HU Az Európai Unió Hivatalos Lapja L 274/1

A BIZOTTSÁG HATÁROZATA

(2010. január 26.)

a Franciaország által a La Poste számára nyújtott C 56/07 (korábbi E 15/05) számú állami támogatásról

(az értesítés a C(2010) 133. számú dokumentummal történt)

(Csak a francia nyelvű szöveg hiteles)

(EGT-vonatkozású szöveg)

(2010/605/EU)

AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,

tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre (1) és különösen annak 108. cikke (2) bekezdésének első albekezdésére,

tekintettel az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásra és különösen annak 62. cikke (1) bekezdésének a) pontjára,

miután az említett cikkeknek megfelelően felkérte az érdekelt feleket észrevételeik megtételére (2),

mivel:

1. ELJÁRÁS

(1) A Bizottság 2005. december 21-én jóváhagyta a La Poste banki és pénzügyi tevékenységeinek átruházását annak leányvállalata, a La Banque Postale javára (3). A Bizottság határozatában hangsúlyozta, hogy a La Poste javára nyújtott korlátlan állami garancia kérdése külön eljárás tárgyát fogja képezni.

(2) 2006. február 21-én az EK-Szerződés 17. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 659/1999/EK tanácsi rendelet (4) (a továbbiakban: eljárási rendelet) 17. cikkének megfelelően a Bizottság tájékoztatta a francia hatóságokat a La Poste jogállásából fakadó és az EUMSz. 107. cikkének (1) bekezdése értelmében állami támogatást képező korlátlan állami garancia meglétére vonatkozó előzetes következtetéseiről, és felkérte azokat észrevételeik megtételére. Amennyiben ez a feltételezett korlátlan állami garancia 1958. január 1-jét megelőzően hatályban volt, a Bizottság az eljárási rendelet létező támogatásokra vonatkozó szabályait alkalmazta, a fent említett eljárási rendelet (5) 1. cikke b) pontjának megfelelően.

(3) A Bizottság a francia hatóságok válaszát 2006. április 24-én kapta meg.

(4) A Bizottság 2006. október 4-én, az eljárási rendelet 18. cikkének megfelelően felkérte Franciaországot arra, hogy legkésőbb 2008. december 31-ig szüntesse meg a La Poste valamennyi kötelezettségvállalására a jogállása alapján nyújtott garanciát.

(5) A Bizottság 2006. december 6-án feljegyzést kapott a francia hatóságoktól, amely vitatta a Bizottság 2006. október 4-i levelében ismertetett következtetéseket.

(6) A Bizottság versenypolitikáért felelős szolgálataival (a továbbiakban: Versenypolitikai Főigazgatóság) tartott megbeszélést követően a francia hatóságok 2007. január 16-i levelükben módosítástervezetet nyújtottak be a Bizottságnak a közigazgatási területen kirótt kényszerítő bírságokról és a közjogi személyekre vonatkozó ítéletek végrehajtásáról szóló, 1980. július 16-i 80-539. sz. törvény (6) (a továbbiakban: az 1980. július 16-i törvény) végrehajtási rendeletéhez, azaz a közigazgatási területen kirótt kényszerítő bírságokról és a közjogi személyekre vonatkozó ítéletek végrehajtásáról szóló, 1980. július 16-i törvény alkalmazására vonatkozó, 1981. május 12-i 81-501. sz. rendelethez (7) (a továbbiakban: az 1981. május 12-i rendelet).

(7) A Bizottság egyértelműsítés iránti kérelmét követően a francia hatóságok továbbítottak egy – 2007. február 1-jén beérkezett – feljegyzést, amelyben ismertették a La Poste hitelezőinek helyzetét abban az esetben, ha az pénzügyi nehézséggel küzdene.

(8) A francia hatóságok 2007. március 19-i feljegyzésükben kiegészítő javaslatot tettek, amely abból állt, hogy a La Poste-tal együtt kötelezettséget vállaltak arra, hogy a La Poste valamennyi finanszírozási szerződésében és kibocsátási prospektusában említést tesznek a garancia hiányáról.

(9) A Bizottság 2007. november 29-i levelében tájékoztatta Franciaországot arról a határozatáról, hogy az intézkedés ellen megindítja az EUMSz. 108. cikkének (2) bekezdésében előírt eljárást (a továbbiakban: az eljárást megindító határozat).

(10) Az eljárást megindító határozatot közzétették az Európai Unió Hivatalos Lapjában (8). A Bizottság felkérte az érdekelt feleket a vitatott intézkedésre vonatkozó észrevételeik megtételére.

(11) A Bizottság az érdekelt felektől nem kapott erre vonatkozó észrevételeket.

(12) A Bizottság a 2008. január 23-i levélben kapta meg Franciaország észrevételeit.

(13) A Bizottság a Versenypolitikai Főigazgatóság honlapján közzétett egy, a Francia Köztársaság által a La Poste javára nyújtott korlátlan garanciára vonatkozó tanulmány megvalósítására irányuló ajánlattételi felhívást. A 2008. április 21-i határidőig négy ajánlat érkezett be. A tanulmány elkészítésével megbízott személy Sophie NICINSKI, egyetemi tanár, közjogi szakvizsgával rendelkező oktató, a jogtudomány doktora, valamint az ipari és kereskedelmi közintézményeknek nyújtott állami garancia témakörével foglalkozó publikációk szerzője volt. A szakértő (a továbbiakban: a Bizottság szakértője) 2008. november 17-én nyújtotta be jelentését.

(14) A La Poste jogállásának megváltoztatását jóváhagyó törvénytervezet francia kormány általi elfogadására vonatkozó információk sajtóbeli megjelenését követően a Bizottság 2009. július 20-án érdeklődött Franciaországtól, hogy elfogadna-e egy olyan kötelezettségvállalást, hogy a La Poste-ot a közjog szerinti bírósági szanálási és felszámolási eljárások hatálya alá tartozó részvénytársasággá alakítsa át. Ugyanezen levélben a Bizottság továbbította a francia hatóságoknak szakértője jelentését.

(15) Franciaország egy 2009. július 31-én továbbított feljegyzésben arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy a 2009. július 29-i Miniszterek Tanácsa elfogadott egy, a La Poste-ról és a postai tevékenységekről szóló törvénytervezetet, amely 2010. január 1-jében állapította meg a La Poste részvénytársasággá történő átalakításának dátumát. A francia hatóságok másfelől jelezték, hogy el fogják juttatni a Bizottság szakértőjének jelentésére vonatkozó észrevételeiket.

(16) A Bizottság 2009. szeptember 9-én és 2009. október 6-án kelt két felszólító levelét követően Franciaország egy 2009. október 27-én továbbított feljegyzésben ismertette a Bizottság szakértőjének jelentésére vonatkozó észrevételeit, emellett továbbította Guy CARCASSONNE, egyetemi tanár és a jogtudományi karok szakvizsgával rendelkező oktatója (a továbbiakban: a francia hatóságok szakértője) véleményét.

(17) A La Poste-ról és a postai tevékenységekről szóló törvénytervezet módosítását 2009. december 11-én nyújtották be, és ebben a La Poste részvénytársasággá történő átalakításának időpontját 2010 márciusára halasztották.

2. AZ INTÉZKEDÉS LEÍRÁSA

(18) A La Poste közszolgáltatásának megszervezéséről és a France Télécomról szóló, 1990. július 2-i 90-568. sz. törvény (9) (a továbbiakban: az 1990. július 2-i törvény) a volt postai és távközlési főigazgatóságot a következő két közjogi személlyé alakította át: La Poste és France Telecom.

(19) Bizonyos közjogi személyeket a törvény nem minősített közigazgatási jellegű közintézménynek (établissement public à caractère administratif; EPA), illetve ipari és kereskedelmi jellegű közintézménynek (établissement public à caractère industriel et commercial; EPIC) (10). Ilyen intézmény a La Poste is. A Semmítőszék 2001. január 18-i ítéletében (második polgári kamara) (11) mindemellett figyelembe vette azt az elvet, amely szerint a La Poste ipari és kereskedelmi jellegű közintézményként kezelendő (12). A La Poste jogállásának jogkövetkezményei a következők:

2.1. A FIZETÉSKÉPTELENSÉGI ELJÁRÁS ÉS A CSŐDELJÁRÁS ALKALMAZHATATLANSÁGA A LA POSTE-RA

(20) Az 1990. július 2-i törvény 1. cikke a La Poste-ot közjogi személynek minősítette. Márpedig Franciaországban a közjogi személyek nem tartoznak a nehézséggel küzdő vállalkozások bírósági szanálására és felszámolására vonatkozó közjog hatálya alá.

(21) A fizetésképtelenségi eljárás és a csődeljárás közjogi személyekre való alkalmazhatatlansága a 19. század vége óta alkalmazott francia ítélkezési gyakorlat és különösen a Semmítőszék (13) által elismert, a közjogi személyek javainak lefoglalhatatlanságára vonatkozó általános elvből fakad.

(22) Ezenkívül a vállalkozások bírósági szanálásáról és felszámolásáról szóló, 1985. január 25-i 85-98. sz. törvénynek (14) (a továbbiakban: az 1985. január 25-i törvény) a franciaországi közjog szerinti bírósági szanálási és felszámolási eljárás hatályát meghatározó 2. cikke, amely a kereskedelmi törvénykönyv L 620-2. cikkévé vált, a következőképpen rendelkezik: „A bírósági szanálás és felszámolás vonatkozik valamennyi kereskedőre, a szakmák jegyzékébe bejegyzett valamennyi személyre, valamennyi mezőgazdasági termelőre és valamennyi magánjogi személyre”. E cikk szövegezéséből, valamint a francia ítélkezési gyakorlat (15) által erre adott értelmezésből az következik, hogy a közjog szerinti kollektív eljárások a közjogi személyekre nem alkalmazandóak.

2.2. AZ 1980. JÚLIUS 16-I TÖRVÉNY, VALAMINT AZ ÁLLAMNAK A KÖZJOGI SZEMÉLYEK TARTOZÁSAIÉRT VÁLLALT VÉGSŐ FELELŐSSÉGÉRE VONATKOZÓ ELV ALKALMAZHATÓSÁGA A LA POSTE-RA

(23) Az 1980. július 16-i törvény alkalmazandó az 1990. július 2-i törvény által közjogi személynek minősített La Poste-ra.

(24) Az 1980. július 16-i törvény 1. cikkének II. bekezdése a következőképpen rendelkezik: „amennyiben egy jogerős bírósági határozat valamely helyi önkormányzatot vagy közintézményt az adott határozatban megállapított pénzösszeg megfizetésére ítél, ezt az összeget a bírósági határozatról szóló értesítéstől számított kéthónapos határidőn belül kell utalványozni vagy kiutalni. E határidőn belüli utalványozás vagy kiutalás hiányában az utalványozást az állam megyei képviselője vagy a felügyeleti hatóság végzi el hivatalból. Nem elegendő előirányzat esetén az állam megyei képviselője vagy a felügyeleti hatóság a szükséges források előteremtésére vonatkozó felszólító levelet intéz az önkormányzathoz vagy az intézményhez; ha az önkormányzat vagy az intézmény döntéshozó szerve nem különítette el vagy nem teremtette elő ezeket a forrásokat, az állam megyei képviselője vagy a felügyeleti hatóság gondoskodik erről, és – amennyiben helyénvaló – hivatalból elvégzi az utalványozást”.

(25) Az 1981. május 12-i törvény 3-1. cikkének 4. albekezdése a következőképpen rendelkezik: „amennyiben a felszólító levél e határidők lejártakor hatástalan maradt (16), az állam képviselője vagy a felügyelettel megbízott hatóság bejegyzi a kiadást a nem fizető önkormányzat vagy közintézmény költségvetésébe. Adott esetben elkülöníti a szükséges forrásokat, vagy a más kiadásokhoz rendelt és még szabadon felhasználható előirányzatok csökkentésével, vagy pedig a források növelésével”. Az említett rendelet 3-1. cikkének 5. albekezdése a következőképpen rendelkezik: „ha az előirányzat bejegyzéséről szóló értesítést követő nyolcnapos határidőn belül a helyi önkormányzat vagy a közintézmény elmulasztotta az esedékes összeg utalványozását, az állam képviselője vagy a felügyelettel megbízott hatóság azt egy hónapos határidőn belül hivatalból elvégzi”.

(26) A fent idézett, 1981. május 12-i rendeletet a köztestületek ellen elrendelt pénzbírságok végrehajtásáról szóló, 2008. május 20-i 2008-479. sz. rendelet hatályon kívül helyezte, és annak helyébe lépett. Mindazonáltal az új rendelet 10. cikke átveszi az 1981. május 12-i rendelet 3-1. cikke 4. és 5. albekezdésének szövegezését (17). Érdemben tehát nem módosítja az intézkedést.

