AZ EURÓPAI RENDSZERKOCKÁZATI TESTÜLET AJÁNLÁSA

(2011. szeptember 21.)

a devizahitelezésről

(ERKT/2011/1)

2011/C 342/01

AZ EURÓPAI RENDSZERKOCKÁZATI TESTÜLET IGAZGATÓTANÁCSA,

tekintettel a pénzügyi rendszer európai uniós makroprudenciális felügyeletéről és az Európai Rendszerkockázati Testület létrehozásáról szóló, 2010. november 24-i 1092/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletre (1) és különösen annak 3. cikke (2) bekezdésének b), d) és f) pontjára, valamint 16 – 18. cikkére,

tekintettel az Európai Rendszerkockázati Testület igazgatótanácsának az Európai Rendszerkockázati Testület eljárási szabályzatának létrehozásáról szóló, 2011. január 20-i ERKT/2011/1 határozatára (2) és különösen annak 18 – 20. cikkére,

tekintettel az érintett magánszektorbeli érdekeltek álláspontjára,

mivel:

ELFOGADTA EZT AZ AJÁNLÁST:

1. SZAKASZ

AJÁNLÁSOK

A. ajánlás – A kölcsönfelvevők kockázattudatossága

A nemzeti felügyeleti hatóságoknak és a tagállamoknak ajánlott:

B. ajánlás – A kölcsönfelvevők hitelképessége

A nemzeti felügyeleti hatóságoknak ajánlott:

C. ajánlás – A devizahitelezés kiváltotta hitelállomány-növekedés

A nemzeti felügyeleti hatóságoknak ajánlott annak figyelemmel kísérése, hogy a devizahitelezés összességében a hitelállomány túlzott növekedését idézi-e elő, és amennyiben igen, új vagy a B. ajánlásban meghatározottnál szigorúbb szabályok elfogadása.

D. ajánlás – Belső kockázatkezelés

A nemzeti felügyeleti hatóságoknak ajánlott iránymutatások intézése a pénzügyi intézményekhez azzal a céllal, hogy megfelelőbben építsék be a devizahitelezési kockázatokat a belső kockázatkezelési rendszereikbe. Ezen iránymutatásoknak minimálisan a belső kockázatok árazását és a belső tőkeallokációt kell lefedniük. A pénzügyi intézmények számára elő kell írni az iránymutatások méretükkel és összetettségükkel arányos módon történő végrehajtását.

E. ajánlás – Tőkekövetelmények

F. ajánlás – Likviditás és finanszírozás

A nemzeti felügyeleti hatóságoknak ajánlott a pénzügyi intézmények által a devizahitelezéssel kapcsolatban felvállalt finanszírozási és likviditási kockázatoknak az átfogó likviditási pozíciókkal együttes figyelemmel kísérése. Külön figyelmet kell fordítani a következőkhöz kapcsolódó kockázatokra:

Ajánlott, hogy a nemzeti felügyeleti hatóságok a fent említett kockázatok túlzott szintre kerülése előtt fontolják meg a kitettségek tekintetében limit meghatározását, egyidejűleg mellőzve a jelenlegi finanszírozási struktúrák rendellenes felszámolását.

G. ajánlás – Viszonosság

2. SZAKASZ

VÉGREHAJTÁS

1. Értelmezés

2. Végrehajtási kritériumok

3. A nyomon követésre vonatkozó határidők

4. Felügyelet és értékelés

(1) HL L 331., 2010.12.15., 1. o.

(2) HL C 58., 2011.2.24., 4. o.

(3) A pillérek meghatározása a Basel II. keretrendszer szerint történik; lásd a Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság International Convergence of Capital Measurement and Capital Standards (Tőkemérték és tőkeelőírások nemzetközi közelítése) c. kiadványát, 2006. június, elérhető a A Nemzetközi Fizetések Bankja webhelyén a www.bis.org címen.)

(4) HL L 177., 2006.6.30, 1. o.

MELLÉKLET

AZ ERKT AJÁNLÁSA A DEVIZAHITELEZÉSRŐL

TARTALOM

Vezetői összefoglaló

I. Az Európai Unió devizahitelezésének áttekintése

I.1. Devizahitelezés az Unióban

I.2. A devizahitelezés bővülésének háttere

I.2.1. Kínálati oldali tényezők

I.2.1.1. Nemzetközi kontra belföldi finanszírozás

I.2.1.2. Külföldi csoportok növekvő jelenléte a kelet-közép-európai országokban

I.2.1.3. Fokozódó verseny

I.2.2. Keresleti oldali tényezők

I.2.2.1. Kamatkülönbözet

I.2.2.2. Az árfolyamkockázat megítélése és az euro bevezetésével kapcsolatos várakozások

II. A devizahitelezéssel járó kockázatok

II.1. A devizaárfolyam és a külföldi kamatok változásának hatása a hitelkockázatra

II.2. Finanszírozás, likviditási kockázatok

II.3. Túlzott mértékű hitelállomány-növekedés, helytelen kockázatbeárazás, potenciális eszközárbuborékok

II.4. A saját és a fogadó országok közötti koncentráció és átgyűrűzés, mint az Unió pénzügyi stabilitását veszélyeztető kockázat

II.4.1. Esettanulmányok a határon átgyűrűző hatásokról: Ausztria és Svédország

II.5. A tőkemegfelelési mutatók árfolyamváltozások miatti nagyobb volatilitása

II.6. A monetáris politikai transzmissziós csatornák működésének hátráltatása

II.7. A kockázatok realizálódásának valószínűsége és előfeltételei

III. Országos szintű gazdaságpolitikai intézkedések

III.1. Az intézkedések ország szerinti értékelése

III.2. A gazdaságpolitikai intézkedések eredményességének értékelése

IV. Az ERKT ajánlásai

Szakpolitikai célkitűzések

Az ajánlások végrehajtásának alapelvei

Valamennyi ajánlás esetében végrehajtandó utólagos intézkedések

Hitelkockázat, piaci kockázat

IV.1. A. ajánlás – A kölcsönfelvevők kockázattudatossága

IV.1.1. Közgazdasági megfontolások

IV.1.2. Értékelés: előnyök és hátrányok

IV.1.3. Utólagos intézkedések

IV.1.3.1. Határidők

IV.1.3.2. Megfelelési kritériumok

IV.1.3.3. Tájékoztatás az utólagos intézkedésekről

IV.1.4. Illeszkedés az Unió jogi keretrendszerébe

IV.2. B. ajánlás – A kölcsönfelvevők hitelképessége

IV.2.1. Közgazdasági megfontolások

IV.2.2. Értékelés: előnyök és hátrányok

IV.2.3. Utólagos intézkedések

IV.2.3.1. Határidők

IV.2.3.2. Megfelelési kritériumok

IV.2.3.3. Tájékoztatás az utólagos intézkedésekről

IV.2.4. Illeszkedés az Unió jogi keretrendszerébe

A hitelállomány növekedése

IV.3. C. ajánlás – A devizahitelezés kiváltotta hitelállomány-növekedés

IV.3.1. Közgazdasági megfontolások

IV.3.2. Értékelés: előnyök és hátrányok

IV.3.3. Utólagos intézkedések

IV.3.3.1. Határidők

IV.3.3.2. Megfelelési kritériumok

IV.3.3.3. Tájékoztatás az utólagos intézkedésekről

IV.3.4. Illeszkedés az Unió jogi keretrendszerébe

Helytelen kockázatbeárazás és ellenálló képesség

IV.4. D. ajánlás – Belső kockázatkezelés

IV.4.1. Közgazdasági megfontolások

IV.4.2. Értékelés: előnyök és hátrányok

IV.4.3. Utólagos intézkedések

IV.4.3.1. Határidők

IV.4.3.2. Megfelelési kritériumok

IV.4.3.3. Tájékoztatás az utólagos intézkedésekről

IV.4.4. Illeszkedés az Unió jogi keretrendszerébe

IV.5. E. ajánlás – Tőkekövetelmények

IV.5.1. Közgazdasági megfontolások

IV.5.2. Értékelés: előnyök és hátrányok

IV.5.3. Utólagos intézkedések

IV.5.3.1. Határidők

IV.5.3.2. Megfelelési kritériumok

IV.5.3.3. Tájékoztatás az utólagos intézkedésekről

IV.5.4. Illeszkedés az Unió jogi keretrendszerébe

Likviditási és finanszírozási kockázat

IV.6. F. ajánlás – Likviditás és finanszírozás

IV.6.1. Közgazdasági megfontolások

IV.6.2. Értékelés: előnyök és hátrányok

IV.6.3. Utólagos intézkedések

IV.6.3.1. Határidők

IV.6.3.2. Megfelelési kritériumok

IV.6.3.3. Tájékoztatás az utólagos intézkedésekről

IV.6.4. Illeszkedés az Unió jogi keretrendszerébe

Uniós szintű együttműködés és érvényesség

IV.7. G. ajánlás – Viszonosság

IV.7.1. Közgazdasági megfontolások

IV.7.2. Értékelés: előnyök és hátrányok

IV.7.3. Utólagos intézkedések

IV.7.3.1. Határidők

IV.7.3.2. Megfelelési kritériumok

IV.7.3.3. Tájékoztatás az utólagos intézkedésekről

A szakpolitikai intézkedések általános értékelése

VEZETŐI ÖSSZEFOGLALÓ

Az elmúlt néhány évben számos fórumon zajlott vita az Európai Unió egyes tagállamainak pénzügyi stabilitásával kapcsolatos aggodalmakról, amelyek a túlzott mértékű devizahitelezés miatt merültek fel.

Uniós szinten a nem pénzügyi magánszektornak történő devizahitelezés a kelet-közép-európai országokban a legelterjedtebb, és a magánszektor nem pénzügyi részének mérlegeiben jelentős mértékű denominációs kitettség kialakulásához vezetett. A devizahitelezés elterjedésének okai között mind keresleti, mind kínálati oldali tényezők megtalálhatók: többek között a pozitív kamatkülönbözet és az anyabankok forrásainak hozzáférhetősége.

A devizahitelezés magas szintje rendszerszintű következményekkel járhat az adott országok számára, és a határokon átgyűrűző negatív hatásokat tesz lehetővé. Egyes esetekben a devizahitelezés túlságosan magas szintet ért el, és hozzájárult a hitelciklus megerősödéséhez, ezzel potenciálisan befolyásolva az eszközárakat is. A devizahitelek esetében a hitelkockázat minden fedezettel nem rendelkező kölcsönfelvevő számára piaci kockázatot hordoz, mivel a visszafizetendő részleteket befolyásolják az árfolyamok. Ezekre a kölcsönfelvevőkre jellemző, hogy a negatív árfolyamváltozásra egy időben, hasonlóképpen reagálnak. Ezenfelül az anyabankok forrásaitól való függés, valamint egyes esetekben a devizaswappiacokra való támaszkodás válság idején további likviditási és refinanszírozási kockázatot jelent. Végezetül, amennyiben a devizahitelezésből eredő kockázat realizálódik, a pénzügyi csoportok szoros integrációja miatt is könnyen továbbterjedhet más országokra.

A határokon való átgyűrűzés veszélye, valamint a többi tagállam által nem alkalmazott, egyoldalú nemzeti döntések megkerülésének lehetősége miatt az ERKT ajánlásokat fogalmazott meg.

Az ERKT-ajánlások céljai a felismert kockázatokhoz igazodnak: i. a hitel- és piaci kockázatoknak való kitettség korlátozása, egyúttal a pénzügyi rendszer ellenálló képességének javítása; ii. a (deviza)hitelek túlzott növekedésének megfékezése és az eszközárbuborékok kialakulásának elkerülése; iii. a finanszírozási és likviditási kockázat csökkentése; továbbá iv. a kockázati árazás javítása. Az ajánlások, amelyek a devizahitelezésre, azaz az adott ország törvényes fizetőeszközétől eltérő pénznemben való hitelnyújtásra vonatkoznak, Amennyiben az ajánlások az adott országra érvényesnek tekinthetők, csak a fedezetlen, vagyis természetes vagy pénzügyi fedezettel nem rendelkező kölcsönfelvevőkre vonatkoznak - azokra a gazdasági szereplőkre, akiknek az esetében denominációs kitettség (currency mismatch) áll fenn.

A hitelkockázat kezelésére tett ajánlások: i. garantálni kell, hogy a kölcsönfelvevőket megfelelően tájékoztassák, és fokozottan felhívják a figyelmüket a devizahitel kockázatosságára; valamint ii. gondoskodni kell arról, hogy új devizahiteleket kizárólag hitelképes, a jelentős árfolyam-ingadozásokat is kezelni tudó kölcsönfelvevőknek folyósítsanak. Szorgalmazni kell a jövedelemhez viszonyított adósságarány és a hitelfedezeti ráta használatát. Amennyiben a devizahitelezés a teljes hitelállomány túlzott növekedését idézi elő, tanácsos fontolóra venni annak vonatkozásában szigorúbb vagy új szabályozás bevezetését.

A devizahitelezéshez kapcsolódó kockázatok téves árazásának orvoslása érdekében a hatóságoknak meg kell követelniük az intézményektől, hogy azok i. a belső kockázati árazás és a belső tőkeallokáció során jobban figyelembe vegyék a kockázatokat; valamint ii. a hitel- és piaci kockázat nem lineáris viszonya miatt a második pillér alapján megfelelő mennyiségű, devizahitelezésre fordítható tőkével rendelkezzenek.

A hatóságoknak gondosan figyelemmel kell kísérniük a devizahitelezéshez fűződő finanszírozási és likviditási kockázatokat, és szükség esetén fontolóra kell venniük korlátozások bevezetését, különös hangsúlyt fektetve a finanszírozási források koncentrációjára, a denominációs kitettségre, az eszközök és források lejárati összehangolatlanságára, továbbá a devizaswapügyletekre ezekből eredően való túlzott támaszkodásra.

Az ajánlásokat szükség szerint egyedi, szubkonszolidált és konszolidált szinten kell alkalmazni. A tagállamoknak elő kell segíteniük a szabályozási arbitrázs megakadályozását – ehhez a viszonosság elvét kell alkalmazniuk azokkal a tagállamokkal szemben, amelyek a devizahitelezéshez kapcsolódó kockázatok ellen intézkedéseket foganatosítanak. Ezenfelül a felügyeleti kollégiumokon belül felügyeleti intézkedések is megvitathatók.

