HU Az Európai Unió Hivatalos Lapja L 351/68

A BIZOTTSÁG (EU) 2016/2327 HATÁROZATA

(2016. július 5.)

A Belgium által végrehajtott, a brüsszeli IRIS közkórházak állami finanszírozására vonatkozó SA.19864 – 2014/C (korábbi 2009/NN54) állami támogatásról

(Az értesítés a C(2016) 4051. számú dokumentummal történt)

(Csak a francia és a holland nyelvű változat hiteles)

(EGT-vonatkozású szöveg)

AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,

tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 108. cikke (2) bekezdésének első albekezdésére (1),

tekintettel az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásra és különösen annak 62. cikke (1) bekezdése a) pontjára,

miután felkérte az érdekelt feleket, hogy a fent említett rendelkezéseknek (2) megfelelően nyújtsák be észrevételeiket, és tekintettel ezen észrevételekre,

mivel:

1. ELJÁRÁS

(1) A 2005. szeptember 7-i és 2005. szeptember 12-én nyilvántartásba vett, valamint a 2005. október 17-i és 2005. október 19-én nyilvántartásba vett levéllel a Bizottság a belga állam elleni panaszt kapott, egy állítólag 1995 óta öt általános közkórháznak (3) (a továbbiakban: IRIS-H) (4) nyújtott jogellenes és összeegyeztethetetlen támogatásról, amely kórházak Brüsszel főváros régiójának IRIS (5) hálózatához (a továbbiakban: IRIS) tartoznak. A panaszt két, magánjog hatálya alá tartozó jogi személyek által irányított kórházakat képviselő szervezet (azaz a Coordination bruxelloise d'institutions sociale et de santé (CBI) és az Association bruxelloise des institutions de soins privées (ABISP)) (a továbbiakban: magánkórházak) és egyénileg több olyan kórház is benyújtotta, amelyek e szervezetek tagjai. (6)

(2) A panasz az érvek következő csoportjaira összpontosított: i. azon konkrét közszolgálati kötelezettségek meghatározásának és a megbízásnak a hiánya vagy pontatlansága, amelyeket csak az IRIS-H kapott, de a brüsszeli magánkórházak nem; ii. az IRIS-H veszteségeinek hatóságok általi ellentételezése, iii. az IRIS-H közszolgálati kötelezettségei költségeinek túlkompenzációja a Fonds Régional Bruxellois de Refinancement des Trésoreries Communales révén, iv. az IRIS-H közfinanszírozása átláthatóságának hiánya, és végül v. az IRIS-H nem kórházi tevékenységeinek keresztfinanszírozása a kórházi feladatok ellátásáért kapott állami ellentételezés révén. (7)

(3) Miután a belga hatóságok további információkat nyújtottak be, a szolgálatok 2008. január 10-i levelükben tájékoztatták a panaszosokat a panaszra vonatkozó előzetes véleményükről (8), és felkérték a panaszosokat új információk benyújtására, amely lehetővé teszi a panasz előzetes értékelésének újbóli vizsgálatát, és ha azok benyújtását elmulasztják, a panaszt visszavontnak tekintik. A panaszos válaszát követően a szolgálatok 2008. április 10-i levelükben megerősítették előzetes értékelésüket.

(4) Később a panaszosok tájékoztatták a Bizottságot arról a tényről, hogy megsemmisítési keresetet nyújtottak be az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságához (2009. december 1-jétől az Európai Unió Törvényszéke, a továbbiakban: a Törvényszék) az általuk a Bizottság határozatának tekintett, 2008. január 10-i levéllel szemben. (9) Ezen túlmenően a panaszosok 2008. június 20-án kérelmet nyújtottak be a szolgálatok 2008. április 10-i levelének megsemmisítése iránt. (10) A Törvényszék mindkét bírósági eljárást felfüggesztette 2009. október 31-ig, a Bizottság által benyújtott azon tájékoztatás alapján, hogy a 659/1999/EK tanácsi rendelet szerinti határozatot kíván elfogadni. (11) Az említett határozat elfogadásának céljából a szolgálatok további információkat kértek a belga hatóságoktól és a panaszostól is.

(5) A Bizottság 2009. október 28-i határozatában (12) (a továbbiakban: a Bizottság 2009. évi határozata, lásd még a 4.1. pontot), úgy döntött, hogy nem emel kifogást a Brüsszel főváros régiójában az IRIS-hálózat közkórházainak finanszírozására nyújtott támogatás ellen, mivel a szóban forgó finanszírozást a közös piaccal összeegyeztethetőnek ítélte a 2005/842/EK bizottsági határozatban (13) (a továbbiakban: az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokról szóló 2005. évi határozat) meghatározott feltételek szerint, és közvetlenül az EK-Szerződés 86. cikkének (2) bekezdésével (jelenleg az EUMSZ 106. cikkének (2) bekezdése) az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokról szóló 2005. évi határozat 2005. december 19-én történt hatálybalépése előtti megbízások esetében.

(6) Ezt követően a panaszosok megsemmisítési keresetet indítottak az említett bizottsági határozat ellen a Törvényszéken. A Törvényszék a T-137/10. sz. ügyben (14)2012. november 7-én hozott ítéletével megsemmisítette a Bizottság határozatát (lásd még a 4.2. pontot), megállapítva, hogy a határozat meghozatalakor a panaszosok eljárási jogai sérültek. A Törvényszék megállapította különösen, hogy a Bizottságnak kétségei kellett volna legyenek a szóban forgó intézkedések belső piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, figyelemmel a panaszosok összeegyeztethetőség tekintetében felvonultatott érvelésére. A Törvényszék ezért megállapította, hogy a Bizottság köteles lett volna megindítani a hivatalos vizsgálati eljárást annak érdekében, hogy beszerezze a szóban forgó összes támogatási intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségének ellenőrzése szempontjából releváns valamennyi adatot, valamint lehetővé tegye a panaszosoknak és az egyéb érdekelt feleknek, hogy az említett eljárás kapcsán megtegyék észrevételeiket. (15)

(7) A Bizottság 2014. október 1-jén kelt levelében értesítette Belgiumot azon határozatáról, hogy a brüsszeli IRIS közkórházak javára végrehajtott állami finanszírozási intézkedések tekintetében megindítja az EUMSZ 108. cikkének (2) bekezdésében előírt eljárást.

(8) Az eljárás megindításáról szóló bizottsági határozatot (a továbbiakban: az eljárást megindító határozat) közzétették az Európai Unió Hivatalos Lapjában (16). A Bizottság felkérte az érdekelteket az intézkedésekkel kapcsolatos észrevételeik megtételére.

(9) A belga hatóságok 2014. október 22-i levelükben az eljárás megindításáról szóló határozatra vonatkozó észrevételeik benyújtására rendelkezésre álló határidő meghosszabbítását kérték, amelyet a Bizottság 2014. október 23-i levelében jóváhagyott. A 2014. december 1-jei e-mailben a határidő további meghosszabbítását kérték, amelyet a 2014. december 2-i levelében jóváhagyott. A Belga Királyság 2014. december 16-i levelében benyújtotta észrevételeit az eljárás megindításáról szóló határozattal kapcsolatban.

(10) A Bizottság 2014. december 15-én, 2015. január 5-én és 2015. január 9-én észrevételeket kapott érdekelt felektől (lásd az 5. pontot). A Bizottság 2015. február 13-i és 20-i levelében továbbította ezeket az észrevételeket Belgiumnak, amely lehetőséget kapott a válaszadásra. Belgium észrevételei a 2015. március 13-i, 2015. március 17-én iktatott levélben érkeztek meg.

(11) A Bizottság ennek alapján újraértékelte az ügyet és egyes elemeit eltérően értékelte a megsemmisített 2009. évi bizottsági határozatban szereplő értékeléshez képest.

2. HÁTTÉR

(12) Az IRIS-H összetett és különféle hatóságok által formált jogalkotási és szabályozói környezetben működik. A kapott állami finanszírozás esetében az állami támogatási szabályok betartásának átfogó értékeléséhez először röviden ismertetni kell az IRIS-H-ra vonatkozó jogszabályi és szabályozói keretet. Ez az ismertetés a Loi CPAS-ba való bevezetést (ennek alapján jött létre az IRIS-H), az IRIS-H létrejöttének rövid összefoglalóját, az IRIS-H működését szabályozó jogalkotási és egyéb dokumentumok áttekintését, az IRIS-H főbb tevékenységeinek rövid áttekintését, illetve a különféle vonatkozó finanszírozási mechanizmusok számbavételét öleli fel.

2.1. A szociális támogatáshoz való jog és a Loi CPAS

(13) Belgiumban a szociális támogatáshoz való jog alkotmányos jog. A belga alkotmány 23. cikke előírja különösen: „Mindenkinek joga van arra, hogy életét emberi méltósággal élje. Ebből a célból a 134. cikkben említett rendelet vagy szabály a vonatkozó kötelezettségeket figyelembe véve garantálja a gazdasági, szociális és kulturális jogokat, és meghatározza gyakorlásuk feltételeit. E jogok körébe tartozik többek között: […] 2o a szociális biztonsághoz, egészségügyi ellátáshoz, valamint a szociális, orvosi és jogi segítségnyújtáshoz való jog.”

(14) A polgárok szociális támogatáshoz való tényleges hozzáférését elsősorban az 1976. július 8-i alkotmányos törvény (17) (a továbbiakban: Loi CPAS) szabályozza, amely létrehozta a Centres Publics d'Action Sociale-t (a továbbiakban: CPAS). A CPAS jogi személyiséggel rendelkező állami szerv, és minden belga önkormányzatban jelen van. A CPAS-t igazgatóság irányítja, amelynek tagjait az adott önkormányzat önkormányzati tanácsa választja. A Loi CPAS 1. cikke értelmében: „Minden embernek joga van a szociális támogatáshoz. A támogatás célja annak lehetővé tétele, hogy életét mindenki emberi méltósággal élhesse. Az említett támogatás nyújtására CPAS-t kell létrehozni az ebben a törvényben megállapított feltételeknek megfelelően.”

(15) A gyakorlatban a CPAS olyan személyeknek nyújt szociális támogatást, akik nem rendelkeznek a méltóságteljes élethez szükséges forrásokkal, és akik a szociális biztonság egyéb formáira (pl. munkanélküli ellátások) nem jogosultak. Ebben az összefüggésben a Loi CPAS 57. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a CPAS feladata az, hogy magánszemélyeknek és családoknak nyújtsa a közösséget terhelő segítséget, amelyet a következő módon ír le: „A CPAS nem csupán a tünetek enyhítésére szolgáló vagy gyógyító, hanem a megelőzést szolgáló segítségről is gondoskodik. Ösztönzi az igénybevevők társadalmi részvételét. A segítség lehet anyagi, szociális, orvosi, orvosi-szociális vagy pszichológiai.”

(16) Noha minden egyes CPAS-t terheli a magánszemélyeknek és családoknak a szociális támogatás nyújtásának kötelezettsége, van bizonyos mérlegelési jogköre abban, hogy a segítségnyújtás miként történik. Pontosabban a CPAS az említett segítséget nyújthatja: — saját maga, közvetlenül, — vagy, „szükség szerint és adott esetben meglévő rendszer keretében” (lásd még a (19) preambulumbekezdést), az általa (a Loi CPAS 60. cikkének (6) bekezdése, 79. és 118. cikke alapján) létrehozott intézményeken és szolgáltatásokon keresztül, amely esetben az, hogy a CPAS valamely intézményt vagy szolgáltatást hoz létre, szükségszerűen meghatározza annak rendeltetését is; ezt követően a CPAS részéről az intézményre vagy szolgáltatásra bízott minden szociális kötelezettség teljesítése ezzel a rendeltetéssel összhangban történik, — vagy pedig olyan intézményeken vagy szolgáltatásokon keresztül, amelyekkel együttműködik (a Loi CPAS 61. cikke), amely esetben az adott intézményeket vagy szolgáltatásokat: — vagy maga a CPAS hozza létre (lásd az előző alpontot), — vagy egy harmadik személy, amely aztán dönt intézményének rendeltetéséről.

(17) A két utóbbi esetben a CPAS szociális támogatási kötelezettségét (annak egy részét) delegálja, de kizárólag olyan mértékben, amennyiben az összeegyeztethető az együttműködő intézmény rendeltetésével. Egyfelől, ha az intézményt a CPAS hozza létre, rendeltetését is az fogja szabályozni. Másfelől a teljes mértékben harmadik személy által létrehozott intézmény esetében az együttműködést az intézmény rendeltetése határolja be.

(18) A CPAS-t anyagi, szociális, orvosi, orvosi-szociális vagy pszichológiai szociális támogatás nyújtására terhelő kötelezettség attól függetlenül változatlan, hogy a segítséget közvetlenül vagy általa létrehozott intézmény révén vagy közreműködő intézménnyel együtt nyújtja-e. A Loi CPAS 57. cikke minden esetre előírja a CPAS számára (egyedül) a segítségnyújtási kötelezettséget. A hatáskör-átruházás minden formája e kötelezettség gyakorlási konstrukciója, és nem mentesíti a CPAS-t annak biztosítása alól, hogy kötelezettségét – folyamatosan – teljesítse.

(19) A Loi CPAS 60. cikkének (6) bekezdése fekteti le az akkor érvényesülő követelményeket, amikor a CPAS intézményt vagy szolgáltatást (például egy kórházat) kíván létesíteni a CPAS szociális támogatás nyújtásából álló feladatának (vagy egy részének) ellátására: „A CPAS szükség szerint és adott esetben meglévő rendszer keretében szociális, gyógyító és megelőző létesítményeket és szolgáltatásokat hoz létre, fejleszt és kezel. A létesítmények vagy szolgáltatások létrehozása vagy fejlesztése szükségességének az önkormányzat, illetve a régió szükségleteit és a már létező hasonló létesítmények és szolgáltatások értékelését, működésük ismertetését, az önköltségi ár és a kapcsolódó költségek pontos értékelését, és lehetőség szerint a hasonló létesítményekkel és szolgáltatásokkal való összehasonlítást lehetővé tevő információkat tartalmazó dokumentáción kell alapulnia. Az esetlegesen beruházási vagy működési támogatásban részesítendő létesítmények és szolgáltatások létrehozása vagy fejlesztése tárgyában csak azt igazoló dokumentáció alapján hozható döntés, hogy a támogatás nyújtásáról szóló alkotmányos törvényben vagy rendelkezésben meghatározott feltételek teljesülnek. A más hatóságoktól beszerzendő engedélyek ellenére, amint a létesítmények vagy szolgáltatások létrehozására vagy fejlesztésére vonatkozó döntés az önkormányzati költségvetésből történő hozzájárulást vagy annak kiegészítését tartalmazza, ahhoz az önkormányzati tanács jóváhagyása szükséges.”