(27) Másfelől az 1989. október 16-i körrendelet (18) a következőképpen rendelkezik: „előirányzatok elégtelensége vagy hiánya esetén, az 1980. július 16-i törvény 1. cikkének II. bekezdésében említett helyzetben, a négy hónapos határidő lejárta előtt az utalványozó is köteles erről tértivevényes ajánlott levél útján tájékoztatni a hitelezőt, a később utalványozandó összeg pontos meghatározásával. Ez az utalványozás vagy az előirányzatok teljes hiánya esetén fizetendő összeg egészére, vagy az előirányzatok elégtelensége esetén fennmaradó összegre vonatkozik”.

(28) Mindezen rendelkezésekből az következik, hogy az 1980. július 16-i törvény és annak végrehajtási szabályai kizárólag arra szolgálnak, hogy végrehajtassák az államot, valamely helyi önkormányzatot vagy valamely közintézményt pénzösszeg megfizetésére ítélő jogerős bírósági határozatokat. Ezek a szabályok szanálási vagy felszámolási eljárást nem állapítanak meg.

(29) Másfelől az 1980. július 16-i törvény és annak végrehajtási szabályai kifejezetten az államot jelölik meg a közintézmények tartozásainak visszafizettetéséért illetékes hatóságként. Az állam számottevő előjogokkal rendelkezik: egyrészt a hivatalból teljesített utalványozás, másrészt az elegendő forrás előteremtése vonatkozásában. Ez annak vizsgálatához vezet, hogy a La Poste nemfizetése esetén az állam felelősségvállalása révén a hitelezők számára biztosított kártérítési lehetőségek milyen mértékben kezelhetők garanciaformaként.

(30) Az előző két tényezőn (a fizetésképtelenségi eljárások alkalmazhatatlanságán és az 1980. július 16-i törvény alkalmazhatóságán) kívül a Bizottság az eljárást megindító határozatában megállapította, hogy a bizonyos ipari és kereskedelmi jellegű közintézményekre alkalmazandó szabályokat a La Poste-ra is lehetne alkalmazni:

2.3. EGY FELSZÁMOLT IPARI ÉS KERESKEDELMI JELLEGŰ KÖZINTÉZMÉNY KÖTELEZETTSÉGEINEK ÁTRUHÁZÁSA MÁSIK KÖZINTÉZMÉNYRE VAGY AZ ÁLLAMRA

(31) Az ipari és kereskedelmi jellegű nemzeti közintézmények pénzügyi és számviteli szabályozásáról szóló, 2002. július 18-i 02-060-M95. sz. kodifikáló utasítás (19) (a továbbiakban: a kodifikáló utasítás) előírja, hogy egy állami könyvelővel rendelkező ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény bezárása esetén két eset lehetséges: — a korábbi ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény helyébe új közintézmény lép, és átveszi annak javait, jogait és kötelezettségeit, vagy — jogszabály hirdeti ki a közintézmény megszűnését; ebben az esetben „az intézmény megszűnéséről szóló jogszabály ezentúl megjelölheti a felszámolás nyomán keletkezett vagyonrész kedvezményezettjét, vagyis általában az államot” (20).

(32) A nemzeti közintézmények és közérdekű csoportosulások létrehozásának, átalakításának és megszüntetésének pénzügyi szervezéséről szóló, a pénzügyminisztérium honlapján hozzáférhető, 2006. november 14-i útmutató (a továbbiakban: a pénzügyi szervezésről szóló útmutató) kimondja (21), hogy „Az intézményt megszüntető jogszabálynak kifejezetten rendelkeznie kell a megszüntetett intézmény jogainak, javainak és kötelezettségeinek azon struktúrára (azaz vagy egy közintézményre vagy az államra) történő átruházásáról, amely átveszi a tevékenységét vagy a vagyonát” […]„Általánosabban: rendelkezni kell arról, hogy az új intézmény azoknak a jogi személyeknek a helyébe lépjen, amelyeknek a tevékenységét átveszi a hatáskörébe utalt feladatok teljesítése érdekében megkötött szerződésekből fakadó jogok és kötelezettségek tekintetében”.

(33) Bár a kodifikáló utasítás és a pénzügyi szabályozásról szóló útmutató rendelkezései csak az állami könyvelővel rendelkező ipari és kereskedelmi jellegű közintézményekre alkalmazandóak, bizonyos információk arra utalnak, hogy az állami könyvelővel nem rendelkező ipari és kereskedelmi jellegű közintézmények tartozásai – bezárás esetén – ugyancsak az államra vagy egy másik közintézményre szállnának át.

(34) Így a Charbonnages de France a 2000. december 31-i pénzügyi elszámolásaihoz fűzött jegyzetekben közzétette, hogy – bezárás esetén – egy ipari és kereskedelemi jellegű közintézmény valamennyi jogát és kötelezettségét vagy másik közjogi személyre vagy magára a francia kormányra kell ruházni, és az ilyen átruházás feltételeit a szóban forgó ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény bezárására vonatkozóan elfogadott törvényben kell pontosan meghatározni. Ez a kijelentés nemcsak azokra az ipari és kereskedelmi jellegű közintézményekre korlátozódik, amelyek rendelkeznek állami könyvelővel; a Charbonnages de France egyébként állami könyvelővel nem rendelkező ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény.

(35) Másfelől egyes hitelminősítő intézetek szerint az ERAP (22) megszűnése esetén, annak ellenére, hogy az ERAP is állami könyvelővel nem rendelkező ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény, fennmaradó tartozását és eszközeit szintén az államra ruháznák át. A Fitch (23) szerint „az ERAP – mint ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény – nem tartozik a felszámolási eljárások hatálya alá. Csak jogalkotási eljárással számolható fel, és ebben az esetben fennmaradó tartozása és eszközei az államra fognak szállni”. A Moody’s (24) szerint „az ERAP nem képezheti a bírósági felszámolások ügyében eljáró bíróság által előírt szerkezetátalakítások tárgyát. Így a társaság megszűnése esetén eszközeit, illetve kötelezettségeit a létrehozásáért felelős hatóságra, azaz magára az államra ruháznák át”.

(36) E tényezőkre tekintettel, valamint annak ellenére, hogy a La Poste nem rendelkezik állami könyvelővel (25), helyénvaló megvizsgálni, hogy – felszámolás esetén – a tartozásoknak az államra vagy más közjogi személyre történő átruházása elve alkalmazandó-e a La Poste-ra, figyelembe véve, hogy az ipari és kereskedelmi jellegű közintézményhez sorolandó-e. Ennélfogva a hitelező rendelkezne azzal a garanciával, hogy nem veszíti el követelését, és megelégedhet alacsony kamatlábbal, illetve kedvezőbb fizetési feltételeket és határidőket biztosíthat, mint ilyen garancia hiányában. Egy ilyen átruházás tehát ugyanolyan joghatásokkal járna, mint egy garancia.

2.4. KÖZVETLEN HOZZÁFÉRÉS AZ ÁLLAMKINCSTÁRI SZÁMLÁKHOZ

(37) Továbbra is a Fitch (26) szerint „az ERAP likviditását az államkincstári előlegszámlákhoz való azonnali hozzáférése garantálja”. Mivel az ERAP ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény, helyénvaló megvizsgálni a La Poste államkincstári előlegfizetési számlákhoz való esetleges hozzáférését is.

3. A FRANCIA HATÓSÁGOK ÉSZREVÉTELEI ÉS JAVASLATAI

(38) Az eljárást megindító határozatot követően a francia hatóságok 2008. január 23-i levelükben továbbították észrevételeiket és javaslataikat a Bizottságnak. Ez a levél kiegészíti a francia hatóságok korábbi leveleiben (27) kifejtett, és az eljárást megindító határozatban összefoglalt észrevételeket és javaslatokat.

3.1. A FRANCIA HATÓSÁGOK ÉSZREVÉTELEI

(39) A francia hatóságok vitatják egyrészt a garancia létezését, másrészt a La Poste javára biztosított előny fennállását.

3.1.1. GARANCIA HIÁNYA

(40) A francia hatóságok szerint egyrészt a közintézmények a jogállásukból fakadóan nem részesülnek automatikus garanciában (A), másrészt a Bizottságnak az eljárást megindító határozatban foglalt érvelése téves (B).

A. A közintézmények a jogállásukból fakadóan nem részesülnek automatikus garanciában (28).

(41) Először is egyetlen szabály, sőt egyetlen határozat sem fekteti le azt az elvet, miszerint az állam – elvből – korlátlanul garanciát vállalna az ipari és kereskedelmi jellegű közintézmények tartozásaira.

(42) Másodszor az ítélkezési gyakorlat a garancia hiányát mondta ki. Az Államtanács – különösen a Société de l’hôtel d’Albe ügyben hozott ítéletében (29) – úgy ítélte meg, hogy: „a polgári jogi jogalanyisággal és pénzügyi önállósággal rendelkező nemzeti idegenforgalmi hivatal […] közintézménynek minősül, és következésképpen az állam nem kötelezhető az ezen intézmény által szerződésben vállalt tartozások kiegyenlítésére; ilyen módon a középítésügyi miniszter indokoltan utasította el, hogy helyt adjon a [hitelező] kérelmének”. Ugyanezt az érvelést követte a helyi önkormányzatok vonatkozásában a Campoloro-ügyben (30) hozott két államtanácsi határozat.

(43) Harmadszor a költségvetési törvényekről szóló, 2001. augusztus 1-jei organikus törvény (31) (a továbbiakban: a költségvetésről szóló organikus törvény) előírja, hogy a költségvetési törvényeknek csak egyetlen rendelkezése hozhat létre garanciát (32). Következésképpen a francia hatóságok szakértője (33) szerint a költségvetésről szóló organikus törvény 2005. január 1-jei maradéktalan hatálybalépése óta egyetlen implicit garanciát sem lehetett jogszerűen odaítélni. A La Poste által 2005. január 1-je óta szerződésben vállalt tartozások tehát nem részesülnének implicit garanciában. Ami a 2005. január 1-je előtt szerződésben vállalt tartozásokat illeti, a francia hatóságok szakértője úgy ítéli meg, hogy jogvita tárgyát képező határozat hiányában nem határozható meg, hogy – a hitelezők alkotmányban védett jogainak tiszteletben tartása alapján – kizárható-e vagy sem azoknak a 2005. január 1-je előtt biztosított implicit garanciáknak a hatályvesztése, amelyeknek az odaítélését a költségvetési törvény kifejezetten nem engedélyezte.

(44) Negyedszer ha az ipari és kereskedelmi jellegű közintézmények állami garanciában részesülnének, jogállásuk megváltoztatása szükségessé tenné a hitelezők jogainak megőrzését célzó intézkedések bevezetését. Márpedig ilyen mechanizmus bevezetésére sohasem került sor. Épp ellenkezőleg, a postai és távközlési hatóság 1991. január 1-jén önálló jogi személlyé (La Poste) történő átalakításakor az állam – az 1990. december 31-i rendelettel – explicit garanciát nyújtott az 1990. december 31. előtt szerződésben vállalt és a La Poste-ra átruházott tartozásokra. Erre nem lett volna szükség, ha a La Poste – mint olyan intézmény, amely ipari és kereskedelmi jellegű közintézményként kezelendő – jogszabályban foglalt állami garanciában részesült volna. Sor került olyan törvényi és rendeleti rendelkezések elfogadására is, amelyek az ERAP és az Agence française du développement (Francia Fejlesztési Ügynökség) – amelyek mindegyike ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény – bizonyos tevékenységeire állami garanciát nyújtottak.

(45) Végezetül a francia hatóságok Labetoulle úr, az Államtanács peres ügyekkel foglalkozó részlege volt elnökének egyik cikkére (34) hivatkoznak. Labetoulle úr szerint „a jogban e garancia [az állami közintézményekre esetlegesen a törvény erejénél fogva alkalmazandó állami garancia] odaítélése, kedvezményezettként történő igénybevétele és hatálya egyáltalán nem automatikus.”

B. A Bizottságnak a garancia létezésére vonatkozó érvelése téves (35)

a) Az egyéni követelések visszafizetése nem garantált

1. Az 1980. július 16-i törvény nem képezheti garancia jogalapját

(46) A francia hatóságok szerint (36) az 1980. július 16-i törvény helyettesítő jogkört biztosít a felügyeleti hatóság számára az általa felváltott személy végrehajtó testületének vonatkozásában. Ezen a jogcímen a felügyeleti hatóság csak ennek a végrehajtó testületnek a hatásköreit gyakorolhatja, és ezek nem terjednek ki az állami költségvetésről való rendelkezés lehetőségére. Az 1980. július 16-i törvény tehát nem írja elő az állam számára, hogy saját forrásait kösse le.

(47) Ezen értelmezés alátámasztása érdekében a francia hatóságok az 1980. július 16-i törvényt előkészítő munkálatokra hivatkoznak. E viták során a kormány ellenezte az arra irányuló módosításokat, hogy az állam számára kötelezővé tegyék az olyan területi önkormányzatnak szánt rendkívüli támogatás folyósítását, amelynek a forrásai nem elegendőek egy bírósági határozat végrehajtásához.

