A BIZOTTSÁG (EU) 2018/813 HATÁROZATA

(2018. május 14.)

a szervezeteknek a közösségi környezetvédelmi vezetési és hitelesítési rendszerben (EMAS) való önkéntes részvételéről szóló 1221/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet értelmében a mezőgazdasági ágazatban alkalmazandó bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatokat, ágazati környezeti teljesítménymutatókat és kiválósági referenciakövetelményeket megállapító ágazati referenciadokumentumról

(EGT-vonatkozású szöveg)

AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,

tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre,

tekintettel a szervezeteknek a közösségi környezetvédelmi vezetési és hitelesítési rendszerben (EMAS) való önkéntes részvételéről és a 761/2001/EK rendelet, a 2001/681/EK és a 2006/193/EK bizottsági határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. november 25-i 1221/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletre (1) és különösen annak 46. cikke (1) bekezdésére,

mivel:

ELFOGADTA EZT A HATÁROZATOT:

1. cikk

Az 1221/2009/EK rendelet alkalmazásában a mezőgazdasági ágazatban alkalmazandó bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatokat, ágazati környezeti teljesítménymutatókat és kiválósági referenciakövetelményeket megállapító ágazati referenciadokumentumot e határozat melléklete tartalmazza.

2. cikk

Ez a határozat az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.

Ezt a határozatot 2018. október 5-től kell alkalmazni.

(1) HL L 342., 2009.12.22., 1. o.

(2) HL C 358., 2011.12.8., 2. o.

Melléklet

1. BEVEZETÉS

Ez az ágazati referenciadokumentum (ÁRD) egy, az Európai Bizottság Közös Kutatóközpontja (JRC) által összeállított részletes tudományos és szakpolitikai jelentésen (1) alapul.

A jogi háttér

A közösségi környezetvédelmi vezetési és hitelesítési rendszert (EMAS) 1993-ban az 1836/93/EGK tanácsi rendelet (2) hozta létre és nyitotta meg a szervezetek önkéntes részvétele előtt. Az azóta eltelt időszakban az EMAS két alkalommal módosult jelentősen:

— az Európai Parlament és a Tanács 761/2001/EK rendelete (3),

— és az 1221/2009/EK rendelet révén.

A legutóbbi módosítás 2010. január 11-én lépett hatályba, és fontos új eleme az ágazati referenciadokumentumok kidolgozásáról rendelkező 46. cikk. Ezeknek a dokumentumoknak az adott ágazat bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatait (BEMP), környezeti teljesítménymutatóit, valamint – szükség szerint – a különböző teljesítményszintek azonosítására szolgáló kiválósági referenciakövetelményeket és értékelési rendszereket kell leírniuk.

E dokumentum értelmezése és használata

A környezetvédelmi vezetési és hitelesítési rendszer (EMAS) önkéntes részvételen alapuló rendszer azon szervezetek számára, amelyek elkötelezettek környezeti teljesítményük folyamatos javítása mellett. Ezen a kereten belül ez az ágazati referenciadokumentum ágazatspecifikus iránymutatást tartalmaz a mezőgazdasági ágazat számára, rámutat számos javítási lehetőségre, és ismerteti a bevált gyakorlatnak számító eljárásokat.

A dokumentumot az Európai Bizottság állította össze az érdekeltek észrevételeinek felhasználásával. Egy ágazati szakértőkből és érdekeltekből álló műszaki munkacsoport a JRC vezetésével megvitatta, majd elfogadta a dokumentumban ismertetett bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatokat, ágazati környezeti teljesítménymutatókat és kiválósági referenciakövetelményeket. A referenciakövetelményeket illetően megállapítást nyert, hogy azok hitelesen képviselik az ágazat legjobban teljesítő szervezetei által elért környezeti teljesítményszintet.

Az ÁRD célja ötletekkel és inspirációval, valamint gyakorlati és műszaki útmutatással segíteni és támogatni mindazon szervezeteket, amelyek javítani szeretnék környezeti teljesítményüket.

Az ÁRD elsősorban azoknak a szervezeteknek szól, amelyek az EMAS keretében már nyilvántartásba vannak véve, másodsorban azoknak, amelyek a jövőben kívánják magukat nyilvántartásba vétetni, harmadsorban pedig azoknak, amelyek környezeti teljesítményük javítása érdekében szeretnének többet megtudni a legjobb környezetvédelmi vezetési gyakorlatokról. Ebből fakadóan e dokumentum célja a mezőgazdaságban működő összes szervezet támogatása abban, hogy a számára – akár közvetlenül, akár közvetett módon – releváns környezetvédelmi tényezőkre összpontosíthasson, illetve abban, hogy megismerhesse a legjobbnak tartott környezetvédelmi vezetési gyakorlatokat, a környezeti teljesítményének mérésére alkalmas, az adott ágazat szempontjából releváns környezeti teljesítménymutatókat, valamint a kiválósági referenciakövetelményeket.

Miként vegyék figyelembe az EMAS keretében nyilvántartásba vett szervezetek az ÁRD-ket?

Az 1221/2009/EK rendelet értelmében az EMAS keretében nyilvántartásba vett szervezeteknek két különböző szinten kell figyelembe venniük az ÁRD-ket:

1. Akkor, amikor a környezeti állapotfelmérés eredményének fényében kidolgozzák és bevezetik környezetvédelmi vezetési rendszerüket (4. cikk (1) bekezdés b) pont); A szervezeteknek ebben az esetben az ágazati referenciadokumentum releváns elemeit a saját környezeti állapotfelmérésükben és környezeti politikájukban azonosított releváns környezeti tényezőkkel kapcsolatos „környezeti célkitűzéseik” és „környezeti céljaik” meghatározása és felülvizsgálata keretében, valamint a környezeti teljesítményük javítása érdekében meghozandó intézkedések meghatározása során kell felhasználniuk.

2. Környezetvédelmi nyilatkozatuk készítésekor (4. cikk (1) bekezdés d) pont és 4. cikk (4) bekezdés). a) A szervezeteknek ebben az esetben az ÁRD-ben szereplő ágazatspecifikus környezeti teljesítménymutatókat azon mutatók (4) meghatározásakor kell figyelembe venniük, amelyek alapján jelentést készítenek környezeti teljesítményükről. A jelentés elkészítéséhez felhasznált mutatókat az ÁRD-ben javasolt mutatók alapján kell kiválasztani annak figyelembevételével, hogy azok mennyire relevánsak a szervezet környezeti állapotfelmérésében azonosított jelentős környezeti hatások szempontjából. Mindazonáltal csak a környezeti állapotfelmérésben azonosított legjelentősebb környezeti hatások szempontjából releváns mutatókat kell használni. b) A környezeti teljesítményre, valamint a környezeti teljesítménnyel kapcsolatos egyéb tényezőkre vonatkozó jelentés elkészítése során a környezetvédelmi nyilatkozatban a szervezeteknek meg kell említeniük, hogy a releváns bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatokat és – ha rendelkezésre állnak – kiválósági referenciakövetelményeket miként vették figyelembe. Be kell mutatni, hogy a környezeti teljesítmény (további) javítását szolgáló intézkedések és lépések meghatározása és az esetleges kiemelt területek kijelölése során hogyan használták fel a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatokat és a kiválósági referenciakövetelményeket (amelyek az ágazat legjobban teljesítő szervezetei által elért környezeti teljesítményt képviselik). Ugyanakkor a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatok alkalmazása vagy a kiválósági referenciakövetelmények teljesítése nem kötelező, mivel az EMAS keretében – annak önkéntes jellegéből adódóan – maguk az érintett szervezetek dönthetik el a költségek és a hasznok elemzése alapján, hogy ez számukra mennyire megvalósítható. A környezeti teljesítménymutatókhoz hasonlóan a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatok és a kiválósági referenciakövetelmények relevanciáját és alkalmazhatóságát is a szervezetnek kell megítélnie a környezeti állapotfelmérésben azonosított jelentős környezeti hatások, valamint az anyagi és műszaki lehetőségek ismeretében.

Az ÁRD olyan elemeit (teljesítménymutatók, bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatok, kiválósági referenciakövetelmények), amelyek a szervezet által a környezeti állapotfelmérésben azonosított jelentős környezeti hatások szempontjából nem relevánsak, nem kell sem jelenteni, sem bemutatni a környezetvédelmi nyilatkozatban.

Az EMAS-ban való részvételt folyamatnak kell tekinteni. Keretében a szervezetnek minden olyan alkalommal, amikor környezeti teljesítményén javítani kíván (és értékeli azt), célszerű áttekintenie az ÁRD egy-egy részterülettel foglalkozó szakaszát, hogy abból merítsen ötleteket a következő lépésben kezelendő kérdéshez.

Az EMAS környezetvédelmi hitelesítő ellenőrizni fogja, hogy a szervezet a környezetvédelmi nyilatkozatának elkészítésekor figyelembe vette-e, illetőleg hogyan vette figyelembe az ÁRD-t (1221/2009/EK rendelet 18. cikk (5) bekezdés d) pont).

Az akkreditált környezetvédelmi hitelesítők az ellenőrzés során bizonyítékokat fognak kérni a szervezettől arra vonatkozóan, hogy az ÁRD elemei közül hogyan választották ki és vették figyelembe a számukra a környezeti állapotfelmérés fényében relevánsakat. Az ÁRD-ben bemutatott kiválósági referenciakövetelmények teljesülését nem fogják ellenőrizni, azt viszont igen, hogy a szervezet hogyan követte az ÁRD útmutatásait a teljesítménymutatók kiválasztása és azon önkéntes intézkedések meghatározása során, amelyek végrehajtása révén javítható a szervezet környezeti teljesítménye.

Az EMAS és az ÁRD önkéntes jellegére való tekintettel nem szabad a szervezetekre aránytalan terheket róni az ilyen bizonyítékok bemutatása terén. A környezetvédelmi hitelesítők nem kérhetik a szervezettől különösen, hogy indokolja meg, a környezeti állapotfelmérés eredményeire való tekintettel miért nem vett figyelembe egy adott, az ÁRD-ben szereplő bevált gyakorlatot, ágazatspecifikus teljesítménymutatót vagy kiválósági referenciakövetelményt. Azonban tehetnek javaslatot további olyan elemekre, amelyekkel a szervezet a környezeti teljesítmény folyamatos javítása melletti elkötelezettsége jegyében a jövőben foglalkozhat.

Az ágazati referenciadokumentum felépítése

Az ágazati referenciadokumentum négy fejezetre tagolódik. Az 1. fejezet bemutatja az EMAS jogi hátterét és a dokumentum használatának módját, míg a 2. fejezet ezen ÁRD alkalmazási területét határozza meg. A 3. fejezet a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatokat (5) ismerteti röviden, kitérve azok alkalmazhatóságára. Amennyiben egy adott bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlathoz meghatározásra kerültek ágazatspecifikus környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények, ezek is bemutatásra kerülnek. Ugyanakkor nem lehetett minden bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlathoz kiválósági referenciakövetelményt meghatározni, mivel egyes területeken korlátozott adatok álltak rendelkezésre vagy a speciális körülmények (gazdaság típusa, üzleti modell, éghajlat stb.) olyan mértékben eltértek, hogy a kiválósági referenciakövetelmény nem lett volna értelmezhető. Azok a mutatók és referenciaértékek, amelyek több bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlathoz is kapcsolhatók, többször is szerepelnek a szövegben. Végül a 4. fejezet egy átfogó táblázatban sorra veszi a legfontosabb környezeti teljesítménymutatókat, valamint a hozzájuk tartozó magyarázatokat és kiválósági referenciakövetelményeket.

2. ALKALMAZÁSI KÖR

Ez az ÁRD a mezőgazdasági ágazat tevékenységének környezeti teljesítményével foglalkozik. Ebben a dokumentumban a mezőgazdasági ágazatot úgy kell tekinteni, hogy az az A1.1–A1.6. NACE-kódokhoz tartozó szervezeteket foglalja magában (a gazdasági tevékenységeknek az 1893/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletben (6) megállapított statisztikai osztályozása alapján). Idetartozik az állattenyésztés, valamint az egynyári és évelő növények termesztésének valamennyi fajtája.

Ezek a szervezetek alkotják e dokumentum célcsoportját. A 2.1. ábra szemlélteti a dokumentum tárgyának sematikus áttekintését, és megmutatja a célcsoport más szervezetekkel való kölcsönhatását.

2.1. ábra

Az ÁRD tárgyának sematikus áttekintése: a dokumentum célcsoportjai világosszürke háttéren félkövér betűvel vannak feltüntetve; emellett láthatóak a más ágazatokkal való legrelevánsabb kölcsönhatásaik; a más ÁRD-k által tárgyalt ágazatok világoszöld háttéren dőlt betűvel szerepelnek

A közvetlen célcsoport mellett ez az ÁRD más szereplők – például mezőgazdasági tanácsadók – számára is hasznos lehet.

Az ÁRD a különböző mezőgazdasági tevékenységek szerint épül fel, a 2.1. táblázatban feltüntetett módon.