(20) A Loi CPAS 57. cikkében a magánszemélyek és családok számára (szociális, orvosi, orvosi-szociális vagy pszichológiai szociális jellegű) támogatás nyújtására vonatkozó kötelezettség: — Általános: a támogatást a kedvezményezett ideológiai, filozófiai vagy vallási meggyőződésétől (a Loi CPAS 59. cikke) és attól függetlenül kell nyújtani, hogy az illetőnek nincsen pénze. A CPAS konkrét célja az illető szegénységére figyelemmel történő segítségnyújtás. Ezen az alapon minden CPAS köteles mindenkinek segítséget nyújtani, és ha feladatai ellátására intézményt vagy szolgáltatást hoz létre, ezeket is ugyanilyen kötelezettség terheli. — Időkorlát nélküli: a támogatást a szociális szükséglet fennállásáig kell nyújtani. A CPAS ezért köteles a támogatás, és ennélfogva az azt nyújtó intézmény vagy szolgáltatás folytonosságának biztosítására.

(21) Az önkormányzati autonómia elve alapján minden CPAS az adott önkormányzaton belül autonóm döntést hoz – a Loi CPAS betartása mellett – a szociális támogatás nyújtására (az orvosi segítséget is beleértve) fennálló kötelezettsége teljesítésének legmegfelelőbb módjáról. A szociális támogatás önkormányzati szinten történő megszervezésének alkotmányos választását az a kívánalom és szükséglet is vezérelte, hogy a lakossághoz a lehető legközelebb álló szociális támogatási politika jöjjön létre. Amikor a CPAS a helyi lakosság egészségügyi szükségleteinek kielégítése érdekében gyógyító egészségügyi intézmény létesítéséről dönt, az így létrejövő intézmény szabályozására egyaránt vonatkozik a Loi CPAS és a kórházak szövetségi szabályozási kerete (a keretről lásd a (32) preambulumbekezdést), amely jogállásától (köz- vagy magánkórház) függetlenül valamennyi kórháza vonatkozik és az egész országra biztosítja a közös szervezeti rendszert. A magánkórházaktól eltérően a CPAS által létrehozott kórházak – mint amilyen az IRIS-H is – elsődleges célja azonban mindig a szociális támogatás nyújtásában való részvétel. Az IRIS-H-ra vonatkozó szociális támogatási kötelezettségek pontos jellegének meghatározása (lásd még a 7.3.4.1. pontot) az IRIS-H belső szabályzatában és az IRIS stratégiai tervekben történik, a Loi CPAS (különösen a 120. és 135d. cikkben meghatározott) követelményeknek megfelelően.

(22) Végezetül, a Loi CPAS 106. cikke alapján az önkormányzatoknak fedezniük kell CPAS-uk veszteségét, amennyiben azok forrásai nem elegendőek a szociális támogatási kötelezettségeik nyújtásával kapcsolatos költségek fedezésére.

2.2. Az IRIS közkórházak létrehozása

(23) A fent kifejtettek szerint (lásd a (15) preambulumbekezdést) a CPAS által nyújtott szociális támogatásnak része az orvosi és az orvosi-szociális segítségnyújtás, amely egyaránt lehet megelőző és gyógyító jellegű. Az említett segítséget nyújthatja i. a CPAS közvetlenül, vagy ii. harmadik személy (így magánkórházak) révén azok jogszabályi autonómiájával összhangban, vagy iii. különösen, ha a CPAS ellenőrizni kívánja az említett célkitűzések elérésének eszközeit, feladata valamely részének teljesítésére intézmény vagy szolgáltatás létrehozásával (amelyet majd a létesítmény vagy a szolgáltatás belső szabályzata, az IRIS-H esetében pedig az IRIS stratégiai tervei határoznak meg (lásd a (16) és (21) preambulumbekezdést). A CPAS az orvosi segítségnyújtási feladat teljesítése érdekében több belga városban és önkormányzatnál kórházakat hozott létre, és azok folyamatosan (társ)irányítása alatt állnak.

(24) Történelmileg a hat érintett brüsszeli önkormányzat (18) az orvosi és orvosi-szociális jellegű szociális segítségnyújtást különböző helyeken elszórt nyolc közkórházon (19) keresztül nyújtotta. Ezeket a kórházakat közvetlenül az érintett CPAS irányította és azoknak jogi személyiségük nem volt. Ezért egyértelmű volt, hogy ezek a kórházak az adott CPAS szociális támogatási kötelezettségének teljesítéséhez járultak hozzá. A 90-es évek első felében azonban a brüsszeli hatóságok megállapították, hogy e kórházak strukturális hiánya veszélyezteti folyamatos működéseket. A brüsszeli közkórházak folyamatos működésének és életképességének érdekében (amelyet a belga hatóságok pérennité-nek neveznek) a hatóságok e kórházak szerkezetátalakítása mellett döntöttek.

(25) A szerkezetátalakítási művelet első lépésére 1994. május 19-én került sor, amikor a belga szövetségi kormány, Brüsszel főváros régiója és a brüsszeli Commission Communautaire commune együttműködési megállapodást írt alá a kórházpolitikára vonatkozóan. Ez a megállapodás egy szerkezetátalakítási megállapodás végrehajtását írta elő a közkórházi és a helyi kórházi szolgáltatások folyamatos működésének biztosítására. Az együttműködési megállapodás 2. cikke szerint: „A szerkezetátalakítási megállapodásnak az alábbi feltételeket kell teljesítenie: 1. egyfelől garanciák nyújtása a közkórházak sajátos jellegének megtartására, egyebek között az irányító szervekben és a döntéshozatali eljárásokban a közszektor túlsúlyát biztosító jogi struktúrák és koordináció révén, valamint másfelől helyi alapon, az irányító szervek összetételében a közvetlenül választott tagok erősebb képviselete révén”. (20)

(26) Az együttműködési megállapodás preambuluma ebből a célból kijelenti: „Mivel Brüsszel főváros régiója közkórházainak pénzügyi vesztesége valóban aggasztó méreteket öltött; Több szerkezetátalakítási terv ellenére az intézmények pénzügyi egyensúlya rendkívül bizonytalan és ezért strukturális adóssággal terheli az önkormányzati költségvetéseket; Mivel ilyen körülmények között ösztönözni kell a Brüsszel főváros régiója területén a közkórházakért felelős önkormányzatok és a CPAS, valamint a [Loi CPAS] XII. fejezete szerint létrejött szervezetek közötti koordinációs és együttműködési mechanizmusok létrehozását; Mivel az említett koordinációs és kooperációs mechanizmusok biztosítani tudják a közkórházak folyamatos működését, azzal, hogy ösztönzik a felszerelés és infrastruktúra, valamint irányítási és fejlesztési erőforrásaik terén a szinergiákat, és segítenek az önkormányzati költségvetések hiányának ellensúlyozásában; Mivel ez a megállapodás semmiféle változást nem okoz a kórház-finanszírozás szabályaiban, hanem annak kizárólagos célja a CPAS-t és az önkormányzatokat érintő strukturális hiány ellensúlyozása.” (21)

(27) A brüsszeli Commission Communautaire commune ezen az alapon fogadta el az 1995. december 22-iOrdonnance-t, amely a Loi CPAS Brüsszel főváros régiójában irányadó változatába beiktatta a XIIb. fejezetet. Az említett Ordonnance (22) előkészítő munkája az 1994. május 19-i együttműködési megállapodásra (lásd a (25) preambulumbekezdést) hivatkozik, amelynek fő célkitűzése a brüsszeli közkórházak folyamatos működésének (pérennité) a javasolt szerkezetátalakítás révén történő garantálása (23).

(28) A szerkezetátalakítás a következő főbb elemekből állt: — A CPAS lemond a közkórház(ak) közvetlen irányításáról a CPAS által (az adott egy vagy több önkormányzattal, a kórházi orvosok érdekképviseleti szervezetével és adott esetben a Université Libre de Bruxelles, illetve a Vrije Universitet Brussel egyetemmel) létesített, újonnan létrejött jogi személyek (az ún. „XII. fejezet szerinti szervezetek”) javára. Ennek során a CPAS eltért eredeti választásától, miszerint saját kórházait maga irányítja úgy, mint a múltban. A Loi CPAS 60. cikkének (6) bekezdésében és 118. cikkében megengedett módon (lásd a (19) preambulumbekezdést) a CPAS egy olyan szervezet létrehozását választotta, amelyen keresztül az orvosi és orvosi-szociális támogatást nyújthatja a közösség számára. Ennek eredményeképpen a meglevő brüsszeli közkórházak felszámolásra kerültek, és tevékenységeiket a Loi CPAS XII. fejezete alapján létrehozott nyolc helyi kórháznak adták át. Ezen a módon az IRIS-H 1996. január 1-jén jogi és pénzügyi függetlenséget kapott (24). A következő nyolc kórházi szervezet jött létre: a CHU Brugmann – HUDERF, a CH Brien, a CHU Saint-Pierre (CHU-SP), a CH Etterbeek-Ixelles, a CH Baron Lambert, a CH Bracops, a CH Molière, és az Institut Bordet (IB). Ezt a nyolc kórházat később átcsoportosították – az összes kórházi részleg megtartásával – a jelenlegi öt IRIS-H-ba, a következők szerint. A CHU Brugmann (CHU-B) és a Fabiola Királynő Egyetemi Gyermekkórház (HUDERF) 1997. január 1-jén két külön jogalanyra vált szét. A CHU Brugmann és a CH Brien 1999. július 1-jén egyesült CHU Brugmann név alatt. Ugyanezen a napon a CH Etterbeek-Ixelles, a CH Baron Lambert, a CH Bracops és a CH Molière Iris South Kórházak (ISH) néven egyesült. Egyéb jelzés hiányában ebben a határozatban az „IRIS-H” a jelenlegi öt helyi közkórházi szervezetet jelenti. (25) — Az IRIS név alatt (a Loi CPAS XII.b fejezete alapján) kórházközi szervezet létrehozása a XII. fejezet szerinti egyes szervezetek kórházi tevékenységének koordinálására és felügyeletére (26). Az IRIS kórházközi szervezet fő célja a fenntartható pénzügyi egyensúly elérése az IRIS-H által folytatott kórházi tevékenységek tekintetében. Az IRIS fő feladata az IRIS-H tevékenységeinek koordinálása, az IRIS-hálózat stratégiai tervének meghatározása, a kínált szolgáltatás minőségének javítása, és a hálózat költségvetésének monitoringja.

(29) A Loi CPAS XII. fejezetének megfelelően mindegyik helyi kórházi szervezet belső szabályzata alapján jött létre, amelyek egyebek között meghatározzák a rendeltetést, a tagok jogait és kötelezettségeit, valamint a szervezet döntéshozó testületeit (27). Ezen az alapon minden szervezetnél van Általános Közgyűlés és Igazgatási Tanács, amelyben a szervezetet létrehozó felek (lásd a (28) preambulumbekezdést) képviseletet kapnak; de a kormány (azaz az önkormányzat és a CPAS) képviselői mindig többségben vannak ezen döntéshozó testületekben. (28) Ennek következtében egyértelmű, hogy minden egyes IRIS-H-t a hatóságok irányítják. Hasonlóképpen, az önkormányzatoknak, a CPAS-nak nagy többsége van az IRIS kórházközi szervezetében az Általános Közgyűlésben és az Igazgatási Tanácsban.

(30) A Loi CPAS XIIb. fejezete meghatározza – többek között – a helyi kórházi szervezetre vonatkozó ellenőrzési és igazgatási szabályokat. Pontosabban, az IRIS kórházközi szervezetnek stratégiai tervet kell készítenie, amely a helyi XII. fejezet szerinti szervezetekre kötelező. E terv alapján minden egyes helyi kórházi szervezetnek irányítási és pénzügyi terveket kell készítenie, és azokat az IRIS-nek jóváhagyásra be kell nyújtania (lásd a Loi CPAS 135d. cikkét). A helyi kórházi szervezetnek is engedélyt kell kérnie az IRIS-től bizonyos jelentősebb döntések előtt (lásd a 135e. cikket) és azt az IRIS negyedévenként monitorozza (lásd a 135f. cikket). Az IRIS egyben minden egyes helyi kórházi szervezetbe képviselőt jelöl, aki részt vesz e szervezetek döntéshozó testületeinek ülésein és aki megvétózhatja azokat a döntéseket, amelyek nem felelnek meg az IRIS döntéseinek (lásd a 135 g. cikket).

(31) Végül, az eljárást megindító határozat (31) és (32) preambulumbekezdésében kifejtettek szerint, a brüsszeli közkórházak CPAS által felügyelt és irányított szerkezetátalakításának volt egy pénzügyi része is. Pontosabban, a Fonds Régional Bruxellois de Refinancement des Trésoreries Communales (a továbbiakban: FRBRTC) révén Brüsszel főváros régiója 4 milliárd belga frank (mintegy 100 millió EUR) kölcsönt adott 20 évre a közkórházat üzemeltető önkormányzatoknak (saját CPAS-ükön keresztül) (29). Ezek az önkormányzatok viszont ezeket a pénzeszközöket közkórházaiknak ítélték pénzügyi kötelezettségeik fedezésére (30). Brüsszel főváros régiója 1996. június 6-án úgy döntött, hogy nem kéri vissza a kölcsönt és kamatait azzal a feltétellel, hogy a kórházi szerkezetátalakítási megállapodásokat teljes körűen végrehajtják és a pénzügyi terveket betartják.