I. AZ EURÓPAI UNIÓ DEVIZAHITELEZÉSÉNEK ÁTTEKINTÉSE

I.1. Devizahitelezés az Unióban

A devizahitelezés fontossága jelentősen eltér attól függően, hogy az EU mely tagállamairól van szó. Míg a legtöbb nyugat-európai országban a devizahitelek a teljes hitelállomány viszonylag elhanyagolható részét teszik ki, a kelet-közép-európai országokban (1), valamint Ausztriában viszonylag elterjedtek (lásd az 1. ábra: Háztartásoknak és nem pénzügyi vállalatoknak nyújtott devizahitelek az Európai Unióban).

1. ábra

Háztartásoknak és nem pénzügyi vállalatoknak nyújtott devizahitelek az Európai Unióban

Azokban az országokban, ahol a devizahitelek részaránya nagy, a jelenség gyakran a háztartásoknak és a nem pénzügyi vállalatoknak nyújtott hitelekre egyaránt jellemző. Ezzel szemben ott, ahol a devizahitelek a teljes hitelállomány viszonylag kis részét alkotják, a nem pénzügyi vállalatok a háztartásokhoz képest jellemzően több hitelt vesznek fel külföldi pénznemben. Ennek okai valószínűleg az exportorientált cégek jelenlétében és általában véve a külkereskedelmi nyitottság mértékében keresendők.

Elsősorban azokban az országokban nagy a pénzügyi stabilitást övező kockázat, ahol jelentős a fedezettel nem rendelkező kölcsönfelvevőknek nyújtott devizahitelek állománya. Különösen a háztartási szektorra és egyes nem pénzügyi vállalatokra (azaz a hazai piacon aktív kis- és középvállalkozásokra) jellemző, hogy nem rendelkeznek megfelelő fedezettel (vagyis nagy a denominációs kitettségük), mivel jövedelmük általában a helyi fizetőeszközben képződik.

Az exportorientált nem pénzügyi vállalatok ezzel szemben feltehetőleg kevésbé érzékenyek az árfolyam-ingadozásra, mivel nagyobb lehetőségük nyílik a devizakockázat fedezésére (2). Ezért az elemzés további része azokra az országokra összpontosít, amelyekben jelentős a háztartásoknak nyújtott devizahitelek részaránya (3).

A devizahitelek szerkezete szintén tagállamonként eltér (lásd a 2. ábra: a nem monetáris pénzügyi intézmények magánszektorának (az államháztartás nélkül) folyósított devizahitelek az EU-ban ). Az elemzésben szereplő országok többségében (Bulgária, Lettország, Litvánia és Románia) a devizahiteleket elsősorban euróban folyósították, ami az uniós tagságra, és különösen az euróhoz kötött árfolyamrendszerekre figyelemmel természetes választásnak tűnik. Másrészt egyes országokban más devizák töltöttek be uralkodó szerepet, kiváltképpen a CHF (például Magyarországon, Ausztriában és Lengyelországban).

2. ábra

a nem monetáris pénzügyi intézmények magánszektorának (az államháztartás nélkül) folyósított devizahitelek az EU-ban (4)

A fedezettel nem rendelkező kölcsönfelvevőknek nyújtott (a háztartások hitelfelvételével kifejezett) devizahitelekkel nagyobb arányban rendelkező országoknál több közös jellemző figyelhető meg. A devizahitelek aránya 2004 decembere óta – Ausztriát kivéve – lényegében mindegyik országban nőtt (lásd a 3.). Mindeközben a nem pénzügyi magánszektor devizabetét-állománya az érintett országokban csak kis mértékben emelkedett, illetve bizonyos esetekben visszaesett (Lettország kivételével, ott ugyanis jelentős mértékben nőtt a devizabetétek aránya). A devizában való hitelfelvételt preferáló aszimmetrikus elmozdulások a nem pénzügyi magánszektor mérlegeiben jelentkező növekvő denominációs kitettség elsődleges jelei lehetnek. Mindez közvetve arra utal, hogy a tagállamokban léteznek különféle ösztönzők, amelyek a devizahitelezést támogatják. Néhány országban a nem pénzügyi magánszektornak nyújtott devizahitelek részaránya tovább növekedett, mióta a globális pénzügyi és gazdasági válság elérte az uniós tagállamokat, másutt azonban nagyjából változatlan. A devizahitelek arányának növekedése több országban is a hitelkereslet csökkenésével párhuzamosan zajlott.

3. ábra

devizahitelek és devizabetétek részaránya néhány kiválasztott uniós országban

Ezekben az országokban a hitelállomány-növekedés finanszírozási forrásainak vizsgálatakor a hitel-betét arány körülbelül jelzi az elérhető hazai finanszírozási források mennyiségét. A hitel-betét arány erős növekedése arra utal, hogy az érintett gazdaságok hitelfinanszírozása nagyban függ a külföldi tőkétől (lásd a 4. ábra: Devizahitelek részaránya és hitel-betét arányok néhány kiválasztott EU-tagállamban ). Néhány kelet-közép-európai országban a külföldi tőke elsődlegesen a hitelt nyújtó pénzügyi intézmények (5) anyavállalataitól felvett kölcsönök formájában, valamint a nemzetközi pénzpiacokról származó forrásokból áramlott be.

4. ábra

Devizahitelek részaránya és hitel-betét arányok néhány kiválasztott EU-tagállamban

I.2. A devizahitelezés bővülésének háttere

A devizahitelezés terjedését számos kínálati és keresleti oldali tényező egyaránt elősegíti. A kínálati oldalon a kelet-közép-európai országok devizahiteleinek gyors növekedése főleg a bankközi finanszírozáshoz való könnyű hozzáférésre vezethető vissza (ezt a kedvező globális likviditási helyzet és a külföldi anyavállalatoktól származó finanszírozás segítette). A keresleti oldalon a kamatkülönbözet játszott döntő szerepet. Bár vannak mindenhol megtalálható, közös mozgatórugók, fontosságuk országonként eltérő lehet.

A számtalan egyedi kínálati és keresleti oldali tényezőtől eltekintve a devizahitelezés néhány kelet-közép-európai gazdaságban megfigyelhető bővülése széles körű jelenség, amely a külföldi finanszírozású, erőteljes kereslettel és/vagy magas eszközárszinttel jellemezhető. Közös tulajdonság továbbá, hogy a nagy devizahitel-részaránnyal rendelkező uniós tagállamok többségének gazdaságában konvergenciafolyamat zajlik, és ezek az országok gyakran jelentős felzárkózási potenciállal rendelkeznek. A reálkonvergencia-folyamat ezekben az országokban nagyrészt a beáramló külföldi tőkére támaszkodott, mivel a hazai megtakarítás nem volt elégséges.

I.2.1. Kínálati oldali tényezők

I.2.1.1. Nemzetközi kontra belföldi finanszírozás

Az említett kelet-közép-európai országokban a devizahitelezést nagyrészt határon átnyúló hitelfelvétellel, egyéb uniós országbeli anyaintézmények hitelkeret-konstrukcióin keresztül finanszírozták. Az elegendő hazai devizabetéttel rendelkező többi hitelintézet a devizaswap-piacról szerzett be forrásokat.

Belföldi forrás hiányában az intézmények külföldi finanszírozásra (6) hagyatkoztak (lásd az 5. ábra: Devizahitelek és belföldi fizetőeszközben fennálló hitel-betét arányok néhány kiválasztott uniós tagállamban ). A jelenlegi helyzet kialakulásában a kelet-közép-európai országok nemzeti tőkepiacainak (az első euroövezeti országokéhoz képest mért) fejletlensége is közrejátszhatott. Leginkább a hosszabb lejáratú, hazai fizetőeszközben denominált adósságinstrumentumok viszonylagos ritkasága tarthatta vissza az intézményeket attól, hogy helyi pénznemben nyújtsanak hosszú lejáratú hitelt, ugyanis az adósságinstrumentumok az árazáshoz referenciaként szolgálhatnak vagy felhasználhatók hosszú lejáratú finanszírozás előteremtésére. A helyi devizainstrumentumok értékpapírosításának magas költségei szintén szerepet játszottak abban, hogy a bankok inkább devizában szerezték be a jelzáloghitelek finanszírozásához szükséges forrásokat.

5. ábra

Devizahitelek és belföldi fizetőeszközben fennálló hitel-betét arányok néhány kiválasztott uniós tagállamban

Emellett a nemzetközi pénzügyi csoporton belüli finanszírozással viszonylag olcsóbban lehetett forráshoz jutni, a csoporton kívüli, helyi bankok által elérhető lehetőségekhez képest. Ez tovább erősítette a devizahitelezést támogató tényezőket, mint például a kamatkülönbözetet és a kamatrésből adódó előnyöket.

A külföldi finanszírozás rendelkezésre állása miatt és az árfolyamkockázat kölcsönfelvevőkre való áthárításával a pénzügyi intézmények a helyi pénznemben felvehető hitel kamatlábainál jelentősen alacsonyabb kamattal tudták ajánlani hiteltermékeiket. Magas devizabetét-aránnyal rendelkező országokban (például Bulgáriában és Lettországban) az is ösztönözhette a pénzügyi intézményeket devizahitel-nyújtásra, hogy hozzáféréssel rendelkeztek jelentős és stabil, devizában (túlnyomórészt euróban) denominált belföldi forrásokhoz. Emellett a rögzített árfolyamrendszerek megszüntették az árfolyam fedezésével járó költségeket (7).

I.2.1.2. Külföldi csoportok növekvő jelenléte a kelet-közép-európai országokban

A hitelállomány bővüléséhez hozzájárult az európai pénzügyi piacok integrációja is, ez többek között abban nyilvánult meg, hogy az említett országok gazdaságainak pénzügyi rendszereiben már korábban is jelen lévő külföldi pénzügyi intézmények tovább terjeszkedtek és aktivitásuk erősödött.

Ausztria kivételével az e melléklet elemző részében tárgyalt mind a hét ország teljes bankszektorának eszközeiben a külföldi banki eszközök aránya megközelíti vagy esetenként meg is haladja a 60 %-ot (lásd a 6.). Az anyaintézményeket a leányintézményeik devizafinanszírozásába való bekapcsolódásban egyrészt az motiválta, hogy a felzárkózó gazdaságokban a hitelezési tevékenység jövedelmezőbb, másrészt pedig ezekben az országokban nagyobb piaci részesedés szerzésére törekedtek. A külföldi tulajdonú bankok nagyarányú jelenléte az említett országok belföldi pénzügyi szektorában így további tőkebeáramlási csatornát hozott létre, amely elsősorban a hitelpiacokra terelte a pénzt.

6. ábra

A külföldi tulajdonban lévő leányvállalatok és bankfiókok eszközeinek aránya a teljes bankszektorban (%)

I.2.1.3. Fokozódó verseny

A külföldi tulajdonban lévő bankok fent említett nagyarányú részesedése a kelet-közép-európai országok pénzügyi szektoraiban, valamint jelentős növekedési potenciáljuk együttesen a verseny fokozódását eredményezte a hitelpiacon, azon belül is leginkább a lakáshitelpiacon. (8) Az erőteljesebb verseny következményeképpen a különböző intézmények devizaalapú jelzáloghitelekkel bővítették termékeik körét, így olcsóbb hitelt tudtak nyújtani a háztartásoknak. A kedvezőbb kamatozású hitelek nyújtására törekvés volt az egyik ok, amiért a svájci frank hitelek néhány kelet-közép-európai országban és Ausztriában annyira elterjedtek. A svájci frank és japán jen hitelt kínáló bankok azzal versenyezhettek a nagyobb piaci részesedésért, ha kisebb törlesztési költségű hitelt ajánlottak, mint az eurohitelt kínáló bankok.

A fokozódó verseny hatása kétdimenziós volt. Egyrészt az erős verseny miatt a konzervatívabb intézmények is arra kényszerültek, hogy belépjenek a devizahitelpiacra, ha nem akarták elveszíteni piaci részesedésüket. Ezzel párhuzamosan valószínűleg a hitelezési szabályok is lazultak. Másrészt a jelentős kamatkülönbözet miatt az intézmények magasabb profitrátával és díjakkal dolgozhattak, mint a helyi devizanemben hitelezők, ami javította pénzügyi eredményeiket (ez a helyzet ugyanakkor tovább élezte a versenyt a devizahiteleket nem kínáló bankok szempontjából). A devizához kötött hitelek esetében az intézmények a törlesztőrészletek devizára vagy nemzeti pénznemre történő átváltásakor az árfolyam-különbözetből is többletbevételre tettek szert.

I.2.2. Keresleti oldali tényezők

I.2.2.1. Kamatkülönbözet

A legfőbb európai fejlett gazdaságok és az itt tárgyalt kelet-közép-európai régió és Ausztria közötti kamatkülönbözet volt utóbbiak esetében a devizahitelezés iránti erőteljes kereslet fő mozgatórugója (lásd a 7. ábra: Sávosan rögzített és rögzített árfolyamrendszerrel rendelkező országok., a 8. és a 9. ábra: A hazai pénznemű- és a svájci frank hitelek kamatkülönbözete Ausztriában, Lengyelországban és Magyarországon (százalékpont). ábrát). A devizaalapú hitelek különösen a hosszú lejáratú hitelek (például jelzáloghitelek) szegmensében váltak népszerűvé, ezeknek az esetében azonban a kamatkülönbözet sokkal nagyobb hatással van az induló havi törlesztőrészletekre, mint a rövid lejáratú hiteleknél. A rögzített árfolyamrendszerekben a devizahitelezés általában olcsóbb volt, többek között az alacsonyabb kockázati (például likviditási- és hitelkockázati) felár és egyéb tényezők miatt.

A háztartásoknak nyújtott hitelek kamatkülönbözetei hazai pénznemben és euróban (százalékpont)

7. ábra

Sávosan rögzített és rögzített árfolyamrendszerrel rendelkező országok

8. ábra

Rugalmas árfolyamrendszerrel rendelkező országok

9. ábra

A hazai pénznemű- és a svájci frank hitelek kamatkülönbözete Ausztriában, Lengyelországban és Magyarországon (százalékpont)

I.2.2.2. Az árfolyamkockázat megítélése és az euro bevezetésével kapcsolatos várakozások

Az euroalapú hitelezés a rögzített árfolyamrendszerrel rendelkező gazdaságokban érte el a legmagasabb szintet. Ennek számos oka lehet, többek között az euroalapú adósságinstrumentumok alacsonyabb likviditási felára és a kisebbnek ítélt árfolyamkockázat – ezek lehettek az eurohitelezés iránti nagyobb kereslet ösztönzői az érintett országokban. Egyes kölcsönfelvevők minden valószínűség szerint nem voltak tisztában a devizahitel felvételével járó kockázatokkal. Még a jól tájékozott ügyfelek esetében is előfordulhatott, hogy fedezetlen devizapozíció mellett döntöttek, mert úgy vélték, hogy a fennálló árfolyamrendszer azt kimondatlanul is garantálja. A mostani válság idején ez a feltételezés beigazolódni látszott, hiszen – különösen a kelet-közép-európai, valutatanácsi rendszerrel vagy rögzített árfolyamrendszerrel rendelkező országokban – nem értékelték le a valutát. Igaz, Lettországban az euróhoz kötött árfolyam fenntartásához az Unió és a Nemzetközi Valutaalap (IMF) által támogatott programra is szükség volt, főleg a prociklikus fiskális politikák és a globális pénzügyi piacok likviditási problémái miatt.

