AZ EURÓPAI RENDSZERKOCKÁZATI TESTÜLET AJÁNLÁSA

(2013. április 4.)

a makroprudenciális politika köztes célkitűzéseiről és eszközeiről

(ERKT/2013/1)

2013/C 170/01

AZ EURÓPAI RENDSZERKOCKÁZATI TESTÜLET IGAZGATÓTANÁCSA,

tekintettel a pénzügyi rendszer európai uniós makroprudenciális felügyeletéről és az Európai Rendszerkockázati Testület létrehozásáról szóló, 2010. november 24-i 1092/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletre (1), és különösen annak 3. cikke (2) bekezdésének b), d) és f) pontjára, valamint 16-18. cikkére,

tekintettel az Európai Rendszerkockázati Testület igazgatótanácsának az Európai Rendszerkockázati Testület eljárási szabályzatának létrehozásáról szóló, 2011. január 20-i ERKT/2011/1 határozatára (2) és különösen annak 15. cikke (3) bekezdésének e) pontjára és 18-20. cikkére,

mivel:

A makroprudenciális politika eredményessége egyben a tagállamok között a makroprudenciális eszközök nemzeti szintű alkalmazása tekintetében folyó koordináción is múlik. Noha a makroprudenciális politikának általánosságban jelentős határokon átnyúló tovagyűrűző hatásai lesznek, esetenként előfordulhatnak a határokon átnyúló kedvezőtlen hatások is. A makroprudenciális hatóságoknak – az egységes piac védelme érdekében is – értékelniük kell e kedvező és kedvezőtlen tovagyűrűző hatások együttes hatásának jelentőségét. Az ERKT a vonatkozó uniós jogi rendelkezések sérelme nélkül fogja vizsgálni a makroprudenciális politika határokon átnyúló lehetséges tovagyűrűző hatásait, és e kérdések kezeléséhez egy megfelelő koordinációs keretrendszert fog előmozdítani.

ELFOGADTA EZT AZ AJÁNLÁST:

1 SZAKASZ

AJÁNLÁSOK

A. ajánlás – A köztes célkitűzések fogalmának meghatározása

A makroprudenciális hatóságok számára ajánlott:

B. ajánlás – A makroprudenciális eszközök kiválasztása

A tagállamok számára ajánlott:

C. ajánlás – Politikai stratégia

A makroprudenciális hatóságok számára ajánlott:

D. ajánlás – A köztes célkitűzések időszakos értékelése

A makroprudenciális hatóságok számára ajánlott:

E. ajánlás – Egységes piac és uniós jogalkotás

A Bizottság számára az uniós jogszabályok küszöbön álló felülvizsgálatára figyelemmel ajánlott:

2. SZAKASZ

VÉGREHAJTÁS

1. Értelmezés

2. Végrehajtási kritériumok

3. A nyomon követésre vonatkozó határidők

4. Figyelemmel kísérés és értékelés

3. SZAKASZ

ZÁRÓ RENDELKEZÉSEK

1. ERKT-útmutatás a makroprudenciális eszközök alkalmazásáról

Az ERKT az 1092/2010/EU rendelet 16. cikkének megfelelő ajánlások révén útmutatást nyújthat a makroprudenciális hatóságoknak a makroprudenciális eszközök megfelelőbb végrehajtásának és alkalmazásának mikéntje tekintetében. Ebbe beletartozhatnak a makroprudenciális eszközök alkalmazását befolyásoló mutatók is.

2. A makroprudenciális eszközkészlet jövőbeli reformja

Az ERKT a jövőben mérlegelheti a makroprudenciális eszközök ebben az ajánlásban szereplő indikatív listájának az 1092/2010/EU rendelet 16. cikke szerinti ajánlások révén történő bővítését.

(1) HL L 331., 2010.12.15., 1. o.

(2) HL C 58., 2011.2.24., 4. o.

(3) HL C 41., 2012.2.14., 1. o.

(4) A hitelintézetek tevékenységéhez való hozzáférésről és a hitelintézetek és befektetési vállalkozások prudenciális felügyeletéről, valamint a pénzügyi konglomerátumhoz tartozó hitelintézetek, biztosítóintézetek és befektetési vállalkozások kiegészítő felügyeletéről szóló 2002/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó javaslat (COM(2011) 453 final), és a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre vonatkozó javaslat (COM(2011) 452 final).

(5) Javaslat az Európai Központi Banknak a hitelintézetek prudenciális felügyeletére vonatkozó politikákkal kapcsolatos külön feladatokkal történő megbízásáról szóló tanácsi rendeletre (COM(2012) 511 végleges).

FÜGGELÉK A MAKROPRUDENCIÁLIS POLITIKA KÖZTES CÉLJAIRÓL ÉS ESZKÖZEIRŐL SZÓLÓ AJÁNLÁSHOZ

1. Bevezetés

A legtöbb uniós tagállamban már vagy megkezdték, vagy le is bonyolították a makroprudenciális hatóságok felállítását. A makroprudenciális politika működőképessé tételének következő lépése az, hogy kiválasszanak egy eredményes és hatékony makroprudenciális eszköztárat, amellyel megakadályozhatók és enyhíthetők a pénzügyi rendszer egészében fellépő rendszerkockázatok. Jelen függelékben a kiválasztási folyamatra vonatkozó keretrendszert mutatjuk be.

Az ERKT-nek a nemzeti hatóságok (1) makroprudenciális felhatalmazásáról szóló ajánlása olyan köztes szakpolitikai célok azonosítására vonatkozik, amelyek „a végső cél operatív részletezései”. A köztes célok azonosítása a makroprudenciális politikát operatívabbá, átláthatóbbá és elszámoltathatóbbá teszi, valamint megteremti az eszközválasztás gazdasági alapját. Ezért az ebben a függelékben bemutatott keretrendszer egy csoport előre meghatározott, átfogó jellegű köztes célon alapul. Részletesen leírjuk, hogyan tennék a tájékoztató jelleggel megadott eszközök lehetővé ezeknek a köztes céloknak a megvalósítását, és hogy milyen mutatók jelzik az eszközök aktiválásának, illetve deaktiválásának szükségességét. Az egyes eszközök jogi alapjáról is tájékoztatunk. Néhány eszköz esetében uniós jogszabály van készülőben, amely lefekteti a közös jogi alapokat.

A keretrendszer alkalmazása során a makroprudenciális hatóságoknak az országos szinten fellelhető árstabilitási kockázatokból érdemes kiindulniuk. Ezek a kockázatok országonként változhatnak, hiszen a pénzügyi rendszerek és pénzügyi ciklusok jellemzői eltérnek egymástól az unión belül. Ennek következtében, valamint amiatt, hogy a makroprudenciális politika kidolgozása még kezdeti stádiumban van, az egyes tagállamok más-más eszközt választhatnak ki. Ugyanakkor az uniós pénzügyi piacok nagyfokú integráltsága indokolná az összehangolt megközelítést. A koordináció az arbitrázs és a „szivárgás” korlátozásával erősítheti a makroprudenciális politika eredményességét és hatékonyságát. Az összehangolásnak abban is döntő szerepe van, hogy a más tagállamok pénzügyi rendszereibe és gazdaságaiba átgyűrűző pozitív és negatív hatásokat figyelembe vegyék, és védjék az egységes piac működését. Míg idővel várható az unión belüli makroprudenciális eszköztár konvergenciája, az eszközök alkalmazása során figyelembe kell venni az eltérő pénzügyi ciklusokat és a heterogén kockázatokat.

A függelék felépítése a következő:

— A 2. részben a makroprudenciális politika köztes céljait állapítjuk meg, és hozzákapcsoljuk őket a makroprudenciális politikai szempontból legfontosabb mögöttes piaci kudarcokhoz.

— A 3. részben javaslatot teszünk a makroprudenciális eszközök kiválasztási kritériumaira, továbbá áttekintjük a köztes célokat és az indikatív makroprudenciális eszközöket.

— Az 1. melléklet az egyes makroprudenciális eszközök elemzését tartalmazza, míg a 2. mellékletben a biztosítás makroprudenciális elemeivel ismerkedhetünk meg.

2. A köztes célok azonosítása

Az ERKT az országos hatóságok makroprudenciális mandátumáról szóló ajánlásában felhívja a tagállamok figyelmét annak meghatározására, „hogy a makroprudenciális politika végső célja a pénzügyi rendszer egésze stabilitásának megőrzéséhez való hozzájárulás – beleértve a pénzügyi rendszer ellenállóképességének növelésén és a rendszerszintű kockázatok felgyülemlésének csökkentésén keresztül történő hozzájárulást –, ezzel biztosítva a pénzügyi szektor gazdasági növekedéshez való, fenntartható hozzájárulását”.

A szakirodalom a rendszerkockázatot strukturális és ciklikus dimenzióra bontja. A strukturális dimenzió a pénzügyi rendszeren belüli kockázateloszlásra vonatkozik, a ciklikus dimenzió pedig a bankoknak arra való hajlamára utal, hogy fellendülés idején túl nagy kockázatot vállalnak, visszaesés idején viszont túlzottan kerülik a kockázatot. Míg a rendszerkockázat mozgatórugóinak és a megfelelő eszközöknek a meghatározása céljából hasznos a strukturális és a ciklikus dimenziók figyelembevétele, a kettő szoros összefonódása miatt nehezen különíthetők el egyértelműen egymástól.

A köztes céloknak a szakirodalomban dokumentált, konkrét piaci kudarcok alapján történő kitűzése lehetővé teszi a makroprudenciális eszközök egyértelműbb osztályozását, megteremti az eszközök kalibrálásához és alkalmazásához szükséges gazdasági bázist, továbbá elősegíti a makroprudenciális hatóságok elszámoltathatóságát. A gyakorlatban a makroprudenciális eszközök már most is gyakran köztes célokhoz kapcsolódnak. Az anticiklikus tőkepuffer célja például a túlzott hitelbővülésből származó rendszerkockázat mérséklése. A köztes célokról való átfogó kép alkotása érdekében ebben a függelékben a szakirodalom felhasználásával azonosítjuk a makroprudenciális politikai szempontból figyelemre méltó piaci kudarcokat, majd hozzárendeljük őket az egyes célokhoz (lásd az 1. táblázatot) (2).