2.1. táblázat

A mezőgazdasági ÁRD felépítése

Szakasz Leírás Célcsoport 3.1. Fenntartható gazdaságirányítás és földhasználat Ez a szakasz a tájtervezéshez, a hatékony energia- és vízfelhasználáshoz, a biológiai sokféleséghez, a környezetvédelmi vezetési rendszerek használatához és a fogyasztók felelős fogyasztással való megismertetéséhez kapcsolódó átfogó kérdésekkel foglalkozik. Összes gazdaság 3.2. Talajminőség-kezelés Ez a szakasz a talajminőség kezelésével foglalkozik. Tartalmazza a talaj fizikai állapotának értékelését és egy gazdálkodási terv kidolgozását, valamint gyakorlati útmutatással szolgál arról, hogyan javítható a talajminőség például a szervesanyag-tartalom módosításával, illetve a talajszerkezet megtartásáról és a vízelvezetésről is. Összes gazdaság 3.3. Tápanyag-gazdálkodás tervezése Ez a szakasz a talaj tápanyagtartalmának kezelésével foglalkozik. Bevált gyakorlatokat tartalmaz a mezőgazdasági terület tápanyagmérlegének kiszámításáról, a vetésforgóról, a precíziós tápanyag-kijuttatásról és a kevesebb környezeti kárt okozó műtrágyák kiválasztásáról. Összes gazdaság 3.4. Talaj-előkészítés és a növénytermesztés tervezése Ez a szakasz a megfelelő talajművelési műveletek kiválasztására, a talaj bolygatásának minimalizálására, az alacsony kihatású talajművelés alkalmazására, a hatékony vetésforgó bevezetésére és a takarónövényzet és köztes növénykultúra meghonosítására összpontosít. Összes gazdaság 3.5. Gyep- és legelőgazdálkodás Ez a szakasz a legelőgazdálkodás maximalizálásával és a legeltetés ösztönzésével, a kiemelt természeti értékkel bíró területeken történő legeltetés kezelésével, a legelők megújításával és a lóhere-termesztés bevezetésével, valamint a hatékony silótermelés alkalmazásával foglalkozik. Állattenyésztő gazdaságok 3.6. Állattenyésztés Ez a szakasz az állattenyésztéssel kapcsolatos bevált gyakorlatokat körvonalazza. Ezen belül a megfelelő fajtaválasztáshoz, a gazdaság tápanyagmérlegének kiszámításához, a nitrogénkiválasztódásnak a takarmányozás révén történő csökkentéséhez, a takarmány konverziós hatékonyságának javításához, a takarmány zöld közbeszerzéséhez, állategészségügyi tervekhez és a nyáj/állomány profiljának kezeléséhez kapcsolódó bevált gyakorlatokat mutatja be. Állattenyésztő gazdaságok 3.7. Trágyakezelés Ez a szakasz a kibocsátáscsökkentéssel és a tápanyagfelvétel javításával elért optimalizált trágyakezeléshez kapcsolódó bevált gyakorlatokat fedi le. Magában foglalja az alacsony kibocsátású állattartási rendszerek kiépítését, az anaerob rothasztás bevezetését és optimalizálását, a hígtrágyák vagy fermentációs maradékok elválasztását, a szilárd és folyékony trágya tárolására szolgáló megfelelő tároló létesítményeket, valamint a hígtrágyák és trágyák kijuttatási technikáit. Állattenyésztő gazdaságok 3.8. Öntözéskezelés Ez a szakasz a hatékony öntözési stratégiákkal foglalkozik, és iránymutatást nyújt az agronómiai módszerekről, az öntözés kivitelezésének optimalizációjáról, valamint az öntözőrendszerek hatékony kezeléséről. Emellett az öntözésre felhasznált víz forrásának fontosságáról is szól. Öntözést alkalmazó gazdaságok 3.9. Növényvédelem Ez a szakasz a növényvédelemben alacsony növényvédőszer-tartalmú inputot alkalmazó fenntartható növényvédelmi gyakorlatokkal foglalkozik. Célja a kártevőfertőzés megelőzése, a vegyi növényvédő termékektől való függőség csökkentése, és a növényvédő szerek használatának és a kártevőknek való ellenállás kezelési stratégiáinak optimalizálása. Összes gazdaság 3.10. Védett kertművelés Ez a szakasz a védett kertművelés bevált gyakorlatait körvonalazza. Ezen belül az energiahatékonyságról, a víz- és hulladékgazdálkodásról, valamint a termesztőközeg kiválasztásáról szól. Védett kertművelő gazdaságok

A 2.2. táblázat szemlélteti a gazdaságok számára legrelevánsabb környezeti tényezőket, megkülönböztetve a szántóföldi és kertművelési gazdálkodást, valamint az állattenyésztést. A táblázat mindegyiknél bemutatja a kapcsolódó lehetséges főbb környezeti terheléseket, valamint azt, hogy azok kezelésével e dokumentum mely része foglalkozik. Ezek az ágazat szempontjából általában legrelevánsabb környezeti tényezők. Ugyanakkor azt, hogy egy adott szervezetnek mely környezeti tényezőkkel kell foglalkoznia, eseti alapon kell meghatározni.

2.2. táblázat

A gazdaságok számára legrelevánsabb környezeti tényezők, valamint azok kezelésének módja az ÁRD-ben

Környezeti tényezők Kapcsolódó főbb környezeti terhelések (7) Az ÁRD vonatkozó szakaszai Szántóföldi és kertművelési gazdálkodás Gazdaságon belüli műveletek Energiafelhasználás 3.1. szakasz: Fenntartható gazdaságirányítás és földhasználat, 3.1.5. BEMP 3.10. szakasz: Védett kertművelés, 3.10.1. BEMP Talajgazdálkodás Talajromlás (erózió, tömörödés) 3.2. szakasz: Talajminőség-kezelés, valamennyi BEMP Tápanyag-kijuttatás NH3- és N2O-kibocsátás Tápanyagvesztés vízben A biológiai sokféleség csökkenése Nehézfémek felhalmozódása 3.3. szakasz: Tápanyag-gazdálkodás, valamennyi BEMP Művelés C- és N-veszteség a talajban Erózió Lehetséges vízülepedés ÜHG-kibocsátás 3.4. szakasz: Talaj-előkészítés és a növénytermesztés tervezése, 3.4.1–3.4.3. BEMP Legeltetés NH3- és N2O-kibocsátás Talajerózió és -tömörödés Tápanyagvesztés vízben A biológiai sokféleség csökkenése Biomassza C-vesztése, amennyiben a földhasználat erdőterületről változott 3.4. szakasz: Talaj-előkészítés és a növénytermesztés tervezése, valamennyi BEMP 3.5. szakasz: Gyep- és legelőgazdálkodás, valamennyi BEMP Növényvédelem Ökotoxicitási hatások A biológiai sokféleség csökkenése 3.9. szakasz: Növényvédelem, valamennyi BEMP Öntözés és egyéb gazdaságon belüli vízfelhasználás Vízmegszorítás Szikesedés Tápanyagveszteség 3.1. szakasz: Fenntartható gazdaságirányítás és földhasználat, 3.1.5. BEMP 3.8. szakasz: Öntözés, valamennyi BEMP 3.10. szakasz: Védett kertművelés, 3.10.2. BEMP Védett kertművelés Műanyaghulladék-keletkezés Fenyegetés a biológiai sokféleségre Energia- és vízfelhasználás 3.10. szakasz: Védett kertművelés, valamennyi BEMP Állattenyésztés Takarmány CH4-kibocsátás emésztőrendszeri fermentációból 3.6. szakasz: Állattenyésztés, valamennyi BEMP Istállózás NH3- és CH4-kibocsátás Tápanyagveszteség Vízhasználat 3.1. szakasz: Fenntartható gazdaságirányítás és földhasználat, 3.1.6. BEMP 3.7. szakasz: Trágyakezelés, 3.7.1–3.7.3. BEMP A trágya tárolása CH4-, NH3- és N2O-kibocsátás 3.7. szakasz: Trágyakezelés, 3.7.4. és 3.7.5. BEMP Trágyaszétterítés NH3- és N2O-kibocsátás 3.7. szakasz: Trágyakezelés, 3.7.6. és 3.7.7. BEMP Legeltetés NH3- és N2O-kibocsátás Talajerózió és -tömörödés Tápanyagvesztés vízben A biodiverzitás csökkenése (vagy a biodiverzitás potenciális növekedése) Biomassza C-vesztése, amennyiben a földhasználat erdőterületről változott 3.5. szakasz: Gyep- és legelőgazdálkodás, valamennyi BEMP Gazdaságon belüli orvosi kezelés Ökotoxicitási hatások Antibiotikumnak való ellenállás 3.6. szakasz: Állattenyésztés, 3.6.6. BEMP

A mezőgazdaság igen sokszínű ágazat, amely termények és gazdaságtípusok, valamint intenzitási szintek széles körét foglalja magában; a gazdaságok köre a nagy méretű, erősen gépesített intenzív gazdaságoktól a nagyon kis méretű, extenzív mezőgazdasági üzemekig terjed. A gazdaság típusától és az üzleti modelltől függetlenül mindig van lehetőség a környezeti teljesítmény jelentős javítására, habár ez különböző intézkedéscsomagokban nyilvánulhat meg, amelyek a gazdaság típusa és az üzleti modell alapján eltérő célokat szolgálhatnak. Összhangban az EMAS rendszerének szellemével – melynek célja a kiindulóponttól függetlenül a környezeti teljesítmény folyamatos javításának előmozdítása –, ez a dokumentum az összes említett javulási potenciál megvalósítását célzó bevált gyakorlatokat tartalmazza. Például a gyep- és legelőgazdálkodásról szóló fejezetben a dokumentum tartalmaz egy a gyeptermesztés hatékonyságának és a tápanyagfelvételnek a növelésére vonatkozó bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatot (3.5.1. szakasz) és a kiemelt természeti értékkel bíró gyepterületeken a legeltetési intenzitásnak a biológiai sokféleség igényeivel való összehangolására vonatkozó bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatot (3.5.2. szakasz). Az első az intenzíven irányított legelő állatállománnyal rendelkező gazdaságok számára relevánsabb, és a rendszer hatékonyságát igyekszik növelni; míg a második az extenzíven irányított gazdaságokban alkalmazható, amelyek előtérbe helyezik a mezőgazdasági tevékenységnek azzal a természetes környezettel való összeegyeztethetőségét, amelynek ők is a részét képezik. Sok esetben azonban az ismertetett bevált gyakorlatok – az adott esetre szabás mellett – valamennyi gazdaság számára relevánsak. Például a talaj-előkészítésről szóló fejezet tartalmaz egy bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatot (3.4.2. szakasz) a talaj-előkészítésnek talajvédő művelés vagy speciális vetés bevezetésével történő minimalizálásáról, amely a gazdálkodás intenzitásától függetlenül minden gazdaság számára előnyös.

A dokumentumban szereplő minden egyes bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnál konkrét szöveg utal arra, hogy az melyik adott gazdaságtípusra, továbbá intenzív és/vagy extenzív gazdálkodásra vonatkozik-e. Ezenfelül ezt az információt a 2.3. táblázat összegzi, amely a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatokat a 12 főbb gazdaságtípushoz rendeli hozzá. Az egyszerűsítés elkerülhetetlen volt, így több gazdaság is többféle gazdaságtípus jellemzőit foglalhatja magában (pl. intenzív és extenzív területek keveréke, a növénytermesztés és állattenyésztés vegyítése). Ez az útmutatás tájékoztató jellegű, és az egyes bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatok konkrét szervezetre vonatkozó tényleges relevanciáját a szervezetnek magának kell értékelnie eseti alapon.

2.3. táblázat

A dokumentumban ismertetett bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatok relevanciája a 12 főbb gazdaságtípusra (sötét háttér: nagyon releváns; szürke háttér: valószínűsíthetően releváns; fehér háttér: nem vagy csak részben releváns)

BEMP Intenzív tejgazdaság (*1) Extenzív tejgazdaság Intenzív marha (*1) Extenzív marha Juh Intenzív sertés (*1) Intenzív baromfi (*1) Extenzív sertés és baromfi Gabonafélék és olajok Gyökgumós növények Szántóföldi gyümölcsök és zöldségek Fedett helyen termesztett gyümölcsök és zöldségek 3.1.1 3.1.2 3.1.3 3.1.4 3.1.5 3.1.6 3.1.7 3.2.1 3.2.2 3.2.3 3.2.4 3.3.1 3.3.2 3.3.3 3.3.4 3.4.1 3.4.2 3.4.3 3.4.4 3.4.5 3.5.1 3.5.2 3.5.3 3.5.4 3.6.1 3.6.2 3.6.3 3.6.4 3.6.5 3.6.6 3.6.7 3.7.1 3.7.2 3.7.3 3.7.4 3.7.5 3.7.6 3.7.7 3.8.1 3.8.2 3.8.3 3.8.4 3.9.1 3.9.2 3.10.1 3.10.2 3.10.3 3.10.4

3. BEVÁLT KÖRNYEZETVÉDELMI VEZETÉSI GYAKORLATOK, ÁGAZATI KÖRNYEZETI TELJESÍTMÉNYMUTATÓK ÉS KIVÁLÓSÁGI REFERENCIAÉRTÉKEK A MEZŐGAZDASÁGI ÁGAZATBAN

3.1. Fenntartható gazdaságirányítás és földhasználat

Ez a szakasz valamennyi mezőgazdasági termelőre, mezőgazdasági tanácsadóra és gazdaságtípusra vonatkozik. A gazdaságok magas szintű tervezésével és irányításával foglalkozik, továbbá kiterjed az azokkal a területekkel kapcsolatos tágabb összefüggésekre, ahol a gazdaságok elhelyezkednek. Keretrendszert biztosít az erőforrás-hatékony és környezettudatos gazdálkodás megvalósítását célzó intézkedések priorizálásához. A különböző környezetvédelmi szempontokkal foglalkozó konkrét intézkedések azonban nem szerepelnek ebben a szakaszban, azokkal részletesen a következő szakaszok (3.2–3.10.) foglalkoznak.