Az árfolyamváltozások valószínűleg a rugalmas árfolyamrendszerrel rendelkező országokban is növelték a devizahitel iránti keresletet (9). Az, hogy Ausztriában az euro/svájci frank árfolyam hosszú időszakot tekintve is alacsony volatilitást mutatott, hozzájárult ahhoz, hogy alacsony árfolyamkockázattal számoltak. A rugalmas árfolyamrendszerrel rendelkező kelet-közép-európai országokban a kölcsönfelvevőket a nominális árfolyam tartós felértékelődése, valamint további felértékelődési várakozások is a devizahitelekhez vonzották. Utóbbi várakozások nagyrészt önbeteljesítőnek bizonyultak, (10) ahogy a felértékelődés súlyosbította a külső egyensúlyhiányt, amely a belföldi kereslet erőteljes növekedésének következtében alakult ki.

Az euroalapú hitelezés és hitelfelvétel kockázatainak megítélését néhány országban nagy valószínűséggel az euro közelgő bevezetésével kapcsolatos várakozások is befolyásolták. Ezek a várakozások egyrészt megalapozták azt az elképzelést, miszerint a rögzített árfolyamrendszerrel rendelkező országok esetében nincs árfolyamkockázat, másrészt pedig erősítették azt a feltevést, hogy a rugalmas árfolyamrendszerrel rendelkező országokban a nominális árfolyam tartós felértékelődése várható.

II. A DEVIZAHITELEZÉSSEL JÁRÓ KOCKÁZATOK

Bár a fejezetnek ebben a részében elsősorban a devizahitelezésből származó legfontosabb kockázatokkal foglalkozunk, tagadhatatlan, hogy a pénzügyi integrációnak és a fenntartható szintű devizahitelezésnek vannak előnyei is.

II.1. A devizaárfolyam és a külföldi kamatok változásának hatása a hitelkockázatra

A devizahitelezéssel foglalkozó bankok az ügyfélmérlegekben található, a hitelkockázat részét képező ún. denominációs kitettség miatt közvetett módon árfolyamkockázatnak is ki vannak téve. A helyi pénznem jelentős leértékelődése azzal jár, hogy megemelkedik mind a hitelállomány belföldi valutában számított értéke (a fedezetértékhez képest is), mind a törlesztőrészletek nagysága. Ezzel párhuzamosan romlik a fedezettel nem rendelkező belföldi kölcsönfelvevők törlesztési képessége, ami miatt jelentősen gyengülhet a magánszektor pénzügyi helyzete. A rosszabb törlesztési képesség (11) és a kisebb megtérülési ráta a hitelportfólió minőségére is kihat, megemelve a banki hitelveszteséget, csökkentve a bevételt és a tőkepuffert. Bár az EBA európai uniós stressztesztjében felvázolt forgatókönyvben nem utalnak rá, a testület vonatkozó jelentésében hangsúlyozzák, hogy egyes országokban a legnagyobb kockázat a devizaárfolyam kedvezőtlen változásának a devizahitelezésre gyakorolt hatásából származik. (12)

Nehéz pontosan meghatározni a devizahitelek kamatkockázatát (és árfolyamkockázatát). A hagyományos kockázatszámítási módszerek nem veszik figyelembe, hogy a fedezettel nem rendelkező hiteleseknek nyújtott devizahitel esetében a piaci és hitelkockázat távolról sem lineáris módon adódik össze. (13) A szakirodalomból látható, hogy a különféle kockázattípusokat külön-külön becslő szokványos kockázatkezelési módszerek jelentősen alulbecsülhetik az együttes kockázat nagyságát. Az árfolyam- és a nemfizetési-kockázat egyszerű összeadásával kapott érték ugyanis csak töredéke a tényleges kockázatnak.

Végül a devizahitelek kamatkockázati profilja eltér a belföldi valutában nyújtott hitelekétől. Ez ronthatja a devizahitelek minőségét, amennyiben az illető devizához kapcsolódó kamatciklusok eltérnek a belföldi pénznem ciklusaitól. Az árfolyamkockázat és a külföldi kamatlábból eredő kockázat mértéke azonban jelentősen változik az adott devizapár, valamint az egyes országok árazási gyakorlatának függvényében.

A rögzített árfolyamrendszert alkalmazó országokban a devizahitelezés árfolyamkockázata a válság alatt nem materializálódott, mivel a továbbra is az euróhoz rögzített belföldi valuta nem veszített az értékéből. Emiatt tehát a devizahitelesek nem szenvedtek a leértékelés hatásaitól, sőt hasznuk is származott, amikor csökkentek az eurokamatok.

A lebegő árfolyamrendszert alkalmazó országokban a belföldi pénznem leértékelődése jelentős mértékben attól függött, hogy a különféle hitelfajtákat kínáló bankok milyen árazási rendszert működtetnek. Minthogy egyes helyeken, így például Ausztriában, Lengyelországban és Romániában a devizaalapú jelzáloghitel kamatát egyértelműen a piaci kamatlábakhoz rögzítik, az euro- és svájci frank kamatok csökkenésének nagymértékben sikerült ellensúlyoznia az ország pénzneme árfolyamának leértékelődéséből származó negatív hatásokat. Ugyanakkor nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy a belföldi árfolyam és a külföldi kamatlábak közötti fentebb leírt kölcsönhatás azzal a különleges helyzettel magyarázható, amellyel a fejlett gazdaságok és a világ pénzügyi piacai a válság alatt szembesültek. Ha a belföldi pénznem leértékelődésével egy időben a külföldi kamatlábak emelkedtek volna, a lebegő árfolyamrendszerű országokban a hitelárazási rendszertől függetlenül is azzal szembesültek volna, hogy megnőtt a kölcsönfelvevők nemfizetési kockázata.

Magyarországon ugyanakkor az emelkedő devizahitel-kamatok is felerősítették az árfolyamkockázat materializálódását (egyidejűleg fellépő árfolyam- és kamatsokk). A magyar bankok árazási gyakorlata lehetővé teszi, hogy egyoldalúan szabják meg a lakossági hitelkamatot, és figyelmen kívül hagyják a külföldi kamatok változását. Emiatt az elmúlt két-három évben a magyarországi lakossági devizahitelesek kamatterhe nőtt, ami fokozta a forint svájci frankkal szembeni jelentős leértékelődésének negatív hatását.

Néhány helyen – például Magyarországon és Romániában – a devizahitelek esetében igen nagy a nemteljesítők aránya és a hitelátütemezés szintje. Erre lehet következtetni a hitelezés alakulásából is, ugyanis azok a jelzáloghitelesek, akik erősebb árfolyam mellett vettek fel devizahitelt, általában nagyobb arányban nem tudnak fizetni. Ez is mutatja, hogy legalábbis néhányan közülük nem voltak tisztában a devizakölcsön kockázatával.

Más országok, például Lengyelország adatai azt mutatják, hogy a devizahitelek jobban teljesítenek, mint a hazai pénznemben nyújtottak. Ez azonban nem magyarázható kizárólag a devizahitelesek jobb anyagi helyzetével. Inkább annak tudható be, hogy a lengyel banki gyakorlatban a devizahitelt röviddel a fizetési késedelem vagy az átütemezés előtt hazai pénznemre váltják át, illetve hivatalos intézkedések szavatolják, hogy csak a legjobb adósok vehessenek fel devizahitelt.

Végül a hitelminőség a hitel típusától is függ, hiszen a fogyasztói hitel kockázatosabb, mint a jelzáloghitel vagy valamilyen egyéb fedezett hitelfajta.

Összességében több jele is van annak, hogy a hitelkockázatok – különösen az elmúlt két évben – realizálódtak, bár ennek mértéke országonként más és más. Ugyanakkor nehéz elkülöníteni azokat a hitelminőséget rontó hatásokat, amelyek együttesen az árfolyam és a külföldi kamatok számlájára írhatók. Ennek több oka is van: i. a hitelminőség egyéb gazdasági mutatóktól, például a munkanélküliség szintjétől és a portfólió korosításától is függ; ii. a legtöbb érintett országban a jelenség kezelésére hozott gazdaságpolitikai intézkedések hatására megváltoztak a devizahitel-portfólió jellemzői; iii. az adatok korlátozott elérhetősége.

II.2. Finanszírozás, likviditási kockázatok

Egyes kelet-közép-európai országokban – amelyekben elterjedtebb a devizaalapú hitelezés – a banki hitelezés magasabb finanszírozási és likviditási kockázattal jár. A finanszírozási kockázat itt azért is megnőtt, mert a bankok a lakossági betétek helyett egyre gyakrabban a nagybani piacról és az anyaintézményektől jutottak forráshoz. A helyi bankok tehát egyre inkább külső finanszírozásra támaszkodtak, és emiatt néhány ország sokkal sérülékenyebbé vált a külfölddel szemben. A csoporton belüli finanszírozásra támaszkodó kelet-közép-európai országok esetében ez akkor bizonyult különösen kockázatosnak, ha az anyabank olyan országban volt, amely tartós fiskális problémákkal küzd. A székhely szerinti országhoz kapcsolódó országkockázat a régióban működő leánybankoknak és bankfiókoknak való forrásnyújtás és annak költsége révén könnyen továbbterjesztheti a „fertőzést”. Ezért részletes finanszírozási terveket kell kidolgozni, hogy a negatív hatások ne gyűrűzzenek át a fogadó országokba.

Az elmúlt két-három évben azonban a finanszírozási kockázat nem materializálódott, és az anyabankok eleget tudtak tenni kötelezettségeiknek, tehát folyamatosan el tudták látni forrással a leánybankokat, és meg tudták újítani a finanszírozást. Az európai hatóságok és az anyaintézmények együttműködése (például bécsi kezdeményezés, lásd 3. keretes írás A bécsi kezdeményezés és példák a székhely szerinti ország és a fogadó ország közötti koordinációra) is hozzájárult ahhoz, hogy sikerült megakadályozni e kockázat realizálódását. Teljesen kiküszöbölni azonban nem sikerült, aminek oka többek között a finanszírozási források koncentrációja, valamint a változó kockázati megítélés miatt hullámzó finanszírozási költség. Az anyaintézmény nélküli hitelintézeteknél a koncentrációs kockázat ugyan nem számottevő, de esetükben megnőhetnek a nagybani finanszírozáshoz kapcsolódó egyéb kockázatok.

Ehhez járul még, hogy néhány országban – különösen Magyarországon és Lengyelországban –megjelent egy új likviditáskockázati finanszírozási forrás is, ahogy a bankok megkezdték a devizahiteleknek a devizaswappiac közvetítésével a hazai pénznemben tartott betétállományból történő finanszírozását. A helyi bankok – hogy ne legyen devizában nyitott pozíciójuk – a swappiacon devizaforrásra cserélték a helyi pénznemben tartott betéteket, sok esetben rövid időtartamra, ami megújítási kockázatot jelentett. Amikor a kötvény- és devizaswappiacokon elhatalmasodó zűrzavar miatt elapadtak a források, a bankok csak nehezen tudták továbbgörgetni rövid határidős ügyleteiket. Ezenkívül a hazai pénznem gyengülésével párhuzamosan a hazai bankoknak a swapügyletek során magasabb fedezetkiegészítési követelményt kellett teljesíteniük, ami megemelte a likvid devizaforrások iránti igényüket. A devizaswap-piaci nyitott pozíciókból eredő likviditásfinanszírozási kockázat következményeit egyrészt enyhítette, hogy a központi bankok swapkeretet és olyan hitelezési konstrukciókat vezettek be, amelyek révén végszükség esetén likvid devizaforrással látta el a helyi bankokat, másrészt az anyabankok devizaswap ügyletekkel is segítették leánybankjaikat. Néhány esetben a központi banki intézkedéseket az IMF, az EKB és a Svájci Nemzeti Bank által nyújtott kölcsönök, hitel- és swapkeretek révén kellett támogatni.

Ugyanakkor ismételten hangsúlyoznunk kell az egyes országok közötti különbségeket, ami finanszírozási forrásaik különbözőségével magyarázható. Azokban az országokban, amelyeket magas devizabetét-arány, tehát kisebb devizahitel/devizabetét ráta jellemez, nem volt számottevő a finanszírozási kockázat, mivel jelentős és stabil belföldi devizaforrások álltak rendelkezésre.

II.3. Túlzott mértékű hitelállomány-növekedés, helytelen kockázatbeárazás, potenciális eszközárbuborékok

A devizahitelezés súlyos veszélye, hogy túlzott mértékű hitelállomány-bővülést generálhat. (14)

Ha túlságosan erősen bővül a hitelállomány, eszközárbuborékok alakulhatnak ki, ami a pénzügyi stabilitást és általában a gazdasági teljesítményt veszélyezteti. Különösen az súlyosbíthatja a külső pénzügyi és reálgazdasági sokkoknak való kiszolgáltatottságot, ha a mérlegben összehangolatlanság keletkezik, ami a nem pénzügyi szektorba tartozó, fedezettel nem rendelkező kölcsönfelvevők túlzott devizahitelezéséből fakad. Ez a kiszolgáltatottság különösen nagy lehet, ha a növekvő hitelállomány az ingatlanszektorban koncentrálódik. Ez ugyanis könnyen buborékot okozhat, ahogy az ingatlan iránti kereslet felnyomja az ingatlanárakat, ami a nagyobb fedezetérték révén ösztönzi a hitelkínálatot, ugyanakkor a kereslet is erősödik, hiszen a vevők további eszközár-emelkedésre számítanak. Amennyiben a hitelezést külső tőkéből finanszírozzák, megnő az adott ország külső adósságállománya, míg a termelői potenciál csak kismértékben erősödik. Az Írországban, Spanyolországban és a balti országokban a pénzügyi válság alatt szerzett tapasztalatok arra utalnak, hogy ennek az öngerjesztő visszacsatolási láncnak a megfordulása súlyos következményekkel járhat a makrogazdaság és a pénzügyi stabilitás szempontjából.