Az első köztes cél a túlzott mértékű hitelnövekedés és tőkeáttétel enyhítése és megelőzése. A túlzott ütemű hitelbővülésről megállapították, hogy a pénzügyi válság egyik hajtómotorja, amelynek hatása a tőkeáttétel csatornáján keresztül felerősödik. A tőkeáttétel fontosságát jól érzékelteti, ha szembeállítjuk egymással a jórészt részvényfinanszírozású „dot-com” buborék kipukkanásának hatását a túlzott mértékű hitelkiáramláson alapuló „subprime” jelzáloghitelek összeomlásának hatásával. Ezzel kapcsolatban megkülönböztethetjük a pénzügyi rendszeren belüli tőkeáttételt, valamint a pénzügyi intézmények és a reálgazdasági hitelfelvevők közötti tőkeáttételt (a pénzügyi rendszeren belüli követelések nettósításával). A makroprudenciális politika a fellendülés során tapasztalható túlzott mértékű kockázatvállalást a tőke- és biztosítékkövetelmények szigorításával tudja kezelni. A veszteség úgy semlegesíthető, hogy a fellendülés során képzett tőkepuffert a visszaesés során felszabadítják, ami mérsékli a tőkeáttétel csökkentésének szükségességét, megelőzi a bankpánikot, mindeközben támogatja a gazdasági növekedést fenntartó hitelnyújtást.

1. táblázat

A makroprudenciális politika köztes céljai és a hozzájuk kapcsolódó piaci kudarcok

Köztes cél Mögöttes piaci kudarc A túlzott hitelnövekedés és tőkeáttétel mérséklése, megelőzése Hitelszűkéből eredő externáliák: a hitelfelvételhez szükséges feltételek hirtelen szigorodása, ami miatt csökken a nem pénzügyi szektor rendelkezésére álló hitel. Endogén kockázatvállalás: azok az ösztönzők, amelyek konjunktúra idején túlzott kockázatvállalásra késztetnek, a bankok esetében pedig rontják a hitelezési standardokat. Magyarázatai: szakértelem jelzése, piaci nyomás a hozamjavítás irányába, intézmények közötti stratégiai kölcsönhatás. Kockázati illúzió: a kockázat kollektív alábecslése, ami a gyors felejtéssel és a pénzügyi válságok ritka előfordulásával függ össze. Bankpánik: vállalati és a lakossági finanszírozás kivonása valós vagy vélt fizetésképtelenség esetén. Az egymásrautaltságból fakadó externáliák: az egyes intézményeken vagy piacokon belüli eseményekkel kapcsolatos bizonytalanság „fertőző” hatása. A futamidő-szerkezetek túlzott mértékű eltérésének és a piaci likviditáshiánynak az enyhítése és megelőzése Kényszerértékesítéshez kapcsolódó externáliák: az eszköz- és forrásoldal lejárati szerkezetének túlzott mértékű eltérése okozza. Likviditási spirált okozhat, ahogy a csökkenő eszközárak további eladást, tőkeáttétel-csökkentést és a hatásoknak a hasonló eszközosztályú pénzügyi intézményekbe való átgyűrűzését generálja. Bankpánik Piaci likviditáshiány: a bankközi és a tőkepiaci források elapadása, ami az általános bizalomesésből vagy az igen pesszimista várakozásokból ered. A közvetett és közvetlen kockázati pozíciók koncentráltságának korlátozása Egymásrautaltsági externáliák Kényszerértékesítési externáliák: (itt) a pénzügyi rendszeren belüli kockázati pozíciók eloszlása miatti kényszerű eszközeladás a rendestől eltérő áron. A nem megfelelő irányba ható ösztönzők rendszerhatásának korlátozása az erkölcsi kockázat kisebbítése céljából Erkölcsi kockázat és a „túl nagy ahhoz, hogy csődbe menjen” jelensége: a túlzott mérvű kockázatvállalás azért lehetséges, mert az adott pénzügyi intézmény olyan fontos szerepet tölt be a rendszer egésze szempontjából, hogy arra számít, kimentik a bajból. A pénzügyi infrastruktúra alkalmazkodóképességének megerősítése Egymásrautaltsági externáliák Kényszerértékesítési externáliák Kockázati illúzió Hiányos szerződések: olyan kompenzációs struktúra, amely kockázatos magatartásra késztet.

A második köztes cél a futamidő-szerkezet túlzott mértékű eltéréséhez kapcsolódik, ami azt jelenti, hogy milyen mértékben finanszírozzák a hosszú lejáratú eszközöket a rövid lejáratú kötelezettségekkel. A tapasztalat azt mutatja, hogy a hitelezési ciklusok egybeesnek a rövid távú finanszírozás megnövekedett igénybevételével. Ilyenkor az erősödő likviditáshiány, a kényszerértékesítések és a fertőzési hatás miatt megnő a pénzügyi stabilitást fenyegető kockázat. Ez a köztes cél elsősorban a piaci eszközoldali likviditásra, a rövid távú források igénybevételére és a finanszírozási problémákat potenciálisan az eszközárakhoz kapcsoló információs aszimmetriára irányul. A futamidőre vonatkozó eltérések kezelése érdekében a makroprudenciális politika kötelezővé teheti a bankok számára, hogy a nem likvid eszközeiket stabil forrásokkal finanszírozzák, és hogy magas likviditású eszközállományokkal rendelkezzenek, hogy a rövid lejáratú forrásaikat refinanszírozni tudják. Ezek az intézkedések azt a célt szolgálnák, hogy a bankokat megvédjék a piaci likviditáshiánytól és a kapcsolódó kényszerértékesítési nyomástól, valamint a betétesek és egyéb pénzügyi intézmények pánikszerű forráskivonásától.

A harmadik köztes cél a közvetlen és közvetett kockázati pozíciók koncentrálódásának korlátozására irányul, figyelembe véve a kockázatossági fokot. A közvetlen koncentrációs kockázat forrása a nempénzügyi szektorral (pl. lakáspiac, országok) szembeni, valamint a pénzügyi szektorok és/vagy pénzügyi piaci szereplők közötti nagy kockázati pozíciók megléte. Ehhez járulnak a közvetett kockázati pozíciók, amelyek a rendszeren belül, a pénzügyi intézmények egymásrautaltsága és a közös kitettség fertőző hatásai miatt keletkeznek. A nagy kockázati pozíciók korlátozása az egyes pénzügyi szektoroknak és üzletfél(csoportok)nak kiszabott felső határértékek vagy olyan „megszakítók” bevezetésével érhető el, mint a központi szerződő fél (KSZF), amely segít a váratlan csődhelyzetből vagy a pénzügyi intézmények közös kockázati pozícióiból eredő lehetséges dominóhatás (pl. fertőzés, kényszerértékesítés) féken tartásában.

A negyedik köztes cél a rossz irányba ható ösztönzők rendszerhatásának korlátozását célozza, amivel csökkenthető az erkölcsi kockázat. Ez magában foglalja a rendszerszempontból fontos intézmények alkalmazkodóképességének megerősítését, ugyanakkor ellensúlyozza az implicit kormánygarancia negatív hatásait is. A hiteles felszámolási és szanálási megállapodások is elengedhetetlenek az erkölcsi kockázat kezeléséhez. Végül egyéb intézkedéseket is be lehetne vezetni, mint például a piaci résztvevők ösztönzése, hogy maguk is kivegyék a részüket a kockázatból, vagy például a vezetőség javadalmazásával kapcsolatos intézkedések.

Az ötödik köztes cél a pénzügyi infrastruktúrák alkalmazkodóképességének megerősítése. Ez kétféleképpen érthető el: a pénzügyi rendszer infrastruktúráján (3) belüli externáliák kezelésével és az intézményrendszerből potenciálisan származó erkölcsi kockázat korrigálásával. Ez kiterjedhet a jogrendszerekre, a hitelminősítőkre, a betétgarancia-rendszerekre és a piaci gyakorlatokra.

3. A makroprudenciális eszközök kiválasztása

A makroprudenciális politika köztes céljainak kitűzése után a következő lépés a célok elérését szolgáló eszközök kiválasztása. A folyamat során érdemes figyelembe venni, hogy az egyes eszközök mennyire eredményesen és hatékonyan alkalmazhatók a köztes és végleges célok megvalósítása céljából.

Az eredményesség azt jelöli, hogy az adott eszközzel milyen hatásosan kezelhetők a piaci kudarcok, valamint érhetők el a köztes és végső célok. Minimálisan legalább egy eredményes eszközre van szükség minden egyes köztes cél eléréséhez („Tinbergen-szabály”). A gyakorlatban indokolható többféle, egymást kiegészítő eszköz alkalmazása, különösen, ha mérsékeli a szabályozói arbitrázs hatását és a transzmissziós mechanizmussal kapcsolatos bizonytalanságot.

Ebben az összefüggésben fontos szempont, hogyan lehet koordinálással elkerülni a szabályozói arbitrázst: míg egyes eszközök (pl. a hitel/fedezet vagy a hitel/jövedelem arányra kiszabott limitek) eredményesen alkalmazhatók országos szinten, másokat (pl. a biztonsági letétre és haircutra vonatkozó előírások, KSZF-elszámolási követelmény) legalábbis uniós szinten kell alkalmazni. Ugyan a legtöbb eszköz már országos szinten is pozitív hatással járhat, az unión belüli összehangolás további előnyökkel kecsegtet. A koordinálás nem csak az adott eszköz eredményességét növeli, hanem a más tagállamok pénzügyi rendszereiből átgyűrűző pozitív és negatív hatások figyelembevétele és az egységes piac helyes működésének védelme szempontjából is fontos.

Hatékonyságon azt értjük, hogy a célokat a lehető legkisebb költségen valósítjuk meg. Az alkalmazkodóképesség és a növekedés közötti átválthatóság döntő szempont, hiszen előző javítása nem mentes a költségektől. Ez azt jelenti, hogy a rendszerkockázat korlátozása során azokat az eszközöket érdemes előnyben részesíteni, amelyek támogatják a hosszú távú növekedést, továbbá azokat, amelyek kevéssé hatnak az egyéb szakpolitikai eszközökre.

A 2. táblázatban a makroprudenciális eszközöket köztes cél szerinti bontásban mutatjuk be tájékoztató jelleggel. (4) A táblázatban felsorolt eszközök mellett a tagállamok olyan eszközök kiválasztására is törekedhetnek, amelyek a legmegfelelőbben kezelik az országos szinten fellépő konkrét pénzügyi stabilitási kockázatokat. A rendszeres időközönként értékelendő cél- és eszközkereteknek tükrözniük kell a makroprudenciális politikai ismeretek fejlődését, valamint az új rendszerkockázati források megjelenését.