(48) A francia hatóságok jogelméleti cikkekre (37) is hivatkoznak. Ezek a cikkek emlékeztetnek arra, hogy az 1980. július 16-i törvény 1. cikkében említett „gondoskodik erről” kifejezés olyan „helyettesítési” jogkörre utal, amelyben „a helyettesítő elvi szinten ugyanazokkal a hatáskörökkel rendelkezik, mint a helyettesített”, egy rendkívüli támogatás odaítélése viszont „a helyettesítési jogkör gyakorlásán kívül” esik, erről tehát nem rendelkezik az 1980. július 16-i törvény.

(49) Végezetül a francia hatóságok a Campoloro-ügyre vonatkozó, 1999. november 10-i (38) és 2005. november 18-i államtanácsi határozatra (39) hivatkoznak. Az Államtanács úgy ítélte meg, hogy az államnak a nem fizető önkormányzat helyett vállalt pénzügyi közreműködése nem szerepel az 1980. július 16-i törvényben előírt kötelezettségek között. Másfelől azzal a kérdéssel kapcsolatosan, hogy helyénvaló volt-e az állam felelősségvállalása kizárólag a – ráadásul súlyos – vétkességre alapozva, az Államtanács elvből kizárta a „teljes jogú” felelősség valamennyi formáját és következésképpen a garancia valamennyi formáját.

2. Az állam nem vállalhat kizárólag eszközhiánnyal indokolt, objektív felelősséget

(50) Másfelől a francia hatóságok megerősítik, hogy a felelősségvállalás révén a közjogi személyek hitelezői számára – korlátozott feltételek mellett – biztosított kártérítési lehetőségek nem tekinthetők garanciaformának. A garancia feltételezi, hogy a kezes vállalja az adós tényét. Amenynyiben vétkesség vállalásáról, illetve az objektív felelősség esetén egy saját intézkedés következményeiről van szó, a garancia kérdése nem merülhet fel.

(51) A francia hatóságok ezt követően fenntartják, hogy az állam mindenesetre nem vállalhat felelősséget kizárólag azzal az indokkal, hogy a prefektus vagy a felügyeleti hatóság egyetlen olyan intézkedést sem tudott hozni, amely az önkormányzat vagy a közintézmény pénzügyi és vagyoni helyzete miatt lehetővé tenné a követelés visszafizetését.

(52) Ami a – ráadásul súlyos – vétkességet illeti, először is az, hogy a prefektus vagy a felügyeleti hatóság tartózkodott hatásköreinek gyakorlásától, amennyiben semmilyen intézkedéssel sem biztosítható, hogy az önkormányzat vagy a közintézmény visszatérítse a követelést, önmagában nem jelenthet vétkességet.

(53) Ami az objektív felelősséget illeti, ez legalább két tényező miatt kizárható: — Először is az a személy, akinek a számára kártérítést igényelnek, csak akkor vállalhat felelősséget, ha a neki tulajdonított cselekmény (ideértve a tartózkodást is) a kár közvetlen oka volt. Márpedig eszközhiány esetén nem a közigazgatási hatóság intézkedése vagy tartózkodása, hanem az önkormányzat vagy a közintézmény fizetésképtelensége lenne a hitelező által elszenvedett kár kiváltó oka. — Másodszor az objektív felelősség a közteherviselési egyenlőség elvéből fakad. Márpedig a francia hatóságok szerint jelen esetben nehezen ismerhető fel, hogy a hitelező által elszenvedett kár milyen tekintetben mutatja a közteherviselési egyenlőség felbomlását. A Couitéas-ügyben hozott ítélettel (40) ellentétben ugyanis ebben az esetben egyetlen állami hatóság sem határozna úgy, hogy általános érdekű indokok miatt nem hajtja végre az ítéletet. Az említett esetben az állami hatóság azzal szembesülne, hogy a gyakorlatban nem hozhatók olyan intézkedések, amelyek lehetővé teszik a bírósági határozat végrehajtását és a hitelezők kifizetését, nem pedig általános érdekű követelmények miatt eldöntött lehetetlenséggel. A francia hatóságok szerint a közteherviselési egyenlőség felbomlása miatti felelősségre történő hivatkozás tehát nem következhet kizárólag a fizetésképtelenség megállapításából. Ami a Bizottság által az eljárást megindító határozatának (59) preambulumbekezdésében előterjesztett érvet illeti, miszerint „ha az állam képviselője a hitelező követelésének visszatérítésére vonatkozó jog tekintetében a közszolgáltatás folyamatosságának fenntartását részesíti előnyben, nem zárható ki, hogy az állam objektív felelősséget vállalhat”, a francia hatóságok elismerik, hogy a közszolgáltatás folyamatosságának követelménye kötelező az állam képviselője számára az 1980. július 16-i törvénnyel létrehozott eljárás végrehajtása során. Mindazonáltal a francia hatóságok szerint még ha a bíró el is rendeli a hitelező kártérítését, az adott kártérítésnek az lenne a hatása, hogy a hitelezőt visszajuttatja abba a helyzetbe, amelyben a közjogban lett volna, ez utóbbi esetben ugyanis sor került volna a szóban forgó javak átruházására, és a hitelezők tömege behajtotta volna a megfelelő összeget. A hitelező számára tehát ebből semmiféle előny nem keletkezne.

b) […] (41)

1. A közjog szerinti szanálási és felszámolási eljárás közjogi személyekre való alkalmazhatatlansága nem zárja ki valamely ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény csődjének vagy az ellene indított csődeljárásnak a lehetőségét

(54) A francia hatóságok szerint a Bizottság az elemzését a kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. évi közleményére (42), és különösen annak 2.1.3. pontjára alapozza, amely a következőképpen rendelkezik: „A Bizottság kezességvállalás formájában nyújtott támogatásnak tekinti az azon vállalkozások által szerzett kedvezőbb finanszírozási feltételeket is, amely vállalkozások jogi formája kizárja a csőd vagy egyéb fizetésképtelenségi eljárás lehetőségét, vagy kifejezetten biztosítja az állami kezességvállalást vagy a veszteségeknek az állam általi fedezését.”

(55) A francia hatóságok – amellett, hogy megállapítják, hogy a Szerződés szabályai elsőbbséget élveznek a kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. évi közleménnyel szemben – két olyan tényezőt emelnek ki, amelyek szerintük ebben az esetben kizárják az említett közlemény hatályát: — a kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. évi közlemény arra a tényre helyezi a hangsúlyt, hogy az esetleges támogatás olyan „kedvezőbb finanszírozási feltételekből” fakad, amelyek a csődeljárás lehetősége kizárásának tulajdoníthatók; ráadásul a Bizottság nem bizonyította be ilyen „kedvezőbb finanszírozási feltételek” fennállását, — a kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. évi közlemény arra az esetre vonatkozik, amelyben a jogállás kizár bármely csődeljárást vagy fizetésképtelenségi eljárást, nem pedig egy adott eljárásra; ráadásul a Bizottság nem állapította meg azt, hogy a La Poste nem juthat csődbe, sem azt, hogy nincs lehetőség fizetésképtelenségi eljárásra.

(56) Márpedig a francia hatóságok szerint az 1985. január 25-i törvény csak eljárási törvény. Az a tény, hogy az ipari és kereskedelmi jellegű közintézmények nem tartoznak a hatálya alá, nem jelenti sem azt, hogy ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény nem kerülhet fizetésképtelenségi helyzetbe, sem azt, hogy a törvény nem tiltja meg az ilyen intézmény ellen indított ad hoc szanálási, felszámolási vagy csődeljárás végrehajtását.

2. A közjog szerinti kollektív eljárás helyett inkább az 1980. július 16-i törvénnyel létrehozott „eljárás” alkalmazása egyáltalán nem részesíti előnyben a hitelezőt

(57) Az eljárást megindító határozat (68) preambulumbekezdésének elemzését követően a francia hatóságok azt a következtetést vonják le, hogy a Bizottság két kritériumot alkalmaz annak értékelésére, hogy valamely adott eljárás fizetésképtelenség esetén történő alkalmazása előnyben részesíti-e az adott eljárás hatálya alá tartozó jogalanyt a kereskedelmi jog hatálya alá tartozó vállalkozásokkal szemben: — nyilvánossági kritérium: a La Poste fizetésképtelensége esetén követett eljárást meg kellene határozni és nyilvánosságra kellene hozni, — egyenértékűségi kritérium: ennek az eljárásnak vagy a magánjog szerinti eljárásnak, vagy olyan eljárásnak kellene lennie, amely a La Poste hitelezői számára nem biztosít a kereskedelmi jog alkalmazásában őket adott esetben megillető jogoknál szélesebb körű jogokat.

(58) Bár a francia hatóságok vitatják e két kritérium betartásának szükségességét (43), amennyiben a Bizottság ezeket a kritériumokat szükségesnek és elégségesnek tekinti, a francia hatóságok ezeket annak elemzéséhez veszik figyelembe, hogy az 1980. július 16-i törvény rendelkezéseinek alkalmazása előnyben részesíti-e a hatálya alá tartozó vállalkozások hitelezőit a közjog szerinti kollektív eljárások hatálya alá tartozó vállalkozások hitelezőivel szemben.

(59) Ami a nyilvánossági kritériumot illeti, a francia hatóságok úgy ítélik meg, hogy a hitelminősítő intézetek helyesen állapították meg, hogy az 1980. július 16-i törvénnyel létrehozott eljárás egy ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény fizetésképtelensége esetén alkalmazandó, ahogyan azt a Bizottság által az ERAP kapcsán említett intézetek minősítései tanúsítják.

(60) Ami az egyenértékűségi kritériumot illeti, a francia hatóságok megkülönböztetik azt az esetet, amelyben a közszolgáltatás folyamatosságára vonatkozó kritérium lenne alkalmazandó, valamint azt az esetet, amelyben ilyen követelmény nem lenne alkalmazandó.

i. Az 1980. július 16-i törvénnyel létrehozott „eljárás” az egyenértékűség-vizsgálat fényében – a közszolgáltatás folyamatosságára vonatkozó kritériumtól eltekintve

(61) A francia hatóságok szerint ha a La Poste nem tudná visszafizetni a tartozásait, és egyetlen, a közszolgáltatás folyamatosságára vonatkozó követelményt sem lehetne alkalmazni, a következő eljárást követnék: abban a valószínűtlen esetben, ha igazolt pénzügyi nehézség merül fel, és mielőtt eszközhiányos helyzet alakulna ki, a vállalkozásnak először is tárgyalásokba kellene bocsátkoznia a hitelezőivel egy, a kötelezettségek szanálására vonatkozó terv bevezetése érdekében. Másodszor ha a tervet nem ítélnék kielégítőnek, vagy az nem tenné lehetővé a pénzügyi nehézségek felszámolását, továbbá a hitelezőkkel létrejött új megállapodás hiányában azok – vagy közülük egyesek – az illetékes bíróhoz fordulhatnának az adós elmarasztalása és következésképpen a követelésük elismertetése érdekében. Ekkor sor kerülne az 1980. július 16-i törvénnyel létrehozott eljárás végrehajtására. Az eljárás adott esetben azt eredményezhetné, hogy a felügyeleti hatóság a La Poste végrehajtó testületének helyébe lép azoknak a határozatoknak a meghozatala érdekében, amelyek ahhoz szükségesek, hogy tartozásai az intézmény forrásaiból kerüljenek kifizetésre. Ha az 1980. július 16-i törvénnyel létrehozott eljárás a La Poste eszközhiánya miatt megakadna, és ha a felügyeleti hatóság emiatt anyagilag lehetetlen helyzetbe kerülne, és már nem lenne átruházható eszköze az esedékes összeg kifizetéséhez szükséges források előteremtéséhez, az 1980. július 16-i törvényben előírt eljárás lezárulna.

(62) A francia hatóságok szerint tehát abban az esetben, ha egyetlen közszolgáltatási követelmény sem alkalmazandó, az 1980. július 16-i törvénnyel létrehozott „eljárás” alkalmazása a La Poste valamennyi eszközének realizálásához vezethetne, eszközhiány esetén azonban ez az eljárás nem tenné lehetővé a La Poste valamennyi hitelezőjének kifizetését. Az eljárás lezárulásakor az 1980. július 16-i törvény hatálya alá tartozó jogalany hitelezői együttvéve ugyanazt az összeget szereznék vissza, mint a kereskedelmi jog hatálya alá tartozó valamely jogalany hitelezői, azaz az eszköz realizálásából származó összeget.