3.1.1. Stratégiai gazdaságirányítási terv

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít az alábbi elemeket tartalmazó stratégiai gazdaságirányítási terv kidolgozása:

— a gazdaság stratégiai üzleti tervének megvalósítása, amely egy legalább ötéves időszakra vonatkozóan foglalkozik a piaci, szabályozási, környezeti és etikai megfontolásokkal,

— a fenntartható gazdálkodásra, illetve az élelmiszerekre vonatkozó olyan tanúsítási rendszerek azonosítása, illetve az általuk megadott akkreditáció megszerzésére való törekvés, amelyek hozzáadott értéket jelentenek a mezőgazdasági termékek szempontjából, és igazolják a fenntartható gazdálkodás iránti elkötelezettséget,

— a megfelelő életciklus-értékelési (LCA) vagy ökoszisztéma-szolgáltatási mutatók és a megfelelő mérőszámok alkalmazása a gazdaságok környezeti teljesítménye folyamatos javulásának nyomon követése és mérése céljából (lásd a 3.1.2. bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatot),

— együttműködés a szomszédos mezőgazdasági termelőkkel és az állami hatóságokkal a kiemelt ökoszisztéma-szolgáltatások területszintű teljesítésének koordinálása céljából.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat az ezen ÁRD által célzott valamennyi gazdaságtípusra széles körben alkalmazható elemeket tartalmaz. A több erőforrás rendelkezésre állása, továbbá a gazdaságokon belül végrehajtott műveletek jobb feltérképezése miatt ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat azonban valószínűleg könnyebben alkalmazható a nagy méretű gazdaságokban. Ezenkívül a szomszédos mezőgazdasági termelőkkel és az állami hatóságokkal – amelyek tulajdonképpen meghatározzák a területszinten meghozandó intézkedések fontossági sorrendjét – való együttműködés olyan fontos elem, amely hatással van a gazdaságok általános környezeti teljesítményére, és jobban alkalmazható a nagy méretű gazdaságok esetében.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i1) Rendelkezésre álló stratégiai gazdaságirányítási terv (I/N) i2) Részvétel a fenntartható gazdálkodásra, illetve élelmiszerekre vonatkozó tanúsítási rendszerekhez kapcsolódó meglévő akkreditációs rendszerekben (I/N) b1) A gazdaság rendelkezik egy olyan stratégiai gazdálkodási tervvel, amely i. egy legalább ötéves időszakra terjed ki; ii. javítja a gazdaság fenntarthatósági teljesítményét mind a három – gazdasági, társadalmi és környezeti – dimenzióban; iii. megfelelő és egyszerű mutatók alkalmazásával helyi, regionális és globális összefüggésben veszi figyelembe az ökoszisztéma-szolgáltatások nyújtását.

3.1.2. Az összehasonlító teljesítményértékelés beépítése a gazdaságok környezetvédelmi vezetésébe

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít az összehasonlító teljesítményértékelés beépítése a gazdaság környezetvédelmi vezetési rendszerének (EMS) megvalósításába. A cél a gazdaság környezeti teljesítményének összehasonlítása a legjobb elérhető teljesítménnyel, lehetővé téve a gazdaságok vezetői és/vagy a mezőgazdasági tanácsadók számára a kiválóan teljesítő területek, és a további fejlesztésre szoruló területek azonosítását. Ennek megvalósítására a gazdaság teljesítményének folyamatszinten történő szisztematikus nyomon követése és jelentése révén kerülhet sor. Ennek köszönhetően az EMS hatékonyabban fókuszálhat a leggyengébb teljesítményű, illetve a legnagyobb fejlesztési potenciállal rendelkező területekre. Az összehasonlító teljesítményértékelésen alapuló EMS főbb szempontjai a következők:

— szisztematikus jelentéstétel folyamatszinten: rendszeres adatgyűjtés és jelentéstétel az ezen ÁRD-ben szereplő különböző mutatók szerint,

— a rendelkezésre álló referenciaértékekkel, például az ezen ÁRD-ben meghatározott referenciaértékekkel mért teljesítmények összehasonlítása alapján a fókuszterületek azonosítása,

— egyértelmű protokoll kidolgozása a főbb műveletekhez és fókuszterületekhez, a rendelkezésre álló bevált gyakorlatok figyelembevételével: a mezőgazdasági termelők tájékozódhatnak a rendelkezésre álló új bevált gyakorlatokról a többi mezőgazdasági termelőtől, a mezőgazdasági tanácsadóktól és az iparági szövetségektől, valamint referenciadokumentumokból, például ebből az ÁDR-ből,

— döntéstámogató eszközök használata: megfelelő eszközök használata a végrehajtás során való tájékoztatáshoz, és egyes bevált gyakorlatok alkalmazásának értékelése,

— a munkatársak képzése: valamennyi munkatárs megfelelő képzésben részesül a környezetvédelmi vezetésről, és tisztában van az egyéni cselekvései és a kapcsolódó általános környezeti teljesítmény közötti egyértelmű összefüggésekkel.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat valamennyi gazdaságtípusra széles körben alkalmazható. Valószínűsíthető, hogy ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat könnyebben alkalmazható az olyan nagy méretű gazdaságokban, ahol már kiterjedt és rendszeres jelentéstételi rendszer áll rendelkezésre, és amelyek rendelkeznek a megfelelő erőforrásokkal a felvázolt intézkedések megtételéhez (pl. megengedhetik maguknak a szükséges berendezések beszerzését). Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat ugyanakkor kis méretű gazdaságokra is alkalmazható, feltéve, hogy a mezőgazdasági termelők hozzáférnek a megfelelő képzéshez és tanácsadáshoz; továbbá a szisztematikus teljesítményellenőrzés és -optimalizálás ösztönzése révén végső soron nagyobb mértékben javíthatja az ilyen gazdaságok környezeti teljesítményét.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i3) Összehasonlító teljesítményértékelésen alapuló EMS áll rendelkezésre a megfelelő mutatók kiválasztásához (I/N) i4) A munkatársak a környezetvédelmi vezetési rendszerről szóló képzésben részesülnek (I/N) b2) Releváns mutatókat használnak az egyes folyamatok és a gazdaság egész rendszere teljesítményének az ebben az ÁRD-ben ismertetett valamennyi releváns bevált gyakorlati referenciaértékekkel való összehasonlításához. b3) Az állandó munkatársak rendszeresen részt vesznek a környezetvédelmi vezetésről szóló kötelező képzési programokon; az ideiglenes munkatársak környezetvédelmi vezetési célkitűzésekről szóló tájékoztatásban, valamit a vonatkozó intézkedésekről szóló képzésben részesülnek.

3.1.3. A vízminőség kezeléséhez a vízgyűjtőszinten történő hozzájárulás

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a teljes vízgyűjtő szintjén megtervezett vízbáziskímélő gazdálkodási intézkedések megvalósítása a tápanyagok, mezőgazdasági vegyszerek, üledékek és patogének kijutása által okozott vízszennyezés minimalizálása céljából.

Ez az alábbiakat foglalja magában:

— védelmi sávok, azaz vízfolyásokhoz közeli olyan területek kialakítása, ahol nem alkalmaznak műtrágyákat és nem végeznek műveleteket mezőgazdasági vegyszerekkel; nevezetesen védelmi sávok fákkal vagy bokrokkal történő kialakítása a biológiai sokféleség előnyeinek maximális kihasználása és a kifolyó víz szabályozásának javítása céljából,

— integrált, kiépített vizes élőhelyek kialakítása a vízgyűjtő stratégiai pontjain a kifolyó víz áramlásának szabályozása céljából,

— a területnek megfelelő vízelvezető rendszerek kialakítása a talajtípus és a víztestekkel való hidrológiai összeköttetések figyelembevételével,

— a talajerózió és -tömörödés jeleinek azonosítása a terület szemrevételezésével,

— vízgyűjtőszintű gazdálkodási terv kidolgozásában való részvétel, beleértve a területgazdálkodásnak a gazdaságokat összefogó koordinálását.

Alkalmazási kör

A vízbáziskímélő gazdálkodás valamennyi gazdaságtípusra széles körben alkalmazható. Könnyebben alkalmazható azonban az olyan kisebb méretű vízgyűjtő területeken, ahol jellemzően kevesebb a földterület-tulajdonos. Ennek a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak a gyakorlati megvalósítása függ azon vízgyűjtő kerület irányítási struktúrájától, ahol az adott gazdaság található.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i5) A vízáram teljes nitrogén- és/vagy nitrátkoncentrációja (mg N, NO3/L) i6) A vízáramban lévő szuszpendált szilárd anyagok koncentrációja (mg/L) i7) Védelmi sávok szélessége (m) b4) A mezőgazdasági termelők együttműködnek a szomszédos mezőgazdasági termelőkkel és az illetékes hatóságoknak a vízgyűjtő terület irányításáért felelős tisztviselőivel a vízszennyezés kockázatának például a stratégiai pontokon elhelyezkedő, integrált, kiépített vizes élőhelyek kialakításával történő minimalizálása céljából. b5) Legalább 10 m széles védelmi sávok kerülnek kiépítésre az összes felszíni vízfolyás közelében, és ezekben nem folytatnak semmilyen talajművelési vagy legeltetési tevékenységet.

3.1.4. A biológiai sokféleséggel való területszintű gazdálkodás

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a természetes élőhelyeket és a helyi biológiai sokféleséget támogató, valamint az alábbi intézkedéseket magában foglaló biodiverzitási cselekvési terv kidolgozása és végrehajtása:

— a biológiai sokféleséget a gazdaság és a terület szintjén figyelembe vevő integrált gazdaságirányítás alkalmazása,

— élőhelyhálózatok kialakítása a gazdaságok körül és között, hozzájárulva ezzel a jelentős biológiai sokféleséggel rendelkező területeket összekötő „biológiai folyosók” létrehozásához,

— a marginális mezőgazdasági földterületek kivonása a termelésből, és a természetes élőhelyek regenerációjának ösztönzése,

— a természetes élőhelyek mezőgazdasági földterületté történő átalakításának csökkentése, és a kiemelt területek, mint például a vízgyűjtő területek, erdőfragmentumok, folyók és vizes élőhelyek védelme,

— különösen nagy figyelem fordítása a biológiai sokféleségre a kiemelt természeti értékkel bíró gyepterületeken, tavakon, vízfolyásoknál és töltéseknél; például az új tározók létrehozásának elkerülése a virágos vizes élőhelyeken, a gyepterületeken folytatott legeltetés csökkentése abban az időszakban, amikor a legtöbb növény virágzik (pl. májustól júniusig), a mezőgazdasági földterületeken élő madarak fészkelőhelyeinek megóvása.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat bármilyen típusú, méretű és elhelyezkedésű gazdaságra alkalmazható. Általában az extenzív gazdaságok (mint például az ökológiai gazdálkodást folytató mezőgazdasági termelők) fektetnek nagyobb hangsúlyt ezekre az intézkedésekre, de az intenzívebb gazdálkodást folytató gazdaságok is hozhatnak az e célkitűzések eléréséhez hozzájáruló intézkedéseket. Mindenesetre a cselekvési tervben foglalt konkrét intézkedések nagy mértékben függnek a helyi körülményektől, a munkaerőköltségektől, valamint a gazdaság üzleti modelljétől és intenzitási szintjétől.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i8) Tápanyag-kijuttatási mennyiség (kg N/P/K/ha/év) i9) Az állatok átlagos létszáma hektáronként i10) Helyi jelentőségű fajok elterjedtsége (8) (kulcsfontosságú fajok száma/m2) b6) A helyi jelentőségű fajok számának és elterjedtségének fenntartása és növelése érdekében a gazdaság biodiverzitási cselekvési tervet hajt végre.

3.1.5. Hatékony energia- és vízfelhasználás

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a gazdaság energia- és vízfelhasználásának nyomon követésére és kezelésére szolgáló megfelelő tervek kidolgozása és végrehajtása. Az ilyen tervek legfontosabb jellemzői az alábbiakban kerülnek összefoglalásra, külön az energiára, és külön a vízre vonatkozóan.