2. táblázat

Köztes célok és tájékoztató jellegű makroprudenciális eszközök

1. A túlzott hitelnövekedés és tőkeáttétel mérséklése, megelőzése

— Anticiklikus tőkepuffer

— Szektorális tőkekövetelmények (ideértve a pénzügyi rendszeren belüli követelményeket is)

— Makroprudenciális tőkeáttételi ráta

— Hitel/fedezeti követelmények (LTV)

— Hitel/jövedelem és adósságtörlesztés/jövedelem arányra vonatkozó követelmények (LTI)

2. A futamidő-szerkezetek túlzott mértékű eltérésének és a piaci likviditáshiánynak az enyhítése és megelőzése

— A likviditási ráta (pl. likviditásfedezeti ráta) makroprudenciális kiigazítása

— A finanszírozási forrásokkal kapcsolatos makroprudenciális korlátozások (pl. stabil nettó finanszírozási arány)

— A kevésbé stabil finanszírozásra kiszabott súlyozatlan makroprudenciális határérték (pl. hitel/betét ráta)

— Biztonsági letét és haircut követelmények

3. A közvetett és a közvetlen kockázati pozíciók koncentráltságának korlátozása

— A nagy nyitott kockázati pozíciók korlátozása

— KSZF-en keresztüli elszámolási követelmény

4. A rossz irányban ható ösztönzők rendszerhatásának korlátozása az erkölcsi kockázat csökkentése céljából

— SIFI-tőketartalék-követelmények

5. A pénzügyi infrastruktúra alkalmazkodóképességének megerősítése

— A KSZF-elszámolás során a biztonsági letétre és haircutra vonatkozó követelmények

— Fokozott közzététel

— Strukturális rendszerkockázati puffer

A makroprudenciális eszközök korlátozott alkalmazása miatt nehezen lehet eredményességükről és hatékonyságukról megbízható kvantitatív elemzést készíteni. Az országos szintű tapasztalatokról összességében csak kevés adat áll rendelkezésre. Az 1. mellékletben bemutatott eszközök transzmissziójának és gyakorlati alkalmazásának elemzéséből kiderül, hogy egyes eszközökről (pl. tőkealapú eszközök, nagy nyitott pozícióra kiszabott határértékek, LTV/LTI-határértékek) többet tudunk, mint másokról (pl. biztonsági letétre és haircutra vonatkozó előírások, KSZF-elszámolási követelmény). Az eszközök különböző transzmissziós csatornái és alkalmazási területei támogatják a lehetséges komplementaritást. Például a tőkealapú eszközöket (amelyek az eszközárakat érintik) és az LTV/LTI-határértékeket (amelyek a pénzügyi szolgáltatások mennyiségét fogják vissza) egymással párhuzamosan lehet alkalmazni, hogy korlátozzák a túlzott mértékű hitelnövekedést. A nagy nyitott pozíciók korlátozását és a KSZF-elszámolási követelményeket is lehet egyidejűleg alkalmazni, mivel a partnerkockázatot eltérő tranzakciófajtáknál szabályozzák. A makroprudenciális hatóságoknak a 2. táblázatban felsorolt eszközök mellett a helyreállítási és szanálási tervek és betétgarancia-rendszerek kialakításában és alkalmazásában is érdemes részt venniük, hiszen ezek befolyásolják a pénzügyi rendszer megfelelő működését. Míg a 2. táblázatban felsorolt néhány konkrét eszközt kifejezetten a bankszektor számára alakítottak ki, más szektorban is alkalmazhatók: a 2. melléklet a makroprudenciális politikának a biztosítás terén betöltött lehetséges szerepével foglalkozik.

Végül a jogi bázis tekintetében a bankoknak és nagy befektetési társaságoknak készülő tőkekövetelmény-irányelv és -rendelet (CRR/CRD IV) várhatóan rugalmasan lehetővé teszi, hogy a 2. táblázatban felsorolt eszközök kalibrációját bizonyos feltételek mellett szigorítsák. Ez megfelel annak az ERKT-levélnek, amely a bankszektorra vonatkozó uniós jogszabályok makroprudenciális politikai alapelveit fogalmazza meg (5). Azok az eszközök, amelyeket nem foglaltak bele az uniós jogba, (6) alkalmazhatók országos szinten, amennyiben rendelkeznek a megfelelő jogi bázissal (7). Az uniósszintű szabályok nemléte ugyanakkor nem jelenti azt, hogy a tagállamok teljesen szabadon felállíthatnak nemzeti szintű szabályokat, mivel néhány uniós jogi alapelv, például a szabad tőkeáramlás korlátozásának tilalma, gátat szab a nemzeti mérlegelésnek.

1. melléklet

Az ERKT által elemzett makroprudenciális eszközök

A melléklet az ERKT által elemzett makroprudenciális eszközökre vonatkozó meglátásokat foglalja össze köztes célok szerint csoportosítva. Összefoglaljuk az egyes eszközök meghatározásának és működésének módját (amit a transzmissziós mechanizmusról tudunk), felsoroljuk azokat a mutatókat, amelyek a szakértői megítélés mellett segíthetnek az eszközaktiválással és -deaktiválással kapcsolatos döntési folyamatban, felvázoljuk, hogy az adott eszköz hogyan egészíthet ki más eszközöket. Míg több eszköz esetében az elméleti elemzés már haladó fázisban van, kevés az unión belüli alkalmazásukra vonatkozó tapasztalat (annak ellenére, hogy néhány eszköz, például az LTV/LTI-határértékek alkalmazása már nem új keletű). Elengedhetetlen az eszközök potenciális hatásának, a mutatóknak és a komplementaritás lehetőségének további elemzése.

1. A túlzott hitelnövekedés és tőkeáttétel mérséklése, megelőzése

Anticiklikus tőkepuffer (CCB)

A CCB a tőkevédelmi tartalék feletti többlet tőkekövetelmény. Mértékét anticiklikus módon lehet emelni és csökkenteni aszerint, hogy miként változik időben a rendszerkockázat különösen a hitelciklus hatására. A CCB célja, hogy megvédje a bankrendszert a potenciális veszteségektől, amikor a túlzott hitelnövekedés összekapcsolódik az egész rendszerre kiterjedő kockázatnövekedéssel. Az eszköz közvetlenül befolyásolja az alkalmazkodóképességet: a tőkepuffert olyan időszakban halmozzák fel, amikor nő a rendszerszintű kockázat, és olyankor használható fel, amikor enyhül a kockázat.

A CCB lehetséges közvetett hatása, hogy a hitelkínálat csökkentésével és a hitelköltség növelésével segíthet a hitelciklus expanzív szakaszának visszafogásában. A hitelkínálat úgy csökkenhet, ha a bankok a kockázattal súlyozott eszközállomány csökkentésével növelik a tőkearányt. A hitelköltség a tőke magasabb összköltsége miatt emelkedhet, és a megemelkedett költséget a bankok a magasabb hitelkamatokon keresztül áthárítják az ügyfelekre. Mindkét transzmissziós csatorna hozzájárulhat a hitelvolumen csökkenéséhez, ami pedig segít abban, hogy elkerüljék az egész rendszerre kiterjedő kockázat felhalmozódását. Ugyanígy, a tőkepuffer felszabadításával csökkenthető annak a kockázata, hogy a hitelciklus megfordulása esetén a szabályozói tőkekövetelmények korlátozzák a hitelkínálatot. A közvetett kockázatot nagyobb bizonytalanság övezi, mint a közvetlen kockázatot, de a témában további kutatásra van szükség. Az, hogy a hitelciklus felfelé ívelő szakaszában esetleg mérséklődik a hitelnövekedés inkább pozitív potenciális mellékhatásnak tekintendő, mint a CCB-rendszer céljának.

A CCB megállapítása során a döntéshozók megítélését egyéb releváns mutatók mellett a GDP-arányos hitelmutató hosszú távú trendtől való eltérése is befolyásolhatja. Az empirikus irodalomban ez idáig elsősorban a GDP-arányos hitelrés tulajdonságaival foglalkoztak. A rés a GDP-arányos hitelmutatónak a hosszú távú trendtől való eltérését fejezi ki, ahol a pozitív rést a túlzott hitelnövekedés közelítő mutatójának tekintik. A Nemzetközi Fizetések Bankja által készített, nemzetközi tanulmányokban kiemelik, hogy a GDP-arányos hitelrés hosszú távú összehasonlításban is igen alkalmas a pénzügyi válság előrejelzésére. Az országos szintű tapasztalatok ugyanakkor arra utalnak, hogy a rés nem minden esetben jelzi előre helyesen, hogy aktiválni kell-e a tőkepuffert, és a felszabadítási szakasz előrejelzésében sem teljesít konzisztensen. Az ERKT szakértői csoportot állított fel a puffer megállapításával kapcsolatos további tanácsadó feladatok elvégzésére, amelyeket elsősorban az uniós tagállamokban alkalmazható egyéb lehetséges mutatók nemzetközi elemzésével lát el.

A CCB-ről a CRD IV tervezetében rendelkeznek, tehát alkalmazása a nemzeti jogban kötelező érvényű. A CCB-rendszertervezet lehetővé teszi a makroprudenciális hatóságok számára, hogy a mutatókra (8) vonatkozó alapelvek és iránymutatás figyelembevételével rugalmasan állapíthassák meg a puffer nagyságát, továbbá biztosítja a közöttük levő reciprocitást.

Szektorális tőkekövetelmények (beleértve a pénzügyi rendszeren belüli követelményeket is)

Az olyan aggregált tőkekövetelményekkel, mint például az anticiklikus tőkepuffer bizonyos szektorokban nem lehet megfelelően kezelni a „túlzott lelkesedés” jelenségét. Az ilyen esetekben a szektorális tőkekövetelmények (9) valószínűleg jobban megfelelnek a célnak, amennyiben a rendszerkockázat mikroprudenciális követelmények felállításával nem kezelhető jól. Előbbieket alkalmazhatják úgy, hogy (a) az adott szektorhoz vagy eszközosztályhoz kapcsolódó mikroprudenciális követelményeket növelik egy meghatározott multiplikátorral, vagy (b) a banknak az adott szektorral vagy eszközosztállyal szembeni kockázattal súlyozott nyitott pozícióira többlet tőkekövetelményt vagy pótlólagos tartalékot rónak. Ezenkívül minimális kockázati súlyokat is meg lehet állapítani.

A transzmissziós mechanizmus két különbséggel a CCB-éhez hasonlít. Az első különbség szerint egy adott szektorra vonatkozó tőkekövetelmény emelkedése megváltoztatja a relatív árakat, és ezzel csökkenti a célszektorba irányuló hitelezést (vagy növekedését), mivel a szektor relatív marginális finanszírozási költsége általában megemelkedik. Másodszor, elképzelhető, hogy a bankok inkább nyitott kockázati pozícióikat csökkentik, mint hogy tőkét emelnének, amennyiben egy adott szektort különösen kockázatosnak tekintenek.

