előírni a hitelintézetek és az érintett befektetési vállalkozások számára, hogy a többi tőkekövetelményen felül tartsanak tőkefenntartási puffert és anticiklikus tőkepuffert annak biztosítása érdekében, hogy azok gazdasági növekedés időszakában elegendő tőkét halmozzanak fel ahhoz, hogy stresszidőszakokban képesek legyenek a veszteségeket viselni. Az anticiklikus tőkepuffer feltöltésére akkor kerülne sor, amikor úgy ítélik meg, hogy a hitelintézetek és befektetési vállalkozások kockázati profiljára jelentős hatást gyakorló hitelek és más eszközosztályok összesített növekedése rendszerszintű kockázat kialakulásához kapcsolódik, lehívása pedig a stresszidőszakokban történne.

(81) Annak érdekében, hogy az anticiklikus tőkepufferek megfelelően tükrözzék a túlzott hitelnövekedésnek a banki ágazatra gyakorolt kockázatát, a hitelintézeteknek és befektetési vállalkozásoknak intézményspecifikus puffereiket azon anticiklikus pufferráták súlyozott átlagaként kell kiszámítaniuk, amelyek azon országokra vonatkozóan alkalmazandók, ahol hitelkockázati kitettségeik találhatók. Ezért minden tagállamnak ki kell jelölnie egy hatóságot, amely felelős az abban a tagállamban található kitettségekre vonatkozó anticiklikus puffer negyedévenkénti meghatározásáért. Ennek a pufferrátának figyelembe kell vennie az adott tagállamban a hitelszintek növekedését és a hitel/GDP arány változását, és minden egyéb, a pénzügyi rendszer stabilitásának kockázatai szempontjából lényeges tényezőt.

(82) Az anticiklikus puffer rátáinak meghatározása során a nemzetközi egységesség előmozdítása érdekében a BCBS kidolgozott egy, a hitelek és a GDP arányán alapuló módszert. Ennek közös kiindulópontként kell szolgálnia az érintett nemzeti hatóságok által a pufferrátákra vonatkozóan hozott döntésekhez, de nem eredményezhet automatikus puffermeghatározást, és nem is kötheti a kijelölt hatóságot. A pufferrátának érdemi módon tükröznie kell a hitelciklust és az adott tagállamban a hitelállomány túlzott növekedéséből fakadó kockázatokat, továbbá meghatározásakor megfelelően figyelembe kell venni a nemzetgazdaság sajátosságait.

(83) A változó javadalmazásra vonatkozó korlátozások fontos szerepet játszanak annak biztosításában, hogy a hitelintézetek és befektetési vállalkozások visszaállítsák tőkeszintjüket, amikor a pufferterjedelmen belül működnek. A hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra már most is alkalmazandó az az elv, hogy a munkavállalók azon kategóriáira vonatkozóan, akiknek szakmai tevékenysége jelentős hatást gyakorol az intézmény kockázati profiljára, a változó javadalmazás odaítélésének és nem kötelező kifizetésének az intézmény pénzügyi helyzetére tekintettel fenntarthatónak kell lennie. Annak biztosítása érdekében, hogy az intézmény szavatolótőkéjének szintjét kellő időben helyreállítsa, az intézmény állapotának hosszú távú alakulása figyelembevételével indokolt a változó javadalmazás és a nem kötelező nyugdíjjuttatások odaítélését az intézmény nyereségességéhez igazítani azon időszakok során, amikor a kombinált pufferkövetelmény nem teljesül.

(84) Kívánatos, hogy az intézmények írott szabályzatok és eljárások alapján kezeljék a koncentrációs kockázatokat. A közszektornak való kitettség jellege miatt a koncentrációs kockázatok visszaszorítása eredményesebb az ilyen kitettségekre vonatkozó kockázati súlyozásnál, tekintettel e kitettségek nagyságára és a tőkekövetelmények kalibrálásának nehézségére. A Bizottságnak célszerű megfelelő időben jelentést tennie az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak a koncentrációs kockázatok prudenciális kezelését illetően szükségessé váló esetleges változtatásokról.

(85) A tagállamok elő kell, hogy tudják írni bizonyos intézmények számára, hogy a tőkefenntartási pufferen és az anticiklikus tőkepufferen kívül tartsanak rendszerkockázati tőkepuffert is Az 575/2013/EU rendeletben nem tárgyalt olyan hosszú távú nem ciklikus, rendszerszintű vagy makroprudenciális kockázatok megelőzése és csökkentése érdekében, amelyek a pénzügyi rendszer zavarának veszélyét hordozzák, és esetlegesen súlyos kedvezőtlen hatást gyakorolhatnak egy adott tagállam pénzügyi rendszerére és reálgazdaságára. A rendszerkockázati tőkepufferrátát alkalmazni kell minden olyan intézményre, illetve ezen intézmények egy vagy több csoportjára, amelyek üzleti tevékenységükben hasonló kockázati profillal rendelkeznek.

(86) Az egész Unióra kiterjedő következetes makroprudenciális felügyelet biztosítása érdekében indokolt, hogy az Európai Rendszerkockázati Testület (ERKT) az uniós gazdaságra szabott elveket dolgozzon ki, és felelős legyen azok alkalmazásának ellenőrzéséért. Ez az irányelv nem akadályozhatja meg az ERKT-t abban, hogy a pénzügyi rendszer európai uniós makroprudenciális felügyeletéről és az Európai Rendszerkockázati Testület létrehozásáról szóló, 2010. november 24-i 1092/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (10) alapján meghozza az általa szükségesnek ítélt intézkedéseket.

(87) A tagállamoknak el kell tudniuk ismerni a valamely más tagállam által megállapított rendszerkockázati tőkepufferrátát, és alkalmazhatják ezt a rátát a belföldön engedélyezett intézményekre a pufferrátát megállapító tagállamban lévő kitettségek vonatkozásában. A pufferrátát megállapító tagállamnak fel kell tudnia kérnie továbbá az ERKT-t, hogy az 1092/2010/EU rendelet 16. cikkének megfelelően adjon ki a pufferráta elismerését javasló ajánlást egy vagy több olyan tagállam részére, amelyeknek módjában áll elismerni azt. Ezen ajánlásra az említett rendelet 3. cikkének (2) bekezdésében és 17. cikkében szereplő „tartsd be vagy indokold meg” szabály vonatkozik.

(88) Helyénvaló, hogy a tagállamok által az anticiklikus pufferrátákra vonatkozóan hozott döntéseket a lehető legnagyobb mértékben koordinálják. E tekintetben az ERKT – az illetékes, vagy kijelölt hatóságok erre irányuló felkérése alapján – elősegítheti ezen hatóságok között a tervezett pufferráták – többek között a releváns változók – meghatározására irányuló megbeszéléseket.