(63) Ez az eljárás csak két tekintetben térne el a kereskedelmi jogban alkalmazandó eljárástól: — a hitelezők tömeges kezelésének hiánya: a magánjogi eljárással ellentétben, amelyben a követeléseket tömegesen kezelik, és a hitelezők nem érdekeltek a csökkenő és a rendelkezésre álló összegek aránya szerinti elsőbbségi sorrendben, az 1980. július 16-i törvénynyel létrehozott eljárás abban tér el, hogy csak a hitelező intézkedése teszi lehetővé számára jogainak megőrzését. Az 1980. július 16-i törvény az „érkezési sorrend szerinti kiszolgálás” logikáját alkalmazza, — a közigazgatási bíró ellenőrzése alatt (a fent hivatkozott 2005. novemberi Campoloro-ítéletben az Államtanács által megállapítottak szerinti súlyos vétkesség ellenőrzése) az állam képviselője a felszámolóéval és a vagyonfelügyelőével egyenértékű feladatkört lát el.

(64) A francia hatóságok úgy ítélik meg, hogy az eljárás lezárulásakor a hitelezők már nem rendelkeznének jogorvoslati lehetőséggel. A francia hatóságok szerint ugyanis az állam nem vállalhat felelősséget kizárólag az eszközhiány alapján. Ugyanígy a magánjogi eljárásban a hitelezők „nem szerzik vissza egyéni perindítási jogukat”, csak a bírósági felszámolás lezárulásakor (44).

ii. Az 1980. július 16-i törvénnyel létrehozott eljárás elemzése az egyenértékűség-vizsgálat fényében, a közszolgáltatás folyamatosságára vonatkozó követelmény figyelembevétele mellett

(65) Abban az esetben, ha biztosítani kellene a közszolgáltatás folyamatosságát, a francia hatóságok elismerik, hogy az állam képviselője az 1980. július 16-i törvénnyel biztosított jogkörök gyakorlása során dönthet úgy, hogy valamely közszolgáltatási feladat teljesítéséhez szükséges eszközöket nem ruház át. Bizonyos javak átruházásának – a közszolgáltatás folyamatosságára vonatkozó követelményhez kapcsolódó indokok miatti – elmaradása, ha az nem képezi az állam által biztosítandó kártérítés tárgyát, jelentéktelen mértékű eszközrealizálásban, valamint a hitelezőkkel visszafizettetendő összegek megfelelő csökkenésében nyilvánulna meg. Az eljárás nem biztosítana a La Poste hitelezői számára a kereskedelmi jog alkalmazásában őket megilletőnél szélesebb körű jogokat. A francia hatóságok szerint a Bizottság által megállapított egyenértékűségi kritérium tehát annál is inkább teljesülne.

(66) A francia hatóságok mindemellett elismerik, hogy ebben az esetben tehát hivatkozni lehetne az állam objektív felelősségére, amely a hitelezők által elszenvedett kár erejéig azaz legfeljebb azon eszközök forgalmi értékének erejéig nyújtott kártérítésében nyilvánulhatna meg, amelyekről az állam képviselője jogszerűen úgy döntött, hogy azokat nem ruházza át. A francia hatóságok szerint ennek az esetleges átruházásnak mindazonáltal nem lenne más hatása, mint az, hogy a hitelezőt visszajuttatja abba a helyzetbe, amely a közjog alkalmazásából fakadna, az egyenértékűség-vizsgálat tekintetében pedig nem biztosíthatna számára a közjogban őt megillető jogoknál szélesebb körű jogokat.

(67) A francia hatóságok azt a következtetést vonják le, hogy az 1980. július 16-i törvénnyel létrehozott eljárás tiszteletben tartja a Bizottság által megállapított, és az előny fennállásának kizárásához elegendő egyenértékűségi és nyilvánossági kritériumokat. Megítélésük szerint következésképpen nem indokolt a La Poste-ot közvetlenül a – nehézkes és összetett – közjogi eljárásnak alávetni.

3. Az intézmény forrásainak kimerülése utáni kötelezettségek jövőbeli alakulására vonatkozóan a Bizottság által hivatkozott szabályok nem alkalmazandóak a La Poste-ra

(68) A francia hatóságok szerint a Bizottság által az eljárást megindító határozatban, különösen annak (69) preambulumbekezdésében említett szabályok nem alkalmazandóak és nem is ültethetőek át a La Poste-ra.

3.1.2. AZ ELŐNY HIÁNYA

(69) A francia hatóságok szerint a Bizottságnak a szelektív előny fennállására vonatkozó elemzése két szempont mentén bontakozik ki: — a kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. évi közleményen alapuló körkörös érvelés, — az intézkedés által a hitelminősítő intézetekre gyakorolt állítólagos hatás elemzése.

A. A kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. évi közlemény jelen esetben nem teszi lehetővé előny fennállására vonatkozó következtetés levonását

(70) A francia hatóságok úgy ítélik meg, hogy az eljárást megindító határozat (77) preambulumbekezdésében a Bizottság tévesen értelmezi a kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. évi közlemény 2.1.3. pontját. A francia hatóságok szerint a 2.1.3. pont magában foglalja, hogy olyan vállalkozás esetében, amelynek a jogállása kizárja a csődeljárás vagy a fizetésképtelenségi eljárás lehetőségét, ha ez a vállalkozás kedvezőbb finanszírozási feltételekben részesül, ezek a feltételek kezességvállalás formájában nyújtott támogatásnak minősülnek. A francia hatóságok szerint a kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. évi bizottsági közlemény 2.1.3. pontjában semmi sem utal arra, hogy a Bizottság megítélése szerint az a tény, hogy valamely vállalkozás jogállása kizárja a csődeljárás lehetőségét, szükségképpen azt eredményezze, hogy ez a vállalkozás kedvezőbb finanszírozási feltételekben részesüljön.

(71) Másfelől a francia hatóságok úgy ítélik meg, hogy a La Poste nem tartozik a kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. évi bizottsági közlemény 2.1.3. pontjának hatálya alá, mivel ez utóbbi arra az esetre vonatkozik, amikor a jogállás kizár bármely csődeljárást vagy fizetésképtelenségi eljárást, nem pedig egy adott eljárásra. Márpedig a francia hatóságok szerint a Bizottság sem azt nem állapította meg, hogy a La Poste nem juthat csődbe, sem azt, hogy semmiféle fizetésképtelenségi eljárás sem alkalmazandó.

B. Az államnak tulajdoníthatóság hiánya és az állami források hiánya

(72) A Bizottság az eljárást megindító határozat (79) preambulumbekezdésében emlékeztet a hitelminősítő intézetek által a vállalkozások elért hitelfeltételeire gyakorolt hatásra.

(73) A francia hatóságok – miután emlékeztettek a hitelminősítő intézetek gyengeségeire – megerősítik, hogy egy hitelminősítő intézet által támogatott álláspont, ha azt nem támasztja alá a hatályos jogi keret pontos elemzése, nem képezhet az államnak tulajdonítható, állami támogatásnak minősíthető előnyt. Ezenkívül amikor a gyakorlatban még ez az értékelés is előnyös hitelhez juttatna egy ipari és kereskedelmi jellegű közintézményt, ez sem jogilag, sem a gyakorlatban nem juttatná az intézményt állami forrásokhoz, ami pedig szükséges lenne egy állami támogatás jellemzéséhez.

(74) A francia hatóságok hozzáteszik, hogy az intézetek elemzései jogi szempontból nem objektívek, hanem a vizsgált vállalkozás nehézsége esetén felmerülő állami támogatás szubjektív értékelésén alapulnak.

C. Az érvelés körkörössége

(75) A francia hatóságok szerint a Bizottság érvelése körkörös. Úgy vélik, hogy — a Bizottság alapvetően a hitelminősítő intézetek által elmondottakra hagyatkozott a gazdasági előny nyilvánvalóvá tétele érdekében, — a piac és a hitelminősítő intézetek a La Poste esetében figyelembe vették az állami garancia hiányát, de továbbra is olyan kétségeik vannak, amelyek a Bizottság által kifejtett álláspontból fakadnak.

D. A La Poste minősítésére gyakorolt hatás hiánya

(76) Mindenesetre a francia hatóságok szerint az eljárást megindító határozat nem állapítja meg, hogy a La Poste minősítése egy állítólagos korlátlan állami garancia miatt magasabb lenne.

a) A hitelminősítő intézetek elmélete nem képes bármilyen hatást nyilvánvalóvá tenni

(77) A francia hatóságok több észrevételt fogalmaznak meg a Standard and Poor’s Influence of Government Support on Ratings (A kormányzati támogatás minősítésekre gyakorolt hatása) című tanulmányára vonatkozóan, amelyre a Bizottság az eljárást megindító határozat (80) preambulumbekezdésében hivatkozik. Ebben a tanulmányban a Standard and Poor’s a kormányzati támogatású postatársaságok („government supported postal companies”) több kategóriáját különbözteti meg; a besorolás határozza meg a Standard and Poor’s által az említett jogalany minősítésének meghatározásához alkalmazott módszertant.

(78) A francia hatóságok kiemelik, hogy az 1. kategóriába (45) sorolás tág kritériumokon – mint például a tevékenység jellege vagy a gazdasági és társadalmi környezet – alapul, azonban ezek között nem szerepel a minősített gazdasági szereplő jogállása.

(79) A francia hatóságok megállapítják, hogy a francia és az olasz postát 2004. november 22-én a 2. kategóriába (46) sorolták. A francia hatóságok a Standard and Poor’s dokumentumából arra következtetnek, hogy a Poste Italiane pénzügyi teljesítménye nem indokolta az olasz posta minősítését. A francia hatóságok szerint az olasz posta tehát a tulajdonosa által befolyásolt minősítésben részesült, mégpedig úgy, hogy eközben a Poste Italiane a közjogi részvénytársaság jogállásával rendelkezett.

(80) A francia hatóságok kiemelik, hogy a Standard and Poor’s a La Poste-ot végül a 3. kategóriába (47) sorolta. A francia hatóságok szerint a 2004 vége óta végrehajtott jelentős reformok hatására a Standard and Poor’s a La Poste-ot egyre inkább ebbe a harmadik kategóriába sorolta. A francia hatóságok ebből arra következtetnek, hogy nem állapítható meg, hogy a La Poste minősítése kizárólag a jogállásának vagy bármiféle államigarancia-mechanizmusnak tulajdonítható, és hogy ez a minősítés állami támogatásnak minősülhet.

(81) A francia hatóságok mindazonáltal elismerik, hogy a Standard and Poor’s 2004-es tanulmánya felvetette a La Poste jogállásának kérdését. A francia hatóságok azonban biztosítanak afelől, hogy a Standard and Poor’s intézettel azóta folytatott párbeszédük lehetővé tette a kérdés tisztázását. A francia hatóságok figyelmeztették a Fitch intézetet is a La Poste-ra vonatkozó bármely garancia hiányára, amelynek következtében az intézet vállalta, hogy ismét mérlegelés tárgyává teszi a kérdést.

b) A magánszférában számos olyan eset előfordul, amikor egy leányvállalat minősítése az anyavállalatéhoz kapcsolódik

(82) A francia hatóságok szerint egy többségi és stabil részvényes jelenléte, amelyet a hitelminősítő intézetek bármely, jogszabályban foglalt sajátosságtól függetlenül megállapítottak a Poste Italiane esetében, a magánszférabeli csoportok esetében is előfordul. A francia hatóságok példaként a Standard and Poor’s AGF-re vonatkozó, 2003. december 3-i közleményére (48), a Volkswagen Bank GmbH-ra vonatkozó közleményére (49), a VWFS-re vonatkozó közleményére hivatkoznak (50). A francia hatóságok szerint ez a fajta megközelítés tehát semmi esetre sem a közszféra sajátossága.

c) A La Poste minősítése nem módosult volna jogállásváltozás esetén

(83) A La Poste Standard and Poor’s általi minősítésének elemzésén keresztül a francia hatóságok azt kívánják bizonyítani, hogy ez a minősítés független a La Poste jogállásától.

(84) A francia hatóságok először is rámutatnak, hogy észrevételeik megfogalmazásakor a Standard and Poor’s stabil kilátással társuló AA- minősítést adott. A Standard and Poor’s a leminősítést a csoport pénzügyi szerkezetének – a La Poste által a köztisztviselői nyugdíjreformra fizetett 2 milliárd EUR-hoz kapcsolódó – jövőbeli romlásával, valamint a „La Poste-nak a részvényesével szembeni nagyobb önállóságával” indokolta. A francia hatóságok szerint ezt a leminősítést, amelyre nem a La Poste jogállásának megváltozásakor került sor, nem lehetne megmagyarázni, ha a La Poste minősítése csak a jogállásának a következménye lenne.

(85) Másodszor a Standard and Poor’s 2007. április 3-i feljegyzésében szereplő, és az eljárást megindító határozat (84) preambulumbekezdésében említett egyértelműsítés (51) ellenére a francia hatóságok nemigen értik, hogy a La Poste, amennyiben állami garanciában részesült, hogyan kaphatott az állam minősítésénél alacsonyabb, 3-as fokozatot. Hasonlóképpen, ha az intézetek az 1980. július 16-i törvény rendelkezéseit úgy értelmezik, hogy azok az érintett jogi személyek hitelezői javára állami garanciának tekinthető mechanizmust hoznak létre, a francia hatóságok nemigen értik, hogy a területi önkormányzatok minősítése hogyan lehetne BBB+, miközben az állam minősítése AAA.