Ezt az eszközt akkor ajánlott alkalmazni, amikor egy adott szektoron vagy eszközosztályon belül a rendszerkockázat láthatóan felhalmozódik. A felhalmozódás lehetséges mutatói az adott szektor hiteladatai, amelyeket a szektor GDP-arányos hitelréseként lehet számolni. Az olyan kiegészítő adatok, mint az ingatlanszektor esetében a jelzálogvolumen vagy az ingatlanár, ugyancsak jól jelezhetik a kockázat felhalmozódását.

A CRR-tervezet előrevetíti annak a lehetőségét, hogy a lakáscélú és kereskedelmi ingatlanokra, valamint a pénzügyi rendszeren belüli kockázati pozíciókra vonatkozó tőkekövetelményeket makroprudenciális vagy rendszerkockázati okból, uniós szintű eljárás függvényében módosítani lehessen.

Makroprudenciális tőkeáttételi ráta

A tőkeáttételi rátát a bank részvénytőkéjének a teljes (kockázattal nem súlyozott) eszközállományához viszonyított arányaként definiáljuk. Makroprudenciális célból minden bank számára kötelezővé tehető a tőkeáttételi arányra vonatkozó többletkövetelmény, mégpedig akár időben változó módon is. Különösen ott, ahol a makroprudenciális, kockázattal súlyozott tőkekövetelményeket időben változtathatóan alkalmazzák, a tőkeáttételi rátára vonatkozó követelmény is változhat időben, amivel biztosítható a védőháló-funkció. A tőkeáttételiráta-követelménynek mint makroprudenciális eszköznek előnye, hogy viszonylag egyszerű és transzparens.

A tőkeáttételi követelmény transzmissziós mechanizmusa hasonló a kockázattal súlyozott tőkekövetelményekéhez. Ahol a tőkeáttételi ráta a kockázattal súlyozott követelményeknél restriktívebb, a bankok tőkeemeléssel, a nyereség újrabefektetésével vagy eszközállományuk redukálásával tudnak megfelelni a magasabb követelménynek (10). A hitel ára ebben az esetben valószínűleg emelkedne, a hitelkihelyezés mennyisége pedig csökkenne (11).

A tőkeáttételi rátát néha a rendszerkockázat mutatójának tekintik. Egy BCBS-tanulmány szerint a tőkeáttételi ráta segítségével lehetett meghatározni azoknak a bankoknak a körét, amelyek a pénzügyi válság során állami támogatásra szorultak (12). Emellett a tőkeáttételi arányra vonatkozó döntéshozatal során egyéb, potenciálisan az anticiklikus tőkepuffer szempontjából is releváns mutatókat is fel lehet használni.

Miután a tőkeáttételi rátára vonatkozó követelményt a tervezett CRR-nek megfelelő megfigyelési időszak után – mint részletes kötelező érvényű eszközt – elfogadják, makroprudenciális célból lehetséges lesz szigorítani uniós szintű eljárás keretében. Az uniós szintű harmonizáció előtt sor kerülhet országos szintű alkalmazására.

Hitel/fedezet (LTV) és a hitel/jövedelem / adósság(törlesztés)/jövedelem (LTI) követelmények

Az LTV-követelmény a hitelértékre adott határérték a mögötte álló fedezethez (pl. ingatlan) viszonyítva; az LTI-követelmény az adósságtörlesztési költség határértéke a rendelkezésre álló jövedelem arányában. A referenciapont eltér az eddig tárgyalt eszközökéétől: most az ügyfél és a pénzügyi intézmény közötti szerződés, nem pedig maga a pénzügyi intézmény.

Az LTV és az LTI makroprudenciális célja az, hogy fékezze a hitelciklust és javítsa a pénzügyi intézmények alkalmazkodóképességét. A hitelciklus kilengésére gyakorolt hatás a szigorúbb LTV-rátáknak a „pénzügyi akcelerátor” mechanizmusát visszafogó hatásából ered: amikor egy pozitív jövedelmi „sokk” hatására emelkednek az ingatlanárak, a hitelfelvétel várhatóan nagyobb lesz azokban az országokban, ahol kisebb az LTV-ráta. (13) A kisebb LTV-határértékek ezenkívül javíthatják a bankrendszer alkalmazkodóképességét, mivel nemfizetés esetén kisebb a veszteség, míg a kisebb LTI-határértékek csökkenthetik a nemfizetés valószínűségét. Az LTV- és LTI-határértékeket általában egymást kiegészítő eszközöknek tekintjük. Mivel a jövedelmek stabilabbak, mint az ingatlanárak, az LTI-határérték emelkedő ingatlanárak időszakában restriktívebbé válhat. Bár a két határértéket a gyakorlatban jellemzően statikus limitként alkalmazzák, lehetőség van időben változó módon való alkalmazásukra is. A várakozások ugyanakkor destabilizáló szerepet játszhatnak. Amennyiben a háztartások a határértékek szigorítását várják, ez arra késztetheti őket, hogy gyorsan magas LTV/LTI-rátájú hitelt vegyenek fel.

Habár több EU-s országban is maximálták az LTV- és az LTI-arányokat, alkalmazásuk nincs az egész unióban összehangolva. Mivel uniós szinten ezeknek az eszközöknek nincs harmonizált meghatározásuk, és nem vonatkoznak rájuk útmutatások, az ERKT által végzett alaposabb vizsgálat hasznos útmutatást nyújthat a makroprudenciális hatóságoknak.

Komplementaritás

A CCB, a szektorális tőkekövetelmények és a tőkeáttételi rátára vonatkozó követelmény kiegészítik egymást aszerint, hogy mekkora (a tágabbtól a szűkebbig) területet céloznak meg, milyen a kockázatérzékenységük, és hogyan alkalmazzák őket (egyesek a rendszerkockázat ciklikus, mások a strukturális megjelenésével foglalkoznak). A lakáspiac esetében az LTV/LTI-határértékeket időnként a szektorális tőkekövetelmény helyettesítőjének tekintik. Ugyanakkor több okból is tekinthetők a tőkealapú eszközök kiegészítésének is. Először is, mivel a tőkealapú eszközök főként a hitelkínálatot befolyásolják, az LTV/LTI-határértékek elsősorban a keresleti oldalra, tehát a bankhitelt felvevő ügyfelekre hatnak. Másodszor, ha például a szektorális tőkekövetelmények nem kezelik megfelelően a lakáspiaci kockázatot, az LTV/LTI-limitek tölthetik be a szükséges védőháló-szerepet. Végül a tőkealapú eszközök hatásosságát befolyásolhatja a tagállamok közötti koordináció igénye, ami az LTV/LTI-limitekre nem igaz, hiszen ezek esetében a referenciapont jellemzően az ügyfél és a pénzügyi intézmény közötti szerződés, nem pedig maga a pénzügyi intézmény. Ezért kevésbé vannak kitéve a tranzakciókat külföldre vagy az árnyékbankrendszerbe átterelő szabályozói arbitrázsnak (14).

2. A futamidő-szerkezetek túlzott mértékű eltérésének és a piaci likviditáshiánynak mérséklése, megelőzése

A likviditási ráta (pl. likviditásfedezeti – LCR) makroprudenciális kiigazítása és a finanszírozási források makroprudenciális korlátozása (pl. nettó stabil finanszírozási ráta – NSFR)

Az LCR (a jó minőségű likvid eszközök teljes nettó készpénz-kiáramláshoz viszonyított aránya a következő 30 napban) azt méri, hogy a bankok mennyire képesek egy likviditási nehézségekkel jellemezhető, előre meghatározott, rövid időszakot átvészelni, és biztosítja, hogy a bankok likvid eszközállományával meg lehessen őrizni az egyensúlyt, amikor egy esetleges rövid ideig tartó stresszhelyzetben pénzkiáramlás következik be; a rátát a bázeli bizottsággal egyeztetve definiálták. Az NSFR (a rendelkezésre álló stabil finanszírozás mennyiségének a szükséges összeghez viszonyított aránya) célja, hogy előírják a bankok számára, hogy a kevésbé likvid eszközállománnyal szemben minimálisan mekkora hosszú lejáratú forrásállománnyal rendelkezzenek; a fogalom pontos definiálása még a bázeli bizottságra vár. A makroprudenciális politikai lépések mind a két eszköz szabályozószintje tekintetében vagy pótlólagos tőkekövetelmény vagy egyéb makroprudenciális kiigazítás formáját ölthetik; arra is lehetőség van, hogy nem az egész bankszektort, hanem csak meghatározott bankcsoportot (pl. rendszerszempontból fontos bankok) vegyenek célba.

Ezeknek az eszközöknek az elsődleges köztes célja a lejárati szerkezetek túlzott mértékű eltérésének és a finanszírozási kockázatnak az enyhítése (15). Ezenkívül növelhetik a rendszernek a túlzott hitelkiáramláshoz és tőkeáttételhez való alkalmazkodóképességét is (16). A bankok a fenti likviditási követelményeket a finanszírozási források lejáratának a meghosszabbításával vagy a likvid eszközökbe való befektetéssel (vagy mindkettővel) teljesíthetik. A cikluserősítő hatás elkerülése céljából érdemes a bankoknak engedélyezni, hogy likviditási nehézségekkel jellemezhető időszakban felhasználják a tartalékpuffert.

A követelmények szigorítását jelző mutatók közé be lehet számítani a banki mérlegeket, a gazdasági mutatókat és piaci (részvény, CDS) adatokat. Az olyan mutatók mint a bankközi volumenek és ráták erős változásai, az EKB állandóan rendelkezésre álló konstrukciói, a fedezetek alkalmazása és elérhetősége és a bankpánikra utaló jelek (pl. hirtelen pénzkivonás vagy kifizetés) segíthetnek eldönteni, hogy mikor indokolt a határértékek enyhítése (17). Néhány mutató egybeeshet az időben változó tőkealapú eszközökhöz kapcsolódó mutatókkal.

Az LCR-t és az NSFR-t a CRR várhatóan csak megfelelő megfigyelési időszak elteltével vezeti be részletes, kötelező érvényű követelmények formájában. Az eszközök uniós szintű harmonizálása előtt a tagállamoknak várhatóan lehetőségük lesz arra, hogy több szempont, például a rendszerszintű likviditási kockázat figyelembevételével országos szinten alkalmazzanak likviditási követelményeket vagy prudenciális díjakat. Az uniós jogszabálytervezet ezenkívül előrevetíti annak a lehetőségét, hogy uniós szintű eljárás függvényében makroprudenciális célból kiigazítsák a likviditási eszközöket.