2.3. Az IRIS-H-ra vonatkozó szabályozási keret

(32) Az előző pontból egyértelmű, hogy az IRIS-H-t a Loi CPAS alapján arra hozták létre, hogy a CPAS-ok teljesíthessék szociális támogatási kötelezettségüket. Ezeknek a kórházaknak az irányítása ezért elsősorban a Loi CPAS alapján történik. Azonban kórházként vonatkozik rájuk az 1987. augusztus 7-i törvény (Loi coordonnée sur les hôpitaux, a továbbiakban: LCH) (31) 147. cikke (az LCH 2008. július 10-i törvény szerinti változatában most 163. cikk) (32), amely előírja: „A CPAS által irányított kórházak és az ilyen kórházakban dolgozó orvosok esetében a koordinált törvény kiegészíti a Loi CPAS-t.”

(33) Az LCH határozza meg, többek között, azokat a kórházfajtákat, amelyek hivatalosan engedélyezhetőek (33), a kórház irányításának feltételeit és az orvosi tevékenység felépítését (34), a kórházi programozást (35), a kórházak és a kórházi szolgáltatások engedélyezési feltételeit (36), a kórház és a kórházi orvosok közötti jogviszonyt, a kórházi orvosok pénzügyi szabályzatát, ideértve egyebek mellett a díjak beszedését és meghatározását, hogy mit fedeznek a díjak, valamint a központilag beszedett díjak szétosztását (37).

(34) Emellett az IRIS-H-ra vonatkoznak a helyi kórházi szervezet belső szabályzatában meghatározott szabályok, amelyek meghatározzák egyebek mellett az IRIS-H rendeltetését, illetve a szervezet tagjainak jogait és kötelezettségeit (lásd még (29) preambulumbekezdést).

(35) Végezetül a helyi kórházi szervezetek az IRIS kórházközi szervezet felügyelete alatt működnek, ami korlátozza egyes pénzügyi és irányítási döntések autonóm meghozatalára vonatkozó képességüket (lásd még a (30) preambulumbekezdést). Jelentős, hogy az IRIS kórházközi szervezet fogadja el a többéves stratégiai terveket, amelyek kötelezőek a helyi kórházi szervezetekre, a Loi CPAS 135e. cikke szerint.

(36) Összefoglalva, az IRIS-H működésének szabályozási keretét a Loi CPAS, az LCH, a helyi kórházi szervezetek belső szabályzata, és az IRIS kórházközi szervezet kötelező stratégiai tervei alkotják.

2.4. Az IRIS-H fő tevékenységei

(37) Az IRIS-H fő tevékenysége kórházi szolgáltatások nyújtása a páciensek részére Brüsszel főváros régiójában. Az IRIS-H együttesen csaknem 10 000 főt foglalkoztat, évente több mint 1 millió konzultációt tart és Belgium legnagyobb sürgősségi segélyszolgálata. Az IRIS-H átfogó orvosi szolgáltatásokat nyújt az összes főbb orvosi területen, kettő közülük szakosodott (különösen a Fabiola Királynő Egyetemi Gyermekkórház pediátriára, míg az Institut Bordet onkológiára szakosodott).

(38) Az orvosi szolgáltatások mellett az IRIS-H egy sor kapcsolódó szociális tevékenységet is folytat. Az IRIS-H alkalmazásában álló szociális munkások segítik a hátrányos helyzetű pácienseket és családjukat pénzügyi, igazgatási, interperszonális és szociális nehézségek megoldásában és kezelésében.

(39) Az öt IRIS-H jelenleg orvosi és kapcsolódó szociális szolgáltatásait Brüsszelben egy tizenegy részlegből álló hálózaton keresztül nyújtja. Ezek a részlegek hat önkormányzat (azaz Anderlecht, la Ville de Bruxelles, Etterbeek, Forest, Ixelles és Schaerbeek) területén találhatóak.

(40) Az IRIS-H feladatának tekinti „az egyén és a mindenki szolgálatát, életük minden pontján, a bölcsőtől a sírig, orvosi problémáiktól függetlenül.” (38) A tizenegy IRIS-H részleg közül tíz olyan önkormányzatnál található, ahol az átlagjövedelem nem haladja meg (39) Brüsszel főváros régiójának mediánját. A Szövetségi Közegészségügyi Közszolgálat által felállított rangsor alapján (lásd a (185) preambulumbekezdésben a rangsort tartalmazó táblázatot), a három legnagyobb átfogó IRIS-H (a CHU Saint-Pierre, a CHU Brugmann és az ISH) az a három kórház, amelynek betegprofilja társadalmi-gazdasági szempontból Belgiumban a leggyengébb. Ezt még inkább szemlélteti az a tény, hogy 2012-ben a CHU Saint-Pierre és a CHU Brugmann kórházba felvett összes beteg csaknem 11 %-ának nem volt biztosítási fedezete a kötelező belga betegbiztosítás szerint és nem tudta a kezelést kifizetni, míg e kórházak betegeinek 15 %-a a CPAS-támogatástól (is) függött.

(41) Végezetül az IRIS-H-nak számos kiegészítő tevékenysége is van (pl. a páciensek kórházak között mentőautóval történő szállítása; óvoda a dolgozók gyermekeinek; ápolási és idősotthonok; ápolóképző; kutatás; saját lakókörnyezetben való életvitel segítése; és pszichiátriai gondozó intézmények; egy kis üzlet a páciensek és látogatók számára; televízió bérbeadása a pácienseknek, helyiség bérbeadása harmadik személyeknek; étkezde és parkoló). Ezek a kiegészítő tevékenységek az IRIS-H összes tevékenységének csak igen kis százalékát teszik ki, amint azt az IRIS-H teljes árbevételében való igen alacsony (azaz átlagban 2 % alatti) részesedésük is tükrözi.

(42) E tevékenységek összessége adja az IRIS-H költségeit és árbevételét. Költségeiket – a végzett konkrét tevékenységek mellett – befolyásolja közkórházi jogállásuk is, amely a magánkórházakra nem vonatkozó számos korlátozással is jár. Az IRIS-H általános gazdasági érdekű szolgáltatásainak és kiegészítő tevékenységeinek nyújtása során felmerült üzemeltetési költségeit egyebek mellett a következő tényezők emelik: — az IRIS-H-nak viselnie kell a kétnyelvű munkavállalóknak megadandó kötelező nyelvpótlék követelményével (40) járó mintegy […] millió (41) EUR (42) éves költséget, — a törvényi védelemben részesülő munkavállalókra (43) (azaz a közalkalmazottakra) vonatkozó nyugdíjrendszer nagyvonalúbb, mint a magánszektorbeli munkavállalókra vonatkozó, amelyhez az IRIS-H-nak a becslések szerint évente […] millió EUR-val kell hozzájárulnia, — a törvényi védelemben részesülő munkavállalók hosszú távú betegségéhez kapcsolódó költségek (44), amelyeket (a társadalombiztosítási rendszer helyett) az IRIS-H-nak kell viselnie, […] millió EUR becsült éves összegben, — az IRIS-H-ra Brüsszel főváros régiója által előírt bértáblaemelések (45), amely meghatározza az önkormányzatok, a CPAS és az IRIS-H munkavállalóinak bértábláját, és az emeléseknek csak a 60 %-át fizeti meg, ezzel az IRIS-H-ra hagy körülbelül […] millió EUR költséget, — valamint az IRIS-H IRIS kórházközi szervezet költségeihez való kötelező hozzájárulása (46) […] millió EUR becsült éves költséggel.

(43) Ezeket a maradványköltségeket az IRIS-H-nak kell viselnie és azokat más állami finanszírozási források (mint például a BMF, lásd a (46) (a) preambulumbekezdést) nem fedezik.

2.5. Az IRIS-H finanszírozási és számviteli mechanizmusai

2.5.1. Finanszírozási mechanizmusok

(44) Az IRIS-H finanszírozásának alapelve az öt helyi kórházi szervezet belső szabályzatának 46. cikkében (47) került lefektetésre (lásd a (28)–(29) preambulumbekezdést), amely előírja, hogy: „A 109. cikk [LCH] sérelme nélkül a pénzügyi év eredményét az Általános Közgyűlés határozatával azon partnerek között kell felosztani, amelyek az Általános Közgyűlésben legalább a szavazatok egyötödével rendelkeznek.” (48) Ennek alapján az önkormányzatoknak és a CPAS-nak kell teljes egészében viselniük az IRIS-H pénzügyi beszámolójában szereplő hiányt. Ezen túlmenően a Loi CPAS 106. cikke szerint az önkormányzatoknak kell fedezniük a CPAS-uk által termelt hiányt (lásd a (22) preambulumbekezdést). Ennek következtében végső soron az önkormányzatok biztosítják (közvetlenül és a CPAS-uk irányában fennálló finanszírozási kötelezettségük révén) az IRIS-H folyamatos működését azzal, hogy teljes mértékben fedezik a kórházak által felhalmozott hiányt.

(45) Az, hogy milyen mértékben kell az önkormányzatoknak és a CPAS-nak belső szabályzatuk 46. cikke alapján beavatkozniuk az IRIS-H által termelt hiány fedezése céljából, attól függ, hogy az IRIS-H mennyiben tudja költségeit más forrásból fedezni.

(46) Az LCH öt olyan finanszírozási forrást ismertet, amelyek egyformán elérhetőek a közkórházak és a magánkórházak számára is. A belga kórházak üzemeltetési költségeit főként az első három finanszírozási forrás (49) fedezi, míg a negyedik és az ötödik forrás a kórházak beruházási költségeihez kapcsolódik. a) Az első finanszírozási forrás a budget des moyens financiers (a továbbiakban: BMF) (50), amelyet a közegészségért felelős szövetségi miniszter hozott létre, és csak azokat az egészségügyi tevékenységeket veszi figyelembe, amelyek a szociális biztonság körébe tartoznak. A BMF-t minden egyes kórházra az átfogó szövetségi állami költségvetés korlátain belül határozzák meg. A rendelkezésre álló szövetségi költségvetés kerül szétosztásra az összes kórház között és nem feltétlenül fedezi az összes támogatható költséget. A BMF-et 2002 óta minden egyes kórházra főként az általuk az előző évben nyújtott kezelési napok száma alapján határozzák meg. Majd ezt a konkrét összeget fizetik ki az egyes kórházaknak, két különböző módon. Konkrétan az összeg mintegy 85 %-át (a rögzített részt) havonta fizetik ki a kórházaknak, míg a fennmaradó 15 %-ot (a változó részt) a kórházban az adott évi tényleges felvétel és kezelési napok száma alapján fizetik. A BMF-et minden egyes év végén újraszámolják a tárgyévi tényadatok alapján, és az eredménytől függően a kórház valamely összeget kap vagy azt vissza kell fizetnie. A BMF-et részletesebben a 2002. április 25-i királyi rendelet szabályozza, amely meghatározza a kórházaknak adott BMF feltételeit és meghatározásának szabályait. A királyi rendelet megszabja a BMF meghatározásának módját, hogy milyen típusú költségek fogadhatóak el állami finanszírozással fedezhetőként és milyen szempontokat kell ebben a vonatkozásban alkalmazni. (51) Fontos kiemelni, hogy a BMF létrehozásának célja nem minden egyes kórház tényleges költségeinek megtérítése, hanem ehelyett az átlagos múltbeli költségek alapján átalányfinanszírozásként szolgál. Ennek következtében előfordulhat, hogy jelentős költségemelkedés vagy a kórház szervezeti és költségstruktúrájának más változása esetén a BMF nem elegendő. b) A második finanszírozási forrást a társadalombiztosítási kifizetések, azaz az Institut National d'Assurance Maladie-Invalidité (a továbbiakban: INAMI) kifizetései a kórházak részére a betegeiknek kínált kezelésekért. Ennek a finanszírozásnak az alapja a Loi Assurance Maladie-Invalidité (52) , illetve annak az 1994. július 14-i törvényben megállapított egységes szerkezetű változata (53) , amely létrehozza a belga szociális betegségi és rokkantsági társadalombiztosítási rendszert, és meghatározza azokat az orvosi szolgáltatásokat és gyógyszereket, amelyekre társadalombiztosítási ellentételezés adható. A kórházak az orvosi díjak és a páciensek gyógyszereinek egy részét közvetlenül az INAMI-nak számlázzák. Ezek a kifizetések azonban nem fedezik a kórházak egészségügyi tevékenységeinek végzése során felmerült teljes költséget. Ennek eredményeként azok a kórházak, amelyeknek nincsen elegendő más bevételi forrása, a veszteségessé válást kockáztatják. c) A finanszírozás harmadik forrását a közvetlenül a beteg vagy a magán-egészségbiztosítók által a kórházaknak teljesített kifizetések alkotják. Ezek a kifizetések azért szükségesek, mivel a társadalombiztosítás nem fedezi 100 %-ban az orvosi díjakat és más orvosi eszközöket (pl.: implantátumokat). Ezen túlmenően, ha a páciensek egyágyas szobát választanak, a normál kórházi ellátás díján és az orvosi díjakon felül pótlékok számíthatóak fel (azaz a kezelésenként szokásos díjaknál több). Végezetül a pácienseknek felszámítható a többletszolgáltatások igénybevétele (pl.: televízió bérlése, kórházi parkoló használata stb.). A kórháznak központilag kell beszednie a páciensek vagy harmadik személyek által a kórházi orvosoknak a kórházba utalt páciensek kezeléséért járó ellentételezést. (54) A kórházak és orvosaik megállapodásokat kötnek, amelyek meghatározzák, hogy a kórházak a díjak mekkora százalékát tarthatják meg a beszedési költségeik és a BMF által nem finanszírozott egyéb költségeik fedezésére. (55) A kórház a – normál orvosi díjakhoz hasonlóan – a fent említett pótlékok egy részét is visszatarthatja költségei egy részének fedezésére (ez ismét a kórház és orvosai megállapodásától függ). Ezért az orvosi díjak egy része nem az orvosokhoz kerül, hanem azt a kórházak üzemeltetési költségeinek fedezésére használják fel. d) A negyedik finanszírozási forrás célja kifejezetten a kórházak beruházási költségeinek fedezése. A kórházak beruházásait főként az állam fedezi (a Szövetségi kormány és az egyes régiók is fizetik a részüket), és a fennmaradó részt a kórházak bankhitellel kombinált saját forrásaiból fizetik. Az állami finanszírozás célja a kórház vagy kórházi osztály építése vagy felújítása, és a felszerelés és orvosi berendezések első beszerzése költségeinek fedezése. (56) A beruházási támogatás maximális mértéke meghatározott (pl.: négyzetméterenként vagy egységenként meghatározott összeg). e) A közfinanszírozás ötödik általános forrása a beruházásokhoz kapcsolódik, és a tanulmányokra, építési projektekre történő kártérítés fizetésére, illetve kórház vagy kórházi osztály bezárásából vagy használatának megszüntetéséből eredő költségek kifizetésére szolgál. (57) A gyakorlatban ilyen típusú finanszírozást nem túl gyakran ítélnek oda.