Az új tagállamokban (15) az erős hitelállomány-növekedés és a devizaalapú hitelfelvétel között szoros a kapcsolat, különösen – Rosenberg és Tirpak (16) szerint – ott, ahol az utóbbi években nagyon gyors volt a nem pénzügyi magánszektor eladósodása. A tanulmány megállapítja, hogy még ha el is fogadjuk, hogy a pénzügyi közvetítés erősödésével rendszerint együtt jár, hogy emelkedik a hitelállomány GDP-hez viszonyított aránya, a hitelállomány több új tagállamban is túlzott ütemben, azaz a makrogazdasági változók alapján várhatónál erősebb ütemben bővült. Azok az országok, amelyekben már a pénzügyi világválság előtt erős volt a hitelezési aktivitás, általában nagyobb devizahitel-aránnyal rendelkeztek (lásd a 10). Hosszabb időszakot vizsgálva az adatok azt mutatják, hogy összefüggés van a devizahitelezésnek az új tagállamokban tapasztalt felfutása és a külföldi tőkebeáramlásból finanszírozott hitelezési boom között. A nem pénzügyi magánszektor erős hitelállomány-növekedése tehát sok esetben együtt jár a devizaalapú hitelezés arányának emelkedésével (lásd a 11. ábra: Eltérések néhány EU-tagállam devizahitel- és GDP-arányos hitelmutatói (százalékpont)). Igaz ugyan, hogy ez a korreláció nem jelent ok-okozati összefüggést a devizahitelezés és az általános hitelezési boom között, a hosszabb időszakban megfigyelhető párhuzamosságot nem szabad figyelmen kívül hagyni.

10. ábra

Néhány EU-tagállam devizahitel-részaránya és GDP-arányos hitelmutatói %

11. ábra

Eltérések néhány EU-tagállam devizahitel- és GDP-arányos hitelmutatói (százalékpont) között

A devizahitelezés bővülésében szerepet játszhatott többek között az, hogy a válság előtt a pénzügyi csoporton belüli (anyabank és leánybank/fiók közötti) belső transzferdíjak nem tükrözték megfelelően a devizaalapú hitelezéshez kapcsolódó kockázatokat, azaz az árfolyamkockázatot, az országkockázati felárat és a finanszírozási kockázatot. Az említett kockázatok felmérésének problematikája megnehezíti a devizahitelezés megfelelő beárazását. A megfigyelt devizahitelszint akár a megnövekedett kockázatvállalás egyik tünete is lehetett.

Általában a kockázati felár téves beárazása gyakori jellemzője kínálati oldalon az erős hitelezési aktivitást mutató időszakoknak. Amikor a kockázati felár a növekedési kilátások és az országkockázat túlzottan optimista megítélése miatt csökken, a devizahitelek nominális kamata is eshet. Az alacsonyabb kamat és az enyhébb hitelfelvételi kondíciók pedig erősen kihatnak az eszközárakra, elsősorban a lakásárakra. Emiatt fennáll a forrásallokáció torzulásának veszélye, és megjelennek az eszközárbuborékok. Az emelkedő ingatlanárak az enyhébb hitelkondíciókkal, valamint a spekulációt és tőkeáttételt ösztönző tényezőkkel ötvözve több országban is a lakásárak megugrását okozták.

A devizában felvett hitelnek általában alacsonyabb a kamata, mint a hazai pénznemben felvettnek, ami befolyásolja, hogy mekkorának érzékelik a kölcsönfelvevők a reálkamatot. Amikor magánszemélyek devizában vesznek fel hitelt, gyakran a várt belföldi fogyasztói infláció vagy a belföldi bérnövekedés alapján deflálják a nominális devizakamatot, különösen abban az esetben, ha az árfolyamkockázatot elhanyagolhatónak tartják. A devizaalapú hitelekkel kapcsolatos árfolyamkockázat alulbecslését okozhatja az is, ha rögzített vagy szigorúan irányított árfolyamrendszert működtet az adott ország, vagy a belföldi pénznem tartósan és erősen felértékelődik.

Ennek hatására a reálkamat rendkívüli alacsony, sőt sokszor erősen negatív értéket ölthet, ami nagyban élénkíti a hitelkeresletet, és potenciálisan felfuttatja az eszközárakat.

Ezek a tényezők a válság idején számos kelet-közép-európai országban tőkebeáramlást generáltak, ami elsősorban a devizában denominált hitelállomány jelentős megnövekedésével járt együtt. A tőke elsősorban az ingatlan- és az építőipari szektorba irányult, ami élénkítette a fogyasztást, és elősegítette az eszközárbuborékok kialakulását. Ezenkívül jelentős mértékben emelkedett az új háztartások száma és az átlagos életszínvonal, ami szintén nagymértékben élénkítette a hitelkeresletet, és felnyomta az eszközárakat. Mindez végül az ingatlanárak emelkedésében csapódott le (lásd a 12. ábra: Lakásárak és hitelnövekedés néhány EU-tagállamban (%)).

12. ábra

Lakásárak és hitelnövekedés néhány EU-tagállamban (%)

Fontos rámutatni, hogy a magánszektornak nyújtott fedezet nélküli devizahitelek nagy aránya és az eszközárbuborékok miatt az érintett országok még inkább kiszolgáltatottá válnak a külfölddel szemben.

A devizahitelezés miatt ugyanis felhalmozódik a külső adósság, tehát az ország sérülékenyebb lesz, ha váratlanul meginog a piacok bizalma vagy ha a piacok úgy érzik, hogy a hasonló problémákkal küzdő országokból begyűrűznek a válság negatív hatásai. Ez esetben a nagy devizakötelezettség-állomány fenntarthatóságával kapcsolatos piaci félelmek vagy egy árfolyam-leértékelést kiváltó külső sokk miatt előfordulhat, hogy a felhalmozódott egyensúlyi problémák feloldása rendezetlenül megy végbe.

Amint a II.1 pontban említettük, a nem pénzügyi magánszektor mérlegével kapcsolatos kockázatok erős árfolyam-leértékelődés esetén könnyen realizálódhatnak. Ez a hatás tovább súlyosbodhat, ha nagyarányú eszközár-korrekcióval párosul. Még az sem kizárt, hogy az eszközárbuborék kipukkadását okozó belső sokk a nagyarányú mérlegproblémák miatt bizalomvesztéssel jár.

Rövid távon semmi sem jelzi annak kockázatát, hogy a devizahitelezés nyomán ismét megugrik a hitelezési és eszközpiaci aktivitás, mivel a tőkeáttételek leépítése számos új tagállamban még nem zárult le. Középtávon azonban nem zárható ki az erős fellendülés, amennyiben normalizálódik az érintett ország gazdasági helyzete, és enyhülnek a nemzetközi kockázatok. Noha a külföldi hitelezés eddig csak igen kis mértékben növekedett, a keresleti és kínálati oldali ösztönzők és a piaci struktúrák alig változtak valamit. Mi több, a globális pénzügyi válság hatására sem végezték el a devizahitelezéshez kapcsolódó fogyasztói kockázatok felülvizsgálatát. Sőt néhány esetben a kamatkülönbözetek – az euroövezetben és Svájcban mért rendkívül alacsony kamatszint miatt – még tovább ösztönzik a devizahitel-felvételt. Végül a pénzügyi közvetítés mélyülése az új tagállamokban valószínűleg még nem teljesedett ki, bár a pénzügyi válság előtt megugrott a hitelállomány GDP-hez viszonyított aránya. Ezenkívül annak ellenére, hogy a bankok erőfeszítéseket tettek a belföldi betéti alapok megerősítésére, a belföldi pénznemben való finanszírozás a hazai piacok mélységének és likviditásának alacsony foka miatt továbbra is visszafogott.

Ezzel összefüggésben megemlítendő, hogy a Bázel III. keretrendszer egy további eszközt javasol az érintett országok hatóságainak, amellyel mérsékelhető a hitelezési aktivitás újbóli megugrása. Miközben az úgynevezett anticiklikus tőkepuffer (17) elsődleges célja, hogy kedvező gazdasági helyzetben a bankok elegendő tartalékot gyűjtsenek, aminek révén jobban meg tudnak birkózni az élénk hitelezési aktivitást követő veszteségekkel, van egy kívánatos mellékhatása is: a nagyobb tőkekövetelmény miatt lassulhat a hitelezési aktivitás is. Ugyanakkor az új tagállamokban a túlzott hitelnövekedés becslése, amely a ciklikus puffer kiszámításának alapja, a kevés rendelkezésre álló adat és a konvergenciafolyamat miatt nem egyszerű feladat. (18)

II.4. A saját és a fogadó országok közötti koncentráció és átgyűrűzés, mint az Unió pénzügyi stabilitását veszélyeztető kockázat

Az árfolyam-ingadozások a fedezettel nem rendelkező devizakölcsön-felvevők egy egész csoportjának hitelképességére kihatnak. Az ilyen típusú koncentrációs kockázat jelentkezhet egy országon vagy intézményen belül, valamint uniós szinten is. A jelenséget tovább súlyosbítják az úgynevezett extrém események („tail events”) jellemzői (mégpedig az, hogy a nagy devizamozgásoknak lényegesen komolyabb hatásuk van). A koncentrációs kockázat egyéb formái is megjelenhetnek a devizahiteleknél, elsősorban a finanszírozás és a fedezet terén. A finanszírozási források koncentrációja az ilyen típusú üzletet rendkívül érzékennyé teszi az anyaintézetet, illetve a devizaswappiacot érő sokkokkal szemben. Végezetül, tekintettel arra, hogy az ilyen típusú hitelek többsége jelzáloghitel, a koncentráció a fedezetnél is megjelenik, hiszen jellemzően lakásról vagy kereskedelmi célú ingatlanról van szó, amelynek az értéke a negatív árfolyam-alakulás hatására csökken, ezáltal kihat az LTV-mutatóra és a megtérülési rátára.

A devizában való hitelnyújtás uralkodóvá válása felerősítheti a fertőzés veszélyét.

Először is szoros kapcsolat áll fenn a hitelt nyújtó leánybank és az anyavállalat között. A leánybankot érintő negatív sokk esetén valószínű, hogy a hasonló típusú kiszolgáltatottság miatt a tőke, illetve a likviditás iránti igény több más országban is ugyanabba az irányba mozdul el, ami megterhelheti az anyabanki csoport erőforrásait. A csoporton belüli kockázatvállalás összege következésképpen szorosabbra fonja a kapcsolatot az anyabank és leányvállalata között, és annak valószínűsége, hogy nehéz helyzetben az anyabank támogatást nyújt, a kockázatvállalás nagyságával egyenes arányban nő. Noha az anyavállalat támogatási készsége a fogadó ország számára pozitív tényezőként értékelhető, ugyanakkor jól mutatja a fogadó állam és a székhely szerinti ország pénzügyi rendszere közti fertőzési veszélyt, valamint azt, hogy a devizahitelezéshez kapcsolódó hitelkockázat hatással lehet a székhely szerinti országra is (lásd a 2. keretes írás Svéd tapasztalatok a svéd bankok balti országokba irányuló devizahitelezési tevékenységével kapcsolatban a svéd esetről).

Néhány jellemző esetben az anyabankok csak közvetítőként működnek a külföldi befektetők és a leányvállalatok között. Abban az esetben, ha az anyabank a leányvállalat hitelportfóliójánál rövidebb lejáratú hitelt bocsát ki a nemzetközi tőkepiacon, nemcsak a leányvállalathoz kapcsolódó partnerkockázattal kell szembenéznie, hanem refinanszírozási kockázatot is vállal. Az ebből a finanszírozási stratégiából fakadó kockázat arra kényszerítheti a székhely szerinti országok központi bankjait, hogy több tartalékot tartsanak, mint amennyire végső hitelezői szerepükből adódóan szükség volna. Ez végső soron oda vezethet, hogy a székhely szerinti ország adófizetői viselik a leányvállalatok devizahitelezésének terheit.

A nemzetközi bankközi követelésekre vonatkozó BIS-adatok tájékoztatást nyújthatnak arról, hogy a székhely szerinti országországbeli bankok milyen mértékben vannak kitéve a külföldi leányvállalatoknak. (19) A közvetlen kölcsönfelvevőkre vonatkozó adatgyűjtés alapján (20) ezek a követelések 2010 végére mintegy 339 milliárd USA-dollárt tettek ki, amely összeg a székhely szerinti országok banki eszközeinek megközelítőleg 0,7 %-a. Ugyanakkor – mint a 13. ábra: A székhely szerinti országok követelésein belül a fogadó országok bankrendszereivel szemben fennálló követelések részaránya (2010 végén) mutatja – a követelések több mint 75 %-a öt országra koncentrálódik: Németországra, Görögországra, Olaszországra, Ausztriára és Svédországra. Ebből következően bizonyos esetekben a bankrendszereknek való kitettség egyes fogadó országokban jelentős mértékű lehet (Ausztriában például a bankszektor eszközeinek mintegy 6 %-a).

13. ábra

A székhely szerinti országok követelésein belül a fogadó országok bankrendszereivel szemben fennálló követelések részaránya (2010 végén)

Ez a nagymértékű koncentráció a 14. ábra: A fogadó országokkal szemben fennálló banki követelések részesedése az összes nemzetközi banki követelésben is jól látható, amely egyes székhely szerinti országok nemzetközi banki követeléseinek struktúráját vázolja fel. Először is látható, hogy a fogadó országok bankrendszereinek nyújtott finanszírozás a nemzetközi banki követelések jelentős részét képezi a feltüntetett székhely szerinti országokban.

14. ábra

A fogadó országokkal szemben fennálló banki követelések részesedése az összes nemzetközi banki követelésben

Másodszor, a közép- és kelet-európai országoknak való relatív kitettség 2005 és 2010 között jelentős mértékben nőtt, minek következtében a székhely szerinti országok bankrendszerei kiszolgáltatottabbá váltak a külföldi leányvállalataikat érintő sokkokkal szemben.

Az egyre nagyobb nyitott pozíciót a 15. ábra A 2010 végén a legnagyobb nyitott pozíciókkal rendelkező székhely szerinti országcsoport banki követelései a fogadó országokkal szemben (USD, milliárd) látható adatok is alátámasztják, amelyek a fogadó országok csoportjával szembeni nemzetközi banki követelések részarányát mutatják.