A kevésbé stabil finanszírozásra kirótt súlyozatlan makroprudenciális határérték (pl. hitel/betét ráta)

Néhány országban a kevésbé stabil finanszírozásra súlyozatlan makroprudenciális határértéket, például hitel/betét rátát (LTD) állapítottak meg, hogy korlátozzák a kevésbé stabil forrásoktól való túlzott függést. Az ügyfélbetétet általában stabil finanszírozási forrásnak tekintjük, ami azt jelenti, hogy az LTD-ráta (vagy annak kiterjesztett fajtája) alkalmas arra, hogy korlátozzák vele a kevésbé stabil piaci finanszírozástól való túlzott strukturális függőséget. Ez az eszköz ugyanakkor nem veszi figyelembe a piaci finanszírozás lejárati szerkezetét, valamint hatása aszerint változik, hogy milyen üzleti modellt alkalmaz az adott bank. Az alapfinanszírozási ráták vagy a „wholesale” finanszírozási ráták egymással rokon mutatók.

Az LTD-követelményt vagy a hitelnyújtás csökkentésével, vagy a betétállomány növelésével lehet teljesíteni. Az legutóbbi válság tapasztalatai rámutatnak, hogy visszaesés idején bizonyos esetben a betétek a hitelhez képest előtérbe kerülnek, mivel az előbbi stabil marad, sőt még bővül is (a más megtakarítási fajták átcsoportosítása révén), míg az utóbbi iránti kereslet csökken a gazdasági növekedés visszaesése miatt. Az LTD-ráta tehát cikluskövető lehet, ami miatt a rá vonatkozó követelmény fellendülés idején restriktív, visszaesés idején pedig nem restriktív hatású. Amennyiben a hitelek és a betétek nincsenek megfelelően definiálva, ez a bankokat szabályozói arbitrázsra késztetheti, például adósságpapírok alkalmazásával új finanszírozási struktúrákat állíthatnak fel, hogy így a kölcsönt ne kelljen feltüntetniük a ráta számlálójában.

Ahol szükséges, az LTD-ráta felhasználható a túlzott tőkeáttétel vagy hitelnövekedés (amelyet a GDP-arányos hitelmutató alakulása jelez) kezelése, valamint a bankok strukturális likviditási pozíciójának javítása érdekében.

Biztonsági letét és haircut követelmények

A haircut és az induló biztonsági letét határozza meg a biztosítékkal fedezett finanszírozás és a származtatott tranzakciók fedezettségi szintjét. Általában véve a biztosítékkal fedezett ügyletekben a fedezettel való ellátottság szintjét az a haircut határozza meg, amelyet a fedezetként kapott értékpapírra alkalmaznak. A származtatott ügyletekben a fedezeti szint elsősorban az indító biztonsági letétkövetelménytől függ (amely a piaci szereplőt megvédi, ha esetleg megváltozik a pozíció értéke, amennyiben az üzleti partner nem tud fizetni), valamint attól a haircuttól, amelyet az elhelyezett értékpapírok után a követelmény teljesítésére megállapítottak. A felügyeleti haircut és biztonsági letét alkalmazásával lefékezhető a finanszírozási boom, visszaesés idején pedig nem szorul annyira háttérbe a biztosítékkal fedezett finanszírozás, tehát mérsékli a piaci likviditás prociklikus hatását, ami pedig potenciálisan enyhíti a likviditáshalmozást és a kényszerértékesítést. Emellett ezek az eszközök a túlzott hitelnövekedés és tőkeáttétel korlátozásában is szerepet játszanak.

A teljes ciklust tekintő megközelítés alkalmazása (amelyben nehezebb és stabilabb piaci viszonyokat egyaránt tartalmazó hosszú időtáv adatsorait veszik figyelembe) azt jelenti, hogy a margin és a haircut kevésbé függ az aktuális piaci helyzettől. Ezt kiegészíthetik egy diszkrecionális anticiklikus tartalékkövetelménnyel, amely szükség esetén szabályozza a biztosítékkal fedezett finanszírozást, biztosítva a reálisabb kockázatárazást és a túlzott lelkesedés lehűtését. A követelmények szigorítása azonban, különösen a pénzügyi ciklus tetőpontján, destabilizálhatja a piacokat, mivel tovább nehezíti a finanszírozást. Ennek következtében eshetnek az eszközárak, ami megemeli a haircutot és a biztonsági letétet, és lefelé mozgó spirál kialakulásához vezet (18).

Az aktuális jogszabályok nem rendelkeznek a makroprudenciális hatóságok ilyen irányú szerepéről. A tőzsdén kívüli derivatívák esetében elképzelhető, hogy az európai piaci infrastruktúra rendelet (EMIR) első felülvizsgálata során foglalkoznak ezzel a kérdéssel. Megemlítendő, hogy mivel a biztonsági letét és a haircut – amelyek piaci ügyleteket célzó eszközök – szabályozói arbitrázs tárgyai lehetnek, globális alkalmazásuk előnyös lenne.

Komplementaritás

Az LCR-, az NSFR- és az LTD-követelmények előreláthatólag kiegészíthetik egymást, ami nagyrészt annak köszönhető, hogy eltérnek egymástól futamidő, hatókör és kockázatérzékenység szempontjából. A likviditási eszközök is alkalmasak olyan szolvenciaeszközök kiegészítésére mint a CCB, mivel csökkentik a tőkeáttételt és javítják az alkalmazkodóképességet. A biztonsági letétre és a haircutra vonatkozó követelmények továbbá a bankspecifikus intézkedéseket (különösen az NSFR-t és az LTD-t) is kiegészítik, mivel hatással lehetnek az aggregált piaci likviditásra és a finanszírozás stabilitására.

3. A közvetett és a közvetlen kockázati pozíciók koncentráltságának korlátozása

A nagy nyitott pozíciók korlátozása

A CRD a következőképpen definiálja a nagyfokú kitettséget: „egy hitelintézet esetében a kitettség egy ügyfélhez vagy az egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjához kapcsolódóan akkor tekinthető nagy kockázatvállalásnak, ha értéke eléri vagy meghaladja a szavatolótőke 10 %-át”. A hitelintézetek és a befektetési társaságok egy ügyféllel, illetve ügyfélcsoporttal szembeni nyitott pozíciója nem haladhatja meg szavatolótőkéjének 25 %-át. A CRD továbbá a tagállamok belátására bízza, hogy egyes (pl. a rendszerszempontból meghatározó szektorokkal szembeni) kitettségi típusokat a kockázatosság szempontjából hogyan kezeljenek, ami némi mozgásteret biztosít a makroprudenciális beavatkozáshoz. A nagy nyitott pozíciók korlátozása enyhítheti a koncentrációs kockázatot, csökkentheti a partnerkockázatot és az esetleges fertőzést (így az árnyékbankrendszerbe való átgyűrűzést is) (19). További előnye, hogy a pénzügyi intézmények nem reagálnak túl érzékenyen a közös vagy az egyes szektorokat érő sokkokra.

Amennyiben konkrét partnerek vagy szektorok (pl. ingatlanpiac, pénzintézeti szektor) tekintetében kitettségi korlátot vezetnek be, mindez közvetlenül elősegíti a kockázatok szétterítődését a rendszerben (20). Az intézkedés „mélyebbé” teszi a bankközi piacot, és diverzifikálja mind a pénzügyi, mind a nem pénzügyi intézmények finanszírozását, valamint korlátozza egy adott partner csődjének potenciális hatását. A legtöbb makroprudenciális eszközhöz hasonlóan ennek az esetében is számolni kell a cikluserősítő hatással: a tőkeállománynak a gazdasági fellendüléssel együtt járó megnövekedése megemelheti a kitettségi korlátot, míg visszaeséssel járó tőkeveszteség miatt szigorodhat a küszöbérték. A szigorítás továbbá megakaszthatja a növekedést, vagy akadályozhatja a pénzügyi intézményeket abban, hogy egy adott szektorban szerzett szakértelmükre támaszkodjanak.

A CRD a szavatolótőke 10 %-át meghaladó nyitott pozíciók tekintetében jelentéstételi kötelezettséget ró a pénzügyi intézményekre. Ezen információkból hálózati elemzés segítségével megállapítható, hogy megfelelőnek tekinthetők-e a makroprudenciális korlátozások. A jelentéstételi küszöböt szükség esetén csökkenteni is lehet, hogy a rendszerszempontból meghatározó, globális, nagy tőkebázissal rendelkező pénzügyi intézmények körére is vonatkozzon. A CRR-javaslatban szerepel a lehetősége annak, hogy makroprudenciális célból, uniós szintű eljárás keretében szigorítsanak a nagy nyitott pozíciókra vonatkozó követelményeken.

Kötelező KSZF-en keresztüli elszámolás

A felügyeletek előírhatják a pénzügyi intézmények számára, hogy bizonyos tranzakciókat központi szerződő feleken (KSZF) keresztül számoljanak el. Amennyiben a kétoldalú nyitott pozíciók hálózatát egy olyan struktúra váltaná fel, amelyben a résztvevőknek egyetlen, KSZF-fel szembeni nyitott pozíciója van, újraosztódna az ügyfélkockázat, valamint centralizálódna a kockázat- és csődkezelés. Mindez segíthet megakadályozni az átgyűrűzést, és megőrizni a bankközi piac stabilitását.

Az intézkedés ugyanakkor bizonyos tranzakciós költségekkel jár, továbbá megnöveli a szabályozói arbitrázs veszélyét (pl. olyan ügyletek előtérbe kerülése, amelyeket nem a KSZF-en keresztül kell elszámolni). További kedvezőtlen hatása, hogy fokozza a KSZF-nek a rendszerben játszott, az ügyfélkockázat koncentrálódásából adódó szerepét, ami adott esetben túlzott piaci befolyást, erkölcsi kockázatot és (a csődökből kifolyólag) rendszerkockázatot eredményezhet. (21) Ráadásul a KSZF-ek kockázatkezelési és kockázatfelfogó kapacitásának korlátait eddig alig tesztelték, különösen nagyságrendekkel magasabb tranzakciószám esetén. Éppen ezért szigorúan szabályozni kell a KSZF-eket, aminek részeként megfelelő KSZF-szanálási és -helyreállítási terveket kell kidolgozni. Gondosan körül kell határolni azoknak a termékeknek a körét is, amelyeket KSZF-en keresztül kell elszámolni.

A KSZF-elszámolásra kötelezendő kontraktusok kiválasztásához igénybe vehető mutatók a szabványosítás, a likviditás, az összetettség, a kockázati profil, valamint az, hogy mennyire képesek csökkenteni a rendszerkockázatot, és mennyire alkalmasak a nemzetközi harmonizációra.