Energia:

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít az egész gazdaságra vonatkozó energiagazdálkodási terv végrehajtása a főbb energiafogyasztó folyamatokra kiterjedően mért teljes energiafogyasztás alapján, amely magában foglalja a közvetett energiafelhasználást, és az energiafelhasználás csökkentésére irányuló célkitűzéseket. Példák a tervbe belefoglalható intézkedésekre:

— a gazdaságszintű teljes energiafelhasználás kiszámítása hektárra, számosállat-egységekre, illetve a mezőgazdasági termékek tonnában kifejezett mennyiségére lebontva, és az energiaintenzitási mérőszámok felhasználása az összehasonlító teljesítményértékeléshez,

— a folyamatszintű energiafelhasználás mérése és nyilvántartásba vétele legalább havonta, az összes főbb energiafelhasználó folyamatra kiterjedően; egyedi fogyasztásmérés alkalmazása az olyan folyamatok, mint például a tejhűtés vagy a világítás egyedi mérése céljából,

— a gazdaság közvetett energiafelhasználásának (9), azaz a gazdaságban használt alapanyagok (például takarmány és műtrágya) előállításához használt energia mennyiségének becslése,

— a zöld közbeszerzés alapelveinek alkalmazása az energiafelhasználó berendezések beszerzésére és az energiaellátásra, például: energiahatékony berendezések és tanúsított megújuló energia beszerzése,

— hőcserélő és hővisszanyerő rendszerek használata ott, ahol ez megvalósítható (pl. tejhűtők),

— megújulóenergia-termelés integrálása a gazdasághoz tartozó épületekben és/vagy földterületeken (pl. napenergia-rendszerek, fotovoltaikus panelek, szélturbinák, fenntartható módon gyűjtött biomasszával üzemelő kazánok telepítése).

Víz:

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít az egész gazdaságra vonatkozó vízgazdálkodási terv végrehajtása a főbb vízfelhasználó folyamatokra kiterjedően mért teljes vízfogyasztás alapján, amely magában foglalja a közvetett vízfelhasználást, és a vízkivétel csökkentésére irányuló célkitűzéseket. Példák a tervbe belefoglalható intézkedésekre:

— a különböző forrásokból származó teljes vízfelhasználás (ivóvíz, kivételre kerülő édesvíz, visszanyert víz (10) stb.) kiszámítása hektárra, számosállat-egységekre, illetve a mezőgazdasági termékek tonnában kifejezett mennyiségére lebontva, és ezeknek a mérőszámoknak az összehasonlító teljesítményértékeléshez történő felhasználása,

— az istállózási, itatási és öntözési célú vízfelhasználás források szerint elkülönített mérése és nyilvántartása, legalább havi rendszerességgel, megfelelő almérők révén,

— a gazdaság közvetett vízfelhasználásának, azaz a gazdaságban használt alapanyagok (például behozott takarmány) előállításához használt víz mennyiségének becslése,

— az esővíz tárolása és itatási, állatfürdetési és/vagy öntözési célú felhasználása.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat valamennyi gazdaságtípusra széles körben alkalmazható. A felvázolt intézkedések azonban (az energia- és vízgazdálkodás tekintetében egyaránt) valószínűsíthetően könnyebben alkalmazhatók az olyan, általában nagy méretű gazdaságokban, amelyek már rendelkeznek nyomonkövetési rendszerekkel, és így lehetőségük van részletesebb tervek kidolgozására és végrehajtására.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i11) A gazdaság végső energiafelhasználása (kWh vagy L diesel hektáronként) i12) A gazdaság vízfelhasználási hatékonysága (m3 hektáronként és évenként, illetve számosállat-egységenként vagy a mezőgazdasági termékek tonnában mért mennyiségére vetítve) b7) Energiagazdálkodási terv végrehajtása és ötévenkénti felülvizsgálata, az alábbiakra kiterjedően: i. a főbb energiafelhasználó folyamatok közvetlen energiafelhasználásának feltérképezése; ii. a műtrágya- és takarmányfelhasználás általi közvetett energiafelhasználás feltérképezése; iii. az energiafelhasználás összehasonlítása hektáronként, számosállat-egységenként vagy a mezőgazdasági termékek tonnában kifejezett mennyiségére vetítve; iv. energiahatékonysági intézkedések; v. megújuló energiával összefüggő intézkedések. b8) Vízgazdálkodási terv végrehajtása és ötévenkénti felülvizsgálata, az alábbiakra kiterjedően: i. a főbb folyamatok közvetlen vízfelhasználása forrásonként; ii. a vízfelhasználás összehasonlítása hektáronként, számosállat-egységenként vagy a mezőgazdasági termékek tonnában kifejezett mennyiségére vetítve; iii. hatékony vízfelhasználásra irányuló intézkedések; iv. esővízgyűjtés.

3.1.6. Hulladékgazdálkodás

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít házon belüli hulladékgazdálkodási gyakorlatok (11) megvalósítása a hulladékgazdálkodási hierarchia (12) betartásával. Ide tartoznak az alábbiak:

— a hulladéktermelés elkerülése, amikor lehetséges,

— szerves hulladék anaerob biológiai lebontása vagy komposztálása, amikor lehetséges,

— a veszélyes vegyi anyagok és csomagolásuk körültekintő kezelése: a csomagolás teljes kiürítése, az ilyen veszélyes hulladékok forrásnál történő elkülönítése és helyes tárolása,

— trágyák és hígtrágyák körültekintő kezelése.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat bármilyen típusú és méretű gazdaságra széles körben alkalmazható. A gazdaság és az anaerob biológiai lebontásra vagy komposztálásra szolgáló üzem közötti távolság akadályt jelenthet a gazdaságok – különösen a kisebb gazdaságok – számára (amennyiben a szerves hulladék kezelése nem a helyszínen történik); míg a gazdaságon belül elegendő terület szükséges (a helyszíni kezeléshez). A műanyag hulladék kezelése különösen releváns a védett kertművelő gazdaságok szempontjából (a 3.10.3. bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat szerint), valamint a bálázott silótakarmányt előállító gazdaságok szempontjából.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i13) Hulladéktermelés típus szerint (t/ha/év) i14) Újrahasznosítható frakciókra szétválasztott hulladék százalékban kifejezett mennyisége (%) i15) Anaerob vagy aerob módon kezelt szerves hulladék százalékban kifejezett mennyisége (%) b9) A hulladék megelőzése, újrafelhasználása, újrafeldolgozása és hasznosítása olyan módon történik, hogy nem kerül hulladék a hulladéklerakóba.

3.1.7. A fogyasztók megismertetése a felelős termeléssel és fogyasztással

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a fogyasztókkal való kapcsolatfelvétel, közelebb hozva őket az élelmiszer-termeléshez és a felelős gazdálkodási gyakorlatokhoz, és ösztönözve őket a felelős fogyasztásra az alábbiak révén:

— a közösség által támogatott mezőgazdaságban való részvétel,

— termékek értékesítése közvetlenül gazdasági boltokból, helyi termelői piacokról vagy zöldség- és gyümölcskiszállítási rendszereken keresztül („vegetable box scheme”),

— személyes tapasztalatszerzés lehetővé tétele (pl. a fogyasztók bemehetnek a gazdaságba, és betakaríthatják azokat a maradék terményeket, amelyeket eladás céljából nem lehet betakarítani a nem megfelelő árak vagy egyes követelmények nemteljesítése miatt),

— együttműködés kialakítása a helyi élelmiszer-feldolgozókkal, például pékségekkel vagy tejüzemekkel,

— gazdasági nyílt napok és idegenvezetős bejárások szervezése a nyilvánosság számára,

— a közösségi média használata a gazdaságról szóló hírek közlése, rendezvények szervezése vagy közvetlen értékesítési rendszerek létrehozása céljából a nyilvánosság számára.

Alkalmazási kör

Mindegyik gazdaság kapcsolatot teremthet a fogyasztókkal, pl. nyilvános nyílt napok megtartása, közvetlen értékesítési rendszerek létrehozása vagy a közösségi médiában a gazdaságról szóló hírek közlése révén (új növények ültetése, betakarítás, az elvégzett műveletek típusa és időpontja, tájékoztatás az értékesítési pontokról stb.). Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat azonban különösen a kisebb, extenzív gazdálkodást folytató gazdaságokban alkalmazható, mint például az ökológiai gazdálkodást folytató, helyi piacot kiszolgáló kistermelők (beleértve a kertészeteket is). A helyi élelmiszer-feldolgozókkal való együttműködés különösen releváns a gabonatermelők és állattenyésztők számára.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i16) Egy adott (helyi) piacra értékesített termékek százalékban kifejezett mennyisége (13) (%) i17) A gazdasági nyílt napok évenkénti száma (nyílt nap/év) N.A.

3.2. Talajminőség-kezelés

Ez a szakasz a vegyes, szántóföldi és kertművelési gazdálkodást folytató gazdaságok, valamint az intenzív és extenzív gazdálkodás szempontjából releváns. A szakasz a talajkockázatok értékelésével és mérséklésével, a talajminőség fenntartására vagy javítására irányuló intézkedések megtervezésével és a talajviszonyok nyomon követésével foglalkozik.

3.2.1. A talaj fizikai tulajdonságainak értékelésére és fenntartására irányuló gazdálkodási terv

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a talaj minőségének és funkcionalitásának fenntartására irányuló talajvédelmi terv kidolgozása és végrehajtása. A tervnek például az alábbi intézkedéseket kell tartalmaznia:

— éves jelentés készítése az erózió, a tömörödés és a felszíni tóképződés jeleiről szemrevételezés alapján, valamint a talaj térfogattömegének kiszámítása,

— a gazdaságban jelen lévő különböző talajtípusok feltérképezése az egyes földhasználat-típushoz legjobban megfelelő talajok meghatározása céljából,

— a talaj szervesanyag-egyensúlyának kiszámítása a mezőgazdasági terület szintjén, továbbá a talaj tápanyag-tartalékának és pH-értékének rendszeres ellenőrzése területi szinten a 3.3.1. számú bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat alapelvei szerint,

— a mezőgazdasági terület talajminőségének és szervesanyag-tartalmának fenntartására irányuló konkrét intézkedések végrehajtása (ezeket az intézkedéseket a 3.2.2., 3.2.3. és 3.2.4. számú bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat tárgyalja részletesen).

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat valamennyi olyan vegyes, szántóföldi és kertművelési gazdálkodást folytató gazdaságra alkalmazható, amely intenzív és extenzív mezőgazdasági termelést is folytat. A talajvédelmi tervben foglalt intézkedések többségének beruházási költsége viszonylag alacsony, és a termelékenység szempontjából jelentős előnyökkel járhatnak, ám ezek valószínűleg később jelentkeznek.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i18) Talaj áteresztő képessége (mm/óra) i19) A talajszerkezet szemrevételezéssel történő vizsgálata a mezőgazdasági területeken megjelenő talajerózió és -tömörödés jeleinek észlelése érdekében (I/N) i20) Talaj térfogattömege (g/cm3) i21) Talaj víztartó képessége (m3 víztartalom/m3 száraz talaj vagy g víztartalom/100 g száraz talaj) b10) A gazdaságban az alábbiakat magában foglaló talajgazdálkodási terv kerül megvalósításra: i. éves jelentés az erózió és tömörödés jeleiről a mezőgazdasági területi ellenőrzése alapján; ii. a talaj térfogattömegének és szervesanyag-tartalmának elemzése ötévente; iii. a talajminőség és a szervesanyag-tartalom fenntartására irányuló konkrét intézkedések végrehajtása.

3.2.2. A talaj szervesanyag-tartalmának fenntartása/javítása szántókon

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a talaj szervesanyag-tartalmának módosítása a talajszerkezet javításához hozzájáruló, magas minőségű szerves anyagok bevitelével. Szerves anyagok bevitele a mezőgazdasági talajokba az alábbi módszerekkel lehetséges:

— növényi maradványok, valamint takarónövényzet és köztes növénykultúrák, pl. pillangósvirágúak alkalmazása,

— növényi hulladék bomlasztása nem művelt talajokon,

— trágyák kijutatása (lásd a 3.7.6. számú bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatot),

— ideiglenes füves legelők kialakítása (lásd a 3.4.4. bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatot),

— alternatív szervesanyag-források, például tanúsított komposztált anyagok, anaerob biológiai lebontásra szolgáló üzemekből származó fermentációs maradékok és egyéb szerves hulladék alkalmazása.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat széles körben alkalmazható a szántóföldi gazdálkodást alkalmazó gazdaságokra, intenzív és extenzív rendszerekben egyaránt, feltéve, hogy a szervesanyag-bevitelt figyelembe veszik a szántóföld tápanyag-gazdálkodási tervében (lásd a 3.3.1. bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatot).

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i22) Szerves szárazanyag kijuttatási mennyisége (t/ha/év) i23) Talaj szervesszén-tartalma (%C) i24) Szén–hidrogén arány (C/N) b11) Annak biztosítása, hogy a gazdasághoz tartozó összes művelhető talajon alkalmazzák a szervesanyag-bevitelt pl. növénymaradványok, trágyák, köztes növénykultúrák/takarónövények, komposztok vagy fermentációs maradékok legalább háromévenként történő használatával és/vagy 1–3 évig fenntartott füves legelők létrehozásával.