(47) Az LCH 109. cikke (az LCH 2008. július 10-i törvény szerinti változatában jelenleg 125. cikke (58)) határozza meg a hatodik finanszírozási mechanizmust, amelyet csak közkórházak (mint az IRIS-H) vehetnek igénybe. E rendelkezés szerint a közkórházak kórházi tevékenységeikből eredő hiányát azoknak az önkormányzatoknak kell fedezniük, amelyek azokat irányítják (azaz CPAS-ukon vagy egy olyan központi szervezeten keresztül, mint az IRIS). A hiány önkormányzatok általi (részleges) megtérítésének elve már az LCH elődjében, az 1963. december 23-i törvényben is szerepelt (59), és azt az 1973. december 28-i törvény 34. cikke is megerősítette (60). Egy királyi rendelet határozza meg az önkormányzatok által fedezendő hiány számításának szempontjait. (61) Ennek alapján a közegészségért felelős szövetségi miniszter minden évben meghatározza azt a hiányt, amelyet minden egyes közkórház esetében fedezni kell. A gyakorlatban az LCH 109. cikke szerinti hiány – amelyet a miniszter rendelkezése szerint fedezni kell – nem egyezik meg pontosan a kórház pénzügyi beszámolójában szereplő hiánnyal, mivel a pénzügyi beszámoló szerinti hiányban figyelembe vett egyes költségelemek (pl.: a nem kórházi tevékenységek eredménye, amelyek az IRIS-H esetében tisztán kiegészítő jellegűek a kórházi tevékenységekhez képest, ahogy az a (155) preambulumbekezdésben kifejtésre kerül) (62) ki vannak zárva az LCH 109. cikke szerinti hiány fogalmából.

(48) Összegezve: az IRIS-H így olyan átfogó finanszírozási mechanizmus kedvezményezettje, amely biztosítja a generált összes hiány fedezetét. Az LCH-ban előirányzott öt általános finanszírozási intézkedés (lásd a (46) preambulumbekezdést) fedezi a kórházak üzemeltetési és beruházás költségeinek többségét. Amennyiben ezek a források nem elegendőek a kórházak tevékenységeiből eredő költségek fedezésére, az IRIS-H belső szabályzatának 46. cikke kötelezi az önkormányzatokat az IRIS-H által generált hiány teljes fedezésére (lásd a (44)–(45) preambulumbekezdést). A belső szabályzatának 46. cikkében tárgyalt számviteli hiánynak szükségképpen része „az LCH 109. cikke szerinti hiány” (63) (lásd a (47) preambulumbekezdést) és a számviteli hiány teljes fedezésével az önkormányzatok az LCH 109. cikke szerinti kötelezettségüknek is eleget tesznek. Az alábbiakban a hiány-ellentételezési rendszer kifizetési módozatai kerülnek ismertetésre (lásd a 7.3.5. pontot).

2.5.2. Számviteli követelmények

(49) Valamennyi kórházra (azaz a köz- és magánkórházakra) vonatkoznak számviteli és átláthatóság követelmények. Konkrétan minden egyes kórháznak vezetnie kell olyan számlákat, amelyek lehetővé teszik minden egyes szolgáltatás önköltségének meghatározását, és amelyek betartják a számvitelről szóló 1975. július 17-i törvény (64) bizonyos elemeit. (65) Kötelező a nem kórházi tevékenységek elkülönített számlán történő kimutatása. A kórházak kötelesek egyben könyvvizsgálót kijelölni a kórház beszámolóinak és pénzügyi kimutatásainak tanúsítására. (66) Végezetül a kórházaknak be kell nyújtaniuk bizonyos (pénzügyi) információkat a közegészségért felelős szövetségi miniszternek (67) és annak szövetségi állami szolgálata is monitorozza az LCH betartását. (68)

3. A PANASSZAL ÉRINTETT INTÉZKEDÉS ISMERTETÉSE

(50) A panaszosok szerint Brüsszel főváros régiója úgy döntött, hogy ténylegesen átveszi az érintett brüsszeli önkormányzatok szerepét az IRIS-H hiányának ellentételezésében. A panasz megemlíti különösen a Brüsszel főváros régiója által létrehozott Fonds Régional Bruxellois de Refinancement des Trésoreries Communales (vagy FRBRTC) beavatkozásait. (69) Ezen túlmenően a panasz hozzáteszi, hogy 2003 óta maga Brüsszel főváros régiója is állítólagosan külön támogatásokat nyújtott az önkormányzatoknak (70) (azaz évente akár 10 millió EUR-t), amelyet az IRIS-H-nak támogatásként történő továbbadásra szánt.

(51) Noha a panaszosok nem vonták kétségbe Brüsszel főváros régiójának ezen önkormányzatok tekintetében fennálló hatáskörét, úgy ítélték meg, hogy amit azok az IRIS-H regionális finanszírozásának tekintenek, túlmegy a hiány LCH 109. cikkében előirányzott fedezésén (lásd még a (47) preambulumbekezdést). A panaszosok azzal érveltek, hogy az IRIS-H jelentős előnyhöz jutott az elhelyezkedésük szerinti önkormányzatoknak juttatott regionális finanszírozásból, és hogy e finanszírozás nem indokolható az LCH rendelkezései alapján. A panaszosok nem hivatkoztak a hiány IRIS-H belső szabályzatának 46. cikkében előírt fedezésének kötelezettségére.

(52) Végezetül a panaszosok hivatkoztak arra a mintegy 100 millió EUR-ra, amelyet az FRBRTC-n keresztül brüsszeli közkórházak szerkezetátalakításával kapcsolatban ítéltek oda, amely elvezetett az IRIS-H létrehozásához (lásd még a 2.2. pontot). A panaszosok állítása szerint ez a művelet az IRIS-H túlkompenzációját eredményezte.

4. AZ ELJÁRÁS MEGINDÍTÁSA MELLETT SZÓLÓ OKOK

4.1. A Bizottság 2009. évi határozata

(53) A fentebb bemutatottak alapján (lásd az (5) preambulumbekezdést) a Bizottság 2009. október 28-án határozatot fogadott el, amelyben a támogatást nem kifogásolta (71), megállapítva, hogy az IRIS-H közfinanszírozása Brüsszel főváros régiójában a belső piaccal összeegyeztethető állami támogatást képez, mivel az általános gazdasági érdekű szolgáltatások ellentételezése. A Bizottság ezt a határozatot az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokról szóló 2005. évi határozatra, illetve közvetlenül az EK-Szerződés 86. cikkének (2) bekezdésére (jelenleg EUMSZ 106. cikkének (2) bekezdése) alapozta.

(54) A Bizottság határozatában figyelembe vette, hogy az IRIS-H-t három kórházi közszolgálati kötelezettséggel bízták meg: először, az összes (köz- és magán)kórház LCH szerinti általános kórházi feladata (72); másodszor, valamennyi beteg minden körülmények között történő kezelésének kötelezettsége, ideértve a sürgősség utáni állapotban történő ellátást (73); és harmadszor, a teljes körű kórházi ellátás nyújtásának kötelezettsége több részlegen (74). Ezen túlmenően a Bizottság megállapította, hogy az IRIS-H megbízást kapott az orvosi ellátással együtt szociális támogatás nyújtásának nem kórházi közszolgálati kötelezettségre is (75). Végezetül hivatkoztak a kétnyelvűség kötelezettségére is (76). Úgy tekintették, hogy ezekkel a feladatokkal az IRIS-H-t az LCH, a Loi CPAS, az IRIS stratégiai tervei, és végezetül az IRIS-H és a CPAS által aláírt megállapodáson keresztül bízták meg. A Bizottság továbbá úgy ítélte meg, hogy az ellentételezési paramétereket előzetesen (77) határozták meg, és megfelelő eljárásokat rendszeresítettek a túlkompenzáció megelőzésére és korrigálására (78). Végezetül a Bizottság meggyőződött arról is, hogy az IRIS-H külön elszámolásokat vezetett a kórházi és nem kórházi tevékenységek vonatkozásában (79), ami viszont biztosította az IRIS-H kereskedelmi, nem általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak minősülő tevékenységei keresztfinanszírozásának hiányát (80).

(55) A Bizottság értékelte azt is, hogy az IRIS-H esetében történt-e túlkompenzáció a múltban (azaz 1996 és 2007 között) (81), és arra a következtetésre jutott, hogy ebben az ügyben ez nem történt meg (82). A finanszírozási intézkedések egészében történő értékelésén túlmenően a Bizottság megvizsgálta az előlegek állított mechanizmusát is. Mivel a hiány LCH 109. cikke szerinti ellentételezését rendszeresen csak hosszabb, akár tízéves késedelemmel fizették ki, az IRIS-H állítólag az FRBRTC-n keresztül előleget kapott e hátralékos kifizetések kapcsán. A Bizottság megállapította, hogy mivel ezeket az állított előlegeket minden esetben vissza kellett fizetni a hiány LCH 109. cikke szerinti ellentételezését követően, ezek nem vezethettek az IRIS-H túlkompenzációjához (83).

4.2. A Törvényszék 2012. évi megsemmisítő ítélete

(56) A Bizottság 2009. évi határozatára válaszul a panaszosok megsemmisítési keresetet indítottak az említett bizottsági határozat ellen a Törvényszéken (84). A panaszosok azzal érveltek, hogy a Bizottság megsértette a panaszos eljárási jogait azzal, hogy nem indított hivatalos vizsgálati eljárást, mivel a Bizottságnak észlelnie kellett volna a szóban forgó vizsgálat súlyos nehézségeit (85).

(57) A Törvényszék a T-137/10. sz. ügyben hozott 2012. november 7-i ítéletében megsemmisítette a Bizottság 2009. évi határozatát, megállapítva, hogy a Bizottság köteles volt a hivatalos vizsgálati eljárás megindítására (86).

(58) A Törvényszék először megvizsgálta, hogy az IRIS-H-t egyértelműen meghatározott közszolgálati kötelezettséggel bízták-e meg (87). A Törvényszék elöljáróban megjegyezte, hogy mindegyik fél elfogadta azt, hogy az LCH valamennyi (köz- és magán)kórházat általános kórházi közszolgálati kötelezettséggel bízott meg (88). Így csak az volt kétséges, hogy a Bizottság tévedett-e az előzetes vizsgálat során annak megállapításával, hogy az IRIS-H-t további kórházi és nem kórházi közszolgálati kötelezettségekkel bízták meg (89). A Törvényszék megállapította, hogy kétségek álltak fenn abban a tekintetben, hogy a Bizottság által határozatában hivatkozott rendelkezések elegendőek voltak-e az IRIS-H azon további feladattal való megbízásához, hogy minden beteget minden körülmények között (90) kezeljen (91), és további szociális szolgáltatásokat nyújtson (92). Ezen túlmenően, a több részlegen történő kórházi ellátás állítólagos feladatát illetően a Törvényszék rámutatott, hogy nem volt egyértelmű az, hogy az említett feladat miként tért el az LCH hatálya alatt álló összes kórházra vonatkozó általános programozástól és üzemeltetési követelményektől (93).

(59) Másodszor, a Törvényszék megvizsgálta, hogy a Bizottság bizonyította-e az egyértelmű ellentételezési paraméterek meglétét (94). A kórházi feladatot illetően a Törvényszék foglalkozott az LCH 109. cikke szerinti hiány-ellentételezési rendszerrel (95) – megjegyezve ugyanakkor, hogy a panaszos ezt a mechanizmust kifejezetten nem vitatta (96) –, és az FRBRTC-n keresztüli állított regionális finanszírozási mechanizmussal, amelyet annak érdekében hoztak létre, hogy időlegesen megelőlegezzék az IRIS-H hiányának pótlásához szükséges összegeket a hiány LCH 109. cikke szerinti fedezésének megtörténte előtt (97). A 109. cikk vonatkozásában a Törvényszék megállapította, hogy a panaszosok nem terjesztettek elő a Bizottság kedvező értékelését befolyásoló érveket (98). Az FRBRTC-mechanizmuson keresztül kifizetett, állított előlegeket illetően azonban a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság nem határozta meg az előlegek kiszámításának egyetlen paraméterét sem (99), ezzel az előlegek hiányos vizsgálatát valósította meg (100). A Törvényszék hozzátette, hogy a Bizottság ellentmondásba került határozatával, amikor a meghallgatásokon azt állította, hogy az FRBRTC volt az egyetlen mechanizmus, amelyen keresztül Brüsszel főváros régiója finanszírozta a brüsszeli önkormányzatokat, de IRIS-H-t nem (101).

(60) Az IRIS-H állítólagos további szociális feladatát szolgáló közfinanszírozással kapcsolatban (102) a Törvényszék megjegyezte, hogy ez a finanszírozás történetesen újfent az FRBRTC-től származik, amely megállapodást kötött az érintett brüsszeli önkormányzatokkal külön támogatás nyújtásáról abból a célból, hogy az önkormányzatok finanszírozhassák az IRIS-H által ellátott szociális feladatát (103). A Törvényszék megállapította, hogy ez a megállapodás nem határozta meg előre az IRIS-H állított további szociális feladatával kapcsolatos ellentételezési paramétereket (104).