15. ábra

A 2010 végén a legnagyobb nyitott pozíciókkal rendelkező székhely szerinti országcsoport banki követelései a fogadó országokkal szemben (USD, milliárd)

A saját és a fogadó ország bankrendszerei közötti kockázatátadás nem egyirányú folyamat, a kockázat ugyanis a székhely szerinti országból is elindulhat a fogadó ország felé. Az előbbiben fellépő tőke-, illetve likviditásproblémák hatással lehetnek arra a fogadó országra is, ahol az adott bankcsoportnak leánybankja vagy fiókja van.

Emellett ha az anyabankcsoport stratégiai változást hajt végre például a tőkeáttételek leépítésével, a hitelfeltételek szigorításával vagy kényszerértékesítéssel, ez kihathat a makrogazdaságra is.

Ez pedig azzal a reális veszéllyel járhat, hogy más uniós országokra is átgyűrűznek a negatív hatások, amennyiben a nagy devizahitel-állománnyal rendelkező országokban realizálódnak a hitel- és a finanszírozási kockázatok. A fertőzés kockázata az úgynevezett közös hitelező csatornáján (21) keresztül még akkor is nyomást gyakorolhat az egész unió pénzügyi stabilitására, ha a devizahitelezés a kelet-közép-európai országokban a legelterjedtebb.

Az ebből eredő kockázatok elemzéséből egyrészt az derül ki, hogy a regionális sokkok az egyes országokat többé-kevésbé homogén mértékben veszélyeztetik. Ez annak tudható be, hogy a kelet-közép-európai országok bankszektoraiban érintett külföldi bankcsoportok csak kevés uniós országot képviselnek. Vannak ugyanakkor olyan országok, például Csehország és Lengyelország, amelyek igen erős hatással lehetnek a közép-kelet-európai régióra, amennyiben a bankszektorukban realizálódnak a kockázatok. Végül mind az egyes országok regionális sokkokra való érzékenysége, mind egy-egy országnak a regionális fontossága 2010 negyedik negyedévében kismértékben esett az előző év azonos időszakához képest.

A piacok is a fertőzés további csatornái lehetnek, főleg azért, mert a befektetői „csordaszellem” tovább erősítheti a tendenciát. Ezt súlyosbíthatja, ha a devizahitelezés miatt egyes országok hasonlóan sérülékenyek, még ha az adósok és pénzügyi intézmények képességei országonként eltérőek is. Az egyik ország devizahitelezéséből származó kockázat realizálódása hatással lehet a többi olyan országra is, ahol a devizahitelezés elterjedt. Ilyenkor a befektetői megítélés lesz az árfolyam-volatilitás és a helyi piacokon tapasztalható likviditásszűke közvetítő csatornája.

II.4.1. Esettanulmányok a határon átgyűrűző hatásokról: Ausztria és Svédország

1. KERETES írás Osztrák tapasztalatok az osztrák bankok kelet-közép-európai országokban és a Független Államok Közösségében folytatott devizahitelezési tevékenységével kapcsolatban

Míg az osztrák bankok kelet-közép-európai országokban és a Független Államok Közösségében (FÁK) felvett kockázati pozíciói a válság alatt összességében ellenállónak bizonyultak, és támogatták az érintett országok felzárkózását, mind az osztrák pénzügyi szektor, mind az osztrák állam szempontjából begyűrűzési kockázatot jelentettek. A lehetséges begyűrűzési kockázatok egyik forrása a devizahitelezés. 2010 közepétől kezdve Ausztria legjelentősebb hat bankjának (22) az említett térségekbe kihelyezett devizahitel-állománya devizanem szerint kiigazítva némileg szűkült, majd 2010 végén 80 milliárd euro körül ingadozott. A devizaalapú hitel az érintett bankok leányintézményeinek a két térségbe irányuló teljes kihelyezésének átlagosan 47,5 %-át tette ki. Akárcsak az előző adatszolgáltatási időszakban, a devizaalapú hitelek átlagosan rosszabb minősítést kaptak, mint a helyi pénznemben nyújtott hitelek. A nem teljesítő devizahitelek aránya a két térségben átlagosan 15,9 %, azaz 2,5 százalékponttal magasabb volt, mint a teljes hitelállomány esetében. Annak ellenére, hogy jelentős fedezet állt rendelkezésre, a devizahitelek esetében mégis kevesebb kockázati céltartalékot képeztek.

A devizahitelezési kockázat másik forrása a devizaalapú finanszírozás iránti igény. Míg az euroalapú kölcsönöket viszonylag stabil forrásból vagy az érintett bankszektor eurobetét-állományából, vagy csoporton belüli forrástranszferrel finanszírozzák, a nem euróban denominált (elsősorban svájci frank alapú) hitelek esetében a finanszírozást kevésbé stabil forrásból, például a pénzpiacról vagy devizaswap ügyletekkel oldják meg. A válság legakutabb szakaszában emiatt az osztrák bankcsoportoknak a Svájci Nemzeti Bank által nyújtott EUR/CHF swapügyletekre kellett támaszkodniuk. Az osztrák bankok kelet-közép-európai és FÁK-beli leánybankjainak nyújtott csoporton belüli likviditásátcsoportosítás (2010 végén 44 milliárd euro) is fontos szerepet játszott, amit a két térség esetében átlagosan a betétállományhoz viszonyított 108,1 %-os (loan-to-deposit – LTD) hitelarány is mutat. Ugyanakkor a mutató mögött jelentős regionális eltérések vannak. Emiatt válság idején a csoporton belüli finanszírozás is a fertőzés csatornája lehet, amennyiben a központi bank nem tud a szokásosnál több likviditást biztosítani, ahogyan a legutóbbi válság alatt.

A két térségnek nyújtott devizaalapú hitelezés tehát egyrészt a megemelkedett hitelkockázat, másrészt pedig az elégséges devizaforrás iránti igényen keresztül okozhat káros begyűrűzést. A fertőzési kockázat azonban nem csak közvetlen úton terjed, hanem „információs” csatornákon is. 2009 első felében például az osztrák bankok kelet-közép-európai és FÁK-beli kockázati kitettségéből eredő bizonytalanság miatt az osztrák bankoknak az ötéves credit default swap (CDS) és az ötéves állami CDS hozamfelárai egyaránt jelentősen (több mint 450, illetve 250 bázisponttal) emelkedtek a német államkötvényekhez viszonyítva. Miután a befektetők jobban megértették a helyzetet, és a bécsi kezdeményezésnek köszönhetően sikerült elkerülni, hogy az európai uniós bankok összehangolatlanul leépítsék kelet-közép-európai és FÁK-beli országokban fennálló kitettségüket, az osztrák CDS-hozamfelárak ismét zuhanni kezdtek.

Az osztrák hatóságok, hogy csökkentsék a káros hatások átgyűrűzésének kockázatát, 2010 tavaszán a devizahitelezésről szóló iránymutatásokat bocsátottak ki az érintett két térségben működő osztrák bankok leányintézményei számára. A bankokat először is arra szólították fel, hogy ne nyújtsanak több kiemelten kockázatos devizahitelt. Emellett nemzetközi programokat is kezdeményeztek, amelyek a helyi devizapiacok megerősítését és a kelet-közép-európai országokba irányuló devizahitelezés újbóli felélénkülésének megakadályozását szolgálták.

A leányintézmények tőkehelyzetének folyamatos javulása is enyhíti a kockázatot, és mára már minden országban és térségben – néhol jelentősen is – meghaladja a minimális szabályozói követelményt.

2. KERETES írás Svéd tapasztalatok a svéd bankok balti országokba irányuló devizahitelezési tevékenységével kapcsolatban

Amikor a válság 2008-ban elérte a balti államokat, a térségben legnagyobb kockázatot vállaló két svéd bank, a SEB és a Swedbank, hamarosan rendszerstabilitási kockázatot jelentett Svédországban. Ennek elsősorban az volt az oka, hogy ezekben az országokban többnyire euróban denominált hiteleket helyeznek ki, ezért sok piaci szereplő attól félt, hogy a balti államok kénytelenek lesznek fizetőeszközüket leértékelni. Egy kontrol nélküli leértékelés viszont rendkívül nehéz helyzetbe hozta volna a balti államokban aktív svéd bankokat. A Sveriges Riksbank megítélése szerint bár a bankok nagy veszteséget szenvednek el, ennek mértéke kezelhető. Ugyanakkor mindez befolyásolhatja a bankok piaci finanszírozáshoz jutásának esélyeit.

Amikor a válság 2008 decemberében Lettországban is a tetőfokára hágott, és megindult a jelentős tőkekiáramlás, a Sveriges Riksbank és a Danmarks Nationalbank rövid idő alatt életbe lépő swapmegállapodást kötött a Latvijas Bankával. A megállapodásban szereplő 500 millió eurónak – amellyel elsősorban az első IMF- és EU-s pénzek befutásáig kívánták a lett devizatartalékhoz hozzájárulni – azonban csak egy részét hívták le.

A Riksbank Észtországot is támogatta, mégpedig amikor 2009 februárjában elővigyázatossági megállapodást kötött az Eesti Pankkal, amellyel rövid távon kívánták az észt nemzeti valutáfizetőeszközt támogatni. Az egyezményt azonban, amely lehetővé tette volna az Eesti Pank számára, hogy a valutatanács rendszer keretében likviditást nyújtson, nem aktivizálták.

A balti államok devizahitelezésének szereplői egyértelműen alábecsülték az árfolyamkockázatot. A válság alatt mindhárom ország az euro előszobájának számító ERM–II tagja volt, és egyoldalúan az euróhoz rögzítették valutáik árfolyamát vagy teljes rögzítés (Lettország) vagy pedig teljes valutatanácsi rendszer (Észtország és Litvánia) keretében. Emellett a szóban forgó országok hatóságainak eurobevezetési tervei és középárfolyam melletti erős elkötelezettségük azt a látszatot keltette, hogy ezek a hitelek nincsenek kitéve devizakockázatnak.

Jóllehet sem a „kemény” árfolyamrögzítést, sem a valutatanácsot nem kellett feladni egyik balti államban sem, a leértékelési kockázatnak jelentős hatása volt Svédország székhely szerinti (home) ország funkciójára. A svéd bankok balti országokban nyújtott devizahitelei ugyanis nagymértékben az anyabanki finanszírozáson alapultak. Mivel az anyabankok a leányvállalatok hitelportfóliójánál rövidebb lejáratú hiteleket bocsátottak ki a nemzetközi tőkepiacon, a balti leányintézményekhez kapcsolódó partnerkockázat mellett még refinanszírozási kockázattal is szembe kellett nézniük.

Mivel a magánbefektetők a válság alatt attól féltek, hogy a svéd bankok működéséből eredő hitelezési veszteség, valamint a svéd bankrendszerre gyakorolt hatás igen jelentős lesz, nem csak a balti államokhoz kapcsolódó finanszírozás, hanem a bankcsoportok nagybani finanszírozása is igen nagy nyomás alá került. Ez különösen igaz volt a devizában denominált nagybani banki finanszírozásra. A bankok finanszírozási problémája ugyanakkor a svéd állami szféra függő kötelezettségeinek emelkedéséhez is hozzájárult. Még ha a bankoknak fizetniük is kellett azért, hogy a Svéd Nemzeti Adósságiroda által biztosított állami garancia alapján hitelviszonyt megtestesítő értékpapírokat bocsáthassanak ki, a svéd kormány végül kezességet vállalt a balti államokban legnagyobb kockázatot vállaló Swedbank adósságának legnagyobb részéért. Ezenkívül a Riksbank és más központi bankok USD-hitelei is részben kiváltották a svéd bankcsoportok szokásos nagybani devizafinanszírozását. A rendkívüli hitellel a Riksbank támogatni kívánta a devizaalapú, nem svéd koronában nyújtott hitelezést. Az állami garanciaprogramban és a Riksbank partnereinek (a Svédországban működő bankok zöme) nyújtott USD-alapú hitelezés 2009 elején érte el csúcspontját, amikor is a fennálló devizaadósság-állomány 430 milliárd SEK-et tett ki, ami a svéd GDP-nek megközelítőleg 15 %-a. A balti államokba irányuló devizahitelezés hitelkockázata így finanszírozási kockázattá alakult, majd végső soron a svéd adófizetőkre hárult.

II.5. A tőkemegfelelési mutatók árfolyamváltozások miatti nagyobb volatilitása

Az árfolyamváltozások miatt a devizaeszközök, továbbá a tőkekövetelmény meghatározásához használt kockázattal súlyozott eszközök értéke volatilitást mutat. A bankok tőkéjét akkor is belföldi fizetőeszközben tartják, ha az anyaintézmény a tőkét devizában bocsátotta rendelkezésre. Ez ahhoz vezet, hogy az esetleges árfolyam-ingadozás a bankok tőkeigényét befolyásolja ugyan, viszont a tőkemennyiséget nem, tehát ha például leértékelődik a helyi fizetőeszköz, akkor romlik a tőkemegfelelési arány, illetve fordítva.

Ez a kockázat nem érinti azokat az országokat, ahol rögzített az árfolyamrendszer (amennyiben ez fenntartható). A rugalmas árfolyamrendszert működtető országokban a bankok sikeresen kezelték az ilyen típusú kockázatot, ami egyrészt annak köszönhető, hogy nagy tőkepufferrel rendelkeztek, másrészt pedig annak, hogy a nagymérvű devizaleértékelődés inkább a lakossági jelzáloghitel-piacon jellemző svájci frank és helyi pénznem kombinációkat jellemezte. Mivel a hitelállomány alacsony kockázati súlya miatt ez csak a tőkekövetelmény töredékét érintette, a bankok a pótlólagos tőkeigényt fedezni tudták a meglevő tőkepufferrel.

II.6. A monetáris politikai transzmissziós csatornák működésének hátráltatása

A devizahitelezés monetáris politikai transzmissziós mechanizmusra gyakorolt negatív hatása legalább négyféle lehet: a devizahitel-mozgás és a felhalmozódott devizahitel-állomány egyaránt hat a kamatcsatornára és az árfolyamcsatornára.