(89) Ha egy hitelintézet vagy befektetési vállalkozás nem teljesíti teljes mértékben a kombinált pufferre vonatkozó követelményeket, olyan intézkedéseket kell számára előírni, amelyekkel biztosítható, hogy szavatolótőkéjének szintjét megfelelő időn belül helyreállítsa. A tőkefenntartás érdekében indokolt arányos korlátozást bevezetni a diszkrecionális nyereségfelosztásokra, beleértve az osztalékfizetést és a változó javadalmazás kifizetését. Annak biztosítása érdekében, hogy az ilyen intézmények vagy vállalkozások a szavatolótőke szintjének helyreállítására hiteles stratégiával rendelkezzenek, elő kell írni számukra egy olyan tőkefenntartási terv elkészítését és az illetékes hatóságokkal való egyeztetését, amely meghatározza, hogy hogyan fogják alkalmazni a kifizetési korlátozásokat és az egyéb olyan intézkedéseket, amelyeket az intézmény vagy vállalkozás a teljes pufferkövetelménynek való megfelelés biztosítása érdekében meghozni szándékozik.

(90) Kívánatos, hogy a hatóságok szigorúbb tőkekövetelményeket írjanak elő a globálisan rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozóan, kompenzálva azt, hogy ezek az intézmények nagyobb kockázatot jelentenek a pénzügyi rendszerre nézve, fizetésképtelenségük pedig jelentős mértékben érintené az adófizetőket. Amennyiben valamely hatóság rendszerkockázati tőkepuffert határoz meg és a globálisan rendszerszinten jelentős intézményre vonatkozó tőkepuffer alkalmazandó, a kettő közül a magasabb értékűt kell alkalmazni. Amennyiben a rendszerkockázati tőkepuffer csak a tagállamon belüli kitettségekre vonatkozik, azt a globálisan rendszerszinten jelentős intézményekre, illetve az egyéb rendszerszinten jelentős intézményekre vonatkozó, az ezen irányelv szerint alkalmazott pufferkövetelményt kiegészítő követelményként kell alkalmazni.

(91) A pénzügyi szolgáltatásokra vonatkozó technikai standardoknak biztosítaniuk kell a következetes harmonizációt és a betétesek, a befektetők és a fogyasztók megfelelő védelmét az egész Unióban. A hatékonyság érdekében célszerű, hogy az EBH, mint nagyon jelentős szakértelemmel rendelkező szerv, olyan szabályozás- és végrehajtás-technikai standardtervezeteket dolgozzon ki, amelyek nem igényelnek szakpolitikai döntéseket, és benyújtsa azokat a Bizottsághoz. A technikai standardok kidolgozása során az EBH-nak hatékony közigazgatási és jelentéstételi eljárásokat kell biztosítania.

(92) A Bizottságnak az EBH által a hitelintézetek engedélyezése és a bennük való jelentős részesedésszerzés, az illetékes hatóságok közötti információcsere, a letelepedés szabadságának és a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlása, a felügyeleti együttműködés, a hitelintézetek és befektetési vállalkozások javadalmazási szabályai, valamint a vegyes pénzügyi holding társaságok felügyelete terén kidolgozott szabályozástechnikai standardokat az EUMSZ 290. cikke szerinti, felhatalmazáson alapuló jogi aktusok útján és az 1093/2010/EU rendelet 10–14. cikkének megfelelően kell elfogadnia. A Bizottságnak és az EBH-nak biztosítania kell, hogy az említett standardokat valamennyi érintett intézmény olyan módon tudja alkalmazni, hogy az arányban álljon az adott intézmények és azok tevékenységeinek jellegével, nagyságrendjével és összetettségével.

(93) Tekintettel az ezen irányelvvel összhangban elfogadandó szabályozástechnikai standardok részletességére és számára, adott esetben indokolt egy hónappal kiterjeszteni azon időszakot, amelynek során az Európai Parlament és a Tanács kifogást emelhet valamely szabályozástechnikai standarddal szemben, amennyiben a Bizottság az EBH által benyújtott szabályozástechnikai standardtervezettel azonos szabályozástechnikai standardot fogadott el. Emellett a Bizottságnak törekednie kell arra, hogy a szabályozástechnikai standardokat olyan időpontban nyújtsa be, amely biztosítja, hogy az Európai Parlament és a Tanács teljes vizsgálatot végezhessen, figyelembe véve a szabályozástechnikai standardok mennyiségét és összetettségét, valamint az Európai Parlament és a Tanács eljárási szabályzatának részletességét, munkatervét és összetételét.

(94) A Bizottságot továbbá fel kell hatalmazni arra, hogy a hitelintézetek engedélyezése és a bennük való jelentős részesedésszerzés, az illetékes hatóságok közötti információcsere, a felügyeleti együttműködés, az egyedi prudenciális követelmények és az információk felügyeleti hatóságok általi nyilvánosságra hozatala terén az EBH által kifejlesztett végrehajtás-technikai standardokat fogadjon el az EUMSZ 291. cikke szerinti végrehajtási jogi aktusok útján és az 1093/2010/EU rendelet 15. cikkének megfelelően.

(95) Ezen irányelv egységes végrehajtási feltételeinek biztosítása érdekében végrehajtási hatásköröket kell a Bizottságra ruházni. Az említett hatásköröket a Bizottság végrehajtási hatásköreinek gyakorlására vonatkozó tagállami ellenőrzési mechanizmusok szabályainak és általános elveinek megállapításáról szóló, 2011. február 16-i 182/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletnek (11) megfelelően kell gyakorolni.

(96) Az ebben az irányelvben meghatározott követelmények pontosítása érdekében az EUMSZ 290. cikke szerinti, jogi aktusok elfogadására irányuló hatáskört kell a Bizottságra ruházni az ebben az irányelvben használt fogalom-meghatározások és terminológia egyértelműsítése, a kölcsönös elismerés alá tartozó tevékenységek jegyzékének kibővítése és a hitelintézetek fióktelepeit érintő információcsere javítása tekintetében. Különösen fontos, hogy a Bizottság előkészítő munkája során megfelelő konzultációkat folytasson, többek között szakértői szinten is. A Bizottságnak a felhatalmazáson alapuló jogi aktusok előkészítése és megfogalmazása során biztosítania kell, hogy a megfelelő dokumentumokat egyidejűleg, kellő időben és megfelelő módon eljuttassa az Európai Parlamenthez és a Tanácshoz.

(97) A 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelvre történő hivatkozásokat erre az irányelvre és az 575/2013/EU rendeletre történő hivatkozásként kell értelmezni.