3.2.3. A talajszerkezet fenntartása, az erózió és a tömörödés megelőzése

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számítanak a következők:

— a talaj struktúrájának megőrzése jól időzített, megfelelő talajművelés révén, valamint a víz okozta lefolyás és a szél okozta talajerózió minimálisra csökkentése: — minimális számú menetet alkalmazó, a termesztendő növénynek megfelelő talajkondíciók létrehozásával összeegyeztethető művelési rendszer kiválasztása, — az altalaj megemelésének elkerülése, illetve a vízelvezetők sérülésének elkerülése érdekében sekély földművelés megvalósítása, — direktvetés vagy csökkentett művelési rendszerek használatának megfontolása, és szántás esetén nehéztárcsák használata,

— magágy fenntartása vízbeszivárgás esetén,

— a talajtömörödés megelőzése érdekében levegőztetés alkalmazása,

— a munkagépek által a talajszerkezetre gyakorolt hatás csökkentése (pl. a talajtömörödés minimalizálása céljából flotációs abroncsok használata).

Alkalmazási kör

A talajerózió és -tömörödés kontrollálására és a talajszerkezet fenntartására irányuló technikák széles körben alkalmazhatók az összes gazdaságtípusra a legtöbb helyszínen. A vízerózió Európa-szerte gyakori probléma, míg a szélerózió többnyire Európa szárazabb déli és keleti részén probléma. Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat alkalmazhatóbbnak tűnik a nagy méretű gazdaságokban, mivel az ilyen gazdaságok számára valószínűleg több erőforrás áll rendelkezésére a felvázolt intézkedések megtételére, továbbá ezek megengedhetik a szükséges berendezések/munkagépek beszerzését és/vagy a fenti intézkedések sikeres végrehajtásához szükséges kompetenciák/ismeretek megszerzését.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i19) A talajszerkezet szemrevételezéssel történő vizsgálata a mezőgazdasági területeken megjelenő talajerózió és -tömörödés jeleinek észlelése érdekében (I/N) i20) Talaj térfogattömege (g/cm3) i25) Eróziós veszteségek (t/ha/év) b10) A gazdaságban az alábbiakat magában foglaló talajgazdálkodási terv kerül megvalósításra: i. éves jelentés az erózió és tömörödés jeleiről a mezőgazdasági területi ellenőrzése alapján; ii. a talaj térfogattömegének és szervesanyag-tartalmának elemzése ötévente; iii. a talajminőség és a szervesanyag-tartalom fenntartására irányuló konkrét intézkedések végrehajtása.

3.2.4. A talaj vízelvezetésének kezelése

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a termőképesség fenntartása és a tápanyag-veszteségek minimalizálása céljából a talaj vízelvezetésének kezelése az alábbiak révén:

— a vízelvezetők feltérképezése az egyes szántóterületeken,

— a talajok víztelítettségének megelőzése az alábbi módszerekkel: — a megfelelő vízbeszivárgás biztosítása, — a talajtömörödés minimalizálása a 3.2.3. bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatban ismertetett alapelvek szerint, — a természetes vízelvezetés támogatása fák és mélygyökerű növények ültetésével és vetésforgó megvalósításával, — felfogó vízelvezetők karbantartása és adott esetben telepítése a víz elterelése céljából,

— féltermészetes elemeket, mint például nem egységes keresztmetszetű profilokat, kanyarokat, gázlókat és medencéket, valamint természetes növényzetet magukban foglaló felszíni vízelvezető rendszerek kialakítása a mélységek és sebességek, heterogenitásának fokozása, és ezzel egyidejűleg a természetes élőhelyek javítása céljából,

— a vízelvezetés minimalizálása tőzegtalajokon és a tápanyagvesztésnek kitett területeken; tőzeg- vagy tőzeges talajú, vízelvezetővel nem rendelkező talajokat meg kell hagyni természetes vagy féltermészetes területnek, vagy hagyományosan kezelt legelőnek.

Alkalmazási kör

E bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat alkalmazási köre nagyban függ az olyan helyi paraméterektől, mint a földterület topográfiája (a földterület lejtőjének dőlésszöge, a talajtípus, a talajaggregátum mérete, a vízgyűjtő területbe vezető terület mérete) és a növénytermesztési rendszer. A fejlettebb vízelvezetési gyakorlatok széles körben alkalmazhatók a legtöbb nem homokos és nem szerves művelhető és gyepterületi talajon, míg a vízelvezetést el kell kerülni vagy minimalizálni kell a tőzegtalajokon és vizes élőhelyeken.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i26) Vízelvezetők telepítése gyepterületeken és szántóterületeken (I/N) i27) A földterület vízelvezetési térképeinek elkészítése (I/N) i28) A vízelvezetés minimalizálása tőzegtalajokon (I/N) b12) A természetes vízelvezetés maximalizálása a talajszerkezet gondos kezelésével; a meglévő vízelvezetők hatékonyságának fenntartása; ásványi talajokon adott esetben új vízelvezetők kialakítása. b13) A vízelvezetés minimalizálása tőzegtalajokon és az olyan talajokon, ahol nagy a kockázata annak, hogy a vízelvezetés miatt több tápanyag mosódik ki a vízbe.

3.3. Tápanyag-gazdálkodás

Ez a szakasz valamennyi gazdaságtípusra vonatkozik (beleértve az állattenyésztést folytató gazdaságokat). Ez a szakasz olyan gyakorlatokkal foglalkozik, amelyek biztosítják, hogy a hozam optimalizálása és a kijuttatott tápanyagok előnyeinek maximális kihasználása érdekében a tápanyagok használata megfelel a növények és az állatok igényeinek, és egyúttal biztosítják a környezet teherbíró képességének teljeskörű tiszteletben tartását.

3.3.1. A mezőgazdasági terület tápanyagmérlegének kiszámítása

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a növények tápanyagigénye kielégítésének biztosítása és ezzel egyidejűleg a tápanyagok túlzott használatának elkerülése a mezőgazdasági terület tápanyagmérlegének kiszámítása által. E bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat fő célja a „gazdasági optimális” terméshozam és -minőség elérése, az inputárak minimalizálása, a talaj és a víz védelme, továbbá a levegőbe történő kibocsátások megelőzése. Mindez az alábbiak révén valósítható meg:

— a talaj pH-értékének az optimális tartományban (6,5–7,5) tartása, továbbá a foszfor (P) és kálium (K) megfelelő szintjének fenntartása céljából szisztematikus, időszakos talajvizsgálat végzése: ajánlott, hogy állandó legelők esetében a talajvizsgálatot legalább 3–5 évente, növények és időszakos legelők esetében pedig háromévente végezzék el,

— a talajokba történő tápanyaginputok és a gyökérzónában lévő nitrátmaradványok figyelembevétele, továbbá az optimális hozam elérése érdekében a tápanyagok (N, P, K) megfelelő mennyiségben történő alkalmazása: figyelembe kell venni a szerves anyagként hozzáadott tápanyagok mennyiségét és beszerezhetőségét (a 3.2.2. számú bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat szerint),

— a tápanyagtöbblet kiszámítása mezőgazdasági terület szintjén a tápanyagok (N, P, K) bevitelének hektáronkénti kiszámításával és a tápanyagok (N, P, K) kivételének hektáronkénti kivonásával (a magas tápanyagtöbblet a helyszínen kívüli szennyezéshez vezet),

— a tápanyag-felhasználás kiszámítása a mezőgazdasági terület vagy a gazdaság szintjén: a gazdaság szintjén a tápanyag-felhasználást a gazdaságban előállított növénytermesztési és állattenyésztési termékekben található tápanyagok (N, P and K) mennyiségének a gazdaságba (pl. trágya és takarmány formájában) bekerült tápanyagok mennyiségéhez viszonyított aránya adja. Valamennyi tápanyaginput és -output kiszámításához fel lehet használni a gazdaság ide vonatkozó nyilvántartásait.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat valamennyi gazdaságtípusra széles körben alkalmazható, és olyan kulcsfontosságú gyakorlatnak számít, amely erősen befolyásolja a gazdaság környezeti teljesítményét és termelékenységét. A földterület tápanyagmérlegének kiszámítását lehetővé tevő intézkedések beruházási költsége viszonylag alacsony, ám ezek a termelési hatékonyság szempontjából jelentős előnyökkel járhatnak. A földterületre vonatkozó teljes nitrogénbeviteli és -kiadási mérleg elkészítésének költsége gazdaságonként 200 és 500 EUR között van évente, a gazdálkodási rendszer méretétől és típusától és a szükséges külső tanácsadás szintjétől függően.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i8) Tápanyag-kijuttatási mennyiség (kg N/P/K/ha/év) i29) A mezőgazdasági terület tápanyagtöbblete (kg N/P/K/ha/év) i30) A nitrogénre, a foszforra és a káliumra kiszámított NUE (%) i31) Bruttó nitrogénmérleg (14) (kg/ha) b14) Az alkalmazott műtrágyatápanyagok nem haladják meg a „gazdasági optimális” terméshozam eléréséhez szükséges mennyiséget. b15) Az egyes növénytermesztési – vagy legelőgazdálkodási – parcellákra vonatkozóan becslés készül a tápanyagtöbbletről vagy a tápanyaghasználat hatékonyságáról (a nitrogén, a foszfor és a kálium tekintetében).

3.3.2. Vetésforgó a hatékony tápanyag-körforgalom érdekében

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a nitrogénkörforgás optimalizálása azáltal, hogy pillangósvirágú növényeket illesztenek be a vetésforgó-körforgásokba (15). A pillangósvirágúak biológiai nitrogénmegkötés útján optimalizálják a nitrogénbevitelt és minimális nitrogénkimosódás mellett maximalizálják a későbbi növényekbe történő nitrogénátvitelt. Ahhoz, hogy a biológiai nitrogénmegkötés a lehető leghatékonyabb legyen, egy ötéves időszak során a vetésforgóciklusban lennie kell legalább egy pillangósvirágúnak és egy váltónövénynek (16) (pl. lóherének mint fő növénynek vagy köztes növénykultúrának (17)). A talajokba történő összes nitrogénbevitel meghatározásakor és a tápanyagok kijuttatásakor figyelembe kell venni a légköri nitrogént megkötő növényeknek a vetésforgóban való jelenlétét.

Alkalmazási kör

A biológiai nitrogénlekötés pillangósvirágú növények révén történő elősegítése széles körben alkalmazható minden gazdálkodási rendszerre. Különösen az ökológiai gazdálkodást folytató mezőgazdasági rendszerekre, illetve az alacsony műtrágyabevitelű rendszerekre vonatkozik, továbbá kiemelten fontos az olyan szántóterületek számára, amelyeknek kevés szerves tápanyag áll rendelkezésére. Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat nem alkalmazható azonban az alacsony pH-értékű tőzeges talajokkal rendelkező gazdálkodási rendszerekre, mivel a talaj savassága negatívan befolyásolja a biológiai nitrogénlekötés mechanizmusát.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i31) Bruttó nitrogénmérleg (kg/ha) i32) Pillangósvirágú és váltónövényeket tartalmazó vetésforgó-körforgások (I/N) i33) Vetésforgó-körforgások hossza (év) b16) Minden legelőterület és vetésforgó legalább egy pillangósvirágú és egy váltónövényt tartalmaz minden ötéves időszakban.

3.3.3. Precíziós tápanyag-kijuttatás

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számítanak a következők:

— a trágyák és (adott esetben) műtrágyák kijuttatásának összehangolása a növények tápanyagszükségleteinek megfelelően: az egyes tápanyagok (N, P, K) megfelelő időben és mennyiségben történő kijuttatása a növények tápanyagszükségleteinek megfelelően (18),

— a tápanyagfelvétel maximalizálása és a veszteségek megelőzése érdekében adott esetben megosztott kijuttatás megvalósítása: az egynél több részletben való tápanyag-kijuttatással csökkenthető a kijuttatandó tápanyag összmennyisége és minimálisra csökkenthető a tápanyag-kimosódás,

— GPS-alapú irányítási rendszerek használata a precíziós tápanyagellátáshoz (N, P, K), ideértve a tápanyag-kijuttatási mennyiségnek a növényállomány alakulásán és a korábbi betakarítási adatokon alapuló változtatását, és a műtrágyák pontos lokális elhelyezésének lehetővé tételét a meghatározott forgalmi sávok betartásával,

— tápanyagok (N, P, K) közvetlen kijuttatása a vetőmagokra: a tápanyagszemcséket közvetlenül a gyökérzónában vagy annak mentén helyezik el.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat széles körben alkalmazható a vegyes, szántóföldi és kertművelési gazdálkodást folytató gazdaságokra. A tápanyagok megosztott kijuttatása főként a gabonafélék esetében használatos.

A precíziós tápanyag-kijuttatás jelentős beruházási és üzemeltetési költségekkel jár a berendezések beszerzése és a munkaerőköltségek miatt (pl. a tápanyagigényekkel kapcsolatos georeferencia-adatok beszerzése, több GPS által vezérelt tápanyag-kijuttatás), ezért jobban alkalmazható az olyan nagy méretű gazdaságokban, ahol a beruházások rövidebb idő alatt térülnek meg. A kis- vagy közepes méretű gazdaságok, illetve a korlátozott beruházási kapacitással rendelkező gazdaságok esetében azonban lehetőség van a precíziós tápanyag-kijuttatáshoz szükséges berendezések bérlésére, vagy ennek a feladatnak egy, a szükséges berendezésekkel rendelkező és azokat üzemeltető specializált vállalatnak történő kiszervezésére.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i34) Precíziós gazdálkodási eszközök, például GPS technológiával történő irányítás a tápanyag-ellátás optimalizálása érdekében (I/N) i29) A földterület tápanyagtöbblete (kg N/P/K/ha/év) i30) A nitrogénre, a foszforra és a káliumra kiszámított NUE (%) N.A.