Több tanulmány szerint is az árfolyamcsatorna esetében a hazai pénznemben és a devizában denominált kölcsönök közötti helyettesíthetőség megzavarhatja a monetáris politikai transzmissziót. (23) A belföldi kamatemeléssel végrehajtott monetáris politikai szigorítás költségesebbé teszi a hazai pénznemben való hitelfelvételt. Mivel a devizahitelhez alacsonyabb kamaton lehet hozzájutni, a hazai pénznemben denominált hitelállomány lassabb növekedését a belföldi kölcsönfelvevők számára viszonylag vonzóbb devizaalapú hitelfelvétel növekedése ellensúlyozza. Ennek következtében ugyanakkor sérül a monetáris politikai transzmisszió kamatcsatornája.

A kamatcsatornára a felhalmozódott devizahitel-állomány is hatással lehet. Ha a gazdaságban levő hitelállomány hazai pénznemben van denominálva és változó kamatozású, akkor a monetáris politikai szigorítás csökkenti a hitelesek rendelkezésre álló jövedelmét, valamint a belföldi keresletet. Ha a devizahitelek aránya nagy, ez a hatás ennek megfelelően kisebb lesz.

A devizahitel-kihelyezés a monetáris politikai transzmisszió árfolyamcsatornájára is kihat. Ez a csatorna azonban veszíthet a hatékonyságából, ahogy az árfolyam változását erősen befolyásolja a globális pénzpiacon uralkodó hangulat. A bankok a devizafinanszírozást devizában denominált hitellé alakítják, amelyet gyakran hazai pénznemben fizetik ki. (24) A devizahitelezés gyors növekedése nyomást gyakorol a hazai fizetőeszköz árfolyamára, és felértékelődéshez vezethet. Monetáris politikai szigorítás idején tehát a devizahitelezés támogatja a monetáris transzmisszió árfolyamcsatornáját, mivel erősíti a helyi fizetőeszköz felértékelődését, amely a magasabb kamatlábakra reagáló tőkebeáramlás miatt lép fel. Ezenkívül a felértékelődés önmagát erősítő visszacsatolást idézhet elő, mivel a jövendőbeli kölcsönfelvevők könnyen úgy gondolhatják, hogy a felértékelési trend tartós lesz, ami tovább ösztönzi a devizában való hitelfelvételt.

Ezzel ellentétben monetáris politikai lazítás idején az új hitelesek jellemzően inkább a helyi valutában kínált kölcsönt választják. Ilyenkor enyhül a helyi valután a felértékelődési nyomás, ugyanakkor nincs leértékelési nyomás sem, mivel a hazai pénznemben folyó hitelezés a devizapiac szempontjából semleges. A devizahitel-kihelyezés tehát a monetáris transzmissziós mechanizmusban (valószínűleg aszimmetrikus) „zajt” okoz, növelve ezzel annak komplexitását.

Emellett a nagy devizahitel-állomány is rontja a transzmissziót az úgynevezett árfolyam-korlátozások révén, azaz a fizetőeszköz leértékelődéséből származó versenyképesség-növekedés pozitív hatását a negatív mérleghatások bizonyos mértékig ellensúlyozzák. A leértékelődésnek akár olyan következménye is lehet – különösen a feltörekvő gazdaságokban –, hogy a túlzott mértékű devizahitelezés miatt szűkül a gazdaság. (25) Ezért a devizában súlyosan eladósodott országok hatóságai sokszor folyamodnak gazdaságszűkítő politikához, hogy válság idején stabilizálják az árfolyamot, és így elkerüljék a mérleghatásokon keresztül a pénzügyi stabilitást érintő negatív következményeket. A szakirodalomban a leértékelődési nyomásra adott ilyen reakciót gyakran úgy nevezik, hogy a „lebegtetéstől való félelem” (fear of floating). (26) Megjegyzendő, hogy ez a gazdaságpolitika ex post még optimálisnak is bizonyulhat, mivel a monetáris szigorításból eredő kibocsátási veszteséget bőven ellensúlyozza, hogy sikerül elkerülni a negatív mérleghatások káros következményeit. Ex ante azonban a denominációs kitettség fokozódik, amennyiben a gazdasági szereplők számítanak erre a monetáris politikai reakcióra. (27)

A devizahitelezésről adatot gyűjtő huszonkét EU-s és feltörekvő országot tartalmazó minta (28) alapján igazolhatók a fenti összefüggések. Összességében megállapítható, hogy a jelentős devizaadósság-állománnyal bíró országoknak valamelyest meg volt kötve a kezük a válságra adott monetáris és árfolyam-politikai reakciók megválasztásában. Először is a nagy devizahitel-állománnyal jellemezhető országokban a hazai fizetőeszköz árfolyama nominálisan csak kisebb mértékben értékelődött le, ami az adott ország árfolyamrendszerének is betudható (lásd a 16). Mivel a tárgyidőszakban a legtöbb országban leértékelődési nyomás volt megfigyelhető, a fizetőeszközük védelmében fellépő jegybankok tartalékai megfogyatkoztak. Összességében ezek az országok több tartalékot veszítettek, mint azok, amelyekben nem állt fenn denominációs kitettség (lásd a 17. ábra Devizahitel és tartalékveszteség (minimális százalékos változás a 2008/7 és a 2009/6 közötti időszakban)). Meg kell említeni ugyanakkor, hogy a valutatanács rendszert működtető országoknak gyakorlatilag nincs önálló monetáris politikájuk (azaz nem befolyásolják a kamatlábat, a tartalékot és a pénzkínálatot). Azt is figyelembe kell vennünk, hogy a fizetőeszköz leértékelődése, a tartalékveszteség és a mérlegbeli összehangolatlanságok közötti korreláció még ennél is nagyobb lehet, ha az elemzésben a külfölddel szembeni kockázati kitettséget is figyelembe vesszük. (29)

16. ábra

Devizahitel és árfolyamváltozás (maximális százalékos változás a 2008/7 és a 2009/6 közötti időszakban)

17. ábra

Devizahitel és tartalékveszteség (minimális százalékos változás a 2008/7 és a 2009/6 közötti időszakban)

A válság alatt néhány országban – különösen ott, ahol jelentős volt a devizahitelezés aránya – a devizapiaci beavatkozás mellett kamatemelésre is szükség volt az árfolyam védelmében (lásd a 18). Mind a kamatemelés, mind a devizatartalék eladása szűkíti a pénzkínálat növekedését, ami a nagy devizahitel-állománnyal rendelkező országokban általában lelassult, sőt időnként negatív tartományba esett (lásd a 19. ábra Devizahitelek és pénzmennyiség (minimális százalékos változás a 2008/7 és a 2009/6 közötti időszakban)).

18. ábra

Devizahitelek és kamatlábak (maximális bázispontos változás a 2008/7 és a 2009/6 közötti időszakban)

19. ábra

Devizahitelek és pénzmennyiség (minimális százalékos változás a 2008/7 és a 2009/6 közötti időszakban)

II.7. A kockázatok realizálódásának valószínűsége és előfeltételei

A devizahitelezésből származó kockázatok például abban az esetben realizálódhatnak, ha hirtelen „megállás” következik be, amikor is a feltörekvő piacokról és a devizában jelentősen eladósodott EU-tagállamokból kiáramlik a tőke és leértékelődik az érintett ország fizetőeszköze. Ez a helyzet a devizahitelhez kapcsolódó hitelkockázat és esetleg a banki finanszírozási kockázat realizálódásával járhat. A hirtelen megállásnak nevezett helyzetet többek között kiválthatja egy feltörekvő gazdaságban tapasztalt eszközárzuhanás vagy rendszerszintű bankválság, a növekedési kilátások megváltozása, valamely fontos fejlett gazdaság irányadó kamatlábainak váratlan emelkedése, továbbá a befektetői kockázatkerülés erősödése.

Ami a kockázatok realizálódásának lefutását illeti, a devizahitelezésből eredő kockázat középtávú perspektívából jelent igazán problémát. Ugyanakkor egyes devizák – köztük elsősorban a svájci frank – közelmúltbeli további felértékelődése még jobban megemelte a hitelkockázati szintet azokban az országokban, amelyekben elterjedtebb a svájci frank alapú hitelezés.

A devizahitelhez kapcsolódó kockázatot tovább erősítheti, ha a kelet-közép-európai országok gazdasági fellendülése és a gazdasági helyzetükkel kapcsolatos pozitív várakozások nyomán ismét megnő a hitelkihelyezés üteme. Bijsterbosch and Dahlhaus tanulmánya (30) megvizsgál néhány olyan tényezőt, amelyek szerepet játszanak az úgynevezett hitel nélküli fellendülésben, ami azt jelenti, hogy keresleti és kínálati tényezők miatt a gazdaság élénkülését nem kíséri a hitelezés növekedése. A kelet-közép-európai országok egy csoportjának esetében a hitel nélküli növekedés becsült valószínűsége a régió gazdasági fellendülésével párhuzamos újbóli hitelnövekedést jelez, ami alól egyedül a balti államok kivételek, ahol a gazdaság élénkülése valószínűleg a hitelnövekedés támogatása nélkül valósul meg. Ezért a kelet-közép-európai országok mostani visszafogott hitelezési aktivitása nem tekinthető állandónak, és nem szabad megfeledkezni arról, hogy a túlzott devizahitelezés a közeljövőben is kockázati forrás lehet.

Megjegyzendő, hogy a devizahitelezési kockázatok realizálódásában szerepet játszó tényezők felsorolása korántsem teljes, hiszen például a világgazdasági élénkülés ütemének függvényében az elkövetkező negyedévekben változhat a helyzet. Bár a devizahitelezéshez kapcsolódó kockázatok kiújulásának valószínűsége országonként más és más, számos tényező hat a kiújulás irányába. A bankok által alkalmazott üzleti modellek és a feltörekvő gazdaságok alapvető jellemzői a közelmúlt válsága ellenére alapjában véve semmit sem változtak, ami a jövőben a devizahitelezési aktivitás felerősödéséhez vezethet.

Végül a kockázatok újbóli realizálódása az adott ország árfolyamrendszerének függvényében ugyancsak országonként eltérhet. A rugalmas árfolyamrendszerek esetén a piaci árfolyam-ingadozás azonnal kihat a kölcsönfelvevők hitelképességére. Míg a rugalmas árfolyamrendszer esetén ez a kockázat folyamatos, a valutatanács és a rögzített árfolyamrendszer esetében, amennyiben a horgonydevizában veszik fel a hitelt, a kockázat a fizetőeszköz esetleges egyszeri leértékeléséhez kapcsolódik, amelynek jelentős hatása lenne. Azok, akik a rögzített árfolyamrendszereket is kockázatosnak tekintik, ilyenkor is előrelátásra intenek, hiszen ezek a rendszerek összeomolhatnak, vagy erős leértékelésre kényszerülhetnek. Ilyen már a múltban is előfordult, aminek súlyos hatása volt a pénzügyi stabilitásra. Mindenesetre a kockázatok realizálódásának veszélye a valutatanácsi vagy rögzített árfolyamrendszerű országokban függ még az árfolyamrendszer stabilitásától, a fiskális politika következetességétől és az alkalmazott felügyeleti szabályok szigorúságától is.

III. ORSZÁGOS SZINTŰ GAZDASÁGPOLITIKAI INTÉZKEDÉSEK

III.1. Az intézkedések ország szerinti értékelése

Az EU-tagállamok hatóságai a devizahitelezés 2000 óta tapasztalható túlzott bővüléséből eredő kockázatok kezelésére számos gazdaságpolitikai intézkedést hoztak. Ezek zöme a 2007–2008-as időszakra tehető. 2010 után több országban is még több ilyen irányú, illetve még szigorúbb intézkedés született. A jellemzően csomagban, nem pedig egyenként bevezetett intézkedések figyelmeztetéseket, kötelező szabályokat és ajánlásokat testesítettek meg prudenciális, közigazgatási és monetáris politikai jelleggel.

Az intézkedések elemzése néhány hasonlóságot fed fel. Először is a rögzített árfolyamrendszerű országokban általában vagy nem nyúltak a devizahitelezéshez, vagy csak akkor, ha a hitelezés egészében véve volt túlzott mértékű. Ezekben az országokban általában abban a devizában nyújtották a hitelt, amelyhez az árfolyam rögzítve volt, ezért a devizahitelezés ellen tett intézkedéseket a piacok könnyen úgy értelmezték volna, hogy kétségessé vált, hogy az adott ország tartani tudja-e a rögzítést, és ez önbeteljesítő jóslatnak bizonyulhatott volna. Azokban az országokban ugyanakkor, ahol rugalmas árfolyamrendszert működtetnek, számos intézkedést hoztak a túlzott devizahitelezési aktivitás megfékezésére.

Másodszor az intézkedések egyaránt irányultak a devizahitelezés keresleti és kínálati oldalára. A keresletoldali intézkedések elsősorban az LTV- vagy a DTI-mutatók korlátozására és a hitelfelvételi jogosultság kritériumaira vonatkoztak. Ezekkel az eszközökkel legfőképpen a kölcsönfelvevők hitelképességét kívánták biztosítani, és sokszor csak azokat vették figyelembe, akik nem rendelkeztek fedezettel. A kínálati oldali intézkedések célja többnyire az volt, hogy a hitelintézet veszteségfedezeti képességét biztosítsák, más szóval, hogy legyen pótlólagos tőketartalék erre a célra. Míg a legtöbb esetben a túlzott devizahitelezés miatt nem keletkezett a bankoknál jelentős denominációs kitettség, mivel a finanszírozás is devizában folyt és nem fedezték pozícióikat swapügylettel, két országban a nyitott devizapozícióra limitet, illetve tőkekövetelményt szabtak meg. Magyarországon pedig 2010-ben betiltották a devizában való hitelnyújtást. (31) Az intézkedések összefoglalása az 1. táblázat A túlzott devizahitelezés visszafogására hozott intézkedések olvasható.