(98) A pénzügyi konglomerátumhoz tartozó hitelintézetek, biztosítóintézetek és befektetési vállalkozások kiegészítő felügyeletéről szóló, 2002. december 16-i 2002/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (12), a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló, 2007. november 13-i 2007/64/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (13), az átruházható értékpapírokkal foglalkozó kollektív befektetési vállalkozásokra (ÁÉKBV) vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 2009. július 13-i 2009/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (14), az elektronikuspénz-kibocsátó intézmények tevékenységének megkezdéséről, folytatásáról és prudenciális felügyeletéről szóló, 2009. szeptember 16-i 2009/110/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (15), az alternatívbefektetésialap-kezelőkről szóló, 2011. június 8-i 2011/61/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (16) hivatkozik a 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelv tőkekövetelményekkel foglalkozó rendelkezéseire, amelyeket ezen irányelvnek és az 575/2013/EU rendeletnek kell meghatároznia. Következésképpen az említett irányelvekben a 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelvre való hivatkozásokat az ezen irányelvben és az 575/2013/EU rendeletben a tőkekövetelményekre irányadó rendelkezésekre való hivatkozásként kell értelmezni.

(99) Ennek megfelelően módosítani kell a 2002/87/EK irányelvet abból a célból, hogy technikai standardokat lehessen kidolgozni annak érdekében, hogy a pénzügyi konglomerátumhoz tartozó intézmények a konszolidált alapon szükséges tőke meghatározásához a megfelelő számítási módszert alkalmazzák.

(100) A belső bankpiac egyre hatékonyabb működése érdekében, valamint, hogy biztosított legyen az Unió polgárai számára a szükséges mértékű átláthatóság, szükséges, hogy az illetékes hatóságok nyilvánosságra hozzák ezen irányelv végrehajtásának módjával kapcsolatos információt, lehetővé téve az értékelhető összehasonlítást.

(101) A likviditási felügyelet tekintetében olyan időtartamot kell megállapítani, amely alatt a tagállamok végrehajtják az azon szabályozási rendszerre való átállást, amelynek keretében a likviditásfedezeti követelményekre vonatkozó részletes kritériumok alkalmazandók.

(102) Ahhoz, hogy az intézmények számára biztosítsák a stabil, zökkenőmentes és fokozatos átmenetet a likviditásra és a stabil forrásellátásra vonatkozó új uniós szintű követelmények irányába, az illetékes hatóságoknak teljes mértékben ki kell használniuk az ezen irányelv szerinti, valamint az alkalmazandó nemzeti jogszabályokban foglalt felügyeleti hatáskörüket. Az illetékes hatóságoknak értékelniük kell, hogy szükséges-e közigazgatási szankciók vagy más közigazgatási intézkedések – köztük prudenciális bírságok – alkalmazása, amelyek szintjének nagymértékben az intézmény tényleges likviditási helyzete, valamint a likviditásra és a stabil forrásellátásra vonatkozó követelmények közötti eltéréstől kell függnie. Ennek értékelésekor az illetékes hatóságoknak megfelelő módon figyelembe kell venniük a piaci feltételeket. Ezeket a közigazgatási szankciókat vagy más közigazgatási intézkedéseket addig kell alkalmazni, amíg a likviditásra és a stabil forrásellátásra vonatkozó követelményekkel kapcsolatos, kötelező erejű, részletes jogi aktusokat uniós szinten be nem vezetik.

(103) A személyes adatok feldolgozása vonatkozásában az egyének védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 1995. október 24-i 95/46/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (17) és a személyes adatok közösségi intézmények és szervek által történő feldolgozása tekintetében az egyének védelméről, valamint az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 2000. december 18-i 45/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (18) teljes mértékben alkalmazandó a személyes adatok ezen irányelv céljaira történő feldolgozására.

(104) Mivel ezen irányelv célját, nevezetesen az intézmények tevékenységéhez való hozzáférésre, valamint az intézmények prudenciális felügyeletére vonatkozó szabályok bevezetését a tagállamok nem tudják kielégítően megvalósítani, és ezért a javasolt intézkedés terjedelme és hatása miatt az uniós szinten jobban megvalósítható, az Unió intézkedéseket hozhat az Európai Unióról szóló szerződés 5. cikkében foglalt szubszidiaritás elvének megfelelően. Az említett cikkben foglalt arányosság elvének megfelelően ez az irányelv nem lépi túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket.

(105) A tagállamoknak és a Bizottságnak a magyarázó dokumentumokról szóló, 2011. szeptember 28-i együttes politikai nyilatkozatával összhangban a tagállamok vállalták, hogy az átültető intézkedéseikről szóló értesítéshez indokolt esetben mellékelnek egy vagy több olyan dokumentumot, amely részletesen ismerteti az irányelv elemei és az azt átültető nemzeti jogi eszköz megfelelő részei közötti kapcsolatot. Ezen irányelv tekintetében a jogalkotó úgy ítéli meg, hogy ilyen dokumentumok átadása indokolt.

(106) A 45/2001/EK rendelet 28. cikkének (2) bekezdésével összhangban az európai adatvédelmi biztossal konzultáltak, és a biztos véleményt (19) nyilvánított.

(107) A 2002/87/EK irányelvet ennek megfelelően módosítani kell a 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelvet pedig hatályon kívül kell helyezni,

ELFOGADTA EZT A IRÁNYELVET:

I. CÍM

TÁRGY, HATÁLY ÉS FOGALOM-MEGHATÁROZÁSOK

1. cikk

Tárgy

Ez az irányelv az alábbiakra vonatkozó szabályokat állapítja meg:

a) a hitelintézetek és befektetési vállalkozások (a továbbiakban együttesen: az intézmények) tevékenységéhez való hozzáférés;

b) felügyeleti hatáskörök és eszközök az intézmények illetékes hatóságok általi prudenciális felügyeletéhez;

c) az intézmények illetékes hatóságok általi prudenciális felügyelete az 575/2013/EU rendeletben meghatározott egységes szabályokkal összhangban;

d) az illetékes hatóságokra vonatkozó nyilvánosságra hozatali követelmények az intézmények prudenciális szabályozása és felügyelete terén.

2. cikk

Hatály

(1) Ez az irányelv az intézményekre alkalmazandó.

(2) A 30. cikk a helyi vállalkozásokra alkalmazandó.

(3) A 31. cikk az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 2. pontja c) alpontjában említett vállalkozásokra alkalmazandó.

(4) A 34. cikk és a VII. cím 3. fejezete azon pénzügyi holding társaságokra, vegyes pénzügyi holding társaságokra és vegyes tevékenységű holding társaságokra alkalmazandó, amelyek központi irodája az Unió területén található.