(86) Harmadszor a francia hatóságok hangsúlyozzák, hogy a Standard and Poor’s 2007. április 3-i feljegyzése a vállalkozás erősségeinek és gyengeségeinek felsorolásán alapul, és nem említi a jogállást. A Standard and Poor’s által a minősítés alátámasztására említett két tényező, azaz a La Poste közszolgáltatási feladatainak gazdasági jelentősége és az „erős részvényesi támogatottság” („strong shareholder backing”) a La Poste jogállásától független tényező lenne. A francia hatóságok szerint ugyanis az „erős részvényesi támogatottság” alatt nem az uniós joggal ellentétes pénzügyi támogatást, hanem az államnak a La Poste „szigorú felügyelet melletti” („at arm’s length”) fejlesztésében való érdekeltségét kell érteni (52). A francia hatóságok ebből azt a következtetést vonják le, hogy a jogállás a minősítésnek nem alapvető tényezője.

(87) Negyedszer a francia hatóságok emlékeztetnek arra, hogy ugyanebben a 2007. április 3-i feljegyzésben a hitelminősítő intézet leszögezi, hogy továbbra is felülről lefelé építkező módszertant követ, amely lehetővé teszi, hogy valamely jogalany a szuverén adóshoz képest akár két kategóriával alacsonyabb minősítést kapjon. Az intézet szerint ezt a módszertant az indokolja, hogy az államnak középtávon a La Poste 100 -os részvényesének kellene maradnia. A francia hatóságok ebből azt a következtetést vonják le, hogy ezt a megközelítést semmilyen tekintetben sem indokolja a La Poste jogállása. Végezetül a Standard and Poor’s-t idézve (53) a francia hatóságok azt állítják, hogy nem a jogállás megváltozása, hanem a tőke rendelkezésre bocsátása eredményezné azt, hogy a Standard and Poor’s alulról felfelé építkező módszertant alkalmazzon a La Poste esetében. A francia hatóságok hozzáteszik, hogy egy ilyen módszertanváltozás nem feltétlenül nyilvánulna meg minősítésváltozásban, tekintettel a La Poste alapvető minősítéseitől várt javulásra.

(88) Ötödször a francia hatóságok emlékeztetnek arra, hogy a hitelminősítő intézet által megállapított kilátás – a Bizottság által a La Poste számára annak jogállása miatt nyújtott korlátlan állami garancia ügyében indított eljárás ellenére – stabil. Márpedig ha a jogállás befolyásolná a vállalkozás fizetőképességét, változása kilátásának negatív, nem pedig stabil kilátásban kellene megnyilvánulnia. A Standard and Poor’s egyébként a stabil kilátást azzal indokolja, hogy az elkövetkezendő két évben az államnak a vállalkozás 100 -os részvényesének kellene maradnia, mégpedig a jogállás lehetséges megváltozása ellenére. A Standard and Poor’s egy másik idézetére (54) hagyatkozva a francia hatóságok azt a következtetést vonják le, hogy a Standard and Poor’s a minősítés alakulásának meghatározásához a vállalkozás saját teljesítményét és a részvénybirtoklás megváltozásának lehetőségét, nem pedig a jogállás lehetséges megváltozását veszi figyelembe.

(89) Hatodszor a Standard and Poor’s 2007-es feljegyzésének egy másik részletét (55) idézve a francia hatóságok hangsúlyozzák, hogy a hitelminősítő intézet a maga részéről nem veszi figyelembe a Bizottság azon állítását, amely szerint a jogállás következményeként javulnának a La Poste számára jóváhagyott pénzügyi feltételek. A Standard and Poor’s azon idézetére hagyatkozva, amely szerint: „A La Poste minősítéseit nem érintette ez az ajánlás, mivel úgy ítéljük meg, hogy a La Poste jogállásának megváltozása nem feltétlenül tükrözné a La Poste minősítéseit alátámasztó, közelmúltbeli kormányhatározatok által ismételten megerősített erőteljes állami támogatás csökkenését” (56), a francia hatóságok arra következtetnek, hogy a La Poste jogállása nem befolyásolja a minősítését.

E. A La Poste finanszírozási feltételeire gyakorolt hatás hiánya

(90) Végezetül a francia hatóságok megvizsgálják a La Poste tényleges finanszírozási feltételeit annak meghatározásához, hogy azokat érinti-e egy állítólagos állami garancia.

(91) A francia hatóságok szerint sem a Bizottság által bejelentett állítólagos garancia létezése, az uniós joggal való állítólagos összeegyeztethetetlensége és ennek következtében a közeljövőbeli megszüntetése, sem pedig a francia hatóságok által a garancia létezésére vonatkozóan a hitelminősítő intézeteknek és a sajtónak adott cáfolatai nem befolyásolták semmilyen módon a La Poste finanszírozási feltételeit. A La Poste így 2006 októberében, közvetlenül azt követően, hogy a Bizottság bejelentette a megfelelő intézkedésekre vonatkozó ajánlását, 1,8 milliárd EUR értékben, két futamidőre – 7 és 15 évre – szóló kötvénykölcsönt bocsátott ki. A La Poste említést tett erről az ajánlásról a prospektusban, a befektetőkkel folytatott tárgyalások során pedig leszögezte, hogy nem részesül állami garanciában. Márpedig a kibocsátás befejezésekor a La Poste finanszírozási költsége jelentősen nem változott (57). A két kibocsátást a La Poste számára szokásos profilt jelentő európai befektetők, azaz túlnyomórészt olyan befektetők jegyezték, amelyek a lejáratig megtartják kötvényeiket. A francia hatóságok azt a következtetést vonják le, hogy a Bizottság azon bejelentése, amelyben az állítólagos állami garancia megszüntetését kérte, valamint az állam e kérdésre vonatkozó álláspontjának nyilvánossága nem befolyásolta a La Poste finanszírozási feltételeit a kötvénypiacon. A piacok ugyanis úgy ítélnék meg, hogy a La Poste finanszírozási feltételei nem valamiféle garancia de jure vagy de facto létezésén alapulnak.

(92) A francia hatóságok következtetései: — a Bizottság által az eljárást megindító határozatában kifejtett elemzés téves: a La Poste ugyanis semmiféle állami garanciában nem részesül, — a Bizottság nem bizonyította be, hogy a La Poste számára létezne a jogállásából fakadó előny, — a Bizottság következésképpen nem bizonyította be a La Poste javára nyújtott támogatás létezését.

3.2. A FRANCIA HATÓSÁGOK JAVASLATAI

(93) Mindazonáltal a Bizottság valamennyi kétségének eloszlatása végett a francia hatóságok jelezték, hogy amenynyiben a Bizottság elfogadja, hogy az eljárási rendelet 7. cikke (2) bekezdésének megfelelően támogatás hiányáról szóló határozattal lezárja az eljárást, hajlandóak a következő intézkedések végrehajtására: — az 1980. július 16-i törvény végrehajtási rendeletének egyértelművé tétele, — a garancia hiányát kimondó rendelkezés beillesztése a La Poste követelést tartalmazó szerződéseibe, — a kamatrésre gyakorolt esetleges negatív hatásnak a La Poste által az államra való hárítására vonatkozó mechanizmus, amely negatív hatás ahhoz kapcsolódik, hogy a La Poste nem tartozik a közjog szerinti kollektív eljárások hatálya alá.

3.2.1. AZ 1980. JÚLIUS 16-I TÖRVÉNY VÉGREHAJTÁSI RENDELETÉNEK EGYÉRTELMŰVÉ TÉTELE

(94) A francia hatóságok szerint nem a vitatott rendelkezések érdemi módosításáról, hanem csak az értelmezésük egyértelművé tételéről van szó. Javaslatot tesznek a törvény végrehajtási rendeletének (58) módosítására is. A módosítás a rendelet 3-1. cikkének negyedik bekezdésére vonatkozik, amely rendezi a prefektusra vagy a felügyeleti hatóságra ruházott jogkört. A módosításnak lehetővé kell tennie a Bizottság szempontjából a „gondoskodik erről” kifejezés hatályával kapcsolatban felmerülő bármely kétség eloszlatását. A francia hatóságok tehát annak egyértelművé tételét javasolják, hogy az állam képviselője vagy a felügyelettel megbízott hatóság különíti-e el az önkormányzat vagy az intézmény költségvetésén belüli forrásokat.

(95) A rendelet rendelkezése ennek megfelelően módosítva a következőképpen szólna: „Amennyiben a felszólító levél e határidők lejártakor hatástalan maradt, az állam képviselője vagy a felügyelettel megbízott hatóság bejegyzi a kiadást a nem fizető önkormányzat vagy közintézmény költségvetésébe. Adott esetben elkülöníti az önkormányzat vagy az intézmény költségvetésén belüli szükséges forrásokat, vagy más kiadásokhoz rendelt és még szabadon felhasználható előirányzatok csökkentésével, vagy pedig a források növelésével” (a módosítások ki vannak emelve).

(96) A francia hatóságok szerint ez a javaslat – az eljárást megindító levelet megelőző megbeszélések során továbbított észrevételekkel és jogelméleti cikkekkel összefüggésben – kizárja, hogy az 1980. július 16-i törvénnyel létrehozott eljárás keretében a prefektus vagy az állam képviselője megnövelhesse az állami támogatással vagy állami források juttatásával érintett önkormányzat vagy intézmény forrásait.

3.2.2. A GARANCIA HIÁNYÁT KIMONDÓ RENDELKEZÉS BEILLESZTÉSE A LA POSTE KÖVETELÉST TARTALMAZÓ SZERZŐDÉSEIBE

A. A francia hatóságok eredeti javaslata

(97) Az eljárást megindító határozat (59) preambulumbekezdésében a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a francia hatóságok által az 1980. július 16-i törvény végrehajtási rendeletének módosítására tett javaslat „nem teszi lehetővé annak kizárását, hogy abban az esetben, ha a La Poste forrásai kimerülnek, az a hitelező, amely az 1980. július 16-i törvény alkalmazása keretében adott esetben nem szerzett érvényt követelése visszafizetésének, bírósághoz forduljon az állam felelősségvállalása érdekében, a közteherviselési egyenlőség felbomlására alapozva”.

(98) Bár a francia hatóságok vitatják, hogy az állam kizárólag a La Poste fizetésképtelenségére alapozva felelősséget vállaljon, a Bizottság kétségeinek eloszlatása érdekében a francia hatóságok az elfogadott kockázatra vonatkozó kivételre alapozott javaslatot tesznek. Ez a kivétel, amely az állam vétkességen alapuló és objektív felelősségére vonatkozó rendszerre egyaránt alkalmazandó, azon az elven alapul, amely szerint egy olyan helyzetből származó kár, amelynek a sértett tudatosan kitette magát, nem biztosít számára kártérítési jogot (lásd a Sille-ügyben (59) és a Meunier-ügyben (60) hozott államtanácsi ítéletet).

(99) Ennélfogva e kivétel alkalmazásának biztosítása érdekében a francia hatóságok azt javasolják, hogy a La Poste hitelezői kapjanak hivatalos megerősítést arról, hogy a követelésük állami garanciától mentes, és hogy fizetésképtelenség esetén az állam nem lesz köteles a vállalkozás helyett pénzügyi felelősséget vállalni a követelés kifizetésére. Egy ilyen információ nem törvényellenes, mivel a törvény egyáltalán nem írja elő, hogy a La Poste fizetésképtelensége esetén az államnak kellene a vállalkozás helyett pénzügyileg közreműködnie, hogy kifizesse annak tartozásait.

(100) Az 1980. július 16-i törvény végrehajtási rendeletének egyértelművé tételén túl a francia hatóságok tehát a La Poste-tal együtt, valamennyi művelet tekintetében kötelezettséget vállalnak arra, hogy minden finanszírozási szerződésben (azaz valamennyi, szerződés hatálya alá eső eszköz esetén) feltüntetik a következő szöveget: „Az állam a kibocsátott részvényekre/programra/kölcsönre semmiféle garanciát nem vállal, sem közvetlen, sem közvetett módon. Fizetésképtelenség esetén az állam semmilyen pénzügyi felelősséget nem vállal a La Poste helyett a követelés kifizetéséért.”

B. A Bizottság által az eljárást megindító határozatban kifejezésre juttatott kétségek

(101) Az eljárást megindító határozat (61) preambulumbekezdésében a Bizottság a francia hatóságok fent említett javaslata tekintetében a következő kétségeket sorolta fel: — az elfogadott kockázatra vonatkozó kivétel az ítélkezési gyakorlat által létrehozott szabály, amely változhat, — „ez a javaslat, amely a közjogi alapelvekből másodlagos jogi eszközök nyomán következik, nem tűnik tökéletesnek, mivel ezek az eszközök kollízió esetén érvényteleníthetők”, — végezetül a La Poste követelései nemcsak pénzügyi jellegűek, hanem kereskedelmi és más jellegűek is; ráadásul ezekkel az esetekkel nem foglalkozik a francia hatóságok kiegészítő javaslata.