Napjainkban globális erőfeszítések történnek a szabványosított, tőzsdén kívüli derivatívák központi elszámolásának kötelezővé tételére, amelyet uniós szinten az EMIR valósít meg. Ennek ellenére a rendelet végrehajtásának további vizsgálata szükséges ahhoz, hogy ez az intézkedés is bekerülhessen a makroprudenciális eszköztárba. Ezenkívül ahhoz, hogy eredményes legyen, uniós, sőt világgazdasági szinten kell bevezetni.

Komplementaritás

Az említett két intézkedés kiegészíti egymást, hiszen különböző tranzakciótípusok körében mindkettő enyhítheti az ügyfélkockázat rendszerszintű hatásait. Amíg a nagy nyitott pozíciók korlátozása a kockázatoknak az egy-egy partnerre, illetve szektorra történő koncentrálódását csökkenti, addig a KSZF-en keresztüli kötelező elszámolás a tömeges ügyfélcsőd kockázatát szorítja vissza azáltal, hogy a kockázatot ott kezeli, ahol az egyszersmind korlátok között is tartható. A nagy nyitott pozíciók korlátozásának szigorítása szektorszintű tőkekövetelmények, illetve LTV-határértékek, valamint strukturális pufferek mellett is lehetséges. A központi elszámolást a KSZF-ek esetében biztonsági letétre és haircutra vonatkozó követelményeknek kell kiegészíteniük – hogy ellenállóbbakká váljanak a partnerkockázattal szemben –, amelyeket aztán összhangba kell hozni a nem központilag elszámolt tranzakciók követelményeivel.

4. A rossz irányba ható ösztönzők rendszerhatásának korlátozása az erkölcsi kockázat csökkentése céljából

Többlet tőkekövetelmény a SIFI-kre vonatkozóan

A rendszerszempontból meghatározó pénzügyi intézményekre (SIFI) további tőkepuffer-követelményeket lehetne kiróni. A SIFI-k veszteségfelfogó-képességének javítását célzó intézkedés a stresszesemény kialakulásának valószínűségét és várható hatását is csökkentené. A tőkepuffert a rendszerszempontból meghatározó bankokra is alkalmazni lehetne, vagy akár más rendszerszempontból fontos intézményekre is ki lehetne terjeszteni.

A puffer korrigálhatná továbbá a SIFI-k potenciális – implicit állami kezességvállalásból eredő – finanszírozási támogatásának hatását. A kis- és közép- (rendszerszempontból nem meghatározó) bankok körében így egyenlőek maradnának a versenyfeltételek, a SIFI-k pedig jobban fel lennének vértezve a sokkok ellen. Ami a negatív következményeket illeti, a többletkövetelmény egyrészt bizonyos tevékenységeket az árnyékbankrendszerbe terelhet, és egyértelművé teheti, mely intézmények rendelkeznek SIFI státussal, ami implicit finanszírozási támogatást generál, és torzítja a versenyt. A makrogazdasági értékelő csoport összességében úgy ítélte meg, hogy a SIFI-k többlet tőkekövetelményének pénzügyi stabilitási hozadékai nagyobbak, mint az intézkedés (átmeneti GDP-csökkenésként kifejezett) gazdasági költségei.

A bankoknak (és más pénzügyi intézményeknek) a rendszer szempontjából elfoglalt pozícióját a méretet, az egymásrautaltságot, a helyettesíthetőséget és az összetettséget mérő mutatók összehasonlításával határozzák meg. A bankokra vonatkozó követelményeket a Bázel III tőkefenntartási és anticiklikus pufferével párhuzamosan tervezik bevezetni. A SIFI-k többlet tőkekövetelményét uniós szinten várhatóan a készülő CRD IV vezeti be.

Helyreállítási és szanálási rendszerek

A felügyeleteknek bizonyos eszközökkel kell rendelkezniük ahhoz, hogy meg tudják előzni a pénzügyi válsághelyzeteket, illetve, amennyiben már kialakultak, enyhíteni tudják következményeiket. A megelőzéshez és az enyhítéshez (a bankok által összeállított) helyreállítási és szanálási tervek szükségesek. A hatóságok korai beavatkozási jogkörük révén lépéseket tehetnek a bankcsőd megelőzésére, amennyiben a bankok saját helyreállítási intézkedései elégtelennek bizonyulnak. Szanálási jogkörük révén pedig átvehetik az irányítást a csődbe jutott bank felett, amennyiben a bank vagy a hatóságok megelőző intézkedései kudarcot vallanak. A banki helyreállítási és szanálási irányelvtervezetben (BRRD) javasolt szisztéma célja a lehető legkisebbre csökkenteni a banki válsághelyzet, illetve csőd rendszerszintű hatásait. Mindez a banki funkciók folytonosságának biztosításával, a csőd hatásainak féken tartásával, a veszteségeknek az érdekeltekre való hárításával (pl. bail-inen vagy felszámolási eljárás során hátrasorolásukon keresztül, amellyel egyidejűleg a pénzintézet legfontosabb funkcióit egy áthidaló bank, illetve külső vásárló veszi át), és így az adófizetőket érő kár minimalizálásával érhető el. Makroprudenciális szempontból a BRRD segít a lehető legalacsonyabbra csökkenteni a nyitott pozíciók koncentrálódásának rendszerszintű hatásait, még jobban megérteni a pénzügyi intézmények egymásrautaltságát, és enyhíteni a válsággal összefüggő externáliák hatását.

A hatásmechanizmus két fő csatornán keresztül működik. Az első: az eredményes szanálási rendszer azáltal, hogy a hitelezőkre, nem pedig harmadik félre (pl. állam) hárítja a banki csődből eredő veszteségeket, korlátozza mind a rendszerszempontból meghatározó bankok erkölcsi kockázatát, mind az általuk élvezett implicit állami támogatást. A második: az eredményes szanálás enyhíti egy adott bank csődjének más szereplőkre történő közvetlen vagy közvetett átgyűrűzését (fertőzés), továbbá erősítheti a pénzügyi intézményekbe vetett bizalmat. Az implicit állami garanciák felszámolása révén a bankok finanszírozási költségei várhatóan megközelítőleg ugyanannyival emelkednek, mint amennyivel az államé csökkennek. A banki finanszírozási költségek jóval drasztikusabb növekedéséhez vezetne viszont, ha az állami mentőcsomag egyetlen alternatívája a bonyolult, valószínűleg hosszadalmas és költséges csődeljárás lenne. Az eredményes szanálási rendszer tehát közép- és hosszú távon összességében javítja a reálgazdaság hitelhez jutását.

Alááshatja a csődbe jutott bank eredményes kezelését, ha az illetékes hatóság nem rendelkezik szanálási jogkörrel és eszköztárral, ha ezeket nem tudja kellő hitelességgel alkalmazni, vagy ha nem áll rendelkezésre kellő mennyiségű áthidaló finanszírozás a felszámolási intézkedések támogatásához szükséges likviditás biztosításához. A szanálási rendszerek kidolgozása során figyelembe kell venni és ki kell küszöbölni ezeket a hiányosságokat.

Komplementaritás

A SIFI-kre vonatkozó többlet tőkekövetelmény és a szanálási rendszerek kiegészítik egymást, hiszen mindkettő csökkenti az implicit állami támogatást, a versenytorzító hatásokat és a csődök rendszerszintű hatásait. A többlettőke ex ante hatása kiegészítheti a szanálási eljárás ex post hatását (22). A SIFI-kre kirótt többlet tőkekövetelményt egy tőkekövetelmény-csomag (tőkefenntartási, anticiklikus és szerkezeti puffer) részeként érdemes felfogni.

5. A pénzügyi infrastruktúra alkalmazkodóképességének megerősítése

Betétgarancia rendszer

Banki csőd esetén a betétgarancia rendszerek (BGR) a számlatulajdonosok számára egyfajta biztonsági háló szerepét töltik be, mivel egy bizonyos összeghatárig visszatérítik az általuk a bankban elhelyezett pénzt. Ellenállóbbá teszik tehát a pénzügyi infrastruktúrát azáltal, hogy segítenek elkerülni a bankpánikot és erősítik a pénzügyi rendszerbe vetett bizalmat. A BGR-ek továbbá a fizetési rendszerek stabilitását is fenntartják, hiszen a bankbetétek a pénzforgalmi rendszereknek is integráns részei.

Mivel a betétállomány garantált, banki válsághelyzet esetén a betétesek kevésbé vannak ösztönözve bankbetéteik felszámolására, ami segít elkerülni a bankpánikot, illetve ennek a pénzügyi rendszer egészét érintő következményeit. Még általánosabban megfogalmazva: a BGR-ek biztonsági háló szerepükből adódóan növelik a bizalmat és ezáltal pénzügyi rendszer hatékonyságát. A BGR-ek eredményessége hitelességükön múlik, amely a megfelelő finanszírozási konstrukciókkal van összefüggésben. Banki kockázaton alapuló ex ante finanszírozásuk anticiklikus, éppen ezért közvetlen makroprudenciális stabilitási hatásokkal járhat (23).

Amennyiben a garantált összeg felső határa nagyon magas, helytelenül definiált vagy nincs is ilyen összeghatár, illetőleg amennyiben a finanszírozás nem kockázatalapú, káros ösztönzők alakulhatnak ki; a betétesek pedig előfordulhat, hogy nem kísérik szoros figyelemmel a bankok működését, ami erkölcsi kockázatot eredményez. A nem alapszerű BGR-ek ráadásul gazdasági visszaesés idején befizetésre kötelezhetik a bankokat, ami negatív cikluserősítő hatásokat válthat ki. Végül, ha a határon átnyúló tevékenység nincs összehangolva, a BGR-ek között nemkívánatos verseny alakulhat ki. Ezért fontos, hogy az EU további erőfeszítéseket tegyen a BGR-ek szerkezetének harmonizálására, ami a róluk szóló átdolgozott bizottsági irányelvtervezettel is összhangban van. A makroprudenciális hatóságoknak szorosan figyelemmel kell kísérniük és befolyásolniuk kell a BGR-ek tervezését és kialakítását, különösen a garantált összeghatárral és a finanszírozási szisztémával összefüggésben.

A KSZF-elszámolás során a biztonsági letétre és haircutra vonatkozó követelmények

A kétoldalúan elszámolt műveletekhez hasonlóan a központilag elszámolt tranzakciók biztonsági tartalékra és haircutra vonatkozó követelményeinek is lehetnek rendszerszintű következményei. A haircut és az alapletét megfelelő szintjének meghatározása során a KSZF-eknek a piaci likviditást, a cikluserősítő hatásokat és a rendszerkockázatot is figyelembe kell venniük. Konkrétabban, az úgynevezett visszatekintési időszak (a hosszú távú ingadozás kiszámításához alkalmazott időhorizont) hosszát úgy kell megadni, hogy el lehessen kerülni a túlzott prociklikusságot. Mindez gátat szab a tartalékkövetelmény nem kívánt megváltozásának, továbbá átláthatóvá és kiszámíthatóvá teszi a követelmények kiigazításának folyamatát. A KSZF-ek bevonása csökkentheti a kereskedelmi hitelminősítőkkel szembeni kiszolgáltatottságot a biztonsági tartalék és a haircut kiszámításánál. Mindkét követelmény szerepel az EMIR-t támogató műszaki szabványok tervezetében.