(5) Ez az irányelv nem alkalmazandó a következőkre:

1. befektetési vállalkozások tevékenységéhez való hozzáférés, amennyiben azt a 2004/39/EK irányelv szabályozza;

2. a központi bankok;

3. a postai elszámolóközpontok;

4. Belgiumban az „Institut de Réescompte et de Garantie/Herdiscontering- en Waarborginstituut”;

5. Dániában az „Eksport Kredit Fonden”, az „Eksport Kredit Fonden A/S”, a „Danmarks Skibskredit A/S” és a „KommuneKredit”;

6. Németországban a „Kreditanstalt für Wiederaufbau”, a „Wohnungsgemeinnützigkeitsgesetz” alapján az állami lakáspolitika szerveiként elismert vállalkozások, amelyek túlnyomórészt nem banki ügyletekkel foglalkoznak, valamint az említett törvény értelmében non-profit lakásépítési vállalkozásként elismert vállalkozások;

7. Észtországban a „hoiu-laenuühistud”, azaz a „hoiu-laenuühistu seadus” alapján szövetkezeti vállalkozásoknak minősülő vállalkozások;

8. Írországban a „credit unions” és a „friendly societies”;

9. Görögországban a „Ταμείο Παρακαταθηκών και Δανείων” (Tamio Parakatathikon kai Danion);

10. Spanyolországban az „Instituto de Crédito Oficial”;

11. Franciaországban a „Caisse des dêpôts et consignations”;

12. Olaszországban a „Cassa depositi e prestiti”;

13. Lettországban a „krājaizdevu sabiedrības”, a „Krājaizdevu sabiedrību” alapján szövetkezeti vállalkozásoknak minősülő vállalkozások, amelyek kizárólag a tagjaik részére nyújtanak pénzügyi szolgáltatásokat;

14. Litvániában „Centrinė kredito unija”-n kívüli „kredito unijos”;

15. Magyarországon az „MFB Magyar Fejlesztési Bank Zártkörűen Működő Részvénytársaság” és a „Magyar Export-Import Bank Zártkörűen Működő Részvénytársaság”;

16. Hollandiában a „Netherlandse Investeringsbank voor Ontwikkelingslanden NV”, az „NV Noordelijke Ontwikkelingsmaatschappij”, az „NV Industriebank Limburgs Instituut voor Ontwikkeling en Financiering” és az „Overijsselse Ontwikkelingsmaatschappij NV”;

17. Ausztriában a közhasznú lakásépítési egyesületként elismert vállalkozások, valamint az „Österreichische Kontrollbank AG”;

18. Lengyelországban a „Spółdzielcze Kasy Oszczędnościowo – Kredytowe” és a „Bank Gospodarstwa Krajowego”;

19. Portugáliában az 1986. január 1-jén létező „Caixas Económicas”, kivéve azokat, amelyeket részvénytársasági formában alapítottak, és a „Caixa Económica Montepio Geral”-t;

20. Szlovéniában a „SID-Slovenska izvozna in razvojna banka, d.d. Ljubljana”;

21. Finnországban a „Teollisen yhteisyön rahasto Oy/Fonden för industrielt samarbete AB” és a „Finnvera Oyj/Finnvera Abp”;

22. Svédországban a „Svenska Skeppshypotekskassan”;

23. az Egyesült Királyságban a „National Savings Bank”, a „Commonwealth Development Finance Company Ltd”, az „Agricultural Mortgage Corporation”, a „Scottish Agricultural Securities Corporation Ltd”, a „Crown Agents for overseas governments and administrations”, a „credit unions” és a „municipal banks”.

(6) Az e cikk (5) bekezdésének 1. és 3-23. pontjában említett jogalanyok a 34. cikk és a VII. cím 3. fejezetének alkalmazásában pénzügyi vállalkozásnak minősülnek.

3. cikk

Fogalom-meghatározások

1. Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalom-meghatározások alkalmazandók:

1. „hitelintézet”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 1. pontjában meghatározott hitelintézet;

2. „befektetési vállalkozás”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 2. pontjában meghatározott befektetési vállalkozás;

3. „intézmény”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 3. pontjában meghatározott intézmény;

4. „helyi vállalkozás”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 4. pontjában meghatározott helyi vállalkozás;

5. „biztosító”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 5. pontjában meghatározott biztosító;

6. „viszontbiztosító”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 6. pontjában meghatározott viszontbiztosító;

7. „vezető testület”: valamely intézménynek a nemzeti joggal összhangban kinevezett testülete, vagy testületei, amely jogosult, vagy amelyek jogosultak az intézmény stratégiájának, célkitűzéseinek és általános irányításának a meghatározására, és amely felügyeli és monitorozza a vezetői döntéshozatalt, és amelybe beletartoznak azok a személyek, akik az intézmény üzleti tevékenységét ténylegesen irányítják;

8. „vezető testület felügyeleti funkcióban”: a vezető testületnek a vezetői döntéshozatal felügyeletét és monitorozását ellátó szerepe;

9. „felső vezetés”: az intézménynél vezetői feladatot ellátó természetes személyek, akik felelősek és elszámoltathatóak a vezető testület előtt az intézmény mindennapi vezetéséért;

10. „rendszerkockázat”: a pénzügyi rendszer olyan zavarának veszélye, amely potenciálisan súlyosan negatív következményekkel járhat a pénzügyi rendszerre és a reálgazdaságra nézve;

11. „modellkockázat”: az a potenciális veszteség, amelyet az intézmény az elsődlegesen a belső modellek eredményei alapján hozott döntések következményeként, az ilyen modellek kidolgozása, megvalósítása, vagy használata során elkövetett hibák miatt szenvedhet el;

12. „értékpapírosítást kezdeményező”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 13. pontjában meghatározott értékpapírosítást kezdeményező;

13. „szponzor”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 14. pontjában meghatározott szponzor;

14. „anyavállalat”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 15. pontjában meghatározott anyavállalat;

15. „leányvállalat”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 16. pontjában meghatározott leányvállalat;

16. „fióktelep”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 17. pontjában meghatározott fióktelep;

17. „járulékos szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 18. pontjában meghatározott járulékos szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás;

18. „vagyonkezelő társaság”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 19. pontjában meghatározott vagyonkezelő társaság;

19. „pénzügyi holding társaság”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 20. pontjában meghatározott pénzügyi holding társaság;

20. „vegyes pénzügyi holding társaság”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 21. pontjában meghatározott vegyes pénzügyi holding társaság;

21. „vegyes tevékenységű holding társaság”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 22. pontjában meghatározott vegyes tevékenységű holding társaság;

22. „pénzügyi vállalkozás”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 26. pontjában meghatározott pénzügyi vállalkozás;

23. „pénzügyi ágazatbeli szervezet”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 27. pontjában meghatározott pénzügyi ágazatbeli szervezet;

24. „tagállami anyavállalat”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 28. pontjában meghatározott tagállami anyavállalat;