(61) Következő lépésben a Törvényszék megvizsgálta, hogy a Bizottság bizonyította-e a túlkompenzáció elkerülését lehetővé tevő módszerek létezését, valamint a túlkompenzáció hiányát (105). A Törvényszék először megállapította, hogy az LCH megfelelő biztosítékokról rendelkezik annak biztosítására, hogy az LCH 109. cikke szerinti eljárás ne vezessen túlkompenzációhoz (106). Megállapította továbbá, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy hasonló rendszer létezett az önkormányzatok általi állított előlegfizetés tekintetében (107), rámutatva különösen az IRIS-H-t arra vonatkozóan terhelő jogi kötelezettség nyilvánvaló hiányára, hogy fizesse vissza ezeket az előlegeket, amint megkapta az LCH 109. cikke szerinti hiány-finanszírozást (108). A Bizottság által említett, a szociális többletfeladatokat finanszírozó külön támogatás vonatkozásában a Törvényszék megállapította, hogy a szociális feladatok finanszírozása keretében nyújtott túlkompenzáció elkerülését lehetővé tevő módszereket illetően a Bizottság által lefolytatott értékelés nem kielégítő. (109)

(62) Azon kérdés kapcsán, hogy az IRIS-H esetében a gyakorlatban történt-e túlkompenzáció (110), a Törvényszék egyszerűen megjegyezte, hogy az elemzés hatóköre igen tág volt, és kiterjedt az IRIS-H több mint egy évtizedes időszakra vonatkozó összes pénzügyi eredményére (111). Anélkül, hogy konkrét megállapítást tett volna a Bizottság azon megállapítására, hogy túlkompenzáció nem történt, a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság által végzett értékelés terjedelme és összetettsége önmagában alátámasztja a panaszos súlyos nehézségek fennállására vonatkozó érvelését (112).

(63) Végezetül a panaszosok azzal érveltek, hogy a Bizottságnak értékelése során figyelembe kellett volna vennie az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás gazdasági hatékonyságát (113). A Törvényszék azonban ezt az érvet elvetette és megállapította, hogy: „Az eddigi megfontolásokból ugyanis az következik, hogy a vállalkozás ágész nyújtása során tanúsított gazdasági hatékonysága az uniós jog jelenlegi állapotában nem tartozik valamely állami támogatás összeegyeztethetőségének az EK 86. cikk (2) bekezdése [jelenleg: az EUMSZ 106. cikkének (2) bekezdése] alapján történő mérlegelése körébe, vagyis a nemzeti hatóságok által az állami vállalat gazdasági hatékonyságára vonatkozóan hozott döntés ezen az alapon nem kifogásolható.” (114)

(64) A Törvényszék – megállapításait összefoglalva – kijelentette, hogy: „A [panaszos] ugyanis számos olyan egybehangzó bizonyítékra hivatkozik, amelyek komoly kétségek fennállását támasztják alá azzal kapcsolatban, hogy a vizsgált intézkedések az EK 86. cikk (2) bekezdésének [jelenleg: az EUMSZ 106. cikkének (2) bekezdése] alkalmazására vonatkozó kritériumok alapján összeegyeztethetők e a közös piaccal, először is a kifejezetten az IRIS kórházakra jellemző kórházi és szociális közszolgáltatási feladatokra vonatkozó, világosan meghatározott megbízás létezését, másodszor az ellentételezés előre meghatározott paramétereinek létezését, harmadszor pedig az e közszolgáltatási feladatok finanszírozása keretében a túlkompenzáció elkerülését lehetővé tevő módszerek létezését illetően […].” (115)

4.3. A Bizottság 2014. október 1-jei, eljárást megindító határozata (116)

(65) A Törvényszék azon következtetéseire figyelemmel (117), hogy a Bizottságnak kétségei kellett voltak legyenek az IRIS kórházaknak juttatott, vitatott közfinanszírozás belső piaccal való összeegyeztethetőségét illetően az EUMSZ 106. cikkének (2) bekezdése alapján, a Bizottságnak hivatalos vizsgálati eljárást kellett indítania, és azt a 2014. október 1-jei határozatával meg is tette. A Bizottság eljárást megindító határozatában megjegyezte, hogy a belga hatóságok szerint az érintett brüsszeli önkormányzatok és a CPAS döntött úgy, hogy az állami IRIS-H-t és nem a magánkórházakat bízza meg a következő további kötelezettségekkel (118), amelyek indokolják az IRIS-H javára bevezetett hiány-ellentételezési intézkedéseket: a) Az a kötelezettség, hogy orvosi segítséget nyújtson minden betegnek minden körülmények között: az IRIS-H nem tagadhatja meg azon páciensek kezelését, akik nem tudnak fizetni, illetőleg nem biztosítottak, még ha nem is sürgős orvosi ellátásra van szükségük. A magánkórházak állítólag csak a sürgős orvosi ellátásra szoruló összes beteget kötelesek kezelni, de nem sürgős esetben ilyen kötelezettség nem terhelné azokat. b) A kórházi szolgáltatások teljes körének több részlegen történő nyújtására fennálló kötelezettség: az önkormányzatok és a CPAS szándékosan választotta több olyan részleg megtartását, amelyek a kezelések teljes skáláját nyújtják, annak biztosítása érdekében, hogy azok a páciensek számára hozzáférhetőek legyenek. Az ágyak és a kísérő szolgáltatások kevesebb részlegre történő átcsoportosításának, és az ezzel történő költségmegtakarításnak a lehetőségét tudatosan elvetették. Ez a döntés különösen jelentős a hátrányos helyzetű páciensek és családjuk számára, mivel az IRIS kórházak többnyire a hátrányos helyzetű lakosságból álló nagyobb környékeken vagy azok közelében találhatóak. c) A páciensek és családjuk számára szociális szolgáltatások nyújtásának kötelezettsége: szociális munkások segítik a hátrányos helyzetű pácienseket és családjukat pénzügyi, igazgatási, interperszonális és szociális nehézségek megoldásában és kezelésében. Ezen túlmenően a szociális munkások előzetes szociális beszámolókat készítenek a CPAS pénzügyi beavatkozásának megkönnyítésére. Miközben valamennyi köz- és magánkórháznak alkalmaznia kell szociális munkásokat bizonyos kórházi szolgáltatásokra (ilyen a geriátria és a pszichiátria), a belga hatóságok azt állítják, hogy az IRIS kórházaknak külön további kötelezettségeik vannak, amelyek sokkal szélesebb körű szociális szolgáltatásokat és magasabb költségeket eredményeznek, mint amely az LCH szerint ellentételezésben részesül.

(66) A Törvényszék által kifejtett kétségek alapján (119) a Bizottság felkérte a belga hatóságokat, a panaszosokat és minden más érdekelt felet a vitatott állami finanszírozás összeegyeztethetőségének ellenőrzéséhez szükséges összes jelentős információ megadására, különösen a következő pontokat illetően: — az IRIS-H állítólagos további feladatainak és annak pontos meghatározása, hogy az ezekre az állítólagos további feladatokra vonatkozó megbízások milyen dokumentumokon alapulnak (lásd az eljárást megindító határozat (87)–(89) preambulumbekezdését), — az IRIS-H hiánya (amelyhez hozzájárulnak az állítólagos további feladatok) ellentételezésének jogalapja (lásd az eljárást megindító határozat (91) preambulumbekezdését), — az, hogy rendszeresítettek-e (megfelelő) intézkedéseket az állítólagos további feladatok – különösen a visszafizetendő (esetleges) előlegek rendszerével együtt a hiány-ellentételezési rendszer révén történő – túlkompenzációjának megelőzésére, és hogy az IRIS-H-t terheli-e jogi kötelezettség az esetleges előlegek túlkompenzáció megelőzését célzó visszafizetésére (lásd az eljárást megindító határozat (95) preambulumbekezdését), — abban az esetben, ha az évi legfeljebb 10 millió EUR külön támogatás kifizetése (lásd fent az (50) preambulumbekezdést) az IRIS-H hiányának ellentételezésétől elkülönülő ügyletnek minősül, az, hogy megfelelő intézkedéseket rendszeresítettek-e annak biztosítására, hogy az ellentételezés ne haladja meg a közszolgáltatási kötelezettségek teljesítésével felmerült költségek fedezéséhez szükséges mértéket (lásd az eljárást megindító határozat (96) preambulumbekezdését), — az, hogy az IRIS-H ténylegesen nem részesült túlkompenzációban azóta, hogy önálló jogi szervezetben történő működését megkezdte (lásd az eljárást megindító határozat (97) preambulumbekezdését), — minden további határozott, konkrét és részletes érv és dokumentáció arra vonatkozóan, hogy az IRIS-H javára szóló állami finanszírozási intézkedések az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokról szóló 2012. évi határozat vagy az általános gazdasági érdekű szolgáltatások 2012. évi keretszabálya (lásd az eljárást megindító határozat (98) preambulumbekezdését), illetve az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokról szóló 2005. évi határozat (lásd az eljárást megindító határozat (100) preambulumbekezdését) hatálya alá tartozik-e, ha igen, miért és mennyiben, továbbá teljesülnek-e, ha igen, miért és mennyiben az azokban lefektetett összeegyeztethetőségi szempontok.

(67) A Bizottság az eljárást megindító határozat elfogadásával megragadta azt a lehetőséget, hogy pontosítsa a következő további ténykérdéseket: — bármely FRBRTC- finanszírozás, illetve a külön támogatások (lásd a fenti (50) preambulumbekezdést) közvetlenül az IRIS-H-nak kerültek-e átutalásra vagy az FRBRTC és a külön támogatások egyszerűen Brüsszel főváros régiója és a brüsszeli önkormányzatok közötti finanszírozási mechanizmusok (lásd az eljárást megindító határozat (17) preambulumbekezdését), — a Loi CPAS 60. cikkének (6) bekezdésében előírt követelmény pontos jellege (lásd fent a (19) preambulumbekezdést), egy közkórház bezárásának lehetőségei, és a kórházi programozási mechanizmustól való eltérés (lásd az eljárást megindító határozat (26) preambulumbekezdését), — az, hogy az IRIS-H által végzett további szociális szolgáltatások gazdasági vagy nem gazdasági jellegűek (lásd az eljárást megindító határozat (48) preambulumbekezdését), — az, hogy a (Brüsszel főváros régiója részéről az önkormányzatoknak szóló) külön támogatások önkormányzatok részéről az IRIS-H-nak történő továbbadása a hiány fedezésére szolgáló mechanizmustól (lásd az eljárást megindító határozat (92) preambulumbekezdését) elkülönülő tranzakciónak minősíthető-e, és ha igen, mi annak a pontos módozatait meghatározó, irányadó jogalap, — létezik-e előzetes kifizetési mechanizmus vagy sem, mely jogalapon és hogyan történtek ezek a kifizetések (ha volt ilyen), továbbá elkülönült támogatási intézkedésnek tekinthetők-e a hiány fedezésére szolgáló mechanizmustól vagy sem, valamint tisztázandó, hogy az FRBRTC útján finanszírozták-e az ilyen előlegeket (ha volt ilyen) (lásd az eljárást megindító határozat (93) preambulumbekezdését), — a pérennité (azaz a közkórházak működésének folytonossága és életképessége, lásd még lentebb a (30) preambulumbekezdés) fogalmának, jogalapjának (különösen az IRIS és az IRIS-H szintjén), kihatásainak és annak további pontosítása, hogy a pérennité miként indokolja az e kórházak javára szóló hiány-ellentételezési rendszereket (lásd az eljárást megindító határozat (102)–(103) preambulumbekezdését), — az, hogy vannak-e az eljárást megindító határozatban említetteken (azaz további általános gazdasági érdekű szolgáltatási feladatok megléte és a közkórházak pérennité-je) túlmutató olyan okok, amelyek indokolhatják az IRIS-H további finanszírozását (lásd az eljárást megindító határozat (103) preambulumbekezdését).

5. AZ ÉRDEKELT FELEK ÉSZREVÉTELEI

(68) A Bizottság négy érdekelt féltől (azaz a CBI-től, az ABISP-től, a Zorgnet Vlaanderentől és a UNCPSY-től) kapott észrevételeket, amelyek összefoglalása alább olvasható:

5.1. CBI

(69) A CBI – a panaszos – az eljárást megindító határozatra válaszolva megjegyzi, hogy álláspontjuk szerint az említett határozatban nem szerepel semmiféle, az IRIS-H-ra bízott konkrét feladat létezését bizonyító, illetve az állítólagos feladat ellentételezési rendszereire vagy az e tekintetben rendszeresített ellenőrzésekre vonatkozó új elem, érv vagy magyarázat. A panaszosok ezért főként a korábbi beadványaikban kidolgozott érvekre hivatkoznak.

(70) A CBI megerősíti azon álláspontját, hogy: (1) az IRIS-H nem kapott megbízást konkrét általános gazdasági érdekű szolgáltatásokra az összes belga (köz- és magán)kórházra háruló szolgáltatásokon túl, és (2) még ha a Bizottság azt is állapítaná meg, hogy ilyen további feladatok léteznek, azok meghatározása nem kellően egyértelmű ahhoz, hogy megfeleljen az uniós jog e tekintetben támasztott követelményeinek. A CBI egyben rámutat, hogy az új brüsszeli kormány javasolt (2014 júliusában közzétett) szakpolitikai programjában megemlítette a „2003. február 13-i Ordonnance átfogalmazását azon általános érdekű feladatok meghatározása céljából, amelyek indokolják az önkormányzatoknak nyújtott külön támogatásokat”. A panaszosok megítélése szerint ez annak a jele, hogy jelenleg ilyen feladatok nem léteznek, hanem azokat a jövőben fogják meghatározni.

(71) A Loi CPAS 60. cikkének (6) bekezdése szerinti követelmények vonatkozásában a CBI véleménye az, hogy ezek nem adnak hozzá semmit az LCH-hoz a további vagy konkrét általános gazdasági érdekű szolgáltatások olyan fogalommeghatározása tekintetében, amely csak az olyan közkórházakra vonatkozna, mint az IRIS-H. A panaszosok azzal is érvelnek, hogy a további szociális feladat csak a más kórházakénál – amit „(a köz- és magánkórházak esetében közös) alapvető szociális feladatnak” neveznek – nagyobb mértékű szociális szolgáltatásokból áll. A CBI véleménye szerint mindez elégtelen annak megállapításához, hogy az IRIS-H-nak többlet szociális feladata van. Emellett azon kérdés vonatkozásában, hogy ezek a szolgáltatások gazdasági jellegűek-e, azzal érvelnek, hogy azon tény miatt, hogy ezeket a szolgáltatásokat ingyenesen nyújtják, nem fosztja meg azokat gazdasági jellegüktől. Végezetül a CBI úgy véli, hogy a további szociális szolgáltatások elválaszthatatlanok a tágabb egészségügyi szolgáltatásoktól, amelyek maguk elvitathatatlanul gazdasági jellegűek, mivel ezt sosem vitatták.