C. A francia hatóságok által a fenti kétségekre válaszul adott információk

(102) A fentiekben ismertetetteknek megfelelően a francia hatóságok szerint az állam nem vállalhat objektív felelősséget kizárólag a La Poste eszközhiánya alapján, mivel az állam felelősségvállalása intézkedésre vagy intézkedés hiányára vonatkozó állami döntést feltételez, és mivel itt az intézkedés gyakorlati lehetetlensége merül fel. A francia hatóságok javaslatának tehát csak a hitelezőkkel szembeni, egyértelműsítést célzó kiegészítő intézkedésként van értéke, a javaslat végeredményben – az elfogadott kockázatra vonatkozó kivételnek köszönhetően – lehetővé teszi bármely olyan kockázat kizárását, hogy az állam objektív felelősséget vállaljon.

(103) A francia hatóságok szerint a Bizottság első kifogása úgy tekintendő, hogy még akkor is, ha egy tagállam belső joga nem ír elő rendelkezést, pusztán az ítélkezési gyakorlat hirtelen megváltozásának – azaz a belső jog változásának – kockázata elegendő egy állami támogatás megalapozásához. A francia hatóságok vitatják ezt az érvelést. Szerintük az elfogadott kockázatra vonatkozó kivétel az ítélkezési gyakorlat által számtalanszor megerősített, soha meg nem cáfolt és kommentárokkal bőven ellátott közjogi alapelv. A Bizottság nem alapozhat egy lehetséges támogatási intézkedést a jog esetleges megváltozására, amely jelen esetben legalábbis valószínűtlen.

(104) A Bizottság második kifogása arra vonatkozik, hogy olyan másodlagos jogi eszközökről van szó, amelyek kollízió esetén könnyen érvényteleníthetők. A törvény és a rendelet természetesen előnyt élvez a szerződéssel szemben. Ahhoz azonban, hogy a Bizottság kifogása tényleges hatállyal bírjon, magasabb rendű jogszabályszövegre kellene hivatkoznia. Márpedig a francia hatóságok szerint ezen a ponton semmi sem támasztja alá a Bizottság kifogását.

(105) A francia hatóságok ugyanakkor elismerik, hogy a harmadik kifogás, amely szerint nem csak a kötvénykibocsátások minősülnek követeléseket keletkeztető eszközöknek, helytálló, bár a La Poste esetében korlátozott hatállyal bír, mivel a La Poste fő tartozását a pénzügyi tartozás jelenti, és mivel túlnyomórészt kötvényekhez kapcsolódik.

D. A javaslat kiterjesztése

(106) A francia hatóságok tehát leszögezték, hogy amennyiben a Bizottság az eljárási rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében támogatás hiányára vonatkozó határozattal lezárja a hivatalos vizsgálati eljárást, hajlandóak lennének arra, hogy a garancia hiányának bejegyzésére vonatkozó javaslatukat kiterjesszék valamennyi, követelést tartalmazó szerződésre. A francia hatóságok szerint ez a kiterjesztés lehetővé teszi minden olyan kockázat kizárását, amelyet az államnak kizárólag a La Poste fizetésképtelenségére alapozott, objektív felelősségvállalása eredményez. Másfelől az államnak a felügyeleti hatóság azon határozata miatti, objektív felelősségvállalása, hogy nem ruházza át a közszolgáltatás folyamatosságához szükséges eszközöket, pusztán azzal a hatással járna, hogy a La Poste hitelezőit abba a helyzetbe juttatja, amelyben részvénytársaság hitelezőiként lennének.

E. A francia hatóságok értékelése a javaslataikat követő intézkedések támogatássá minősítésére vonatkozóan

(107) A francia hatóságok szerint a fent javasolt két egyértelműsítő intézkedés lehetővé teszi, hogy a La Poste hitelezői felvilágosítást kapjanak a jogaikra vonatkozóan. Következésképpen nem tekinthető úgy, hogy – a Bizottság által az eljárást megindító határozat (74) preambulumbekezdésének megfelelően – a francia hatóságok „felelősek a La Poste hitelezőinek feletteseiben a garancia létezése tekintetében kialakult elvárásokért”, és hogy szándékosan tartanak fenn egy olyan „átláthatatlan jogi helyzetet”, amelynek hatására az állam „köteles visszafizetni a La Poste tartozásait, ha az már nem tudja teljesíteni a kötelezettségvállalásait”.

(108) A francia hatóságok szerint ugyanis egyrészt a La Poste-nak a közjog szerinti kollektív eljárások alóli mentesítése és az 1980. július 16-i törvény rendelkezéseinek hatálya alá tartozása nem teszi lehetővé állami támogatás létezésére vonatkozó következtetés levonását; másrészt a javasolt egyértelműsítő intézkedések lehetővé teszik az ilyen garanciában állítólagosan felmerülő bármely állami felelősség kizárását.

(109) Ilyen feltételek mellett egyetlen esetleges hatás sem tulajdonítható az államnak. A Bizottság által az eljárást megindító határozat (76) preambulumbekezdésében állítottakkal ellentétben tehát nem teljesül a felelősségre vonhatóság kritériuma.

(110) Ugyanígy nem állja meg a helyét a továbbiakban az eljárást megindító határozat (75) preambulumbekezdése sem, amelyben a Bizottság az állami források meglétének indokolásához a kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásról szóló, fent idézett, 2000. évi közleményére hivatkozik, minthogy egyetlen tény sem támasztja alá az állami garancia létezését.

3.2.3. TOVÁBBENGEDMÉNYEZÉSRE VONATKOZÓ RENDELKEZÉS

(111) A javasolt rendelkezés kiegészítése érdekében a francia hatóságok hajlandóak lennének a Bizottsággal együtt megvizsgálni a következő megközelítést.

(112) A javasolt megközelítés a Bizottság által a kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. évi közleményének 2.1.3. pontjában szereplő álláspont elemzéséből következik: „A Bizottság kezességvállalás formájában nyújtott támogatásnak tekinti az azon vállalkozások által szerzett kedvezőbb finanszírozási feltételeket is, amely vállalkozások jogi formája kizárja a csőd vagy egyéb fizetésképtelenségi eljárás lehetőségét, vagy biztosítja a kifejezetten állami kezességvállalást vagy a veszteségeknek az állam általi fedezését.” Ugyanígy a Bizottság az eljárást megindító határozatának (114) preambulumbekezdésében jelzi, hogy problematikusnak ítéli azt a tényt, hogy „Franciaország nem tesz meg minden megfelelő intézkedést annak elkerülésére, hogy ez a jogállás gazdasági előnyökhöz juttasson egy versengő piacokon működő vállalkozást”.

(113) A francia hatóságok vitatják a kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. évi bizottsági közlemény 2.1.3. pontjának a La Poste-ra való alkalmazhatóságát, és fenntartják, hogy a Bizottság nem tudta megállapítani, hogy a La Poste-nak a magánjogi kollektív eljárások alóli mentesítése kedvezőbb finanszírozási feltételekben nyilvánult meg.

(114) Mindazonáltal a francia hatóságok azt javasolták a Bizottságnak, hogy – a Bizottság által hitelesítendő és ellenőrizhető számítási mechanizmus szerint – a Bizottsággal együtt tanulmányozzák a La Poste által az államra euro–euro alapon történő továbbengedményezést biztosító, a kamatrésre adott esetben olyan negatív hatással járó eszköz bevezetését, amely abból adódna, hogy a La Poste mentesül a közjogi kollektív eljárások alól. A francia hatóságok szerint egy ilyen megközelítés végrehajtása és a fentiekben közölt egyértelműsítő javaslatok megszüntetnék az állami garancia mítoszát, véglegesen kizárva bármely támogatás kockázatát.

4. A TÁMOGATÁS ÉRTÉKELÉSE

4.1. TÁMOGATÁSSÁ MINŐSÍTÉS

(115) Az EUMSz. 107. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „Ha a szerződések másként nem rendelkeznek, a belső piaccal összeegyeztethetetlen a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet.”

4.1.1. KORLÁTLAN ÁLLAMI GARANCIA LÉTEZÉSE: ÁLLAMI FORRÁSOK JELENLÉTE

(116) Ahogyan azt az eljárást megindító határozat (56) preambulumbekezdése kifejti, az ipari és kereskedelmi jellegű közintézményként kezelt közjogi személyi jogállásának köszönhetően a La Poste hitelezői kifizetése és a fizetésképtelenség esetén való fennmaradása tekintetében egyaránt különleges jogi helyzetet élvez.

(117) A Bizottság érintőlegesen emlékeztet arra, hogy a La Poste nem tartozik a nehéz helyzetben lévő vállalkozások szanálására és felszámolására vonatkozó közjog hatálya alá (61). A francia hatóságok nem vitatják ezt az észrevételt, de tagadják, hogy létezne olyan mechanizmus, amely a La Poste javára nyújtott állami garanciával egyenértékű lenne. Az EK-Szerződés 107. és 108. cikkének a kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásra való alkalmazásáról szóló, 2008. évi bizottsági közlemény (a továbbiakban: a kezességvállalásról szóló, 2008. évi közlemény) (62) 1.2. pontja második bekezdésének negyedik francia bekezdése szerint kezességvállalás formájában nyújtott állami támogatásnak tekintendők az olyan vállalkozások által szerzett kedvezőbb finanszírozási feltételek is, amelyek jogi formája kizárja a csőd- vagy egyéb fizetésképtelenségi eljárás lehetőségét, vagy biztosítja a kifejezetten állami kezességvállalást vagy a veszteségek állam általi fedezését. Indokolt tehát megvizsgálni a francia hatóságok annak bizonyítására törekvő érveit, hogy nem áll fenn semmiféle állami garancia.

A. Az egyéni követelések visszatérítésére nyújtott garancia

(118) Annak megállapítása érdekében, hogy az egyéni követelések vonatkozásában fennáll-e garancia, először is indokolt megvizsgálni, hogy a jogszabályok kizárnak-e vagy az ítélkezési gyakorlat kizár-e egy ilyen garanciát, ahogyan azt a francia hatóságok fenntartják (a).

(119) A Bizottság ezt követően a La Poste hitelezője által a követelése kiegyenlítése érdekében tett intézkedést vizsgálja meg abban az esetben, ha a La Poste pénzügyi nehézségbe kerül, és nem tudja kifizetni a tartozásait (b). A Bizottság meghatározza, hogy a követett eljárás olyan eljárás-e, amelyben a La Poste hitelezője a kereskedelmi jog hatálya alá tartozó vállalkozás hitelezőjéhez hasonló helyzetben van.

a) A francia hatóságok által állítottakkal ellentétben a francia jog elismeri az implicit garanciák létezését és különösen a közintézményi jogállásból fakadó állami garancia létezését

1. A francia hatóságok érveinek vizsgálata (63)

(120) Először is a francia hatóságok azt állítják, hogy sem jogszabályszöveg, sem határozat nem állapítja meg azt az elvet, miszerint az állam kezességet vállalna az ipari és kereskedelmi jellegű közintézmények tartozásaiért.

(121) A Bizottság megállapítja, hogy amennyiben nem létezik olyan jogszabályszöveg vagy határozat, amely kifejezetten rendelkezne az ipari és kereskedelmi jellegű közintézmények javára nyújtott állami garanciáról – egyébként ugyanígy megállapítja, hogy nem létezik olyan jogszabályszöveg vagy határozat, amely kifejezetten kizárná az ipari és kereskedelmi jellegű közintézmények javára nyújtott bármely állami garanciát –, az nem zárja ki az implicit garancia jelenlétét.

(122) Másodszor a francia hatóságok szerint az ítélkezési gyakorlat kimondta a garanciák hiányát, többek között a Société de l’hôtel d’Albe-ra vonatkozó ítéletben (64) és a Campoloro-ügyben (65).

(123) Amint azt a szakértője hangsúlyozta, a Bizottság megállapítja, hogy a Société de l’hôtel d’Albe ügyben hozott ítéletben az Államtanács kizárólag azt utasítja el, hogy helyt adjon a hitelező által közvetlenül a középítésügyi miniszterhez intézett kérelemnek. A garancia beiktatása fizetésképtelenségi helyzetet feltételez. A hivatkozott ítélet nem a garancia felmerülésének konkrét esetére vonatkozik. Egy garanciamechanizmus nem foglalja magában, hogy a hitelező egyszerű kérelmére az állam köteles legyen valamely közintézmény tartozását kiegyenlíteni.

(124) A Bizottság Campoloro-ügyhöz kapcsolódó elemzését e határozat 4.1.1. szakasza A. része b) pontjának 3. alpontja ismerteti. Ahogyan ismertetésre kerül, a Campoloro-ügy – épp ellenkezőleg – azt mutatja be, hogy a közintézmények tartozásainak visszafizettetésére irányuló eljárás végrehajtása során az állami felelősségvállalási rendszer tartalmazza egy garanciamechanizmus minden sajátosságát.