25. „EU-szintű anyavállalat”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 29. pontjában meghatározott EU-szintű anyavállalat;

26. „tagállami pénzügyi holding társaság anyavállalat”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 30. pontjában meghatározott tagállami pénzügyi holding társaság anyavállalat;

27. „EU-szintű pénzügyi holding társaság anyavállalat”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 31. pontjában meghatározott EU-szintű pénzügyi holding társaság anyavállalat;

28. „tagállami vegyes pénzügyi holding társaság anyavállalat”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 32. pontjában meghatározott tagállami vegyes pénzügyi holding társaság anyavállalat;

29. „EU-szintű vegyes pénzügyi holding társaság anyavállalat”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 33. pontjában meghatározott EU-szintű vegyes pénzügyi holding társaság anyavállalat;

30. „rendszerszinten jelentős intézmény”: uniós anyavállalat, uniós pénzügyi holding társaság anyavállalat, uniós vegyes pénzügyi holding társaság anyavállalat, vagy olyan intézmény, amelynek felszámolása vagy hibás működése rendszerkockázathoz vezethet;

31. „központi szerződő fél”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 34. pontjában meghatározott központi szerződő fél;

32. „részesedés”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 35. pontjában meghatározott részesedés;

33. „befolyásoló részesedés”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 36. pontjában meghatározott befolyásoló részesedés;

34. „ellenőrzés”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 37. pontjában meghatározott ellenőrzés;

35. „szoros kapcsolat”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 38. pontjában meghatározott szoros kapcsolat;

36. „illetékes hatóság”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 40. pontjában meghatározott illetékes hatóság;

37. „összevont felügyeletet ellátó hatóság”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 41. pontjában meghatározott összevont felügyeletet ellátó hatóság;

38. „engedély”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 42. pontjában meghatározott engedély;

39. „székhely szerinti tagállam”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 43. pontjában meghatározott székhely szerinti tagállam;

40. „fogadó tagállam”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 44. pontjában meghatározott fogadó tagállam;

41. „a KBER-hez tartozó központi bankok”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 45. pontjában meghatározott KBER-hez tartozó központi bankok;

42. „központi bankok”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 46. pontjában meghatározott központi bankok;

43. „konszolidált helyzet”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 47. pontjában meghatározott konszolidált helyzet;

44. „konszolidált alapon”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 48. pontjában meghatározott konszolidált alapon;

45. „szubkonszolidált alapon”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 49. pontjában meghatározott szubkonszolidált alapon;

46. „pénzügyi instrumentum”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 50. pontjában meghatározott pénzügyi instrumentum;

47. „szavatolótőke”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 118. pontjában meghatározott szavatolótőke;

48. „működési kockázat”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 52. pontjában meghatározott működési kockázat;

49. „hitelkockázat-mérséklés”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 57. pontjában meghatározott hitelkockázat-mérséklés;

50. „értékpapírosítás”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 61. pontjában meghatározott értékpapírosítás;

51. „értékpapírosítási pozíció”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 62. pontjában meghatározott értékpapírosítási pozíció;

52. „különleges célú gazdasági egység”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 66. pontjában meghatározott különleges célú gazdasági egység;

53. „nem kötelező nyugdíjjuttatás”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 73. pontjában meghatározott nem kötelező nyugdíjjuttatás;

54. „kereskedési könyv”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 86. pontjában meghatározott kereskedési könyv;

55. „szabályozott piac”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 92. pontjában meghatározott szabályozott piac;

56. „tőkeáttétel”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 93. pontjában meghatározott tőkeáttétel;

57. „túlzott tőkeáttétel kockázata”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 94. pontjában meghatározott túlzott tőkeáttétel kockázata;

58. „külső hitelminősítő intézet (KHMI)”: az 575/2013/EU rendelet 4. cikke (1) bekezdése 98. pontjában meghatározott külső hitelminősítő intézet;

59. „belső módszer”: az 575/2013/EU rendelet 143. cikkének (1) bekezdésében említett belső minősítésen alapuló módszer, a 221. cikkében említett belső modell módszer, a 225. cikkében említett saját becslésen alapuló módszer, a 312. cikkének (2) bekezdésében említett fejlett mérési módszer, 283. és 363. cikkében említett belső modell módszer, és a 259. cikke (3) bekezdésében említett belső értékelési módszer;

2. Amikor ezen irányelv a vezető testületre hivatkozik és a nemzeti jog szerint a vezető testület ügyvezetői és felügyeleti funkcióit eltérő testületekre vagy egyetlen testületen belül eltérő tagokra bízzák, a tagállam a nemzeti jog szerint azonosítja a felelős testületeket vagy a vezető testület felelős tagjait, kivéve, ha azt ezen irányelv másképpen határozza meg.

II. CÍM

ILLETÉKES HATÓSÁGOK

4. cikk

Az illetékes hatóságok kijelölése és hatáskörei

(1) A tagállamok kijelölik azokat az illetékes hatóságokat, amelyek ellátják az ezen irányelvben és az 575/2013/EU rendeletben meghatározott funkciókat és feladatokat. A tagállamok erről tájékoztatják a Bizottságot és az EBH-t, feltüntetve a funkciók és feladatok esetleges megosztását.

(2) A tagállamok biztosítják, hogy az illetékes hatóságok oly módon kísérjék figyelemmel az intézmények, illetve adott esetben a pénzügyi holding társaságok és a vegyes pénzügyi holding társaságok tevékenységeit, hogy értékelhessék, hogy azok megfelelnek-e az ezen irányelv és Az 575/2013/EU rendelet előírásainak.

(3) A tagállamok biztosítják, hogy megfelelő intézkedések álljanak az illetékes hatóságok rendelkezésére ahhoz, hogy megszerezzék a szükséges információkat, amelyekkel értékelhetik, hogy az intézmények, illetve adott esetben a pénzügyi holding társaságok és a vegyes pénzügyi holding társaságok teljesítik-e a (2) bekezdésben említett kötelezettségeket, valamint kivizsgálhatják a szóban forgó kötelezettségek esetleges megszegését.

(4) A tagállamok biztosítják, hogy az illetékes hatóságok rendelkezzenek az ebben az irányelvben és az 575/2013/EU rendeletben meghatározott prudenciális felügyeleti, vizsgálati és szankcionálási feladatok elvégzéséhez szükséges szakértelemmel, forrásokkal, működési kapacitással, hatáskörrel és függetlenséggel.

(5) A tagállamok előírják, hogy az intézmények biztosítsák a székhely szerinti tagállamuk illetékes hatóságai számára mindazt az információt, amely annak értékeléséhez szükséges, hogy az intézmények megfelelnek-e az ezen irányelvvel és az 575/2013/EU rendelettel összhangban elfogadott szabályoknak. A tagállamok azt is biztosítják, hogy az intézmények belső ellenőrzési mechanizmusai, illetve adminisztratív és számviteli eljárásai bármikor lehetővé tegyék annak ellenőrzését, hogy az említett szabályoknak megfelelnek-e.