(72) A CBI szerint az egyetemes ellátás feladata fennáll a közkórházak és a magánkórházak esetében egyaránt. Álláspontjuk szerint nincs eltérés a közkórházak és a magánkórházak között a „szociális páciensek” kezelésében, „sürgősségi” vagy „sürgősség utáni” helyzetben sem. Ebben az összefüggésben a CBI hivatkozik a brüsszeli elsőfokú bíróság (120) az illegálisan Belgiumban élő külföldieknek (a továbbiakban: úti okmányokkal nem rendelkező migránsok) történő sürgős orvosi segítségnyújtásról (121) szóló ítéletére, amely bizonyítja, hogy ebben az összefüggésben az ilyen segítséget köz- és magánkórházak is nyújthatják. A CBI hozzáteszi, hogy (122) a Mutualités Chrétiennes (123) 2004. februári kiadványa szerint Brüsszel főváros régiójában a magánkórházak kezelik a „szociális páciensek” több mint 60 %-át. A panaszosok megítélése szerint továbbá a Loi CPAS, a stratégiai IRIS-tervek, a „domicile de secours” megállapodások (124) további feladatokat nem állapítanak meg.

(73) A „több részlegen történő ellátás feladata” vonatkozásában a CBI úgy ítéli meg, hogy továbbra sincsen magyarázat arra, hogy miből áll a több részlegen történő kórházi ellátási tevékenységek kötelezettsége, és arra sem, hogy ez a kötelezettség mennyiben ró az IRIS-H-ra további terheket. A további szociális feladatot illetően a CBI véleménye az, hogy a Loi CPAS 57. cikke nem keletkeztet további kötelezettségeket az IRIS-H vonatkozásában, és semmi esetre sem határozza meg azokat érthető módon (nem érthetőbben, mint a stratégiai IRIS-tervek vagy a „domicile de secours” megállapodások).

(74) Az ellentételezési paraméterek egyértelmű fogalommeghatározását illetően a CBI rámutat, hogy a belga hatóságok szerint az IRIS-H a magánkórházakétól eltérő sajátos feladatot lát el, és hogy ez a sajátos feladat az LCH-ban nincsen meghatározva, hanem annak más a jogalapja. A CBI szerint egyértelműen kizárt, hogy az LCH ellentételezési paramétereket határozzon meg egy vagy több olyan közszolgálati kötelezettség vonatkozásában, amelyekről az LCH nem rendelkezik. Ezen túlmenően CBI megjegyzi, hogy nincs kapcsolat a szóban forgó külön feladatok állított jogalapja és az ellentételezési rendszerek között. A panaszosok megjegyzik, hogy úgy tűnik, nem tettek megkülönböztetést egyfelől az állított külön feladatok költségeiből eredő hiány, és másfelől az alapfeladat költségeiből eredő hiány között. Végezetül a CBI utal a belga Pénzügyi Felügyelőség több véleményére, amelyek megállapították, hogy lehetetlen volt a 2003. február 13-iOrdonnance alapján juttatott külön támogatások felhasználásának monitorozása, mivel az Ordonnance nem határozta meg azokat a közösségi érdekű feladatokat, amelyekre ezeket a támogatásokat adták.

(75) A CBI megismétli azon korábbi állításait is, amelyek szerint nem voltak intézkedések a túlkompenzáció megelőzésére. Hozzáteszik, hogy az IRIS-H által ellátott külön feladatok pontos meghatározása hiányában lehetetlen megmondani, hogy mely tevékenységekre kell vagy nem kell ellentételezésnek vonatkoznia. A CBI álláspontja szerint ezért lehetetlen a túlkompenzáció megelőzését szolgáló monitoring mechanizmus meglétének ellenőrzése.

(76) Végezetül a CBI rámutat, hogy miközben az 1994. május 19-i együttműködési megállapodás hivatkozik a közkórházak pérennité-jére, ez a dokumentum a feladatot nem határozza meg és nem alkot megbízást sem. A CBI szerint ez a megállapodás különösen nem jelzi azt semmiféle módon, hogy valamely önkormányzatnak vagy településnek a területén közkórházzal kell rendelkeznie, és nem állapít meg semmiféle olyan szabályt a belgiumi kórházi szolgáltatási programozásra, amely megkövetelné valamely szolgáltatás közkórházban történő üzemeltetését.

5.2. ABISP

(77) Az Association bruxelloise des institutions de soins privées (ABISP) – az egyik eredeti panaszos (lásd az (1) preambulumbekezdést) – az eljárást megindító határozatra tett észrevételeiben megjegyzi, hogy valamennyi belga kórháznak, belső szabályzatától (statuts) vagy tulajdonosától függetlenül törvényi kötelezettsége az általános érdekű feladatok ellátása. Ezzel összefüggésben az ABISP utal az LCH 2. cikkére (125). Végezetül az ABISP megismétli, hogy panaszát visszavonta.

5.3. Zorgnet Vlaanderen

(78) A Zorgnet Vlaanderen több mint 500 flamand ellátást nyújtót (így általános kórházakat, pszichiátriai gondozó intézményeket és ápolási otthonokat) képvisel. Az eljárást megindító határozatra tett észrevételeiben a Zorgnet Vlaanderen hangsúlyozza, hogy az összes belga kórház – legyen az köz- vagy magánkórház – ugyanolyan közszolgáltatási kötelezettségeket teljesít az LCH keretében. Ezen túlmenően a Zorgnet Vlaanderen rámutat, hogy az LCH a kórházként való elismeréshez a jogi formát (azaz köz vagy magán) semmiféle feltételt nem szab. Emellett a Zorgnet Vlaanderen megjegyzi, hogy a kórházak közszolgáltatási kötelezettségeinek meghatározása nem utal regionális sajátosságra. Végezetül a Zorgnet Vlaanderen állítja, hogy Flandriában és Brüsszel főváros régiójában a kórházak nem látnak el másféle szociális feladatot.

5.4. UNCPSY

(79) A Union Nationale des Cliniques Psychiatriques Privées (UNCPSY) a franciaországi pszichiátriai magánklinikák szövetsége. Az eljárást megindító határozatra tett észrevételeiben a UNCPSY azzal érvel, hogy annak ellenőrzéséhez, hogy az állami finanszírozás nem lépi túl a közszolgáltatás nettó költségeit, ez a nettó költség nem lehet korlátlan, és nem hagyhatja figyelmen kívül azt, hogy a szolgáltató irányítása megfelelő-e. Ebben az összefüggésben a UNCPSY véleménye, hogy a Bizottságnak össze kellene hasonlítania a köz- és magánkórházakat annak meghatározásához, hogy a támogatás az EUMSZ 106. cikkének (2) bekezdése értelmében véve arányos-e.

(80) Ebben az összefüggésben a Bizottság megjegyzi, hogy a UNCPSY észrevételei ellentétesek a Törvényszék 2012. november 7-i ítéletének (T-137/10. sz. ügyben hozott ítélet) 300. pontjának következtetéseivel, miszerint a vállalkozás általános gazdasági érdekű szolgáltatás nyújtása során tanúsított gazdasági hatékonysága nem tartozik valamely állami támogatás összeegyeztethetőségének az EUMSZ 106. cikk (2) bekezdése alapján történő mérlegelése körébe (lásd e tekintetben a (63) preambulumbekezdést).

6. A BELGA KIRÁLYSÁG ÉSZREVÉTELEI

6.1. Belgium észrevételei az eljárás megindításáról szóló határozatról

(81) A Bizottság 2014. október 1-jei határozatára és annak (17) preambulumbekezdésére adott válaszukban a belga hatóságok megjegyezték, hogy Brüsszel főváros régiójának (azaz az évi legfeljebb 10 millió EUR külön támogatás) és az FRBRTC-nek a pénzügyi beavatkozása csak az önkormányzatoknak és nem az IRIS-H-nak szóló pénzügyi transzferek. Ennek következtében a belga hatóságok szerint ezek olyan hatóságok közötti pénzügyi transzferek, amelyek nem tartoznak az EUMSZ 107. cikke (1) bekezdésének hatálya alá. A belga hatóságok szerint sem Brüsszel főváros régiója, sem az FRBRTC nem adott támogatást az IRIS-H-nak. Ehelyett úgy tekintik, hogy ezek a transzferek a régió általános önkormányzati finanszírozási hatáskörének részét képezték, amely lehetővé teszi az önkormányzatoknak közös érdekű feladataik ellátását, ideértve a CPAS feladatait is. Ebben az összefüggésben a panaszos Pénzügyi Felügyelőség véleményeire való hivatkozása csak Brüsszel főváros régióját és az önkormányzatokat érinti, az IRIS-H-t azonban nem. Végezetül a belga hatóságok azzal érvelnek, hogy az intézményi reformokról szóló 1980. augusztus 8-i különleges törvény és a belga Államtanács véleménye (126) szerint Brüsszel főváros régiója csak az önkormányzatokat finanszírozhatja, az IRIS-H-t nem, mivel konkrét kórházi feladatok finanszírozása nem tartozik a régió hatáskörébe.

(82) Az eljárást megindító határozat (26) preambulumbekezdésében kifejtett kétség vonatkozásában a belga hatóságok pontosították egyfelől a Loi CPAS 60. cikkének (6) bekezdése szerinti követelmény, másfelől pedig a közkórház kórházi programozási mechanizmussal való bezárásának lehetősége közötti különbséget. Szerintük a Loi CPAS 60. cikkének (6) bekezdése (127) állapítja meg azokat a feltételeket, amelyeket a CPAS-nak kórház létesítéséhez teljesítenie kell. Különösen, a CPAS-nak elemeznie kell, hogy fennáll-e valós szükséglet egy ilyen kórházra, figyelembe véve a terület szükségleteit, ideértve az orvosi-szociális szükségleteket, és a hasonló létesítmények meglétét. A belga hatóságok továbbá rámutatnak, hogy a kórházi programozási mechanizmus a kórházi ágyak régiónkénti legmagasabb számának a szövetségi kormány általi meghatározásából áll, amely határozatát kizárólag az azonosított kórházi szükségletekre alapozza, anélkül, hogy figyelembe venné az egyes területek szociális szükségleteit (128). Kifejtik, hogy Brüsszel főváros régiója esetében a kórházi ágyak legmagasabb száma a régió egészére, és nem a 19 önkormányzatra külön-külön kerül meghatározásra. Ezzel szemben Brüsszel főváros régiójában mind a 19 CPAS autonóm módon határozza meg saját önkormányzatára, hogy a helyi szükségletek alapján létesítsen-e kórházat vagy sem.

(83) A belga hatóságok kifejtették azt is, hogy egy közkórház bezárása vagy magánszektorbeli partnernek történő átadása esetével az LCH vagy a Loi CPAS alakszerűen vagy konkrétan nem foglalkozik. (129) Azonban a belga hatóságok szerint a belga Államtanács ítélkezési gyakorlata pontosította a bezárási kondíciókat és feltételeket, illetőleg a CPAS által létrehozott intézmények átadását. Az Államtanács 2002. december 9-i 113.428. sz. ítéletében kimondta, hogy meg kell semmisíteni a CPAS-hoz tartozó rehabilitációs otthon magánszektorbeli szereplőnek történő átadását. Az Államtanács megállapította különösen, hogy az orvosi-szociális szolgáltatások nyújtására mutatkozó szükségletet a létesítmény bezárására vagy átadására vonatkozó döntés meghozatala előtt is értékelni kell. Az értékelésnek megfelelően figyelembe kell vennie a létesítmény létesítésekor végzett értékelést, és ennélfogva a létesítmény létrehozására vonatkozó döntés óta történt változásokat. Emellett a belga hatóságok megjegyzik, hogy ez az értékelés nem alapozható egyszerűen a létesítmény pénzügyi helyzetére vagy a fenntartása során felmerült költségekre. Ennek alapján a belga hatóságok megállapítják, hogy a CPAS nem zárhatja be kórházait anélkül, hogy előbb igazolná azt, hogy azon orvosi és szociális szükségletek, amelyekre a kórházat létrehozták, már nem állnak fenn.

(84) A belga hatóságok szerint egy közkórház létrehozásához egyaránt teljesülnie kell a Loi CPAS 60. cikkének (6) bekezdése követelményeinek és a hatóságok kórházi programozási szükségleteinek, míg a magánkórházakra csak az utóbbi vonatkozik. A Loi CPAS 60. cikkének (6) bekezdése szerint egy új közkórház megnyitását valós szükséglet fennállásának kell indokolnia. Emellett a belga hatóságok kifejtik, hogy ha egy közkórházat a kórházi programozás szerinti ágyszám-kapacitással nyitnak meg, többé nem lesz lehetőség a program keretében az adott területen másik (köz- vagy magán)kórház nyitására, amely esetben nincsen más mód a lakosság szükségleteinek kielégítésére. A belga hatóságok megjegyzik, hogy ha a CPAS valamikor be kívánja zárni közkórházát, először azt kell bizonyítania, hogy arra – az Államtanács ítélkezési gyakorlatának megfelelően már nincsen szükség. Ezzel szemben ha egy magánszektorbeli szereplő kórháza bezárása mellett dönt, a szereplőt – a CPAS-tól eltérően – nem terheli jogi kötelezettség annak biztosítására, hogy a lakosság egészségügyi ellátása továbbra is megoldott legyen. A belga hatóságok szerint a magánkórházak nyitva tartását csak saját döntésük motiválja, amely bármikor változhat. A belga hatóságok szemléltetésként utalnak a Berchem-Sainte-Agathe (Brüsszel) területén működött Hôpital Français magánkórház 2008. évi hirtelen bezárására (130). Végezetül a belga hatóságok kifejtik, hogy a kórházi programozási mechanizmus egyformán korlátozza az állami és magánszektorbeli szereplőket a kórháznyitásban (mivel ez csak akkor lehetséges, ha a területen a kórházi ágyak legmagasabb számát még nem érték el). Álláspontjuk szerint a Loi CPAS-ból eredő kötelezettségek azonban további korlátozásokat írnak elő a CPAS közkórház-létesítési és -bezárási lehetőségeire, míg a magánkórházak bármikor bezárhatnak.