1. táblázat

A túlzott devizahitelezés visszafogására hozott intézkedések

Intézkedés Ország (év) (32) Devizahitelezésre vonatkozó figyelmeztetések LV (2007); HU (2004–2008); AT (2001) Átláthatósági és információs követelmények LV (2007 és 2011); AT (2006); PL (2006) Keresleti oldali tényezők Kölcsönfelvevőkkel szemben támasztott alkalmassági feltételek: fedezet vagy hitelképesség (33) AT (2008 és 2010); PL (2006) Devizahitel esetében szigorúbb LTV- vagy DTI-feltételek (mint hazai pénznemben nyújtott hitelek esetében) (33) HU (2010); PL (2010 és 2012); RO (2008) Kínálati oldali tényezők Magasabb kockázati súlyok, nagyobb tőkekövetelmény LV (2009); HU (2008) (34); PL (2008 és 2012); RO (2010) (35) Minimumstandardok a devizaalapú és a visszafizetési konstrukcióhoz rögzített „bullet” hitelekre (olyan kölcsön, amely esetében a tőkeösszeg csak az utolsó részletnél válik esedékessé) AT (2003) A fedezetlen kölcsönfelvevők esetében magasabb céltartalékolási együttható RO (2008) A fedezettel nem rendelkező kölcsönfelvevőknek nyújtott devizahitelnek a hitelintézet saját tőkéje 300 %-ára való korlátozása RO (2005–2007) A nyitott devizapozíciók vagy a hozzájuk rendelt tőkekövetelmény maximálása LV (1995); LT (2007); RO (2001) Differenciált minimális követelmények a kötelező tartalékra vonatkozóan RO (2004) A gyors hitelállomány-növekedést korlátozó intézkedések kiterjesztése a nem banki pénzügyi intézményekre RO (2006) Egyéb A fedezettel nem rendelkező kölcsönfelvevőknek nyújtott devizaalapú jelzáloghitelezés tiltása (36) HU (2010) A belföldi felügyeletek szabályozói arbitrázsának elkerülése IT (2007 és 2010); AT (2010) Forrás: nemzeti központi bankok, országos felügyeletek.

3. KERETES írás A bécsi kezdeményezés és példák a székhely szerinti ország és a fogadó ország közötti koordinációra

Az Európai Banki Koordináció Bécsi Kezdeményezése (EBCI) a köz- és a magánszféra számára 2009 januárjában létrehozott fórum, amely a pénzügyi válságra adott válaszul a feltörekvő európai gazdaságoknak kíván segítséget nyújtani a válságból eredő problémák kezelésében. A csoportosulás több nemzetközi pénzügyi intézményt (IMF, Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bank, Európai Beruházási Bank, Világbank), európai intézményt (Európai Bizottság, EKB mint megfigyelő), saját és fogadó országi központi bankot és felügyeleti szervet, valamint a feltörekvő európai gazdaságokban aktív legnagyobb nyugati bankcsoportokat tömöríti magában.

Az EBCI elmúlt két évben elért legfőbb eredményei hozzájárultak ahhoz, hogy a külföldi anyabankok továbbra is vállalják, hogy kielégítik kelet-európai leányintézményeik finanszírozási igényét, és a nyugati kormányzatok támogatási csomagjait kiterjesztették a kelet-európai leánybankokra is.

Az EBCI középtávú célja az, hogy a régióban a devizahitelezés problémáira a helyi fizetőeszközben fennálló megtakarítások és piacok fejlesztésével megoldást keressen. Ennek érdekében 2010 márciusában az állami és a magánszektor számára a helyi fizetőeszközök és a tőkepiacok fejlesztéséért felelős munkacsoportot hoztak létre. A munkacsoport a közelmúltban több ajánlást is megfogalmazott, és megállapította, hogy a gazdaságpolitikai erőfeszítéseket az egyes országok adottságainak figyelembevételével kell megtenni, ezenkívül szorosan össze kell hangolni a saját és a fogadó ország szempontjait, hogy ne keletkezzen szabályozói arbitrázs, és hogy az intézkedéseket a határon átnyúló hitelezéssel ne lehessen megkerülni.

Az EBCI már megfelelően be tudta tölteni a koordinátor szerepét, amikor 2010-ben osztrák részről két kezdeményezés is született az osztrák, valamint a kelet-közép-európai és a FÁK-beli devizahitelezés visszaszorítására.

Az első program a devizaalapú (elsősorban svájci frank alapú) hitelek csökkentésére irányult Ausztriában. Az Osztrák Pénzügyi Piaci Hatóság (FMA) 2010 márciusában minimumkövetelményeket fogadott el, amelyek egyrészt az ausztriai devizahitelezésre és devizában denominált hitelállomány kezelésére, másrészt pedig a fedezettel nem rendelkező osztrák háztartásoknak (fogyasztóknak) nyújtott visszafizetési konstrukciókhoz kapcsolt hitelekre vonatkoznak.

A Banca d’Italia támogatta a devizahitelezés visszafogására irányuló osztrák kezdeményezést, és amikor egy Ausztriában is aktív olasz bankcsoport belső minősítési, IRB-modelljét engedélyezte (néhány évvel az FMA által elfogadott minimumszabályok bevezetése előtt), egyértelműen arra szólította fel a pénzügyi közvetítőt, hogy tartózkodjon a szabályozói arbitrázstól azáltal, hogy a helyi portfólióban fennálló kockázati kitettséget az anyabank mérlegére csoportosítja át, illetve közvetlenül nyújt hitelt határon túlra. Ez a rendelkezés abból a szempontból is hasznosnak bizonyult, hogy megnehezítette az osztrák devizahitelezésre vonatkozó új FMA-szabályok megkerülését.

A második kezdeményezéssel, az Österreichische Nationalbank és az FMA által kiadott iránymutatásokkal az osztrák leánybankok hitelkockázati kitettségét kívánták csökkenteni Kelet-Közép-Európában és a FÁK-országokban. A legsürgetőbb problémák megoldása érdekében az említett országokban aktív osztrák bankokat felszólítják, hogy fedezet nélküli háztartások és a kis- és középvállalati szektor részére ne nyújtsanak több devizahitelt (euroalapú fogyasztási hitel pedig csak a legjobb hitelképességű kölcsönfelvevők részére adható). Az iránymutatások alapján azt is tervezik, hogy a háztartásoknak és a kis- és középvállalatoknak történő jelzáloghitelezést is országonként eltérő mértékben csökkentik, amit a fogadó ország felügyeleti szerveivel is összehangolnak.

A devizahitelezés kelet-közép-európai és FÁK-beli visszaszorításának szándékával összefüggésben az osztrák hatóságok közös álláspont kialakítására szólítják fel Belgium, Görögország, Franciaország és Olaszország felügyeleti szerveit (vagyis az érintett országokban aktív bankok országainak felügyeleteit).

A kezdeményezést támogató Banca d’Italia hangsúlyozza, hogy a terv csak a fogadó országok felügyeleti szerveinek egyetértésével valósítható meg, különös tekintettel az országaikat érintő devizahitelezés jelentőségének és kockázatosságának megítélésére.

Azonban amikor egy Kelet-Közép-Európában és a FÁK-országokban működő olasz bankcsoport 2011-ben IRB-modellt vezetett be, a Banca d’Italia felszólította, hogy az adott országokban levő leányintézményeknél is tiltsák be annak a lehetőségét, hogy a helyi kockázati pozíciókat az anyabanknál mutassák ki.

III.2. A gazdaságpolitikai intézkedések eredményességének értékelése

Az intézkedések sikere elsősorban a következő két tényezőtől függ: i. a devizahitelezési aktivitás mozgatórugói és ii. az intézkedések megkerülésének lehetősége.

A rendszerint a kockázatkezelés első lépcsőjeként alkalmazott figyelmeztetés nem bizonyult eredményesnek a túlzott mértékű devizahitelezés visszaszorításában. Ennek oka lehet a kockázat nem megfelelő felmérése (azaz a piaci szereplők és a hatóságok eltérően értékelik a kockázatot), de a legvalószínűbb ok a hibás ösztönzőkben keresendő. Erkölcsi kockázat forrása lehet ugyanis, hogy az intézmények számítanak az állami szféra támogatására, mivel tevékenységük olyan jelentős és széleskörű kockázattal jár, hogy a támogatás elmaradása további veszélyt jelentene a pénzügyi stabilitásra és a reálgazdaságra nézve. Ezenkívül a tevékenység folytatása továbbá egyes esetekben minden kockázatossága ellenére is racionális lehet. A külön-külön még racionálisnak tekinthető esetek összessége viszont aggregált szinten növeli a kockázatot, ami jogossá teszi a gazdaságpolitikai beavatkozást.

Az ajánlások esetében is elméletileg ugyanaz az ösztönzőkhöz kapcsolódó probléma játszik szerepet. Az egyes országok hatóságai ennek ellenére úgy ítélik meg, hogy – amennyiben nincs határon átnyúló arbitrázs – ajánlások megfogalmazásával sikerül visszafogniuk a devizahitelezést, vagy legalábbis javítani a kölcsönfelvevők minőségén.

Az olyan keresleti oldali intézkedések mint például az LTV- és DTI-mutatók még hatásosabbnak tűnnek a túlzott devizahitelezés és a kapcsolódó kockázatok kezelésében. (39) Fogyasztóvédelmi intézkedések szerepét is betöltik (tehát a fiókokra is kiterjeszthetők), ami korlátozza a szabályozói arbitrázst. A határon átnyúló közvetlen hitelezésre ugyanakkor az országos intézkedések hatálya sosem terjed ki. Mivel a kamatkülönbözet (keresleti oldali tényező) a devizahitelezés legfontosabb mozgatórugója, a keresletet célzó intézkedések általában jobb eredménnyel kecsegtetnek.

A kínálati oldali intézkedések hatásosságát nehezebb megítélni, mivel igen nehezen értékelhető, hogy például a magasabb kockázati díjak hogyan csökkentik a devizahitel-kínálatot.

Mindent egybevéve a megkerülés lehetősége miatt az eddig hozott intézkedések viszonylag szerény eredménnyel jártak, és idővel a hatásuk is gyengült, miközben a devizahitelezés erőteljes maradt.

IV. AZ ERKT AJÁNLÁSAI

SZAKPOLITIKAI CÉLKITŰZÉSEK

Az ERKT devizahitelezéssel kapcsolatos ajánlásainak megvitatásakor irányadó szakpolitikai célkitűzések a pénzügyi stabilitást övező, korábban feltárt kockázatok függvényei. Azok a kockázatok, amelyek esetében a rendszerszintűvé válás lehetőségével kell számolni, és amelyek emiatt különleges figyelmet igényelnek, a következők: a piaci kockázattal összefüggő hitelkockázat; a túlzott hitelállomány-növekedés; a finanszírozási és a likviditási kockázat. Az ajánlások célja ezért:

i. a hitelezési és piaci kockázatnak való kitettség behatárolása, ezáltal a pénzügyi rendszer ellenálló képességének növelése;

ii. a devizahitelezés túlzott növekedésének kordában tartása és az eszközárbuborékok kialakulásának megelőzése;

iii. a finanszírozási és a likviditási kockázat behatárolása, és ezáltal ezen átterjedési út legszűkebbre korlátozása.

Az eddigi tapasztalatok azonban arra is rámutattak, hogy a devizahitelezés aggasztó elharapódzásának egyik oka a kockázatok rossz beárazása volt. Éppen ezért az említett célkitűzéseken túlmenően ösztönzőket kell kidolgozni a devizahitelek kockázati árazásának javítására.

Végül ugyancsak megfontolandó, hogy az országos szinten eddig hozott intézkedéseket több-kevesebb mértékben aláásta a szabályozói arbitrázs. Ezért az uniós szintű ajánlásoknak uniós szintű koordináción kellene alapulniuk.

AZ AJÁNLÁSOK VÉGREHAJTÁSÁNAK ALAPELVEI

Az alábbiakban felsorolt szakpolitikai intézkedések javaslatcsomagként értelmezendők, amelyek minden indokolt esetben átültetendők a gyakorlatba. Noha konkrét javaslatokról van szó, az ajánlások alapelveket fogalmaznak meg, hiszen kidolgozóik tisztában vannak azzal, hogy a helyzet orvoslására nincs mindenkire egyformán alkalmazható recept. Nem rögzítik például számszerűen, hogy mikor beszélhetünk túlzott devizahitelezésről, mivel ez az érték országonként eltérő lehet.

Az ajánlások valamennyi tagállamra érvényesek. Mivel azonban a devizahitelezés elterjedtsége és pénzügyi rendszerbeli jelentősége tagállamonként más és más, amikor az ERKT a B–F. ajánlások gyakorlatba való átültetését vizsgálja, figyelembe veszi az arányosság elvét (vagyis a devizahitelezésnek az egyes tagállamokra gyakorolt eltérő rendszerszintű hatását), valamint minden egyes ajánlás célját és tartalmát is. Az ERKT éppen ezért különösen az azon címzettek által rendelkezésre bocsátott információkra fog hagyatkozni, akik a IV.2.3.2 pontban felsorolt mutatókat alkalmazhatják. Az arányosság elvének érvényesítése nem érintheti hátrányosan a devizahitelezés rendszeres és adekvát figyelemmel kísérését.

Az ajánlások a nemzeti központi bankokat sem akadályozhatják monetáris politikai megbízatásuk teljesítésében.

Amennyiben ez a kitétel értelmezhető, a megvitatott intézkedések csak a fedezettel – vagyis a természetes, illetve pénzügyi fedezettel – nem rendelkező kölcsönfelvevőkre vonatkoznak. Természetes fedezetről azon háztartások/nem pénzügyi vállalatok esetében beszélünk, amelyeknek keletkezik külföldi pénznemben jövedelmük (pl. hazautalások, exportbevétel révén). A pénzügyi fedezet fogalma pedig külföldi pénzügyi intézménnyel kötött szerződést feltételez. Akadnak azonban olyan kockázatokkal foglalkozó ajánlások is, amelyek függetlenek attól, hogy a kölcsönfelvevő rendelkezik-e fedezettel vagy sem. Ilyen például a likviditásról és a finanszírozásról szóló ajánlás.

Az ajánlásokban a devizahitelezés olyan hitelfelvételt jelent, amely a kölcsönfelvevő törvényes fizetőeszközétől eltérő pénznemben történik.

A fejezet további része az ERKT ajánlásait ismerteti. Minden egyes ajánlást a következő szempontok szerint vizsgál:

1. az ajánlást megalapozó közgazdasági elméleti megfontolások;

2. értékelés az előnyök és hátrányok figyelembe vételével;

3. konkrét utólagos intézkedések;

4. szükség esetén a jogi környezet.

E jelentés alapvetése, hogy bár a túlzott devizahitelezés rendszerszintű kockázatokat rejt magában, mégsem léteznek olyan makroprudenciális politikai intézkedések, amelyek természetüknél fogva kiküszöbölik ezeket. Az ajánlások célja ezen makroprudenciális kockázatok kezelése olyan jelenleg rendelkezésre álló eszközök segítségével, amelyek a túlhajtott devizahitelezés gyökerére vagy a probléma valamely összetevőjére összpontosítanak.