(6) A tagállamok biztosítják, hogy az intézmények nyilvántartják minden olyan tranzakciójukat, és dokumentálják azokat a rendszereket és eljárásokat, amelyek az ezen irányelv és az 575/2013/EU rendelet hatálya alá tartoznak, mégpedig oly módon, hogy az illetékes hatóságok mindenkor ellenőrizhessék az ezen irányelv és az 575/2013/EU rendeletnek való megfelelést.

(7) A tagállamok biztosítják, hogy az illetékes hatóságok ezen irányelv és az 575/2013/EU rendelet … szerinti felügyeleti funkciói és minden egyéb funkciói a szanáláshoz kapcsolódó funkcióktól elkülönültek és függetlenek legyenek. A tagállamok erről tájékoztatják a Bizottságot és az EBH-t, feltüntetve az esetleges feladatmegosztást.

(8) A tagállamok biztosítják, hogy amennyiben az illetékes hatóságoktól eltérnek a szanálási hatáskörrel felruházott hatóságok, az előbbi hatóságok szorosan együttműködjenek és konzultáljanak az illetékes hatóságokkal a szanálási tervek előkészítését illetően.

5. cikk

A tagállamokon belüli koordináció

Amennyiben egy tagállamban több illetékes hatóság foglalkozik a hitelintézetek, befektetési vállalkozások és pénzügyi vállalkozások prudenciális felügyeletével, a tagállam megteszi a szükséges intézkedéseket az e hatóságok közötti koordináció megszervezése érdekében.

6. cikk

A Pénzügyi Felügyeletek Európai Rendszerén belül folytatott együttműködés

Feladataik teljesítése során, az ezen irányelv és a 575/2013/EU rendelet alapján elfogadott törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések alkalmazásakor az illetékes hatóságok ügyelnek a felügyeleti eszközök és a felügyeleti gyakorlat közelítésére. Ennek érdekében a tagállamok biztosítják, hogy:

a) az illetékes hatóságok mint a Pénzügyi Felügyeletek Európai Rendszere (PFER) tagjai – az Európai Unióról szóló szerződés 4. cikkének (3) bekezdésében foglalt lojális együttműködés elvének megfelelően – a bizalmon és a teljes körű kölcsönös tiszteleten alapuló együttműködést alakítsanak ki, különösen az egymás közötti, valamint a PFER más tagjaira is kiterjedő megfelelő és megbízható információáramlás biztosítása terén;

b) az illetékes hatóságok részt vegyenek az EBH tevékenységeiben és adott esetben a felügyeleti kollégiumokban;

c) az illetékes hatóságok mindent elkövessenek azért, hogy megfeleljenek az EBH által az 1093/2010/EU rendelet 16. cikkének megfelelően kibocsátott iránymutatásoknak és ajánlásoknak, valamint reagáljanak az ERKT által az 1092/2010/EU rendelet 16. cikke szerint kiadott figyelmeztetésekre és ajánlásokra;

d) az illetékes hatóságok szorosan együttműködjenek az ERKT-val;

e) az illetékes hatóságok nemzeti megbízatásai ne akadályozzák az EBH vagy adott esetben az ERKT tagjaként, illetve az ezen irányelv és az 575/2013/EU rendelet értelmében elvégzendő feladatok ellátását.

7. cikk

A felügyelet uniós dimenziója

Minden tagállam illetékes hatósága általános feladatai végrehajtása során – és különösen vészhelyzetekben – az adott időben rendelkezésre álló információk alapján kellően mérlegeli a döntéseik által az összes többi érintett tagállam pénzügyi rendszerének stabilitására gyakorolt hatást.

III. CÍM

A HITELINTÉZETEK TEVÉKENYSÉGÉHEZ VALÓ HOZZÁFÉRÉS KÖVETELMÉNYEI

1. FEJEZET

A hitelintézetek tevékenységéhez való hozzáférés általános követelményei

8. cikk

Engedély

(1) A tagállamok megkövetelik, hogy a hitelintézetek a tevékenységük megkezdése előtt engedélyeztessék a tevékenység végzését. A tagállamok a 10–14. cikk sérelme nélkül megállapítják az ilyen engedélyezés követelményeit, és azokról tájékoztatják az EBH-t.

(2) Az EBH szabályozástechnikai standardtervezeteket dolgoz ki a következők meghatározására:

a) a hitelintézetek engedély iránti kérelmében az illetékes hatóságok számára benyújtandó információ, a 10. cikkben előírt üzleti tervet is ideértve;

b) a 14. cikk értelmében befolyásoló részesedéssel rendelkező részvényesekre és tagokra vonatkozó követelmények; és

c) azon tényezők, amelyek akadályozhatják az illetékes hatóságot a 14. cikkben említett felügyeleti feladatok hatékony ellátásában.

A Bizottság felhatalmazást kap az első albekezdés a), b) és c) pontjában említett szabályozástechnikai standardoknak az 1093/2010/EU rendelet 10–14. cikkével összhangban történő elfogadására.

(3) Az EBH végrehajtás-technikai standardtervezeteket dolgoz ki az információnyújtás során a (2) bekezdés első albekezdésének a) pontjában említett alkalmazandó egységes formanyomtatványokra, mintadokumentumokra és eljárásokra vonatkozóan.

A Bizottság felhatalmazást kap az első albekezdésben említett végrehajtás-technikai standardoknak az 1093/2010/EU rendelet 15. cikkével összhangban történő elfogadására.

(4) Az EBH a (2) és (3) bekezdésben említett technikai standardtervezeteket 2015. december 31-ig benyújtja a Bizottsághoz.

9. cikk

A betétek vagy egyéb visszafizetendő pénzeszközök nyilvánosságtól történő gyűjtésére irányuló üzletszerű tevékenység tilalma személyek és nem hitelintézeti vállalkozások számára

(1) A tagállamok megtiltják a személyek és a hitelintézetnek nem minősülő vállalkozások számára, hogy betétek vagy más visszafizetendő pénzeszközök nyilvánosságtól történő gyűjtésére irányuló, üzletszerű tevékenységet folytassanak.

(2) Az (1) bekezdés nem vonatkozik betétek és más visszafizetendő pénzeszközök olyan gyűjtésére, amelyet egy tagállam vagy annak regionális vagy helyi hatóságai, illetve olyan nemzetközi szervezetek végeznek, amelyeknek egy vagy több tagállam tagja, valamint olyan esetekre, amelyeket nemzeti vagy uniós jog kifejezetten szabályoz, feltéve, hogy a szóban forgó tevékenységek a betétesek és a befektetők védelmét szolgáló szabályozás és ellenőrzés alá tartoznak.