(85) Az állítólag csak az IRIS-H-ra vonatkozó kötelezettségek vonatkozásában (lásd az eljárást megindító határozat (87)–(89) preambulumbekezdését) a belga hatóságok azzal érvelnek, hogy ezek a kötelezettségek azon tény közvetlen következményei, hogy az IRIS-H-t abból a célból hozták létre, hogy hozzájáruljon a szociális támogatás CPAS általi nyújtásához (lásd még a 2.2. pontot). A belga hatóságok véleménye szerint ezek a kötelezettségek a Loi CPAS-ból – amelynek alapján az IRIS-H-t létrehozták – erednek, és a megbízás eszközét az IRIS-H belső szabályzata és az IRIS stratégiai tervei képezték. A belga hatóságok a kötelezettségek pontos meghatározása vonatkozásában ezekre a dokumentumokra utalnak. Terjedelmi okokból és az ismétléseket kerülendő a Bizottság értékelésében csak a releváns részleteket idézi (lásd a 7.3.4.1. pontot).

(86) A Bizottság eljárást megindító határozatában (lásd a (48) preambulumbekezdést) kétségeinek adott hangot az IRIS-H által végzett további szociális szolgáltatások gazdasági vagy nem gazdasági jellegét illetően. Az eljárást megindító határozatra adott válaszukban a belga hatóságok véleménye szerint ezek a szociális szolgáltatások nem gazdasági tevékenységek. Lényegében azzal érvelnek, hogy a brüsszeli CPAS által anyagi, szociális, orvosi, orvosi-szociális és pszichológiai támogatás formájában nyújtott szociális támogatás nem piaci verseny keretében történik, és ez akkor is így van, ha a szociális támogatás egy részét (azaz a további szociális szolgáltatásokat) az IRIS-H megbízás alapján végzi.

(87) A hiány-ellentételezés jogalapját illetően (lásd az eljárást megindító határozat (91) preambulumbekezdését), a belga hatóságok megítélése szerint az önkormányzatok azon kötelezettségét, hogy fedezzék közkórházaik hiányát, az IRIS-H belső szabályzatának 46. cikke, és az LCH 109. cikke fekteti le. Kifejtik, hogy az LCH 109. cikke fekteti le az összes belga közkórháza vonatkozó általános elvet, amely meghatározza az önkormányzatok teendőinek minimumát (mivel csak a hiány egy részének fedezésére kötelezi azokat, lásd még a (47) preambulumbekezdést). A belga hatóságok egyben megjegyzik, hogy az IRIS-H belső szabályzatának 46. cikke egy különös kötelezettség, amely csak arra a hat önkormányzatra vonatkozik, amelyek az IRIS-H-t létrehozták, és amelyek úgy döntöttek, hogy az LCH 109. cikke szerinti minimumot meghaladóan az IRIS-H teljes számviteli hiányát fedezik.

(88) A Bizottság eljárást megindító határozatának (92) preambulumbekezdésében tette fel azt a kérdést, hogy a (Brüsszel főváros régiója részéről az önkormányzatoknak szóló) külön támogatások önkormányzatok részéről az IRIS-H-nak történő továbbadása a hiány fedezésére szolgáló mechanizmustól elkülönülő tranzakciónak minősíthető-e. A belga hatóságok válaszukban azzal érvelnek, hogy a brüsszeli önkormányzatok a külön támogatásokat csak az IRIS-H hiányának fedezésére fennálló kötelezettségük részleges teljesítésére használják. Amint lentebb részletesebben kifejtésre kerül (lásd a 7.3.5. pontot), a hiány-ellentételezés kifizetése több lépésben történik, ezek része a külön támogatások önkormányzat részéről az IRIS-H-nak történő átutalása, de az összes ilyen kifizetésnek azonos az alapja, jelesül a hiány fedezésére fennálló önkormányzati kötelezettség.

(89) A Bizottság pontosítást kért az előlegkifizetések (ha voltak) állítólagos mechanizmusa, annak jogalapja és működése, a hiány fedezésére szolgáló mechanizmustól való eltérések, és az FRBRTC finanszírozásban betöltött szerepe tekintetében is (lásd az eljárást megindító határozat (93) preambulumbekezdését). A belga hatóságok szerint előlegkifizetési mechanizmust nem rendszeresítettek. Pontosabban kifejtik, hogy az IRIS-H hiányának fedezésére vonatkozó kötelezettség a hiány felmerülésekor rögtön beáll. Valójában – a belga hatóságok szerint – az IRIS-H belső szabályzatának 46. cikke arra a számviteli hiányra utal, amely a kórházak pénzügyi év vége után legfeljebb hat hónappal készülő pénzügyi kimutatásaiban kerül megállapításra. Ezzel szemben az LCH 109. cikke szerinti hiány Szövetségi Közegészségügyi Közszolgálat általi kiszámítása sokkal hosszabb időt vesz igénybe (akár tíz évet). Azonban a belga hatóságok azt állítják, hogy mivel az LCH 109. cikke szerinti hiány egyszerűen azon számviteli hiány része, amelyet az IRIS-H belső szabályzatának 46. cikke szerint azonnal fedezni kell, az IRIS-H nem kap olyan előlegeket, amelyek a hiányfedezési mechanizmustól elkülönülőnek minősíthetőek. Végezetül a belga hatóságok megismétlik, hogy az FRBRTC olyan finanszírozást nyújtott az önkormányzatoknak, amely segítette azokat hiányfedezési kötelezettségük teljesítésében, amely – a fent kifejtettek szerint – nem képez előlegkifizetési mechanizmust.

(90) A túlkompenzáció megelőzését szolgáló intézkedések és a tényleges túlkompenzáció hiánya vonatkozásában (lásd az eljárást megindító határozat (95)–(97) preambulumbekezdését) a belga hatóságok a következő érvelést terjesztik be. Először kifejtik, hogy a hiány ellentételezésére vonatkozó határozat éves határozat, és annak meghozatalára akkor kerül sor, amikor ismertté válik az adott évre becsült hiány, így a túlkompenzáció veszélye nem áll fenn. Hozzáteszik, hogy a belga jogi keret (egyebek mellett az 1983. november 14-i törvény és a Loi CPAS) lehetővé teszi az önkormányzatoknak annak biztosítását, hogy az IRIS-H az állami támogatást helyesen használja fel, és helytelen felhasználás vagy túlkompenzáció esetében a támogatás visszafizettetésre kerül. Ezen túlmenően a túlkompenzáció hiányának igazolására a belga hatóságok utalnak a Bizottságnak benyújtott több táblázatra, amelyek tartalmazzák a hiányt és az önkormányzati beavatkozást mind az öt IRIS-H esetében az 1996–2014-es időszakra (ezeket a számadatokat lásd még a 7.3.5. pontban).

(91) A kérésnek megfelelően a belga hatóságok pontosították továbbá a pérennité fogalmát is (lásd az eljárást megindító határozat (102)–(103) preambulumbekezdését). Szerintük az IRIS-H folyamatos működése (vagy pérennité) biztosításának kötelezettsége közvetlenül a Loi CPAS-on alapul. Amint az fentebb kifejtésre került (lásd a 2.1. pontot), minden egyes CPAS létrehozhat létesítményeket szociális támogatás nyújtására, ideértve az orvosi és az orvosi-szociális támogatást, ha igazolni tudja, hogy ez valós szükséglet kielégítéséhez szükséges a Loi CPAS 60. cikkének (6) bekezdésével összhangban. Kifejtik, hogy a múltban a CPAS Brüsszel főváros régiójában létesített 19 kórház közül 6 kórház (önálló jogi személyiség nélkül) saját irányítás alatt állt 1995 végéig, szociális támogatás nyújtása érdekében. Szerintük e közkórházak szerkezetátalakítása, amelynek nyomán a CPAS-tól jogilag független állami IRIS-H 1996. január 1-jén létrejött (lásd még a 2.2. pontot) nem változtatta meg a CPAS szociális támogatás – akár közvetlenül, akár az IRIS-H-n keresztül történő – nyújtására fennálló kötelezettségét. Ebben az összefüggésben a belga hatóságok rámutatnak, hogy a szerkezetátalakítás és az IRIS-hálózat és az IRIS-H létrehozásának elsődleges célja a közkórházi szolgáltatások Brüsszel főváros régiójában történő folyamatos nyújtásának biztosítása volt (lásd még a (27) preambulumbekezdést). Ennélfogva megjegyzik, hogy az IRIS-H folyamatos működésének biztosítására, és ezáltal a lakosság szociális szükségletei kielégítésének garantálására az önkormányzatoknak és a CPAS-nak kell viselnie minden kórházi hiányt az IRIS-H belső szabályzatának 46. cikke alapján. Emellett a belga hatóságok megállapítják, hogy amennyiben a valós szükséglet fennáll, az Államtanács ítélkezési gyakorlatának megfelelően (lásd a (83) preambulumbekezdést) a hatóságok nem zárhatják be az IRIS-H-t és azt magántulajdonba sem adhatják.

(92) Végezetül a Bizottság az eljárást megindító határozat (103) preambulumbekezdésében feltette a kérdést, hogy vannak-e az IRIS-H további finanszírozását indokoló egyéb okok. Ebben a tekintetben a belga hatóságok megjegyzik, hogy az IRIS-H célja nem egyszerűen „életképes” kórházi szolgáltatások, feladatok és programok létrehozása, ahogy azt a belga magánkórházak megtehetik. Ehelyett a belga hatóságok szerint az IRIS-H-nak garantálnia kell a lehető legszélesebb körű egészségügyi ellátást, különösen annak érdekében, hogy ahhoz mindenki hozzáférhessen, ideértve a társadalom legszegényebb tagjait, függetlenül attól, hogy betegségük milyen kezelést igényel, még akkor is, ha az jóval túlmutat az LCH alapján az összes kórházra vonatkozó kórházi tervezési és jóváhagyási normákon. Ezzel összefüggésben a belga hatóságok utalnak a Törvényszék 2012. november 7-i ítéletének 162. pontjára, amely szerint „a közkórházak hiányainak ellentételezése közegészségügyi és szociális okokból szükségesnek bizonyulhat annak érdekében, hogy biztosítsák a kórházi rendszer folytonosságát és életképességét.” A belga hatóságok rámutatnak arra is, hogy a közkórházi jogállás bizonyos olyan költségekkel is jár, amelyeket a szövetségi finanszírozási intézkedések nem kompenzálnak teljes egészében. Megjegyzik, hogy ezen költségek közé tartoznak egyebek mellett: a kétnyelvű személyzet nyelvpótlékának kifizetése, a magasabb nyugdíj és betegségi kiadások a törvényi védelemben részesülő munkavállalók (közalkalmazottak) számára, és a bértábla Brüsszel főváros régiója által előírt (de csak részben megfizetett) emelése.

6.2. Belgium észrevételei a harmadik felek észrevételeire

(93) A belga hatóságok először is megjegyzik, hogy a CBI, ABISP és Zorgnet Vlaanderen Bizottság eljárást megindító határozatára tett észrevételei azon az általános állításon alapulnak, hogy véleményük szerint az IRIS-H-t nem bízták meg azon túlmutató általános gazdasági érdekű szolgáltatásokkal, mint amelyek Belgium összes (köz- vagy magán)kórházára hárulnak. Álláspontjuk szerint ez az állítás egyetlen premisszán alapul, nevezetesen azon a tényen, hogy az LCH a magán- és a közkórházakat is ugyanazzal a közszolgáltatási kötelezettséggel bízza meg, tekintet nélkül a sajátos regionális vonatkozásokra. Azonban, a belga hatóságok szerint a beavatkozó felek nem adnak magyarázatot arra, hogy a Loi CPAS miért ne vonatkozna az IRIS-H-ra, miközben Belgium szerint ez a törvény az IRIS-H létezésének konkrét jogi indoka. A belga hatóságok rámutatnak, hogy az LCH 147. cikke kifejezetten elismeri, hogy a CPAS által irányított kórházak (mint amilyen az IRIS-H (131)) esetében az LCH kiegészíti a Loi CPAS-t, ami megerősíti, hogy nem az LCH az egyetlen releváns jogalap, ha a CPAS irányítása alatt álló kórházról van szó.

(94) A belga hatóságok helytelennek tartják a CBI azon állítását, hogy a brüsszeli kormány azon szándéka, hogy átfogalmazza a 2003. február 13-iOrdonnance-t azon általános érdekű feladatok meghatározása céljából, amelyek indokolják az önkormányzatoknak nyújtott külön támogatásokat (lásd a (70) preambulumbekezdést), annak a jele, hogy jelenleg (csak az IRIS-H-ra vonatkozó) külön feladatok nem léteznek. Rámutatnak különösen, hogy az Ordonnance-ban előirányzott külön támogatásokat csak az önkormányzatoknak és nem az IRIS-H-nak ítélik oda. Belgium továbbá megerősíti, hogy az FRBRTC és Brüsszel főváros régiója maga részéről történő, az önkormányzatokat támogató beavatkozás (évi legfeljebb 10 millió EUR (132)) hatóságok közötti olyan transzfert alkot, amely az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdésén alapul. A belga hatóságok megismétlik, hogy a régió vagy az FRBRTC egyik ilyen összeget sem az IRIS-H-nak adta. Ezzel szemben Belgium szerint azok egyszerűen a régió és az önkormányzatok közötti transzferek, a régió általános önkormányzati finanszírozási hatáskörének keretében. Ez az átfogó finanszírozás arra szolgál, hogy az önkormányzatok képesek legyenek közösségi érdekű feladataik ellátására, amelyekbe beletartoznak a CPAS feladatai. A belga hatóságok szerint a 2003. február 13-iOrdonnance reformja semmi esetre sem érhet fel annak elfogadásával, hogy az IRIS-H-nak nincsenek további általános gazdasági érdekű szolgáltatásai. Az önkormányzatok határozzák meg azokat az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokat, amelyekkel az általuk létrehozott kórházakat megbízzák, és az Ordonnance ebben az összefüggésben nem bír jelentőséggel, mivel az csak államon belüli finanszírozásra vonatkozik.