3.3.4. Kevesebb környezeti kárt okozó szintetikus műtrágyák választása

Az ásványi nitrogén előállítása nagy mennyiségű energiát igényel, és jelentős üvegházhatásúgáz-kibocsátást okoz a vegyület típusától, az előállító üzem hatékonyságától és az alkalmazott dinitrogén-oxid-kibocsátáscsökkentési (N2O) technikától függően (19). Ezért amikor a gazdálkodóknak szintetikus nitrát alapú műtrágyát kell alkalmazniuk, bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a dokumentáltan alacsonyabb szénlábnyommal rendelkező termékek választása (20).

Ezenfelül, ha a gazdálkodó karbamid alapú műtrágyát választ, bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít az olyan termékek alkalmazása, amelyek granulátuma nitrifikációt gátló szerrel van bevonva. A nitrifikációt gátló szer lassítja az ammónium és az ammónia hidrolízisének mértékét. Emellett lehetővé teszi a nitrogén pontos célba juttatását a növényekhez azzal, hogy olyan mértékűre lassítja a nitráttermelődést, amely közelebb áll a növények felvételi sebességéhez.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat széles körben alkalmazható a vegyes szántóföldi és kertművelési gazdálkodást folytató, ásványi műtrágyát alkalmazó gazdaságokra.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i35) A felhasznált nitrogéntartalmú műtrágyák szénlábnyoma (kg CO2e/kg N) i36) Az alkalmazott szintetikus műtrágyáknak alacsony az ammónia- és ÜHG-kibocsátása az alkalmazást követően (I/N) b17) A gazdaságban használt ásványi műtrágya nem okozott 3 kg CO2e/kg N-nél magasabb előállítási kibocsátást, amit a beszállítónak nyíltan bejelentett számításon keresztül kell megadnia. b18) Az alkalmazott szintetikus műtrágyáknak alacsony az ammóniakibocsátása az alkalmazást követően.

3.4. Talaj-előkészítés és a növénytermesztés tervezése

Ez a szakasz a vegyes, szántóföldi és kertművelési gazdálkodást folytató gazdaságok szempontjából releváns, és a talaj-előkészítéskor és a növénytermesztés tervezésekor alkalmazott, a talajminőséget védő és javító technikákkal és választásokkal foglalkozik.

3.4.1. A talajművelési műveletek összeegyeztetése a talaj állapotával

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a talajművelési műveletek összeegyeztetése a talaj típusával és állapotával a növénytelepítés optimalizálása és a talaj védelme érdekében.

Az olyan termesztési technikák kiválasztása, mint a minimális talajművelés és a közvetlen vetés, csökkenti a művelés intenzitását és a talajbolygatás mélységét és mértékét, továbbá védi a talajt az alábbiak elkerülésével:

— a szerves anyagok és tápanyagok főbb gyökérzónán túli mélységekbe való elföldelése,

— talajaggregátumok széttöredezése, amely a szerves anyagok ásványosodásához vezet (CO2- és nitrát-nitrogén-áramok [NO3-N]),

— a víz és oxigén beszivárgását lehetővé tevő természetes csatornák folytonosságának megtörése.

Ezenfelül a talajművelési és vetési műveleteket körültekintően, a talaj nedvességtartalmát, típusát és az időjárási körülményeket figyelembe véve kell időzíteni:

— időjárási feltételek: az őszi vetésű növények kora ősszel történő telepítése segítheti a nitrogénfelvételt az áttelelés során jelentkező tápanyagveszteség beköszönte előtt, és megfelelő növénytakarót biztosít (legalább 25–30 %) a téli hónapokban, amely védi a talajt az esőzések okozta talajlehordástól és a kapcsolódó eróziótól (21),

— talajnedvesség: a nedves talaj művelésének elkerülése csökkenti a tömörödést és az üledék- és tápanyagveszteséget, valamint az eróziót és a gyökérnövekedés problémáit,

— talajtípus: a homokos talajokat könnyebb megművelni nedves állapotban, mint az agyagos talajokat.

A tőzegtalajok megművelését a tápanyagszivárgásnak és a szén oxidációjának magas kockázata miatt kerülni kell. A tőzegtalajokat hosszú távon legelőkkel kell takarni, hogy megtartsák a talaj szervesanyag-tartalmát; a legelő újravetésére irányuló talajművelést öt évente legfeljebb egyszeri alkalomra kell korlátozni.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat széles körben alkalmazható a vegyes, szántóföldi és kertművelési gazdálkodást folytató gazdaságokra.

A minimális talajművelés és a közvetlen vetési technikák a kora téli vetésnél ajánlottak. Ezenfelül agyagos vályogtalajnál érdemes alkalmazni ezeket, ám nem alkalmasak homokos vagy gyenge szerkezetű talajokhoz.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i37) A téli talaj növényzettel borított százalékos aránya (%) i38) A megművelt tőzegtalajok százalékos aránya (%) i23) Talaj szervesszén-tartalma (% C) i24) Szén–hidrogén arány (C/N) b19) A tőzegtalajokat hosszú távon legelőkkel kell takarni; tőzegtalajokon a legelő újravetésére irányuló talajművelést öt évente legfeljebb egyszeri alkalomra kell korlátozni.

3.4.2. A talaj-előkészítési műveletek minimalizálása

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a hagyományos szántásos művelés helyett a talajvédő művelés vagy speciális vetés alkalmazása a növénytelepítéshez. A talaj szerkezetét, porozitását és mikrobiális tevékenységét megtartó vagy javító talaj-előkészítő műveletek a következők:

— közvetlen vetés, ahol nem történik talajforgatás vagy -művelés, és a növényeket a talaj megelőző fellazítása nélkül vetik el,

— sávos talajművelés, ahol a talaj-előkészítés a talaj keskeny sávjaira korlátozódik, amelyeken a sorok találhatók, míg a fennmaradó talajtakarót megtartják a sorok között,

— csökkentett vagy minimális talajművelés (vésőeke), ahol a mély talajművelés a talaj forgatása nélkül történik; e megközelítés célja, hogy úgy lazítsa és levegőztesse a talajt, hogy közben a növényi maradványokat a talaj felszínén tartja.

Alkalmazási kör

Az ebben a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatban felsorolt talaj-előkészítési műveletek széles körben alkalmazhatók a szántóföldi gazdálkodást folytató gazdaságokra. A közvetlen vetés csökkenti a talajvesztést, megőrzi a talaj nedvességtartalmát, növeli a vízbeszivárgást, és csökkenti a felszíni vízáramlást. A legjobban szilárd talajon lehet elvégezni, amely a növekedési időszak alatt végig megtartja a szerkezetét, mint például az agyagos, az iszapos-agyagos és a vályogtalaj. Ám kerülendő homokos talajon, tömörített talajon, gyomnövénnyel súlyosan fertőzött területeken és egyedi talajművelést igényelő növényeknél (például burgonya). A sávos talajművelést hasonlóképpen kerülni kell nedves talajon, mivel tömörödést okozhat. A csökkentett talajművelésnél fennáll a gyomnövénnyel való fertőződés kockázata, ám ez átgondolt vetésforgóval és a kései vetéshez hasonló gyakorlatokkal megfelelően kezelhető. Ezenfelül a csökkentett talajművelés nem megfelelő homokos talajokhoz.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i18) Talaj áteresztő képessége (mm/óra) i20) Talaj térfogattömege (g/cm3) i25) Eróziós veszteségek (kg/ha/év) i39) A vetési terület százalékos aránya közvetlen vetés alkalmazása esetén (%) i40) Azon terület százalékos aránya, ahol a növénybetelepítéshez talajvédő művelést alkalmaztak (%) b20) A talajforgató művelés elkerülhető például közvetlen vetéssel, sávos műveléssel és csökkentett műveléssel (vésőeke).

3.4.3. A talajművelés hatásainak mérséklése

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a talajművelési műveletek hatásait mérséklő, és így a talajerózió lehetőségét csökkentő, vagy a talaj szerves széntartalmát növelő vagy megtartó gyakorlatok végzése (22):

— A talajlehordás kockázatának csökkentése érdekében a lejtéssel merőlegesen kell megművelni és vetni a földet. A lejtőn keresztül létrehozott barázdák növelik az egyenetlenséget, és gátat szabnak az üledékveszteség csökkenését okozó talajlehordásnak.

— Törést kell létrehozni a lejtőn és sövényt kell ültetni a lefolyás és a tápanyagellátás szabályozása érdekében. A hosszú lejtőket (minél szélesebb) árokkal, sövénnyel vagy füves sávval lehet feldarabolni a szintvonalak mentén. A sövény hosszú távú lejtőtörést biztosít, és akkor a leghatékonyabb, ha a szintvonal mentén haladó széles partra ültetik, így segít megtartani az üledéket, és megakadályozni, hogy a finom részecskék elérjék a vízfolyásokat.

— Meg kell művelni a gépek által létrehozott forgalmi sávokat a talajművelést követően.

— A talajtömörödés és a terméskár csökkentése érdekében ellenőrzött forgalmú gazdálkodást (CTF) kell alkalmazni: GPS navigáció segítségével a gépek által okozott terhelést a lehető legkisebb területre, állandó forgalmi sávokra kell korlátozni.

— Egyenetlen magágyat kell létrehozni az esőcseppek által elérhető felület növelése, és ezáltal a talajfelszíni tömörödés és a talajlehordás csökkentése érdekében. Az őszi magágy egyenetlenül hagyása javítja a vízbeszivárgást, és csökkenti a talajlehordás és az üledékveszteség kockázatát.

Alkalmazási kör

Ennek a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak az intézkedései széles körben alkalmazhatók a vegyes, szántóföldi és kertművelési gazdálkodást folytató gazdaságokra. Ugyanakkor a lejtőre merőleges talajművelés és vetés választása esetén a barázdás talajművelést igénylő növények nem a legmegfelelőbbek.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i20) Talaj térfogattömege (g/cm3) i21) Talaj víztartó képessége (g víztartalom/100 g száraz talaj vagy m3 víztartalom/m3 száraz talaj) i25) Talajeróziós veszteségek (kg/ha/év) N.A.

3.4.4. Vetésforgó a talajvédelem érdekében

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat a talajvédelmi és -javítási célú vetésforgó rendszerek főbb tervezési elveit körvonalazza. Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számítanak a következők:

— a növényfaj és a vetésforgó sorrendjének kiválasztása az alábbiak céljából: i. a nitrogénellátás szinkronizálása a növények igényeivel; ii. a talaj szervesanyag-tartalmának javítása; iii. növényegészségügyi előnyök biztosítása; és iv. talajerózió megelőzése,

— hosszabb körforgások kialakítása többek között a pillangósvirágúak számára (lásd még 3.3.2. bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat),

— korai érésű növényfajták kiválasztása a legérzékenyebb területekre, hogy a betakarítás a nedves évszak előtt megtörténjen, és hogy megkönnyítsék a takarónövényzet létrehozását,

— átmeneti füves legelők létrehozása a vegyes gazdaságokban: ezek váltónövényként segítenek a szántóterületeken a talajerózió kockázatának csökkentése miatt, miközben – különösen nitrogén hozzáadásával – javítják a talaj termékenységét,

— a gyomnövények elleni védekezés beépítése a körforgásokba a gyomnövénnyel való fertőződés elkerülésére: pl. leveles és szálas növények váltogatása, téli és tavaszi növények cserélése, gyökgumós növények bevonása, legeltetés vagy kaszálás alkalmazása az évelő gyomnövények kontrollálására, valamint takarónövényzet alkalmazása,

— biofumigációs (pl. a káposztafélék családjából való) növények beépítése a körforgásba a betegségek csökkentése érdekében: a biofumigáció olyan konkrét növények használatát jelenti, amelyek lebomlásuk során illékony vegyületeket engednek a talajba, amelyek egyes talajorganizmusok számára mérgezőek, és segíthetik a talaj kórokozóinak vagy a kártevőknek a kontrollálását.

Az időről időre történő vetésforgó mellett bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a gazdaságon belül és kívül a területi sokszínűség. A gazdaságon belül vagy különböző gazdaságokban a szomszédos területekre eltérő növényeket kell vetni, hogy megakadályozzák a kórokozók és kártevők terjedését, valamint csökkentsék az erózió kockázatát.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat széles körben alkalmazható a vegyes, szántóföldi és kertművelési gazdálkodást folytató gazdaságokra. Az ismertetett intézkedések különösen akkor hatékonyak, ha megvan a lehetőség ezek hosszú távon történő kialakítására.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i33) Vetésforgó-körforgások hossza (év) i41) Váltónövények száma (fűfélék, pillangósvirágúak, olajrepce) a körforgásokban (növények száma/körforgás) i42) A növényválasztásnál figyelembe vették a területi sokszínűséget (I/N) i43) Korai érésű növényfajták kiválasztása a legérzékenyebb területekre (I/N) b21) A gabonafélék által uralt vetésforgót alkalmazó gazdaságokban a váltónövényeket legalább két évig alkalmazzák egy hétéves körforgásban, illetve legalább egy évig alkalmazzák hatéves vagy ennél rövidebb körforgásban. b22) A gazdaságok a szomszédos területeken nevelt növényeket váltogatják a növényminták területi szinten történő sokféleségének növelése miatt. b23) Korai érésű növényfajtákat választanak ki, hogy a betakarítás a nedves évszak előtt megtörténjen, és hogy megkönnyítsék a takarónövényzet létrehozását.