10. cikk

Üzleti terv és szervezeti felépítés

A tagállamok előírják, hogy az engedély iránti kérelemhez üzleti tervet kell csatolni, amely meghatározza a folytatni kívánt üzleti tevékenységek fajtáit és a hitelintézet szervezeti felépítését.

11. cikk

Gazdasági igények

A tagállamok nem követelik meg az engedély iránti kérelemnek a piac gazdasági igényei szempontjából történő vizsgálatát.

12. cikk

Indulótőke

(1) A nemzeti jogszabályokban megállapított egyéb általános feltételek sérelme nélkül, az illetékes hatóságok megtagadják a hitelintézeti tevékenység megkezdésére vonatkozó engedélyt, ha a hitelintézet nem rendelkezik elkülönített szavatolótőkével, vagy ha az indulótőke nem éri el az 5 millió EUR-t.

(2) Az indulótőke az 575/2013/EU rendelet 26. cikke (1) bekezdésének a)–e) pontjában meghatározott elemek közül egy vagy többől- áll.

(3) A tagállamok határozhatnak úgy, hogy azok a hitelintézetek, amelyek nem felelnek meg az elkülönített szavatolótőkére vonatkozó feltételeknek, de 1979. december 15-én már működtek, tovább folytathatják üzleti tevékenységüket. A tagállamok felmentést adhatnak az ilyen hitelintézetek számára a 13. cikk (1) bekezdésének első albekezdésében foglalt követelmény teljesítése alól.

(4) A tagállamoknak jogukban áll a következő feltételek mellett engedélyt adni adott hitelintézeti kategóriák számára, amelyeknek indulótőkéje nem éri el az (1) bekezdésben meghatározott összeget:

a) az indulótőke nem kevesebb, mint 1 millió EUR;

b) az érintett tagállamok tájékoztatják a Bizottságot és az EBH-t azon indokaikról, amelyek alapján élnek ezzel a lehetőséggel.

13. cikk

Az üzleti tevékenység tényleges irányítása és a központi iroda helye

(1) Az illetékes hatóságok csak akkor adják meg az engedélyt a hitelintézeti tevékenység megkezdésére, ha a kérelmező hitelintézet üzleti tevékenységének tényleges irányítását legalább két személy végzi.

Az illetékes hatóságok megtagadják az engedélyt, ha a vezető testület tagjai nem teljesítik a 91. cikk (1) bekezdésében említett követelményeket.

(2) A tagállamok megkövetelik, hogy:

a) a jogi személyiséggel és a rá vonatkozó nemzeti jogszabályok alapján létesítő okirat szerinti székhellyel rendelkező hitelintézetnek a központi irodája ugyanabban a tagállamban legyen, mint amelyikben a létesítő okirat szerinti székhelye található;

b) az a) pontban említettektől különböző hitelintézetnek abban a tagállamban legyen a központi irodája, amely számára az engedélyt kiadta, és ahol üzleti tevékenységét ténylegesen folytatja.

14. cikk

Részvényesek és tagok

(1) Az illetékes hatóságok csak akkor adnak engedélyt a hitelintézeti tevékenység megkezdésére, ha a hitelintézettől tájékoztatást kaptak azoknak az akár természetes, akár jogi személy részvényeseknek vagy tagoknak a személyazonosságáról, akik vagy amelyek közvetve vagy közvetlenül befolyásoló részesedéssel rendelkeznek, valamint az ilyen részesedések összegéről, illetve abban az esetben, ha nem létezik befolyásoló részesedés, a 20 legnagyobb részesedéssel rendelkező részvényes vagy tag személyazonosságáról.

Annak megállapítására, hogy teljesülnek-e a befolyásoló részesedés kritériumai, a szabályozott piacra bevezetett értékpapírok kibocsátóival kapcsolatos információkra vonatkozó átláthatósági követelmények harmonizációjáról és a 2001/34/EK irányelv módosításáról szóló, 2004. december 15-i 2004/109/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (20) 9. és 10. cikkében említett szavazati jogokat, valamint az említett irányelv 12. cikkének (4) és (5) bekezdésében meghatározott, a szavazati jogok összesítésére vonatkozó feltételeket kell figyelembe venni.

A tagállamok nem veszik figyelembe azokat a szavazati jogokat vagy részvényeket, amelyekkel az intézmények a pénzügyi instrumentumok jegyzési garanciavállalása vagy a kibocsátás átvételére irányuló kötelezettségvállalás alapján történő kihelyezése révén rendelkeznek, beleértve a 2004/39/EK irányelv I. melléklete A. szakaszának 6. pontjában foglaltakat is, feltéve, hogy az említett jogokat nem gyakorolják vagy egyéb módon nem használják a kibocsátó vezetésébe való beavatkozásra, és azokat a részesedésszerzéstől számított egy éven belül elidegenítik.

(2) Az illetékes hatóságok megtagadják a hitelintézeti tevékenység megkezdésére vonatkozó engedélyt, ha – figyelembe véve a hitelintézet megbízható és prudens vezetése biztosításának szükségességét – nincsenek meggyőződve a részvényesek vagy tagok alkalmasságáról, különösen ha a 23. cikk (1) bekezdésében megállapított feltételek nem teljesülnek. A 23. cikk (2) és (3) bekezdését, valamint a 24. cikket alkalmazni kell.

(3) Amennyiben szoros kapcsolatok állnak fenn a hitelintézet és más természetes vagy jogi személyek között, az illetékes hatóságok csak akkor adnak engedélyt, ha ezek a kapcsolatok nem gátolják a felügyeleti feladataik hatékony ellátását.

Az illetékes hatóságok megtagadják a hitelintézeti tevékenység megkezdésére vonatkozó engedélyt, ha egy harmadik ország törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezései, amelyek a hitelintézettel szoros kapcsolatban álló egy vagy több természetes vagy jogi személyre vonatkoznak, illetve az említett törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések végrehajtási nehézségei akadályozzák a felügyeleti feladataik hatékony ellátását.

Az illetékes hatóságok előírják a hitelintézetek számára, hogy bocsássák rendelkezésükre azokat az információkat, amelyek az e bekezdésben említett feltételek teljesítésének folyamatos figyelemmel kíséréséhez szükségesek.

15. cikk

Az engedély megadásának megtagadása

Ha az illetékes hatóság megtagadja a hitelintézeti tevékenység megkezdésére vonatkozó engedélyt, a kérelmezőt a kérelem kézhezvételétől számított hat hónapon belül, vagy, amennyiben a kérelem hiányos, a határozathoz szükséges összes információk kézhezvételétől számított hat hónapon belül tájékoztatja a döntésről és annak indokairól.