VALAMENNYI AJÁNLÁS ESETÉBEN VÉGREHAJTANDÓ UTÓLAGOS INTÉZKEDÉSEK

Az ajánlások címzettjeinek:

— meg kell határozniuk, és le kell írniuk az összes ajánlásra reagálva meghozott összes intézkedést (beleértve az azokhoz rendelt menetrendet és az azokat megalapozó lényegi megfontolásokat);

— minden egyes ajánlás esetében részletesen le kell írniuk, hogy a végrehajtott intézkedések mennyiben szolgálják a kitűzött célokat, figyelembe véve a megfelelési kritériumokat;

— amennyiben ez esetükben értelmezhető, részletesen meg kell indokolniuk, hogy miért nem hajtottak végre egy ajánlott intézkedést, illetve miért tértek el bármilyen más módon az ajánlásban megfogalmazottaktól.

Az 1092/2010/EU rendelet (40) 17. cikkének (1) bekezdésében rögzítettek szerint a választ az ERKT-hoz és az Európai Unió Tanácsához kell eljuttatni. Amennyiben a válasz a nemzeti felügyeleti hatóságtól érkezik, az ERKT az Európai Bankhatóságot (European Banking Authority – EBA) is tájékoztatja (a titoktartási szabályok betartása mellett).

HITELKOCKÁZAT, PIACI KOCKÁZAT

IV.1. A. ajánlás – A kölcsönfelvevők kockázattudatossága

A nemzeti felügyeleti hatóságoknak és a tagállamoknak ajánlott:

1. a pénzügyi intézmények számára annak előírása, hogy a kölcsönfelvevőket megfelelően tájékoztassák a devizahitelezéssel járó kockázatokról. A tájékoztatásnak elegendőnek kell lennie ahhoz, hogy a kölcsönfelvevők tájékozott és megalapozott döntéseket hozhassanak, és ki kell terjednie legalább a kölcsönfelvevő lakóhelye szerinti tagállam fizetőeszköze súlyos leértékelődésének és a külföldi kamatlábak emelkedésének a törlesztőrészletekre gyakorolt hatására;

2. a pénzügyi intézmények arra való ösztönzése, hogy az ügyfelek részére kínáljanak hazai fizetőeszközben denominált kölcsönöket ugyanazokra a célokra, mint amelyekre devizahiteleket kínálnak, valamint az árfolyamkockázat fedezésére szolgáló pénzügyi eszközöket is.

IV.1.1. Közgazdasági megfontolások

Az ajánlás mögött számos elméleti megfontolás húzódik. Prudenciális gazdaságpolitikai szempontból: a hitelező és a kölcsönfelvevő közötti információs aszimmetria feloldása enyhítheti a pénzügyi stabilitási aggodalmakat. Ha az ügyfelek elegendő információt kapnak a hiteltermékekről, csökken a kontraszelekció és a hitelkockázat, mivel a „rossz”, illetve tájékozatlan kölcsönfelvevők nagyobb valószínűséggel döntenek a devizahitel mellett. Monetáris politikai szempontból: ha az ügyfelek kielégítő információkat kapnak, csökkennek a piaci súrlódások, amelyek komolyan akadályozhatják a banki hitelezést és a szélesebb értelemben vett hiteltranszmissziós csatorna működését. Fogyasztóvédelmi szempontból: a részletes és átlátható információk, valamint az egységes szabályok a megfontolt döntéshozatal alapfeltételei.

IV.1.2. Értékelés: előnyök és hátrányok

Az ajánlásból fakadó előnyök :

a. Javul a kockázattudatosság. Amennyiben kellő információk állnak rendelkezésre a devizahitelezés kockázatairól (pl. árfolyamkockázat, monetáris szigorítás az adott devizát kibocsátó országban stb.), a fedezettel nem rendelkező kölcsönfelvevők könnyebben megérthetik, hogy a devizahitelezés korántsem mentes a kockázatoktól. (41)

b. Előfordulhat, hogy néhány, a vállalt kockázatokkal kapcsolatban alaposabban tájékozott devizahiteles internalizálja a devizahitelezés kockázatait, vagyis i. visszafogja fogyasztását az erős devizaárfolyammal jellemezhető időszakban; ii. inkább hazai fizetőeszközben vesz fel hitelt. Mindez végső soron időben kisimíthatja a kölcsönfelvevők jövedelmét, csökkentheti a bedőlt hitelek számát, és ezáltal a veszteségeket.

c. Jobban enyhíthetők a kockázatok. A kockázattudatosság a túlzott tehervállalás elkerülésére, illetve (például a munkanélkülivé válás kockázata vagy árfolyam-ingadozás elleni) hitelbiztosítás kötésére ösztönözheti a kölcsönfelvevőket, ami ugyanakkor pluszköltségekkel jár.

d. Korlátozottabb az ügyfélmegtévesztés lehetősége, helyettesíthetőbbek a hitelek. Ha több az információ, javul az ügyfelek kiszolgálása, mivel a banki ügyintézőnek ismertetnie kell a devizahitelezéssel járó kockázatokat, aminek köszönhetően nehezebben érvényesíthet agresszív marketingstratégiát. Ha a pénzügyi intézményeket arra kötelezik, hogy ugyanarra a célra helyi fizetőeszközben is tegyenek elérhetővé hiteleket, helyettesíthetőbbé válnak a (hazai pénznemben, illetve a devizában nyújtott) hiteltermékek, így élénkül a verseny, aminek a kölcsönfelvevők élvezik a hasznát.

Az ajánlásból fakadnak azonban hátrányok is:

e. A hitelek helyettesíthetősége nem tökéletes. Amennyiben a devizahitelek csak részben helyettesíthetőek hazai fizetőeszközben felvett hitelekkel (például finanszírozási problémák miatt), illetve a devizahitelek kamatlába a hazai fizetőeszközben kihelyezett hitelekéhez képest alacsonyabb és aktuálisan kevésbé ingadozó az üzleti ciklus alatt, felléphetnek bizonyos kibocsátási költségek. (42)

f. Megfelelési költségek: a pénzügyi intézmények szempontjából például a szükséges dokumentáció elkészítésére, valamint az ügyfeleknek a devizahitel-felvétel kockázataival kapcsolatos felvilágosítására fordított idő költsége; a nemzeti felügyeleti hatóságok szempontjából az iránymutatások kidolgozásának és módosításának költsége.

IV.1.3. Utólagos intézkedések

IV.1.3.1. Határidők

A címzettek két lépésben, első alkalommal 2012. június 30-ig, második alkalommal 2012. december 31-ig kötelesek beszámolni az ERKT-nak az ajánlás végrehajtását célzó intézkedéseikről.

IV.1.3.2. Megfelelési kritériumok

Az A. ajánláshoz az alábbi megfelelési kritériumok tartoznak:

— Azoknak a címzetteknek, akik már dolgoztak ki iránymutatásokat az ajánlásban megfogalmazott kérdésekre vonatkozóan: a. meg kell vizsgálniuk, hogy szükség van-e az iránymutatások módosítására, mégpedig arra figyelemmel, hogy mi a teendőjük az ilyen iránymutatásokkal egyelőre nem rendelkező érintetteknek; b. módosítaniuk kell a már meglévő iránymutatásaikat, amennyiben úgy ítélik meg, hogy azok nincsenek teljes összhangban az A. ajánlással.

— Azoknak a címzetteknek, akik még nem rendelkeznek ilyen iránymutatásokkal: c. ezeket ki kell dolgozniuk, és közzé kell tenniük. d. Az iránymutatásoknak legalább a következőket tartalmazniuk kell: i. mely pénzügyi intézmények kötelesek kimutatni a hazai fizetőeszköz komoly leértékelődésének a törlesztőrészletekre gyakorolt hatását; ii. mely pénzügyi intézmények kötelesek kimutatni a hazai fizetőeszköz komoly leértékelődésének, valamint a külföldi kamatlábak emelkedésének a törlesztőrészletekre gyakorolt együttes hatását.

— Valamennyi címzettnek: e. meg kell vizsgálnia, hogy a pénzügyi intézményeknél léteznek-e a devizahitelekkel egyenértékű hitelek hazai fizetőeszközben.

IV.1.3.3. Tájékoztatás az utólagos intézkedésekről

A tájékoztatásnak valamennyi megfelelési kritériumra ki kell térnie. A tagállamok a nemzeti felügyeleti hatóságokon keresztül is beszámolhatnak.

Az első, 2012. június 30-án esedékes jelentésnek az alábbiakat kell tartalmaznia:

— Azon címzettek esetében, akik már dolgoztak ki iránymutatásokat: a. a korábban elfogadott iránymutatások; b. annak vizsgálata, hogy a megfelelési kritériumokra figyelemmel szükség van-e a meglévő iránymutatások módosítására;

— Azon címzetteknek, akik még nem rendelkeznek ilyen iránymutatásokkal: c. nem kell jelentést készíteniük.

A második, 2012. december 31-én esedékes jelentésnek az alábbiakat kell tartalmaznia:

— Azon címzettek esetében, akik már dolgoztak ki iránymutatásokat: d. a módosított iránymutatások, amennyiben a címzettek úgy ítélték meg, hogy a korábban elfogadott iránymutatások módosításra szorulnak.

— Azon címzettek esetében, akik még nem rendelkeznek ilyen iránymutatásokkal: e. az ezen ajánlás nyomán kidolgozott iránymutatások.

— Valamennyi címzett esetében: f. annak vizsgálatát, hogy a pénzügyi intézményeknél léteznek-e a devizahitelekkel egyenértékű hitelek hazai fizetőeszközben. Ennek megerősítésére célszerű például a beszámolóhoz helyszíni ellenőrzésekről készült jelentéseket csatolni.

IV.1.4. Illeszkedés az Unió jogi keretrendszerébe

Az ERKT nagyra értékeli és üdvözli az Európai Parlament és a Tanács lakóingatlanokhoz kapcsolódó hitelmegállapodásokról szóló irányelvre irányuló javaslatát, amely konkrét rendelkezéseket tartalmaz a devizahitelezésre és a fogyasztóvédelemre vonatkozóan. (43) A javaslat azzal számol, hogy a tagállamoknak az irányelv elfogadását követően két éven belül sikerül átültetniük a rendelkezéseket nemzeti jogrendjükbe. A Parlamentnek az irányelvvel kapcsolatos jelentéstervezetében egyéb utalások is találhatók a devizahitelezésre, nevezetesen a devizahitelek átválthatóságának lehetőségére. (44)

A jogszabály ugyanakkor a testület megítélése szerint mit sem változtat az ajánlás érvényességén, mivel utóbbi a lakóingatlanokénál szélesebb kört érint. Ezenkívül szigorúbb is, hiszen konkrétan nevesíti a „kölcsönfelvevő lakóhelye szerinti tagállam fizetőeszköze súlyos leértékelődésének és a külföldi kamatláb emelkedésének a törlesztőrészletre gyakorolt hatását”, továbbá rendelkezik a devizahitelek és a hazai pénznemben kihelyezett hitelek helyettesíthetőségéről is.

IV.2. B. ajánlás – A kölcsönfelvevők hitelképessége

A nemzeti felügyeleti hatóságoknak ajánlott:

1. a devizahitelezés szintjének és a nem pénzügyi magánszektor denominációs kitettségének figyelemmel kísérése, valamint a devizahitelezés kordában tartására szolgáló intézkedések elfogadása;

2. devizahitel kizárólag olyan kölcsönfelvevőknek való odaítélése, akik – a kölcsön törlesztési rendjét, illetve a kölcsönfelvevő kedvezőtlen árfolyam- és devizakamatláb-sokkhatásoknak való ellenállási képességét figyelembe véve – igazolják hitelképességüket;

3. szigorúbb biztosítási előírások – így jövedelemarányos adósságszolgálati és hitelfedezeti ráták – meghatározásának megfontolása.

IV.2.1. Közgazdasági megfontolások

Az intézkedés célja a pénzügyi rendszer ellenálló képességének növelése az árfolyamot érintő olyan negatív eseményekkel szemben, amelyek a kölcsönfelvevő fizetőképességét befolyásolják. Az ajánlás értelmében a kölcsönfelvevőnek már a szerződéskötéskor, sőt a szerződés teljes hatálya alatt folyamatosan bizonyítania kell hitelképességét, ami a devizahitelek számának és volumenének csökkenését vonja maga után.

Ezenkívül a hitelfedezeti ráta (LTV) és a jövedelemhez viszonyított adósságszolgálat (DTI) is segít kategóriákba sorolni a kölcsönfelvevőket: a hitelezők attól ellenére is korlátozhatják a további hitelösszeg folyósítását, hogy a kölcsönfelvevő hajlandó kifizetni a hitel árát (vagyis a kamatot).

IV.2.2. Értékelés: előnyök és hátrányok

Az ajánlásból fakadó előnyök :

a. A várakozások szerint a túlzott devizahitelezés visszaszorításának ez a leghatékonyabb eszköze.

b. Konjunkturális fellendülés és devizafelértékelődése idején a pénzügyi intézmények gazdaságpolitikai kontroll mellett kevesebb profitot termelnek, mivel egyre kevesebb kockázatos üzletet kötnek. A konjunktúraciklus egyéb szakaszaiban azonban a hatás az ellenkezőjébe fordulhat, így az intézkedés hozzájárulhat a hitelciklusok kisimításához. (45) Az LTV-ráták megvédik a bankokat a túlzott kockázatvállalástól, mivel nemteljesítés esetén csökkentik a bank veszteségeit (alacsonyabb a nemteljesítés esetén várható veszteség [loss-given-default – LGD]). (46) A DTI-ráták megvédik a kölcsönfelvevőket a túlzott eladósodás, valamint a felelőtlen nyitó/záró hitelpozícióból adódó tranzakciós költségek ellen (kevesebb nemteljesítés).

c. Mivel a jövedelem és a fedezet minimális szintjét szabályok rögzítenék, a pénzügyi intézmények alacsonyabb hitelkockázatot vállalnának (kiválogatnák a legjobb kölcsönfelvevőket). Ez azt jelentené, hogy a devizahitelezéshez kötődő váratlan veszteségek finanszírozására elkülönített tőke egy részét más, rentábilisabb ügyletekre fordíthatnák.

d. A nem pénzügyi magánszektor denominációs kitettsége kizárólag azt az ügyfélkört érinti, amely az árfolyamot érintő negatív eseményekkel szemben a legellenállóbb. A hitelek elbírálásának szigorodása révén a bankok devizahitel-portfólióját egy-egy kedvezőtlen árfolyamváltozás kevésbé rázná meg.

e. A számszerűsített DTI- és LTV-ráták bevezetése a hitelbírálat szigorodását szolgáló olyan átlátható intézkedés, amely minden hitelezőre és jogrendszerre egyform