(95) A belga hatóságok ugyancsak visszautasítják a szociális feladatok CBI észrevételeiben állítólag pontatlan bemutatását. A CBI különösen úgy vélte, hogy az LCH a köz- és magánkórházakra azonos „alapvető szociális feladat”-okat határoz meg, amelyeket azonban az IRIS-H intenzívebben lát el. Ebből a nézőpontból az IRIS-H „további” szociális feladatai nem választhatóak el a nyújtott kórházi szolgáltatásoktól és azok szerves részét képezik. A belga hatóságok szerint ezt az álláspontot nem szabad követni. A belga hatóságok szerint, azon tényen túl, hogy a CBI itt kifejezetten elismeri, hogy valóban lényegi különbség van a köz- és magánkórházak között (azaz az IRIS-H által nyújtott szociális szolgáltatások nagyobb mennyisége), a CBI nem határozza meg, hogy pontosan mit ért az olyan „alapvető szociális feladat” alatt, amelyet a kórház általános gazdasági érdekű szolgáltatásának tekint, illetve nem határozza meg az ezt alátámasztó jogalapot vagy azt a konkrét felhatalmazást, amely erre vonatkozik. A belga hatóságok véleménye szerint csak a Loi CPAS használható arra, hogy a közkórházakat „alapvető szociális feladatok”-kal bízzák meg. Álláspontjuk szerint, kizárólag csak a közkórházak vonatkozásában az LCH ténylegesen egyszerűen kiegészíti a Loi CPAS-t (lásd az LCH 147. cikkét). Az IRIS-H érdemi vagy „alapvető” feladatának meghatározása a Loi CPAS-ban vagy annak alapján történik, és ezért az nem „közös” az összes kórházra. Szerintük ez a feladat nem gazdasági jellegű. Ennélfogva, az IRIS-H a Loi CPAS alapján jött létre, és létrehozása után elvárt attól az LCH további szabályainak betartása. (133)

(96) A CBI egyetemes ellátási feladattal kapcsolatos észrevétele vonatkozásában a belga hatóságok megjegyzik, hogy a CBI az egyetemes ellátási feladatot – amely szerinte valamennyi kórház esetében azonos – csak a sürgősségi és sürgősség utáni helyzetekre korlátozza. Ilyen módon a belga hatóságok szerint a CBI implicit módon elismeri, hogy a brüsszeli magánkórházaknak nem kötelezettségük a páciensek sürgősségi és sürgősség utáni eseteken kívüli kezelése, amely ennek ellenére a szükséget szenvedőknek nyújtott ellátás zömét teszi ki. Emellett a belga hatóságok azzal érvelnek, hogy a CBI LCH 2. cikkében körülírt közérdekű feladatokra hivatkozása nem képezi ezen kötelezettség alapját. Szerintük az alapvető kórházi ellátási feladattal való megbízás nem elegendő ahhoz, hogy kiterjedjen a fizetőképességtől függetlenül valamennyi beteg minden körülmények között történő ellátására vonatkozó kötelezettséggel való megbízásra. Ezt bőségesen igazolja az a puszta tény, hogy a sürgősségi esetekre külön szabályok vonatkoznak. A belga hatóságok azzal érvelnek, hogy az általános érdekű feladat nem lehet vélelmezhető, hanem az megbízással keletkezik. Álláspontjuk szerint azért volt szükség a sürgősségi esetek tekintetében külön szabályok megállapítására, mert az alapvető kórházi ellátási feladatok LCH-ban adott fogalommeghatározása nem említi a sürgősségi eseteket. Valójában a belga hatóságok azzal érvelnek, hogy az 1964. július 8-i törvény (134) és annak végrehajtási rendeletei foglalkoznak a sürgősségi orvosi segítségnyújtással (135) és a sürgősségi szolgálatokkal (ideértve a mentőjárműveket is). Ennek alapján látnak el egyes kórházak – ezek egyaránt lehetnek köz- és magánkórházak – bizonyos feladatokat a sürgősségi orvosi segítségnyújtás terén.

(97) A belga hatóságok azonban azzal érvelnek, hogy nem az LCH írja elő a köz- és magánkórházakat egyaránt terhelő sürgősségi ellátási kötelezettséget. Ehelyett ez a vészhelyzetben lévőknek történő segítségnyújtás általános kötelezettsége. A belga hatóságok szerint a kórházak kötelesek segítséget nyújtani sürgős orvosi esetekben, felépítésük és a rendelkezésre álló szakértelmük szerint (136). Ez a kötelezettség a köz- és magánkórházakat egyaránt terheli – ugyanúgy, ahogy valójában mindenkit – a veszélyben lévőknek történő segítségnyújtás kötelezettsége folytán. A belga hatóságok kifejtik azt is, hogy a belga büntető törvénykönyv 422b. cikke szerint ez a kötelezettség csak sürgősségi helyzetekre és különösen életveszélyes jellegű orvosi vészhelyzetekre vonatkozik. Azonban rámutatnak arra, hogy az egyetemes ellátás feladatával nem megbízott kórházak semmiféle más (azaz nem sürgősségi) helyzetben nem kötelesek a páciensek kezelésére, ha azok a kezelésért nem tudnak fizetni. Végezetül a belga hatóságok megjegyzik, hogy miközben a belga kórházak számára természetesen nem megengedett a betegek vagyoni helyzet (azaz a szegénység puszta ténye) szerinti megkülönböztetése, nem kényszeríthetőek arra, hogy ingyenesen nyújtsanak ellátást, ha a páciens nem sürgősségi helyzetben nem tud vagy nem akar fizetni.

(98) A belga hatóságok a CBI észrevételeire tett megjegyzésükben kontextusba helyezték a CBI brüsszeli elsőfokú bíróság ítéletére való hivatkozását (lásd a (72) preambulumbekezdést). A belga hatóságok szerint a CBI által hivatkozott ítélet csak a sürgős orvosi segítségnyújtás igen sajátos esetére (137) vonatkozik, ez pedig a pszichiátriai ellátást igénylő, úti okmányokkal nem rendelkező migráns ellátására vonatkozik. Kiemeli, hogy az IRIS-H ilyen típusú ellátást nem nyújt. Álláspontjuk szerint ez az ítélet ténylegesen megerősíti, hogy úti okmányokkal nem rendelkező migránsok számára a sürgős orvosi segítséget rendszerint a CPAS által létesített kórházak vagy olyan kórházak nyújtják, amelyekkel a CPAS megállapodást kötött. (138) Végezetül a belga hatóságok rámutatnak, hogy CBI nem indokolja magánkórházak valamennyi páciens sürgősség utáni kezelésére fennálló állítólagos kötelezettségét, és arra még kísérletet sem tesz. A belga hatóságok szerint az említett „sürgősség utáni” kötelezettség magánkórházak esetében nem áll fenn, miközben az IRIS-H minden pácienst minden körülmények között kezelni köteles, még akkor is, ha orvosi sürgősség nem áll fenn.

7. AZ INTÉZKEDÉSEK ÉRTÉKELÉSE

7.1. A határozat alkalmazási köre

(99) A panasz az IRIS-H létrehozásához vezető szerkezetátalakítási művelettel kapcsolatos, mintegy 100 millió EUR támogatási intézkedésre hivatkozik (lásd a 2.2. pontot). Azonban – az eljárást megindító határozat 3.1. pontjában kifejtettek szerint – a Bizottság a szerkezetátalakítási támogatás vonatkozásában csak a támogatás visszafizettetése elévülési idejét követően lépett fel. Ezért, ez a támogatási intézkedés nem képezte a Bizottság által lefolytatott hivatalos vizsgálat tárgyát, és ennélfogva ez a határozat a továbbiakban azzal nem foglalkozik.

(100) Az elévült intézkedésen túlmenően a panasz hivatalosan az alábbiakra irányult: i. az FRBRTC által az IRIS-H-t irányító önkormányzatoknak kiosztott pénzeszközök, és ii. az ezeknek az önkormányzatoknak Brüsszel főváros régiója által a 2003. február 13-iOrdonnance alapján adott külön támogatások (évi legfeljebb 10 millió EUR).

(101) Ezt a két típusú finanszírozást azonban az IRIS-H-t irányító önkormányzatoknak és nem magának az IRIS-H-nak ítélték oda. Ezek valójában csak Brüsszel főváros régiója és az IRIS-H-t irányító hat brüsszeli önkormányzat közötti finanszírozási áramlások és ezért nem képeznek az IRIS-H-nak nyújtott állami támogatást.

(102) Igaz, hogy a Bizottság 2009. évi megsemmisített határozata hajlott az FRBRTC kifizetések és az LCH 109. cikke szerinti hiány-ellentételezési rendszer összemosására és nem választotta szét e két intézkedés ellentételezési paramétereinek értékelését (139). Emellett az FRBRTC-finanszírozást az önkormányzatok az IRIS-H hiányának ellentételezésére használták fel (140), és az önkormányzatokat kötelezettség terhelte az FRBRTC-finanszírozás IRIS-H részére történő, legfeljebb hét munkanapon belüli kifizetésére (141).

(103) Ennek ellenére az eljárást megindító határozatra válaszként kapott információk alapján és a lentebb kifejtettek szerint (lásd a (230) preambulumbekezdést) az FRBRTC-től és a Brüsszel főváros régiójától az IRIS-H-t irányító önkormányzatoknak küldött pénzügyi transzferek szükségesek, mivel ezek az önkormányzatok nem rendelkeznek elegendő saját forrással az IRIS-H felé fennálló önkormányzati hiány-ellentételezési kötelezettség teljesítéséhez. Ebben a helyzetben az FRBRTC és Brüsszel főváros régiója egyaránt előírta a brüsszeli önkormányzatoknak, hogy az átutalás beérkezése után szinte azonnal bocsássák az FRBRTC-finanszírozást és a külön támogatásokat az IRIS-H rendelkezésére. A továbbadási kötelezettségtől függetlenül csak az érintett önkormányzatokat terheli az IRIS-H hiány ellentételezésének kötelezettsége, és ezek a kórházak nem jogosultak ellentételezésre Brüsszel főváros régiójától vagy az FRBRTC-től. Hasonlóképpen, csak az önkormányzatok és nem Brüsszel főváros régiója bízta meg az IRIS-H-t bizonyos kötelezettségekkel (lásd a 7.3.4.1. pontot). Ezért csak az önkormányzatok IRIS-H-nak szóló hiány-ellentételezési kifizetései minősülnek – tekintet nélkül arra, hogy finanszírozásuk az önkormányzatok saját forrásai alapján vagy az önkormányzatoknak Brüsszel főváros régiója által juttatott pénzeszközökből történik – az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak.

(104) A Bizottság megállapítja, hogy az államon belüli finanszírozás (Brüsszel főváros régiójától közvetlenül vagy közvetetten, az FRBRTC-n keresztül az önkormányzatoknak) csak az önkormányzati hiány-ellentételezési kifizetések finanszírozási forrása, és nem képez olyan intézkedést, amelyből az IRIS-H az említett hiány-ellentételezésen felüli előnyben részesülhetne. Emiatt a Brüsszel főváros régiója és az érintett brüsszeli önkormányzatok közötti pénzáramlásokat és azok jogalapját (pl.: a 2003. február 13-iOrdonnance-t) ez a határozat nem fogja értékelni. Ehelyett a Bizottság ebben a határozatban az IRIS-H javára szóló önkormányzati hiány-ellentételezési kifizetéseket fogja értékelni, amelyek esetében az önkormányzatok nagyrészt a Brüsszel főváros régiójától kapott államon belüli finanszírozásra hagyatkoznak (142). Azonban – noha a panaszos által hivatalosan támadott intézkedésekre a továbbiakban nem tér ki – az önkormányzati hiány-ellentételezés állami támogatási szempontból történő értékelése lényegében teljes mértékben foglalkozik a panaszos állami támogatási aggályaival, mivel ténylegesen kiterjed azokra a pénzeszközökre is, amelyeket Brüsszel főváros régiója közvetlenül vagy az FRBRTC-n keresztül adott, mivel az önkormányzatok azokat teljes egészében az IRIS-H hiányának ellentételezésére használták. Emiatt a túlkompenzáció lentebb ismertetett vizsgálata (lásd a 9–13. táblázatot a 7.3.5. pontban) megjelöli azokat a hiány-ellentételezési kifizetéseket, amelyek finanszírozása az FRBRTC-finanszírozás és a Brüsszel főváros régiójától kapott külön támogatások felhasználásával történt. Végezetül ki kell hangsúlyozni, hogy az önkormányzati hiány-ellentételezési kifizetések azon része, amelynek finanszírozása Brüsszel főváros régiója által vagy az FRBRTC-n keresztül történt, nem volt elegendő (143) az IRIS-H teljes hiányának fedezésére, és ezek a kifizetések az 1996–2014-es időszakban egyetlen időpontban sem idéztek elő olyan helyzetet, amikor az IRIS-H tényleges túlkompenzációban részesült és vissza kellett volna fizetnie a hiány-ellentételezést (annak egy részét) (lásd még a (234) és (238) preambulumbekezdést).

(105) A Bizottság ezért 1996-tól kezdődően értékeli az önkormányzatok által az IRIS-H-nak odaítélt hiány-ellentételezést. (144) Ennek alapján az 1. ábra lentebb összefoglalja az e határozat hatálya alá tartozó állami finanszírozást (a folytonos vonallal határolt négyszögben) és feltünteti a panaszban kifogásolt államon belüli finanszírozási intézkedéseket is (a szaggatott vonallal határolt négyszögben). Az intézkedéseket részletesebben lentebb a 7.3.5. pont ismerteti. 1. ábra Finanszírozási folyamatok és a határozat hatálya

7.2. Az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése értelmében vett állami támogatás

(106) Az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése szerint „a belső piaccal összeegyeztethetetlen a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet”. Ennek megfelelően egy intézkedés akkor minősül állami támogatásnak, ha az alábbi négy feltétel együttesen teljesül (145): a) Az intézkedésnek szelektív gazdasági előnyt kell biztosítania a vállalkozás számára. b) Az intézkedést állami forrásokból finanszírozzák. c) Az intézkedésnek torzítania kell a versenyt, vagy azzal kell fenyegetnie. d) Az intézkedésnek képesnek kell lennie a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására.

7.2.1. Vállalkozásnak nyújtott szelektív gazda