Az engedély megadására vagy megtagadására vonatkozó határozatot a kérelem kézhezvételétől számított 12 hónapon belül mindenképpen meg kell hozni.

16. cikk

Előzetes konzultáció más tagállamok illetékes hatóságaival

(1) Az illetékes hatóságnak valamely hitelintézet engedélyezése előtt konzultálnia kell a másik tagállam illetékes hatóságaival, ha az érintett hitelintézet:

a) a másik tagállamban engedélyezett hitelintézet leányvállalata;

b) a másik tagállamban engedélyezett hitelintézet anyavállalatának a leányvállalata;

c) ugyanazon természetes vagy jogi személyek ellenőrzése alatt áll, mint akik ellenőrzése alatt a másik tagállamban engedélyezett hitelintézet áll.

(2) Az illetékes hatóságnak, mielőtt kiadná a hitelintézetnek az engedélyt, konzultációt kell folytatnia a hitelintézet székhelye szerinti érintett tagállamnak a biztosítók, illetve a befektetési vállalkozások felügyeletének ellátásáért felelős illetékes hatóságával, ha az érintett hitelintézet:

a) az Unióban engedélyezett biztosító vagy befektetési vállalkozás leányvállalata;

b) az Unióban engedélyezett biztosító vagy befektetési vállalkozás anyavállalatának leányvállalata;

c) ugyanazon természetes vagy jogi személy ellenőrzése alatt áll, mint akinek, vagy amelynek az ellenőrzése alatt az Unióban engedélyezett valamely biztosító vagy befektetési vállalkozás áll.

(3) Az (1) és (2) bekezdésben említett érintett illetékes hatóságok konzultációt folytatnak egymással különösen az ugyanazon csoporthoz tartozó másik szervezet részvényesei alkalmasságának, valamint a vállalkozás vezetésében részt vevő vezető testületi tagok jó hírnevének és tapasztalatának értékelése során. Az illetékes hatóságoknak át kell adniuk egymásnak a részvényesek alkalmasságára, valamint a vezető testületi tagok jó hírnevére és tapasztalatára vonatkozó információkat, amelyek fontosak lehetnek egy engedély kiadásához, továbbá a működési feltételek betartásának folyamatos értékeléséhez.

17. cikk

Másik tagállamban engedélyezett hitelintézetek fióktelepei

A fogadó tagállamok nem írnak elő engedélyezési, illetve dotációs tőkére vonatkozó követelményeket más tagállamban engedélyezett hitelintézetek fióktelepei részére. Az ilyen fióktelepek létesítése és felügyelete a 35. cikkel, a 36. cikk (1), (2) és (3) bekezdésével, a 37. cikkel, a 40–46. cikkel, a 49. cikkel, a 74. cikkel és a 75. cikkel összhangban történik.

18. cikk

Az engedély visszavonása

Az illetékes hatóságok csak akkor vonhatják vissza a hitelintézetnek kiadott engedélyt, ha a szóban forgó intézmény:

a) 12 hónapon belül nem használja fel az engedélyt, kifejezetten lemond az engedélyről, vagy hat hónapnál hosszabb időre felhagyott üzleti tevékenységének folytatásával, kivéve, ha az érintett tagállam rendelkezett arról, hogy ezekben az esetekben az engedély érvényét veszti;

b) valótlan nyilatkozatok révén, vagy más szabálytalan eszköz igénybevételével szerezte meg az engedélyt;

c) már nem felel meg az engedély kiadásának alapjául szolgáló feltételeknek;

d) már nem teljesíti az 575/2013/EU rendelet harmadik, negyedik vagy hatodik részében, vagy az ezen irányelv 104. cikke (1) bekezdésének a) pontjában vagy 105. cikkében megállapított prudenciális követelményeket, vagy már nem lehet számítani arra, hogy eleget tesz a hitelezőivel szemben fennálló kötelezettségeinek, és különösen akkor, ha már nem képes tovább szavatolni a betétesei által rábízott eszközök biztonságát;

e) egyéb olyan helyzetbe kerül, amelyre vonatkozóan a nemzeti jogszabályok az engedély visszavonásáról rendelkeznek; vagy

f) elköveti a 67. cikk (1) bekezdésében említett valamelyik jogsértést.

19. cikk

A hitelintézetek neve

Tevékenységük gyakorlásához a hitelintézetek – a „bank”, „takarékpénztár” vagy egyéb banki elnevezések használatát szabályozó fogadó tagállami rendelkezésektől függetlenül – az Unió egész területén ugyanazt a nevet használhatják, mint amelyet abban a tagállamban használnak, amelyben központi irodájuk található. Az összetéveszthetőség veszélye esetén a fogadó tagállam az egyértelműség céljából előírhatja, hogy a nevet egy meghatározott magyarázó résszel egészítsék ki.

20. cikk

Értesítés az engedély megadásáról és visszavonásáról

(1) Az illetékes hatóságok a 8. cikk alapján kiadott minden engedélyről értesítik az EBH-t.

(2) Az EBH nyilvánosságra hozza rendszeresen frissíti a honlapján mindazon hitelintézetek nevét tartalmazó jegyzéket, amelyek számára engedélyt adtak ki.

(3) Az összevont felügyeletet ellátó hatóság az érintett illetékes hatóságok és az EBH rendelkezésére bocsát a hitelintézet-csoportra vonatkozó minden információt a 14. cikk (3) bekezdésével, a 74. cikk (1) bekezdésével és a 109. cikk (2) bekezdésével összhangban, különös tekintettel a csoport jogi és szervezeti felépítésére és irányítására.

(4) Az e cikk (2) bekezdésében említett jegyzéknek tartalmaznia kell az olyan hitelintézetek nevét, amelyek nem rendelkeznek a 12. cikk (1) bekezdésében meghatározott tőkével és ilyenként azonosítania kell e hitelintézeteket.

(5) Az illetékes hatóságok minden esetben értesítik az EBH-t az engedély visszavonásáról, közölve a visszavonás indokait is.

21. cikk

Központi szervhez tartósan kapcsolt hitelintézetek mentessége

(1) Az illetékes hatóságok az 575/2013/EU rendelet 9. cikkében említett hitelintézeteket – az abban meghatározott feltételek mellett – mentesíthetik az ezen irányelv 10. és 12. cikkében, valamint a 13. cikkének (1) bekezdésében foglalt, a hitelintézetekre vonatkozó követelmények alól.

Az ilyen mentesítésre vonatkozó nemzeti jogot a tagállamok mindaddig érvényben tarthatják és alkalmazhatják, amíg nem ütközik az ezen irányelvvel vagy az 575/2013/EU rendelettel.

(2) Az (1) bekezdésben említett mentesség az illetékes hatóságok által valóalkalmazása esetén a 17.,