3.4.5. Váltónövények vagy köztes növénykultúra létrehozása

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a szántóföld ugaron hagyásának elkerülése a téli időszakban váltónövények vagy köztes növénykultúra létrehozásával. A köztes növénykultúrák a gyökérzónában tartják a tápanyagokat. A váltónövények megvédik a talajt az eróziótól, és a vízbeszivárgás javításával minimalizálják a talajlehordás kockázatát. A váltónövények néha köztes növénykultúraként viselkedhetnek, amikor felfogják a nitrát-nitrogén tavaszi feltörését.

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a váltónövények/köztes növénykultúrák növénytermesztési tervekbe való beépítése lehetőségének megvizsgálása és a szántóföld kizárólag indokolt esetben történő ugaron hagyása a téli időszakban.

Alkalmazási kör

A takarónövényzet és a köztes növénykultúra bármilyen növénytermesztési rendszerben alkalmazható a szántóföldön a főnövény betakarítási időszakát követően, ahol a fedetlen talaj hajlamos a tápanyag-kimosódásra, az erózióra vagy a talajlehordásra. A takarónövényzet és a köztes növénykultúra az előző főnövény alá, vagy annak betakarítása után közvetlenül vethető. Ezeket főleg tavaszi vetésű növények előtt alkalmazzák.

Egyes helyeken a gazdálkodók és a regionális vízkezelők esetleg el akarják kerülni a takarónövényzetet az általuk okozott párolgás növekedése miatt. Általánosságban ez olyan területeken hatékony, ahol a téli időszakban csapadéktöbblet van, így el kell kerülni a használatát az olyan helyeken, ahol később szárazsághoz vezethetnek.

Ezenkívül a takarónövényzet szerkezeti sérülést okozhat, ha túl későn vagy nedves körülmények között vetik el, amely a talaj nitrogéntartalmának rossz felhasználását eredményezi a takarónövényzet és a későbbi növények által is, továbbá növeli a partikulált foszfor mennyiségét és az üledékveszteség kockázatát.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i5) A vízáram teljes nitrogén- és/vagy nitrátkoncentrációja (mg N, NO3/L) i44) A téli időszakban ugaron hagyott szántóföld százalékos aránya (%) i45) Köztes növénykultúrákkal/takarónövényekkel beültetett földterület százalékos aránya (%) b24) A gazdaság bizonyítja a köztes növénykultúrák/takarónövények növénytermesztési tervekbe való beépítése lehetőségének teljeskörű értékelését, és megindokolja, ha ugaron hagyták valamely földterületet a téli időszakra.

3.5. Gyep- és legelőgazdálkodás

Ez a szakasz a legelőgazdálkodási gyakorlatokkal foglalkozik, és mind az intenzív, mind az extenzív gazdaságtípusra vonatkozóan tartalmaz bevált gyakorlatokat az állattenyésztő gazdaságok számára.

3.5.1. Gyepgazdálkodás

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít az állattenyésztő gazdaságokban a legeltetésre használt legelők lehető legjobb kihasználása a legelő növekedési rátájának és minőségének maximalizálásával, valamint a legelők állatállomány általi hasznosításával, eközben biztosítva, hogy a füves növénytakaró az év kritikus szakaszaiban legalább átlagos fedettséget adjon. Ez előmozdítja a takarmány magasabb emészthetőségét és tápértékét (és így a termelékenységet), miközben csökkenti a vásárolt takarmányra vonatkozó követelményeket, továbbá potenciálisan mérsékli a metán- és ammóniakibocsátást, és megakadályozza a takarmány-előállításhoz kapcsolódó előzetes környezeti hatásokat.

A következő intézkedések hozzájárulhatnak ezeknek a célkitűzéseknek a megvalósításához:

— a fű magasságának ellenőrzése az összes legelőn,

— az optimális legeltetési időpontok meghatározása és meghosszabbított legeltetési időszak bevezetése (a legeltetési nap hossza és a legeltetéssel töltött napok száma egy évben) a helyi körülményeknek megfelelően, valamint a fűmagasság ellenőrzése,

— az állománysűrűség összehangolása a fűnövekedéssel,

— rotációs és sávos (vagy szakaszos) legeltetés bevezetése: az állatállományt gyakran mozgatják a területek között (rotációs legeltetés) vagy néhány sáv vagy körbezárt terület (sávos vagy szakaszos legeltetés) között a mért fűmagasság vagy a füves takarónövényzet mennyisége alapján, hogy biztosítsák, hogy a legeltetés a maximálisan elérhető fűmennyiséggel és emészthetőséggel összhangban legyen. Ezek a legeltetési stratégiák – és különösen a sávos vagy szakaszos legeltetés – mind a fűfelvételt, mind az emészthetőséget növeli.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat különösen az intenzíven irányított legelő állatállománnyal – marha, tejelő állatok, juhok – rendelkező gazdaságokra vonatkozik. A sávos legeltetés a hús- és tejmarhagazdaságok számára megfelelő.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i46) A legeltetési napok évenkénti száma (nap/év) i47) Az állatok fű szárazanyag-felvétele százalékban (%) (23) i48) Átlagos állománysűrűség a mezőgazdasági hasznosítású terület egy hektárján számosállat-egységben kifejezve (LU/UAA) b25) A fű legelő állatok általi szárazanyag-felvételének 80 %-a a legeltetési időszakban.

3.5.2. A kiemelt természeti értékkel bíró gyepterületek kezelése

A kiemelt természeti értékkel bíró területeken bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít az alacsony állománysűrűség a legeltetési intenzitásnak a biológiai sokféleség igényeivel való összehangolás érdekében, valamint az időszakos kaszálás (szenázs céljából) a biológiai sokféleségre tekintettel. Különleges szoftverek alkalmazhatók a megfelelő legelőmegőrzési intézkedések (köztük a különféle kaszálási és/vagy legeltetési rendszerek) kiválasztásához. Területi szinten a különféle kaszálási rendszerek mozaikszerű kialakítása növeli a fajok sokféleségét, mivel az eltérő kaszálási időpontok különböző organizmusoknak kedveznek, és az alacsony éves vágási gyakoriság általánosságban előmozdítja a vadnövények és a gerinctelen állatok elterjedését.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat az extenzíven irányított kiemelt természeti értékkel bíró gyepterületekre – például alpesi terület, felföld, mocsár, part menti terület, különleges tudományos érdeklődésre számot tartó terület, Natura 2000 terület és különleges természetvédelmi terület – vonatkozik.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i10) Helyi jelentőségű fajok elterjedtsége (24) (kulcsfontosságú fajok száma/m2) i48) Átlagos állománysűrűség a mezőgazdasági hasznosítású terület egy hektárján számosállat-egységben kifejezve (LU/UAA) N.A.

3.5.3. Legelők helyreállítása és pillangósvirágúak alkalmazása az állandó és időszakos legelőkön

Ha a szárazanyag-termelékenység visszaesése vagy a legelő minőségének javítása miatt szükséges, bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a felülvetés vagy – ha szükséges – az újravetés a magas hozamok fenntartása vagy visszaállítása és a jó legelőminőség biztosítása (pl. emészthetőség, amely a legelő emészthetőtáplálóanyag-tartalmával mérhető) érdekében.

A felülvetés a minimális talajművelési megközelítésre vonatkozik, ahol az új magokat közvetlenül az eredeti legelőre vetik rá anélkül, hogy megsértenék a meglévő füvet vagy talajt, így – a meglévő zöldtakarmány növekedésének feláldozása nélkül – növelve a legelő minőségét és termelékenységét. Ezt segíti az, hogy az állatállomány beletapossa a magokat a földbe, és javítja a talaj és a magok kapcsolatba kerülését. Az újravetés egy teljesen új gyep felszántását és bevetését jelenti, amely bizonyos körülmények között szükséges lehet a jó alap létrehozásához.

A legelők helyreállításának egyik alapvető szempontja a legmegfelelőbb növényváltozatok kiválasztása. A pillangósvirágúak a nitrogén megkötése miatt kulcsfontosságú trágyázó szerepet töltenek be. A maximális terméshozam érdekében a magasabb hozamú és jó nitrogén-felhasználási hatékonyságú perjéket tekintik a pillangósvirágúak ideális társának, mivel a lóhere által termelt nitrátokat emészthető biomasszahozammá alakítják át. A különösen kellemes ízű és emészthető változatok – például a magas cukortartalommal rendelkező fűfélék – jelentősen megnövelhetik az állatállomány szárazanyag-felvételét, és magasabb takarmánykonverziós arányt idézhetnek elő. A négy fajta (gyorsan megtelepedő, nem nitrogénmegkötő fűféle, például perje, gyorsan megtelepedő, nitrogénmegkötő pillangósvirágú növény, például vöröshere, átmenetileg állandó, nem nitrogénmegkötő virágzó fűféle, például csomós elbír, és átmenetileg állandó, nitrogénmegkötő pillangósvirágú növény, például fehérhere) vegyes telepítése a monokultúrákhoz képest nagyobb hozamot eredményez a talaj típusától, termékenységétől és az éghajlattól függetlenül.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat elsősorban az intenzív rendszerekre irányul. A legelők helyreállítását ritkán végzik el az extenzíven legeltetett és kaszált területeken, amelyeken nem maximalizálják a termelékenységet.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i49) A pillangósvirágúak által lefedett terület százalékos aránya (%) i50) A legelő emészthetőtáplálóanyag-tartalma b26) Helyreállítják a legelőt (pl. felülvetéssel) a zöldtakarmány-termelés maximalizálása, a pillangósvirágúakkal való magas lefedettség és a más virágzó fajok betelepítése érdekében.

3.5.4. Hatékony szilázstermelés

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a szilázsból nyert teljesítmény maximalizálása a jó növekedési körülmények megteremtésével, a megfelelően időzített betakarítással és a legjobb tartósítási és tárolási technikák alkalmazásával. Ez a következő intézkedésekkel érhető el:

— A gyepterületek optimális állapotban tartása a 3.5.3. bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatban körvonalazottaknak megfelelően.

— A szilázs minőségének maximalizálása azzal, hogy a betakarítást az optimalizált tápértékhez és a hozamhoz időzítik, azaz a fűféléket a megfelelő érettség és szárazanyag-tartalom időpontjában takarítják be. Az első kaszálásnak magas emészthetőtáplálóanyag-tartalom idejében kell történnie (25) (május vége körül, amikor a fű energiában gazdag, és magok helyett leveleket növeszt). A megfelelően erjesztett fűszilázs jelentősen csökkentheti a koncentrált takarmány iránti igényt.

— A szilázs laboratóriumi vizsgálatnak való alávetése a szárazanyag-tartalom, a nyersfehérje-tartalom és a pH-érték becslése céljából.

— A szilázs helyes tárolása a szárazanyag-veszteség elkerülésére: a szilázs megfelelő sűrűségűvé csomagolása eltávolítja a levegőt és így a nemkívánatos aerob organizmusokat. A nagy bálákat körültekintően, több rétegbe kell feltekerni, és a leszorítókat megfelelő módon össze kell tömöríteni és lezárni, minimális frontális felületet hagyva a takarmányozás során.

— A szilázs becsomagolása: jó mechanikai tulajdonságokkal rendelkező minőségi bálacsomagoló kiválasztása, amely magas szintű rögzítést (ragadósság) és ultraibolya-védelmet biztosít; 4–6 bálacsomagoló réteg szükséges a megfelelő oxigénzár kialakításához és a szárazanyag-veszteség és csurgalékvíz minimalizálásához.

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat kifejezetten a főleg fűszilázst előállító intenzív gazdaságokra vonatkozik, ám néhány szempontja a más típusú szilázst előállító állattenyésztő gazdaságokra is alkalmazható.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i51) Takarmánykonverziós arány (26) (állati takarmány szárazanyag-felvétele kg-ban/termelt hús kg-ban vagy előállított tej l-ben) i52) Szárazanyag-veszteség százalékban silózás után (%) N.A.

3.6. Állattenyésztés

Ez a szakasz az állattenyésztő gazdaságok szempontjából releváns, és a kérődző állatokra összpontosít. A nem kérődző állatokra vonatkozó bevált gyakorlatokat az intenzív baromfi- vagy sertéstenyésztésre vonatkozó elérhető legjobb technikákról szóló referenciadokumentum (intenzív baromfi- vagy sertéstenyésztésre vonatkozó BAT-referenciadokumentum) (27) tartalmazza. Ez a szakasz az intenzív és az extenzív állattartó rendszerekre is vonatkozik.

3.6.1. Helyileg adaptált fajták

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a gazdaság típusának megfelelő és a helyi feltételekhez alkalmazkodott állatfajták (28) vagy -törzsek kiválasztása. Többféle cél tűzhető ki:

— Azoknak a helyileg adaptált fajtáknak a kiválasztása, amelyek jobb hatékonysággal képesek átalakítani a helyben elérhető alacsony minőségű zöldtakarmányt hússá vagy tejjé, illetve amelyek jól tűrnek bizonyos éghajlatokat.