A követelmények alkalmazása során a KSZF-eknek rugalmasaknak kell maradniuk és továbbra is felelősen kell eljárniuk, ötvözve az önvédelem szükségességét a rendszerstabilitás biztosításának igényével. Lévén, hogy a jövőben a KSZF-ek rendszerszintű szerepének előtérbe kerülése valószínűsíthető, megfelelő felügyeletük is egyre szükségesebbé válik, ami mikroprudenciális szempontból az EMIR-ben is megfogalmazódik. Noha utóbbi a makroprudenciális hatóságokat egyelőre nem ruházza fel a KSZF-ek biztonsági letétre vonatkozó követelményei meghatározásának jogkörével, minderre a tervezett első felülvizsgálat során még sor kerülhet.

Fokozott közzététel

A mikroprudenciális célú adatszolgáltatási kötelezettség mellett a makroprudenciális hatóságok további adatszolgáltatási követelményeket is bevezethetnek a strukturális és a ciklikus kockázatok figyelembevételével. Az átláthatóság révén a piaci folyamatok fegyelmező mechanizmus szerepét töltik be az egyes intézmények tekintetében, emellett pontosabbá teszik a kockázatok beárazását a pénzügyi rendszerben. Mivel a közzététel csökkenti a bizonytalanságot a nyitott pozíciók és a rendszerkapcsolatok földrajzi elhelyezkedését illetően, segítségével korlátozni lehet a negatív hatások felerősödését a pénzügyi rendszerben.

Amennyiben a közzétett információk egyértelműbbek, elő lehet mozdítani a kockázattudatos magatartás térnyerését és fokozni a piaci fegyelmet. Mindez növeli a piaci bizalmat és fenntartja a pénzügyi stabilitást, elkerülve az olyan helyzeteket, mint a bankközi piacnak a Lehman Brothers csődjét követő összeomlása. A makro- és mikroprudenciális nyilvánosságra hozatali követelmény ugyanakkor nem mindig fedi egymást. Amennyiben összességében javul az adatszolgáltatás, egyértelművé válik, mely bankok küzdenek nehézségekkel, egy-egy pénzintézet csődje nem jár rendszerszintű következményekkel. A rendelkezésre álló empirikus adatok összességében a nagyobb nyilvánosságra hozatalt támogatják. (24) Ami a jogi végrehajtást illeti, a CRR-javaslatban szerepel a lehetősége annak, hogy makroprudenciális célból, uniós szintű eljárás keretében szigorítsanak a nyilvánosságra hozatali követelményeken.

Strukturális rendszerkockázati puffer

A készülőben lévő CRD IV várhatóan rendszerkockázati puffert vezet be a strukturális kockázat elkerülésére és enyhítésére (a továbbiakban strukturális rendszerkockázati puffer), amelyre uniós eljárás keretében kerülhet sor. A strukturális puffer erősíti a bankrendszernek, illetve egyes banki szegmenseknek a strukturális rendszerkockázatból adódó sokkokhoz való alkalmazkodóképességét. Ilyen kockázatok a következő tényezőkből eredhetnek: megváltozhatnak a jogszabályok vagy a számviteli standardok, a reálgazdaságból bizonyos ciklikus hatások átgyűrűzhetnek a bankrendszerbe, a GDP-hez viszonyítva túlságosan nagy lehet az adott ország pénzügyi rendszere, a pénzügyi innováció esetleg növeli a rendszer komplexitását.

A strukturális puffer a veszteségfelfogó-képesség növelésén keresztül teszi ellenállóbbá a pénzügyi rendszert. Azáltal, hogy több lefelé irányuló kockázatot hárít a részvényesekre és növeli a fizetőképességet, csökkenti a strukturális kockázat realizálódásának valószínűségét. A strukturális puffer lehetséges negatív hatásai között megemlítendő, hogy országhatárok között egyenlőtlenné teszi a versenyfeltételeket, csökkenti a bankok önkéntes tőkéjét, és az árnyékbankrendszerbe terelheti a pénzmozgásokat. Ugyanakkor visszafogja a tőkeáttételt és a kockázatvállalást.

Nehéz olyan mutatókat találni, amelyek egyértelműen indokolják a strukturális puffer alkalmazását; az imént említett strukturális gyengeségek némi iránymutatásként szolgálnak. Elegendő tapasztalat híján csak a későbbiekben lehet majd elemezni, hogy a strukturális puffer alkalmazásával mennyire kezelhetők a strukturális kockázatok.

Komplementaritás

Mivel az említett intézkedések célja a pénzügyi rendszer egésze alkalmazkodóképességének növelése, hatásukat több más eszközzel együtt fejtik ki. A BGR-ek például azáltal, hogy stabil betétfinanszírozási bázist biztosítanak, kiegészíthetnék a likviditási eszközöket. De (más tőkealapú eszközökkel együtt) a strukturális puffert is ki lehetne velük egészíteni, hiszen enyhítik a banki csődök hatását. A biztonsági letétnek és haircutnak a KSZF-ekre és a nem központilag elszámolt tranzakciókra vonatkozó követelményeit ajánlott összhangba hozni egymással az egyenlő versenyfeltételek biztosítására. Utóbbiak (mind a KSZF-ek, mind az egyéb tranzakciók tekintetében) kiegészíthetik a tőkeáttételiráta-követelményt, mivel csökkentik a túlzott tőkeáttételt. A közzététel azáltal, hogy csökkenti az információs aszimmetriát, potenciálisan javíthatja a piaci bizalmat és növelheti a piac likviditását.

A strukturális puffer hatása kölcsönhatásban lehet más tőkealapú eszközökével, így például az anticiklikus pufferekével. Éppen ezért a tőkekövetelmények megfelelő aggregált szintjének meghatározásakor koordinációra van szükség.

2. melléklet

A makroprudenciális politika köztes céljai a biztosítók vonatkozásában

A biztosítási szektorra vonatkozó makroprudenciális megfontolások egyelőre kezdeti stádiumban vannak. Ennek okai a következők:

— A biztosítók többsége viszonylag érintetlenül vészelte át a válságot.

— A hagyományos biztosítói tevékenység – amely jórészt forrásvezérelt befektetési stratégiával, a helyettesíthetőség magas fokával és a pánikszerű rohamok kis valószínűségével jellemezhető – alacsony rendszerkockázattal jár.

— A biztosítók felügyeletének nincsenek nemzetközi normái, jóllehet a Szolvencia II keretrendszer uniós szinten ilyen közös normákat vezet be.

Ennek ellenére egyes biztosítók olyan területekre is kiterjesztették tevékenységüket, amelyek nagyobb valószínűséggel járulhatnak hozzá a rendszerkockázathoz, illetve erősíthetik fel azt. Nevezetesen a nem hagyományos biztosítói tevékenység és a nem biztosítói tevékenység egymással korreláló, közös nyitott pozíciókat eredményezhetnek a pénzügyi és az üzleti ciklussal szemben. Ez a helyzet például a nem fedezeti célú hitel-nemteljesítési csereügyletek (CDS) esetében (25).

A nem hagyományos biztosítói tevékenységnek átfogóbb hatása lehet a pénzügyi rendszerre és a gazdaságra, mint ahogy például a pénzügyi garanciák esetén történt, amelyekkel a válság előtt a komplex strukturált pénzügyi termékek minősítését próbálták javítani. A nem biztosítói tevékenység (pl. értékpapír-kölcsönzés) és a csoportstruktúrák (pl. bankbiztosítási modell) szintén fokozhatják a pénzügyi rendszeren belüli egymásrautaltságot. Az ilyen tevékenységi köröknek a Biztosításfelügyeletek Nemzetközi Szövetsége (IAIS) – amely a globális, rendszerszinten meghatározó biztosítók körének azonosításához használja őket – szerint is nagyobb rendszerhatása van.

Az IAIS által nem hagyományos biztosítói és nem biztosítói tevékenységként definiált tevékenységek szabályozása nem könnyű feladat. Ennek az az oka, hogy a tevékenységi körök nincsenek egyértelműen elhatárolva egymástól, így ugyanazt a tevékenységet az egyes felügyeletek sokszor egymástól eltérően sorolják be (pl. harmadik fél vagyonkezelése). Ezért egy-egy konkrét termék vagy szolgáltatás kockázatosságának megállapításához a „tartalom fontosabb, mint a forma” (substance over form) megközelítésű elemzés szükséges.

Az említett strukturális megfontolások mellett a biztosítási szektor rendszerkockázatának ciklikus dimenziója is van, mivel a biztosítók egyúttal fontos befektetők is, akiknek kockázatos vagy kevésbé kockázatos eszközök lehetnek a birtokukban. Az Európai Unióban a Szolvencia II keretrendszer piaccal konzisztens értékelést (market-consistent valuation) vezet be a biztosítók mérlegének tekintetében. Ez azt jelenti, hogy míg az eszközöket piaci alapon, addig a forrásokat a cash flow-k kockázatmentes kamatlábbal történő diszkontálásával értékelik. A hosszabb futamidejű termékeket értékesítő biztosítók számára mindez mérlegeik és tőkeállományuk volatilisebbé válását eredményezi, ami a prociklikus dinamika felerősödésével járhat mind a szektoron belül, mind a pénzügyi rendszer egészében. Fellendülés idején – a kockázatos eszközök túlárazottsága miatt – a szabályozói tőkekövetelményhez képest megemelkedhet a piaccal konzisztens tőkeállomány, visszaesés idején viszont csökkenhet. Mindez fellendülés idején túlzott kockázatvállaláshoz, visszaeséskor viszont a kockázatos eszközök kényszerértékesítéséhez vezethet. A Szolvencia II éppen ezért jelenleg bizonyos anticiklikus mechanizmusokat tartalmaz: a részvénykockázat esetében az „árfolyamfék” (equity dampener), a visszatérítési időszak meghosszabbításának lehetősége, a kockázatmentes kamatgörbének egy végső, rögzített határidős kamatra történő extrapolálása. Emellett tárgyalások folynak az anticiklikus felár (countercyclical premium) és a kiegyenlítő kiigazítások (matching adjustment) beépítéséről, amelyek mindegyike a tőkeszint korrigálását szolgálja a túlzott volatilitás figyelembevételével. Körültekintő tervezés hiányában a javasolt mechanizmusok bizonyos nem kívánt következményekkel járhatnak mind a biztosítók körében, mind a rendszer egészében. Fontos, hogy a mechanizmusok transzparensek legyenek, és fellendülés idején a pufferek felduzzasztására ösztönözzenek, amelyekre aztán visszaesés idején támaszkodni lehet.