(125) Harmadszor a francia hatóságok szakértője fenntartja, hogy a La Poste által a költségvetésről szóló organikus törvény 2005. január 1-jei hatálybalépése óta a szerződésben vállalt tartozások nem részesülhetnek implicit garanciában. Ami a 2005. január 1-je előtt szerződésben vállalt, és ezen időponton adott esetben túlnyúló tartozásokat illeti, a francia hatóságok szakértője elismeri, hogy két feltevés ütközhet egymással: — az első feltevés szerint azok az alkotmányos indokok (különösen a közteherviselési egyenlőség és a tulajdonjog), amelyek hatására az Alkotmánytanács (66) kizárta a költségvetési törvény által kifejezetten nem engedélyezett garanciáknak az odaítélését, az implicit garanciákra és az explicit garanciákra egyaránt érvényesek: ennélfogva abban az esetben, ha a La Poste tartozásaira implicit garancia állna fenn, az, hogy a költségvetési törvény nem rendelkezik e garancia engedélyezéséről, a La Poste által 2005. január 1-je előtt szerződésben vállalt tartozások esetében nem vonná maga után a garancia hatályvesztését, — a második feltevés szerint egy feltételezett implicit garancia jogosultjai nem követelhetnének ugyanilyen vitathatatlan és döntő jogokat; ennélfogva abban az esetben, ha a La Poste tartozásaira implicit garancia állna fenn, az, hogy a költségvetési törvény nem rendelkezik e garancia engedélyezéséről, a 2005. január 1-je előtt szerződésben vállalt tartozások esetében szintén a garancia hatályvesztését vonná maga után.

(126) A Bizottság megállapítja, hogy a francia hatóságok szakértője elismeri: nem biztos, hogy az implicit garancia költségvetési törvényből hiányzó engedélyezése a garancia hatályvesztését vonja maga után a 2005. január 1-je előtt szerződésben vállalt tartozások esetében. Egy lényegesebb szempontból a Bizottság megítélése szerint annak meghatározásához, hogy az állam által a La Poste számára nyújtott implicit garanciát a költségvetésről szóló organikus törvény hatályon kívül helyezte-e vagy sem, azt kell megvizsgálni, hogy a La Poste mióta részesül az említett implicit garanciában, nem pedig a La Poste által szerződésben vállalt tartozások vállalásának időpontját. Az itt vizsgált garancia ugyanis olyan garancia, amely az államot jogilag a La Poste-hoz köti (a La Poste hitelezői annak csak közvetett kedvezményezettjei): másfelől a garancia nemcsak az egyéni követelések visszatérítésére vonatkozik (lásd e határozat 4.1.1. szakaszának A. részét), hanem a La Poste és/vagy a kötelezettségeinek fenntartására is (lásd e határozat 4.1.1. szakaszának B. részét). Mivel a La Poste javára nyújtott implicit állami garancia 2005. január 1-je eltti, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az az érv, miszerint 2005. január 1-je óta nem létezhet implicit garancia, nem helytálló.

(127) Az Alkotmánytanács a költségvetésről szóló organikus törvényre vonatkozó, 2001. július 25-i határozatának (110) preambulumbekezdésében (67) leszögezte, hogy a költségvetésről szóló organikus törvény hatálybalépése előtt nyújtott és nem összesített garanciák nem veszítik el hatályukat. A Bizottság szakértője szerint ez az érvelés tökéletesen alkalmazható a közintézmények jogállásához kapcsolódó – még nem összesített, de ennek ellenére továbbra is érvényben maradó – implicit garanciák létezésére.

(128) A francia hatóságok szakértője mindazonáltal kétségeket juttat kifejezésre azt a tényt illetően, hogy az implicit követelésekre és az explicit követelésekre egyaránt érvényesek azok az indokok, amelyeknek hatására az Alkotmánytanács kizárta azoknak a garanciáknak a hatályvesztését, amelyeknek az odaítélését a költségvetési törvény nem engedélyezte. A szakértő szerint egy feltételezett implicit garancia kedvezményezettjei nem követelhetnének olyan vitathatatlan és döntő jogokat, mint egy explicit garancia kedvezményezettjei.

(129) Azon a tényen kívül, hogy a francia hatóságok szakértőjének érvelése kétségek megfogalmazására korlátozódik, és következésképpen nem döntő, a Bizottság megállapítja, hogy a (110) preambulumbekezdésben semmi sem utal arra, hogy csak az explicit garanciák nem veszítik el hatályukat. A költségvetésről szóló organikus törvény 61. cikke, amelyre a preambulumbekezdés hivatkozik, szintén nem korlátozódik kizárólag az explicit garanciákra. Ennélfogva a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az Alkotmánytanács azon véleménye, amely szerint a költségvetési törvénybeli engedélyezés esetleges hiánya nem szankcionálható a garancia hatályvesztésével, az implicit garanciákra és az explicit garanciákra egyaránt vonatkozik. Emellett a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az állam által a La Poste javára nyújtott implicit garancia költségvetési törvénybeli engedélyezésének hiánya ez utóbbit nem teszi semmissé.

(130) Másfelől, ahogyan arra a Bizottság szakértője rámutatott, az állami garanciák költségvetési törvénybe iktatására vonatkozó kötelezettség hiánya az említett garanciák „odaítélésére” korlátozódik. A garancia odaítélésének ténye azokra az esetekre vonatkozik, amelyekben az állam – szándékának határozott kinyilatkoztatásával – úgy dönt, hogy a garanciáját egy testületre vagy műveletre hárítja. A garanciák költségvetési törvénybe iktatására vonatkozó kötelezettség hatálya tehát nem terjed ki a jogállásból vagy ítélkezési gyakorlat szerinti kötelezettségből fakadó, jellemzően implicit és automatikus jellegű garanciákra. Ez a második kategória nem állami határozattól, hanem attól függ, hogy az állam egy korábban létező jogi keretbe helyezkedik-e, amelynek a garancia csak joghatása. Ennek a költségvetésről szóló organikus törvény 34. cikkének hatálya alá nem tartozó második kategóriának a létezése magyarázatot ad arra, hogy az engedményesek de facto garanciájára vonatkozó ítélkezési gyakorlat 2001 után továbbra is érvényes. Magyarázatot ad arra is, hogy amikor az állam olyan társaság vagy csoportosulás részvényese vagy tagja, amelynek esetében a kereskedelmi törvénykönyv nem korlátozza a tartozásokra nyújtott garanciát, az állam ne legyen köteles azt költségvetési törvényben megállapítani.

(131) A Bizottság arra a következtetésre jut, hogy a francia hatóságoknak a költségvetésről szóló organikus törvényre alapozott érve nem meggyőző, továbbá arra, hogy a La Poste számára annak jogállásából fakadóan nyújtott állami garancia költségvetési törvénybe iktatása hiányának ténye nem zárja ki egy ilyen garancia létezését. A Bizottság mindenesetre hangsúlyozza, hogy nem köti sem az, hogy a francia jog az intézkedést garanciának minősíti, sem az, hogy a költségvetésről szóló organikus törvény hatálya alá tartozó garanciáról van szó. A Bizottság szempontjából csak ezen intézkedés közösségi jog szerinti és különösen a kezességvállalásról szóló közlemény fényében vett minősítése helytálló. A Bizottság hangsúlyozza, hogy a közösségi jog az implicit garancia létezését akkor ismeri el, ha valamely tagállam jogilag köteles visszatéríteni egy másik személy követelését annak nemfizetése esetén (68).

(132) Negyedszer a francia hatóságok szerint, ha az ipari és kereskedelmi jellegű közintézmények állami garanciában részesülnek, a jogállásuk megváltozása szükségessé tenné az érintett közjogi személy átalakulása előtt keletkezett hitelezői jogok védelmét célzó garanciavállalási intézkedések bevezetését. Mivel ilyen mechanizmus bevezetésére sohasem került sor (lásd különösen a France Télécom, a Gaz de France, az EDF és az ADP átalakulását) (69), ez azt bizonyítaná, hogy semmiféle garancia nem létezik.

(133) A Bizottság szakértője által kifejtetteknek megfelelően egy ilyen állítás a tulajdonjog alkotmányos védelmének nagyon tág értelmezését jelentené. A francia hatóságok érve alapján a tulajdonjog védelme minden követelés védelmét előírná. Mivel a tulajdonjog alkotmányos védelme nem csak arra az esetre vonatkozik, amelyben az egy közjogi személytől függ, egy ilyen értelmezés annak kimondását jelentené, hogy bármely társaság életében bekövetkező történés esetén védeni kellene a követeléseket, ha azokat „veszélyezteti” a bekövetkezett változás. Márpedig a francia pozitív jog jelenlegi állása nem védi a követeléseket. Ha ezután az érvet az állam által garantált követelések eseteire kellene korlátozni, az azt jelentené, hogy egy eredetileg az állam által garantált tulajdonjognak a többi tulajdonjog felett álló alkotmányos védelmet kellene élveznie. Semmi sem mutat ebbe az irányba. Végezetül a követelés olyan személyes jog, amely nem keverhető össze a tulajdonjoggal, amely lényegében dologi jog. Nem merülhet fel, hogy a dologi jogok fokozott védelme kiterjedjen a személyes jogokra.

(134) A Bizottság azt a következtetést vonja le, hogy a tulajdonjog nem követeli meg, hogy egyedi intézkedéssel kell biztosítani a hitelezők jogait az ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény bírósági szanálási és felszámolási eljárás hatálya alá tartozó társasággá történő átalakításakor. Ennélfogva az ilyen intézkedések hiánya nem valamely implicit garancia nemlétezésére utal.

(135) A francia hatóságok szerint az előző helyzettel ellentétben nem lett volna szükséges explicit garanciát nyújtani a postai és távközlési hatóság által szerződésben vállalt, a La Poste-ra átruházott tartozásokra, ha ez utóbbi jogállásából fakadóan állami garanciában részesült volna. Erről azonban rendelkezett egy 1990. december 31-i rendelet.

(136) A Bizottság hangsúlyozza, hogy az a tény, hogy a francia hatóságok explicit garancia nyújtásáról döntöttek, nem bizonyítja, hogy nem létezett implicit garancia. Ugyanez az érvelés alkalmazandó a francia hatóságoknak az ERAP és az Agence Française du Développement (Francia Fejlesztési Ügynökség) bizonyos tevékenységeire nyújtott állami garanciával kapcsolatos érvére. Az a tény, hogy az állam bizonyos esetekben még akkor is explicit garancia nyújtásáról döntött, ha már létezett implicit garancia, többek között az átláthatóságra törekvéssel és a hitelezők jogbiztonságának növelésére irányuló szándékkal magyarázható. A francia hatóságok szakértőjének állítása szerint ugyanis „egy feltételezett implicit garancia kedvezményezettjei nem követelhetnének olyan vitathatatlan és döntő jogokat, mint egy explicit garancia kedvezményezettjei”.

(137) Végezetül a francia hatóságok Labetoulle úr, az Államtanács peres ügyekkel foglalkozó részlege volt elnökének egyik cikkét (70) említik. Ezt a cikket – csakúgy, mint a Campoloro-ügyre vonatkozó ítélkezési gyakorlatot – e határozat állami felelősségvállalásra vonatkozó szakasza (71) vizsgálja.

(138) A Bizottság azt a következtetést vonja le, hogy: — egyrészt a francia hatóságok állításaival ellentétben sem jogszabályszöveg, sem határozat nem zárja ki a La Poste javára nyújtott állami garancia létezését, — másrészt az a tény, hogy jogszabályszöveg kifejezetten nem rendelkezik erről a garanciáról, nem zárja ki egy implicit garancia létezését.

2. A közintézményi jogálláshoz kapcsolódó implicit garanciák létezését megerősíti a francia Államtanács egyik feljegyzése

(139) A közintézményi jogálláshoz kapcsolódó implicit garancia létezését az Államtanács által a Crédit Lyonnais ügyben 1995-ben készített, és az eljárást megindító határozatban már hivatkozott feljegyzés (72) erősíti meg. Ebben a feljegyzésben az Államtanács egy implicit garanciát kizárólag a szervezet közintézményi jellegére alapozott: „A Crédit Lyonnais és a Comptoir des Entrepreneurs szanálási tervében az állami intézkedésről szóló törvénytervezet kapcsán az Államtanács […] úgy ítélte meg, hogy az említett intézménynek nyújtott állami garancia – kifejezett jogalkotási rendelkezés hiányában – a szervezet közintézményi jellegéből fakad” (73).

(140) A Bizottság számos alkalommal kérte a francia hatóságokat, hogy szíveskedjenek továbbítani részére e feljegyzés teljes szövegét.