— A helyi fajták és különösen a ritka helyi fajták tenyésztése, ahol ez lehetséges. A helyi és hagyományos fajták fontos örökséget hordoznak a biodiverzitás szempontjából, valamint egyedi genetikai erőforrást jelentenek, amelyek révén javítható az egészség és a hozam a jövőben. A genetikai sokféleség továbbá biztosítja a betegségeknek vagy egészségügyi problémáknak való nagyobb ellenállást, és az állatok jobban tűrik az esetleges extrém időjárási körülményeket.

— Erőforrás-hatékonyabb fajták kiválasztása és kitenyésztése. Ez olyan genetikai mutatók alkalmazásával érhető el, amelyek megkísérlik megfejteni a gének és a környezeti és irányítási tényezők hatásait, hogy kiválasszák azokat az állatokat, amelyek a nagy genetikai értékkel rendelkeznek, jól teljesítenek a regionális körülmények és „tipikus” irányítási gyakorlatok között. A termékeny fajták általában magasabb hozamot érnek el alacsonyabb ÜHG-intenzitás mellett.

Alkalmazási kör

A helyileg adaptált fajták kiválasztása széles körben alkalmazható az állattenyésztő gazdaságokra és különösen a marginális földterületeken való legeltetésre vagy a zord éghajlati övben elhelyezkedő gazdaságokra vonatkozik.

A helyi, ritka és hagyományos fajták relevánsabbak az extenzíven irányított állattenyésztő gazdaságok számára, ahol a biológiai sokféleség védelme és a legelő környezetének megóvása prioritást élvezhet. Ez azért van, mert jó termelési körülmények között a helyi, ritka és hagyományos fajták általában kevésbé termékenyek, mint azok, amelyeket a magas termelékenység és erőforrás-hatékonyság miatt választottak ki.

Az erőforrás-hatékonyabb fajták kiválasztása és kitenyésztése ezzel szemben relevánsabb a maximális hozamra törekvő intenzív állattenyésztési rendszerek szempontjából.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i53) A ritka genetikai eredetű állatok százalékos aránya (%) i54) A helyileg adaptált fajtákból való állatok százalékos aránya (%) i51) Takarmánykonverziós arány (állati takarmány szárazanyag-felvétele kg-ban/termelt hús kg-ban vagy előállított tej l-ben) b27) A gazdaság állatállománya legalább 50 %-ban helyileg adaptált fajtából, és legalább 5 %-ban ritka fajtából származik.

3.6.2. Tápanyagmérleg kiszámítása az állattenyésztő gazdaságokban

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a tápanyagok áramlásának ellenőrzése a gazdaság szintjén és a tápanyagfelesleg optimalizálása a gazdaságba beérkező összes tápanyag (nitrogén [N], foszfor [P] és kálium [K]) és az állati termékek kivitelével távozó tápanyagok feljegyzésével, valamint a gazdaság szintjén a tápanyagtöbblet és a tápanyaghasználat hatékonyságának (NUE) kiszámításával. (29) A tápanyaghasználat hatékonysága a gazdaság szintjén lehetővé teszi, hogy összehasonlítható legyen a gazdasági rendszerek teljes termelési hatékonysága.

Alkalmazási kör

Valamennyi állattenyésztő gazdaság bevezetheti a gazdaság szintjén a tápanyagmérleg kiszámítását és élvezheti annak előnyeit, továbbá ez leginkább a vegyes gazdálkodási rendszerek és az intenzív állattenyésztő gazdaságok számára releváns. Az állattenyésztő gazdaságokban a gazdaság szintjére vonatkozó tápanyagmérleg-kiszámítás bevezetésének költségei viszonylag alacsonyak.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i55) Tápanyagtöbblet a gazdaság szintjén (kg N/P/ha/év) i56) A nitrogénre és a foszforra kiszámított NUE a gazdaság szintjén (%) b28) A gazdaságok szintjén meglévő nitrogéntöbblet a gazdaság nitrogénre vonatkozó követelményeknek legfeljebb 10 %-a. b29) A gazdaságok szintjén meglévő foszfortöbblet a gazdaság foszforra vonatkozó követelményeknek legfeljebb 10 %-a.

3.6.3. A nitrogénkiválasztás étrendben történő csökkentése

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít a nitrogénkiválasztás csökkentése táplálkozással kapcsolatos intézkedések bevezetésével:

— magas cukortartalommal rendelkező fűfélék és/vagy kukoricaszilázs használata kérődző állatoknál: a magas cukortartalmú fűfélék nagy mennyiségben tartalmaznak vízoldható szénhidrátokat, amelyek növelik a bendő mikroflórája táptalajának szén–hidrogén (C/N) arányát (30), így javítják a nitrogén lekötését és felhasználását, és ezáltal a nitrogénhasználat hatékonyságának növekedéséhez, jobb mikrobiális fehérjeszintézishez és alacsonyabb nitrogénkiválasztáshoz vezetnek,

— szakaszos takarmányozás alkalmazása, melynek során az étrend tápanyag-összetételét időről időre változtatják az állatok tápanyag-igényeinek kielégítése érdekében. Például a tejben meglévő karbamid-nitrogén mennyiségét a tejelő tehenek étrendje tápanyag-összetételének szabályozására lehet felhasználni,

— az alacsony fehérjetartalmú takarmányok – például alacsony szárazanyag-tartalmú lucernaszilázs – használata, amelyek növelik a nitrogénfelhasználás hatékonyságát és csökkentik az ammóniakibocsátást (31).

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat széles körben alkalmazható a kérődzőkre és az együregű gyomrú állatokra egyaránt, és leginkább az intenzív gazdálkodási rendszerek számára releváns. Egyes intézkedések – például az alacsony fehérjetartalmú takarmány bevezetése – csak a létesítményben tartott állatokra alkalmazandók, és alacsonyabb termelékenységgel járhatnak.

E bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat végrehajtásával kapcsolatos költségek általában alacsonyak. Például ha a gazdaságban termesztett kukoricaszilázst részesítik előnyben a keményítőtartalmú koncentrátumokkal szemben, ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat alacsonyabb költségeket eredményez, mivel a gazdaságnak kevesebb takarmányt kell importálnia.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i57) Tejben lévő karbamid-nitrogén (mg/100 g) i51) Takarmánykonverziós arány (állati takarmány szárazanyag-felvétele kg-ban/termelt hús kg-ban vagy előállított tej l-ben) N.A.

3.6.4. Az emésztőrendszeri metán étrendben történő csökkentése a kérődzőknél

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít olyan étrend alkalmazása, amely a zöldtakarmány emészthetőségének és az emészthető zöldtakarmány-bevitel növelésével csökkenti a kérődzők emésztőrendszeri fermentációból származó metánkibocsátását. Ez például a fű pillangósvirágú-szilázzsal való helyettesítésével hajtható végre, mely utóbbi alacsonyabb rosttartalommal rendelkezik, és nagyobb szárazanyag-felvételt és gyorsabb bendőn való áthaladási sebességet ösztönöz (32).

Alkalmazási kör

Ez a bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlat kizárólag a kérődzőkre releváns. A pillangósvirágú-szilázs előállításának bevezetése a meleg égövben hatásos lehet, bár az alacsony mértékű tartósság és a hosszú betelepítési idő szükségessége komoly agronómiai korlát.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i58) Emésztőrendszeri metánkibocsátás egy kg húsra vagy egy l tejre vonatkozóan i51) Takarmánykonverziós arány (állati takarmány szárazanyag-felvétele kg-ban/termelt hús kg-ban vagy előállított tej l-ben) N.A.

3.6.5. A takarmány zöld beszerzése

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számítanak a következők:

— alacsony előzetes hatással (köztük közvetett földhasználat-változással) rendelkező takarmányok választása; például minimalizálják a szója- és pálmaolaj alapú takarmányok használatát,

— a potenciálisan nagy előzetes hatással rendelkező takarmányok beszerzésekor olyan típusok választása, amelyek fenntartható forrásból származnak, és amelyekről elismert szerv (például kerekasztal a szavatolt szója tanúsítására) igazolja, hogy nem nemrégiben természetes élőhelyekből átalakított területről származnak.

Alkalmazási kör

A takarmány zöld beszerzése valamennyi állattenyésztő gazdaságra széles körben alkalmazható. Ugyanakkor a tanúsított takarmányok elérhetősége néha korlátozott lehet. Ezenkívül gyakran kisebb felárral értékesítik a tanúsított takarmányokat.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i59) Az igazoltan fenntartható forrásból származó beszerzett takarmány százalékos aránya (%) i60) Takarmánnyal összefüggő kg CO2e/kg takarmány vagy/kg hús vagy/l tej b30) Szója- és pálmaolaj alapú takarmányok behozatalának minimalizálása, és amennyiben használják ezeket, az ilyen takarmányok 100 %-a igazoltan nem nemrégiben történt földhasználat-változással érintett területekről származik.

3.6.6. Az állatok egészségének megőrzése

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít az állatok egészségének megőrzését, az állatorvosi kezelések szükségességének csökkentését és az állomány elhullásának és halandóságának minimálisra csökkentését célzó gyakorlatok bevezetése:

— megelőző egészségügyi program kidolgozása, ideértve egy az állatokért felelős állatorvos által végzett rutinszerű megelőző ellenőrzéseket (legalább egy megelőző látogatás évente), a régió járványügyi adatainak figyelembevételével; az ellenőrzések (és szükség esetén a kezelések) a szomszédos gazdaságokkal közösen is szervezhetők,

— a gyógyszerek felelős használata, például az alkalmazás gyakoriságának a szükséges minimumra csökkentése és az állatgyógyászati készítmények rotációja a kórokozók rezisztenssé válásának elkerülésére,

— valamennyi állat megfelelő táplálásának biztosítása,

— különböző korú, egymással nem rokon, ismeretlen állatok ugyanazon legelőre való hajtásának kerülése: a fiatal állatok sokkal fogékonyabbak a belső parazitákra, ezért őket tiszta (33) legelőre kell hajtani,

— vegyes vagy rotációs legeltetés más fajokkal, például szarvasmarhákkal és bárányokkal a belső paraziták jobb kontroll alatt tartása érdekében; a legjobbnak azt tekintik, ha a juhokat szarvasmarhák és lovak követik,

— karanténban tartási időszakok megállapítása a gazdaságba érkező állatok esetében,

— az állatállomány elzárása a nedves területektől a májmétely kifejlődési ciklusának megtörése céljából,

— egyszerű hozzáférés biztosítása a vízhez és a vízminőség ellenőrzése (például pH-érték, összes oldott szilárd anyag, kulcsfontosságú ásványi anyagok, baktériumok),

— az állatok jólétének fenntartása az öt szabadság elve (34), valamint a helyes állattartási gyakorlatokra vonatkozó nemzeti és európai iránymutatások alapján.

Alkalmazási kör

Az állatok jólétének fenntartása minden állattenyésztő gazdaságban fontos intézkedés. Ezenkívül gazdasági okokból is észszerűnek tűnik, mivel az egészséges állatok termelékenyebbek.

A költségek csökkentése és a hatékonyság növelése érdekében a szomszédos gazdaságok együtt tervezhetik meg a megelőző egészségügyi programokat, és megállapodhatnak az állatorvosi szolgáltatások közös igénybevételében.

Kapcsolódó környezeti teljesítménymutatók és kiválósági referenciakövetelmények

Környezeti teljesítménymutatók Kiválósági referenciakövetelmények i61) Az állatok súlygyarapodása a gazdaságban (kg/állat/időegység) i62) Állatorvosi kezelések száma állatonként egy évben (szám/év) i63) Alkalmazott megelőző egészségügyi program (I/N) b31) A gazdaság rendszeresen ellenőrzi az állatok egészségét és jólétét, és megelőző egészségügyi programokat alkalmaz, amely legalább egy állatorvosi megelőző látogatást foglal magában évente.

3.6.7. A nyáj/állomány profiljának kezelése

Bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatnak számít az emésztőrendszeri fermentációból származó metánkibocsátás mérséklése és a termelékenység ösztönzésével az erőforrás-hatékonyság növelése érdekében a nyáj/állomány profilkezelésének optimalizálása. Mindez az alábbiak révén valósítható meg:

— a növekedési görbékből kiszámított levágási kor optimalizálása a napi súlygyarapodás kontra emésztőrendszeri fermentáció alapján,

— az állatok élettartamának megnövelése az állatok egészségének javításával (lásd a 3.6.6. bevált környezetvédelmi vezetési gyakorlatot),

— a termékenységi ráta optimalizálása: a magasabb termékenységi ráták a gazdaságban tartott tartalék állatok számának csökkentése és a marhahústermelés támogatását célzó, tejen nevelt borjak számának növelése által alacsonyabb ÜHG-kibocsátást eredményeznek.

Alkalmazási kör

A nyáj profiljának kezelése a méretüktől függetlenül minden állattenyésztő gazdasági rendszerre alkalmazható. Ugyanakkor szakképzett alkalmazottak vagy – a meglévő személyzet számára a kapcsolódó kompetenciák és tudás elsajátításához – idő kellhet ennek bevezetéséhez, és ez egyes esetekben akadályt