Összességében elmondható, hogy a rendszerkockázat strukturális dimenziója elsősorban a nem hagyományos és a nem biztosítói tevékenységet érinti. Ezek ugyanis azok a tevékenységi körök, amelyek a leginkább szétterítik a kockázatot a pénzügyi rendszerben, és amelyek leginkább besorolhatók az ebben a dokumentumban felvázolt köztes célkitűzések és eszközök közé. Attól függően, hogy e tevékenységi körök mennyiben azonosak a rendszerszinten meghatározó biztosítók azonosításához szükséges kritériumokkal, „a rossz irányban ható ösztönzők rendszerhatásának korlátozása az erkölcsi kockázat csökkentése céljából” köztes cél vonatkozik rájuk. Megjegyzendő ugyanakkor, hogy ez a forgatókönyv a biztosítók esetében nem olyan gyakori, mint a bankokéban. A strukturális dimenzió a biztosítók és a többi pénzügyi piaci szereplő egymásrautaltságával és a kockázat továbbterjedésének ebből adódó lehetőségével is összefügg. Minderre „a közvetett és a közvetlen kitettség koncentráltságának korlátozása” cél vonatkozik. Végül a ciklikus dimenzió szorosan összefügg az endogén kockázatvállalással és a kényszerértékesítéssel.

(1) ERKT/2011/03, http://www.esrb.europa.eu/pub/pdf/recommendations/2011/ESRB_2011_3.hu.pdf

(2) Jelen függelék keretei között nincs lehetőség a teljes szakirodalom összefoglalására. Lásd pl. ,,Brunnermeier, M., Crockett, A., Goodhart, C., Persaud, A. és Shin, H. (2009), „The Fundamental Principles of Financial Regulation”, Geneva Report on the World Economy 11, ICBM, Genf, és CEPR, London; Gorton, G. és He, P. (2008), „Bank Credit Cycles”, Review of Economic Studies 75(4), 1181–1214, Blackwell Publishing; Bank of England (2009), „The Role of Macro-prudential Policy”, Discussion Paper; Bank of England, (2011), „Instruments of macroprudential policy”, Discussion Paper; Hellwig, M. (1995), „Systemic aspects of risk management in banking and finance”, Schweizerische Zeitschrift für Volkswirtschaft und Statistik, 131, 723–37. o.; Acharya, V.V. (2009), „A Theory of Systemic Risk and Design of Prudential Bank Regulation”, Journal of Financial Stability, 5(3), 224–255. o.; Hanson, S., Kashyap, A. és Stein, J. (2011), „A Macro-prudential Approach to Financial Regulation”, Journal of Economic Perspectives 25, 3–28. o.; Longworth, D. (2011), „A Survey of Macro-prudential Policy Issues”, Mimeo, Carleton University.

(3) A központi bankok felvigyázói szerepét rendszerint a pénzügyi stabilitás fenntartására irányuló funkciójuk szerves részének tekintik. Az intézményi struktúrára való tekintet nélkül a makroprudenciális hatóságnak ajánlott szorosan együttműködnie az infrastruktúrát felvigyázó hatósággal, hogy megvalósuljon a köztes cél.

(4) Az eszközöket egy hosszú potenciális listáról választottuk a felülről lefelé irányuló „réselemzés”, valamint egy felmérés alapján, amelyet az eszköztárral foglalkozó ERKT-munkacsoport tagjai körében végeztünk.

(5) ERKT, Principles for macro-prudential policies in EU legislation on the banking sector, (A bankszektorra vonatkozó uniós jogszabályok makroprudenciális politikai alapelvei); 2012. április 2., http://www.esrb.europa.eu/news/pr/2012/html/pr120402.en.html

(6) A 2. táblázatban nem szereplő néhány eszközzel (pl. a shortolás tiltása) a tervek szerint uniós jogszabály rendelkezik majd.

(7) Az ERKT-nek az EU-s jogban nem lefektetett eszközökről készült leltára alapján 16 tagállam országos prudenciális keretrendszerében szerepelnek LTV-határértékek, de közülük csak heten alkalmazzák őket makroprudenciális célra; az LTI-határértékek 12 tagállam országos prudenciális keretrendszerében szerepelnek, de csak ketten alkalmazhatják őket makroprudenciális célra; három tagállam rendszere tartalmaz makroprudenciális célra is alkalmazható súlyozatlan likviditási rátát; 11 tagállamban helyreállítási és szanálási rendszer, illetve terv található az országos prudenciális rendszerben; ebből nyolcat lehet makroprudenciális célra alkalmazni. Hat tagállamban tettek lépéseket ilyen rendszer bevezetésére. Ezek közül négyben a helyreállítási és szanálási rendszer várhatóan makroprudenciális célokra is elérhető lesz.

(8) A korlátozott mérlegelés (constrained discretion) elve az ERKT iránymutatására, a makrováltozóra adott referenciaértékre, a kommunikációra és a transzparenciára utal.

(9) A szektorális tőkekövetelmények mind a kockázati súlyokat, mind az egyes szektorok vagy eszközosztályok belső minősítésen alapuló modelljeinek kalibrálását lefedik.

(10) Lásd a kockázattal súlyozott tőkeeszközök transzmissziós mechanizmusáról szóló részt.

(11) A követelmények lazítása ennek az ellenkezőjét eredményezné. A piaci nyomás azonban azt jelentheti, hogy a bankok nem csökkenthetik a tőkeáttételi (vagy a kockázattal súlyozott tőkére vonatkozó) rátát a teljes összeggel, ami visszaesés idején potenciálisan rontja az adott eszköz eredményességét.

(12) Lásd: „Calibrating regulatory minimum capital requirements and capital buffers: a top-down approach”, BCBS (2010). Emellett több tanulmány megállapítása szerint a tőkeáttétel a rendszerkockázatot is igen jól jelzi – például Barrell, Davis és Liadze (2010), „Calibrating Macro-prudential Policy”; Kato, Kobayashi és Sita (2010), „Calibrating the level of capital: the way we see it”; Adrian és Shin (2010), „Liquidity and Leverage”; és Papanikolaou és Wolff (2010), „Leverage and risk in US commercial banking in the light of the current financial crisis”.

(13) Almedia, H., Campello, M. és Liu, C. (2006), „The financial accelerator: evidence from international housing markets”, Review of Finance 10, 1-32. o. 1-32.

(14) Ugyanakkor az LTV-határértékek is megkerülhetők, amennyiben a bankok biztosítékkal nem fedezett kölcsönhöz folyamodnak. Amennyiben a bankok mérlegelésére van bízva, hogy megállapítsák, mennyit ér az adott biztosíték (pl. amikor a hitel egy részét a lakás minőségének javítására fordítják), ez arra késztetheti őket, hogy a lakásra optimistább értékbecslést adjanak, hogy ezzel az LTV korlátozó hatását enyhítsék.

(15) A likviditásalapú makroprudenciális eszközök eredményességéről kevés adat áll rendelkezésre. Néhány tanulmány eredményei alapján az LCR vagy az NSFR anticiklikus alkalmazása jótékony hatású a likviditási nyomással jellemezhető helyzetek kezelésére. Lásd például Giordana és Schumacher, „The impact of the Basel III liquidity regulations on the bank lending channel: A Luxembourg case study”, Working Paper No 61, 2011. június; Bloor, Craigie és Munro, „The macroeconomic effects of a stable funding requirement”, Reserve Bank of New Zealand Discussion Paper Series DP 2012/05, 2012. augusztus; vagy Van den End és Kruidhof, „Modelling the liquidity ratio as a macro-prudential instrument”, DNB Working Paper No 342, 2012. április.

(16) Lásd a makroprudenciális eszközök kiválasztásával és alkalmazásával (SAM) foglalkozó CGFS munkacsoport „Transmission Mechanisms of Macro-prudential Instruments” címmel a 4-es számú munkafolyamat évközi jelentését (2012. március).

(17) Heijmans and Heuver, „Is this bank ill? The diagnosis of doctor Target 2”, DNB Working Paper No 316, 2011. augusztus.

(18) Lásd pl. Brunnermeier, M. és Pedersen, L. (2009), „Market Liquidity and Funding Liquidity,”Review of Financial Studies, Society for Financial Studies, 22(6), 2201-2238. o., June és Gorton, G. és Metrick, A. (2012), „Securitized banking and the run on repo,”Journal of Financial Economics, Elsevier, 104(3), 425-451. o.

(19) Ide vonatkozóan kevés empirikus adat áll rendelkezésre, ám a múltbéli tapasztalatok azt mutatják, hogy egyes szektorokban (pl. ingatlanpiac) a pénzügyi instabilitás egyik fő okozója éppen a koncentráció.

(20) Megjegyzendő, hogy az államadósság tekintetében jelenleg nincs érvényben kitettségi korlát.

(21) Ezeket a kedvezőtlen hatásokat többek között az alábbi tanulmányok tárgyalják részletesebben: Pirrong, C, (2011), „The economics of central clearing: theory and practice”, International Swaps and Derivatives Association Discussion Paper No 1 és Singh, M., (2011), „Making OTC Derivatives Safe — A Fresh Look”, IMF Working Paper 11/66.

(22) Lásd például Claessens, Herring and Schoenmaker, 2010, „A Safer World Financial System: Improving the Resolution of Systemic Institutions”, Geneva Reports on the World Economy (London, UK: CEPR), és Claessens et al, „Crisis Management and Resolution: Early Lessons from the Financial Crisis”, IMF Staff Discussion Note 11/05, 2011. március 9.

(23) Lásd például Acharya, Santos és Yorulmazer: „Systemic Risk and Deposit Insurance Premiums”, FRBNY Economic Policy Review, 2010. augusztus.

(24) Hirtle, B., 2007, „Public disclosure, risk, and performance at bank holding companies”, Staff Report no. 293, Federal Reserve Bank of New York; Goldstein, M. A., Hotchkiss, E. S., Sirri, E. R., 2007, „Transparency and liquidity: A controlled experiment on corporate bonds”, The Review of Financial Studies 20(2), 235–273. o.; Botosan, C. A., 1997, „Disclosure Level and the Cost of Equity Capital”, The Accounting Review, 72. évf., 3. sz., 323–349. o.

(25) Biztosításfelügyeletek Nemzetközi Szövetsége (IAIS), 2011, „Insurance and Financial Stability”.