(141) A francia hatóságok azt válaszolták (74), hogy a szóban forgó feljegyzést, amelyet a kormány kérésére nem adtak át, hivatalos dokumentumban nem rögzítették. A francia hatóságok szerint a Bizottság által említett feljegyzés kizárólag az éves beszámoló kérdéses mondatából állt.

(142) Másfelől a francia hatóságok szerint ez a vélemény nem alkalmazható a La Poste-ra, mivel az pontosan a Crédit Lyonnais szanálásához nyújtott állami támogatás kezelésének biztosítása érdekében, a költségvetési törvényekről szóló, 2001. augusztus 1-jei organikus törvény előtt létrehozott, állami könyvelővel rendelkező közintézményre vonatkozik, alkalmazása pedig ellentétes az Államtanács későbbi ítélkezési gyakorlatával.

(143) A Bizottság rámutat, hogy a francia hatóságok azon értelmezése, amely szerint az Államtanács véleménye nem alkalmazható a La Poste-ra, még a véleményben foglalt feltételeknek is ellentmond. Ez utóbbiban ugyanis az Államtanács egyáltalán nem hivatkozik az intézmény feladatára. Másfelől a közintézményi jellegre hivatkozik, nem pedig az állami könyvelővel rendelkező közintézmények jellegére. A francia hatóságok egyébként nem fejtik ki, hogy ez a vélemény miért csak az állami könyvelővel rendelkező közintézményekre alkalmazandó.

(144) Ami a francia hatóságok azon érveit illeti, amelyek szerint a vélemény azért nem alkalmazandó, mert az a költségvetésről szóló organikus törvénynél korábbi és ellentétes az Államtanács későbbi ítélkezési gyakorlatával, a Bizottság a fentiekben kifejtette, hogy a költségvetésről szóló organikus törvény nem akadályozza a La Poste javára nyújtott implicit állami garancia létezését.

(145) A Bizottság tehát úgy ítéli meg, hogy az Államtanács véleménye alkalmazandó a La Poste-ra, és hogy ez utóbbi elismeri egy szervezet állami jellegéből fakadó állami garancia létezését.

(146) Másfelől „az állam számára pénzügyi következményeket keletkeztető és tartalmazó” közigazgatási vagy jogalkotási aktusból fakadó implicit garanciák létezését megerősíti a gazdasági, pénzügy- és ipari miniszter 2003. július 22-i feljegyzése, amelynek tárgya: „Az állam által nyújtott implicit vagy explicit garanciára vonatkozó eszközök összesítése”. Ez a feljegyzés bebizonyítja, hogy az állami garancia nagyon eltérő jellegű jogi aktusokból fakadhat (75).

(147) A Bizottság arra is rámutat, hogy az említett feljegyzéshez mellékletként csatolt indokolásban, pontosabban „A garanciával kapcsolatos fellebbezések terén szerzett tapasztalat és az Államtanács ítélkezési gyakorlata lehetővé tette bizonyos számú, azonosítandó implicit garanciával kapcsolatos elméleti eset finomítását” című 3. részben a francia hatóságok kimondják, hogy „Felépítésükből adódóan bizonyos jogi módozatok magukban foglalják a részvényeseik, különösen a közkereseti társaságok (sociétés en com collectif; SNC) és a vállalkozások pillanatnyi csoportosulásainak (groupements momentanés d’entreprises; GIE) felelősségét. E két utóbbi forma esetében a harmadik felek rendszeresen állami részvényest keresnek. Ugyanez vonatkozik a közintézmények létrehozására és részvénytársaságokban való bizonyos részesedésszerzésekre.” Így maguk a francia hatóságok emlékeztetnek arra, hogy egy közintézmény létrehozása az adott intézmény hitelezői javára nyújtott implicit állami garanciával jár.

b) A La Poste hitelezőjét biztosítják követelésének visszafizetéséről

(148) A Bizottság ezúttal azt szándékozik megvizsgálni, hogy a La Poste hitelezője hogyan jár el követelésének kiegyenlítése érdekében abban az esetben, ha a La Poste esetlegesen pénzügyi nehézséggel küzd, és nem tudja kifizetni tartozásait. A Bizottság azt fogja meghatározni, hogy egy előzetesen meghatározott és nyilvánossá tett eljárás lezárásakor a La Poste hitelezője a kereskedelmi jog hatálya alá tartozó vállalkozás hitelezőjéhez hasonló helyzetben van-e.

(149) Ez a vizsgálat a következőket fogja ismertetni: — valamely magánjogi szervezet követelésének kiegyenlítését gátló hagyományos akadályok közintézmények esetében nem állnak fenn (1), — az 1980. július 16-i törvényben megállapított bírósági határozat útján elmarasztalt közintézmények tartozásainak visszafizettetésére irányuló eljárás egyetlen esetben sem vezet a tartozás megszűnéséhez (2), — a közintézmények tartozásainak visszafizettetésére irányuló eljárás végrehajtása során az állami felelősségvállalási rendszer egy garanciamechanizmus valamennyi jellemzőjét tartalmazza (3), — még abban az esetben is, ha nem szerez érvényt követelése teljesítésének, a hitelező – a követelés létrejöttekor elkövetett – jogos tévedésére hivatkozva joghatásokat válthatna ki, tekintve, hogy a követelést mindig kiegyenlítik (4).

1. Valamely magánjogi szervezet követelésének kiegyenlítését gátló hagyományos akadályok közintézmények esetében nem állnak fenn

(150) Az intézkedés leírásában ismertetetteknek megfelelően a La Poste nem tartozik a nehézséggel küzdő vállalkozások bírósági szanálására és felszámolására vonatkozó közjog hatálya alá. A La Poste hitelezője esetében tehát nem merül fel az a kockázat, hogy a követelése bírósági felszámolási eljárás megindításának tényéből fakadóan megszűnik (76), vagy hogy a közjog szerinti bírósági szanálási vagy felszámolási eljárás lezárásakor eredeti követelésének csak részleges visszafizetését éri el.

(151) Másfelől – ahogyan azt a Bizottság szakértője hangsúlyozta – a La Poste jogi személyisége nem akadályozza meg a francia állam által nyújtott garancia létezését. Ha ugyanis léteznek kereskedelmi társaságok, például a részvénytársaságok (sociétés anonymes; SA) és a korlátolt felelősségű társaságok (sociétés à responsabilité limitée; SARL), amelyekben a társasági tagok nem kötelesek visszafizetni annak a struktúrának a tartozásait, amelyben részt vesznek, létezik viszont számos olyan típusú kereskedelmi tevékenységet folytató társaság vagy jogi személyek, amelyekben a magánjogi társasági tagok felelnek a létrehozott társaság tartozásaiért. Ugyanez vonatkozik a közkereseti társaságokra, a gazdasági érdekű csoportosulásokra és a polgári jogi társaságokra. A társasági tagok tartozásaira vonatkozó garanciára vonatkozóan tehát nem létezik explicit közjogi alapelv. Tehát nem állapítható meg, hogy jogszabályszöveg hiányában az alkalmazandó alapelv a tartozásokkal és a veszteségekkel szembeni garancia hiányának alapelve. A francia jogban sem a jogi személyiség által biztosított függetlenség, sem a saját vagyon létezése nem olyan kritérium, amely lehetővé tenné egy jogi személy által szerződésben vállalt tartozásokra vonatkozó garanciarendszer meghatározását. A fenti megfontolásokból arra is lehet következtetni, hogy a jogalkotót semmi sem akadályozta annak előírásában, hogy olyan közjogi személy hozhasson létre közintézményt, amely csak a hozzájárulása vagy eredeti költségvetési juttatása erejéig viselné a veszteségeket.

(152) A Bizottság szakértője azzal egészítette ki az érvelést, hogy a tartozások garantálására vonatkozó (hallgatólagos) közjogi alapelv létezését kereste abban az esetben, ha a társasági tagok vagy egy struktúra tagjai nem a jogalkotó által felajánlott keretbe tartoznak, a választ pedig a polgári törvénykönyv 1871. és azt követő cikkeiben találta meg. Ezek a cikkek olyan társasági tagokra vonatkoznak, akik nem jegyezték be a társaságukat. A polgári törvénykönyv 1871-1. cikke a következő mechanizmust írja elő: „eltérő szervezetre vonatkozó rendelkezés hiányában a társasági tagok közötti jogviszonyokra – indokolt módon – a polgári jogi társaságokra alkalmazandó rendelkezések irányadóak, ha a társaság polgári jellegű, ha pedig kereskedelmi jellegű, a közkereseti társaságokra alkalmazandó rendelkezések irányadóak”. Márpedig a fentiekben ismertetésre került, hogy a polgári jogi társaságok és a közkereseti társaságok azok közé a jogi személyek közé tartoznak, amelyeknek a tagjai korlátlanul felelősek a tartozásokért. A szakértő ebből arra következtet, hogy amennyiben egy közjogi alapelvnek kell felmerülnie, az a jogi személyek tartozásainak garantálására vonatkozó alapelv.

(153) 2009. október 27-én továbbított feljegyzésükben a francia hatóságok vitatják ezt a következtetést. Ez utóbbi egyetlen jogszabályszövegen sem alapul, mivel a polgári törvénykönyv 1871-1. cikkének hivatkozása a „társasági tagok közötti jogviszonyokra”, nem pedig harmadik felekre vonatkozik. A jogszabályszövegek tehát hiányosak, amelyekből nem lehet a garancia alapelvére következtetni anélkül, hogy ne sérülnének a francia jogban és az uniós jogban is létező védelmi jogok.

(154) A Bizottság mindazonáltal rámutat, hogy a polgári törvénykönyv 1872-1. cikke megállapítja, hogy egy be nem jegyzett társaság minden egyes tagja a saját személyes nevében köt szerződést, és kizárólag ő tartozik felelősséggel harmadik felek felé. Tehát minden társasági tag korlátlanul felelős az általa szerződésben vállalt tartozásokért. A Bizottság pusztán ebből a megfontolásból természetesen nem szándékozik levonni azt a következtetést, hogy az állam felelős a La Poste tartozásaiért, de úgy ítéli meg, hogy a francia hatóságok által előterjesztett érv nem érvényteleníti szakértőjének azt az érvét, miszerint a lehetséges közjogi alapelv egy garanciára vonatkozó alapelv. Másfelől a Bizottság emlékeztet arra, hogy a gazdasági, pénzügy- és ipari miniszter 2003. július 22-i feljegyzéséhez mellékelt indokolásban (77) a francia hatóságok maguk vonnak párhuzamot a közkereseti társaság részvényessel szembeni felelőssége és az állam közintézménnyel szembeni felelőssége között.

(155) A fentiek alapján a Bizottság az alábbi következtetéseket vonja le: — a kereskedelmi jog hatálya alá tartozó vállalkozások hitelezőivel ellentétben nem áll fenn annak a kockázata, hogy a La Poste hitelezőinek követelése bírósági felszámolási eljárás lezárásakor teljes egészében vagy részben megszűnik (mivel a La Poste nem tartozik a nehézséggel küzdő vállalkozások bírósági szanálási és felszámolási eljárására vonatkozó közjog hatálya alá), — a La Poste jogi személyisége nem akadályozza a La Poste javára nyújtott állami garanciát, — az államnak a La Poste-tal szembeni felelősségének kifejezett korlátozása hiányában a La Poste hitelezői jogosan hagyatkozhatnak arra az alapelvre, amely szerint az állam viseli a La Poste tartozásait, annak ellenére, hogy a La Poste jogi személyiséggel rendelkezik.

2. Az 1980. július 16-i törvényben megállapított bírósági határozat útján elmarasztalt közintézmények tartozásainak visszafizettetésére irányuló eljárás egyetlen esetben sem vezet a tartozás megszűnéséhez

(156) A Bizottság ezúttal a bírósági határozat útján elmarasztalt közintézmények tartozásának visszafizettetésére irányuló eljárást kívánja megvizsgálni, annak meghatározása érdekében, hogy ez az eljárás a hitelező számára vezethet-e a La Poste-tal szemben támasztott követelés eredményes megszűnéséhez, a bírósági eljárások alkalmazásából származó eredményhez hasonló eredmény mellett, ahogyan azt a francia hatóságok állítják. Ezt az eljárást az e határozatnak az intézkedés leírására vonatkozó szakaszában hivatkozott, 1980. július 16-i törvény és annak különböző végrehajtási szabályai (78) állapították meg.

i. Az 1980. július 16-i törvény jelentős előjogokat biztosít az állam számára: a hivatalból történő utalványozást és az elegendő forrás előteremtését

(157) Amint azt az intézkedés leírása ismerteti, az 1980. július 16-i törvény a következőképpen rendelkezik: „ha az önkormányzat vagy az intézmény döntéshozó szerve nem különített el vagy nem teremtett elő forrásokat, […] erről a felügyeleti szerv gondoskodik, és – amenynyiben helyénvaló – hivatalból elvégzi az utalványozást”. Ezen túlmenően az 1981. május 12-i rendelet, amelyet ezen a ponton nem módosított a 2008-as rendelet, kimondja, hogy az állam képviselője vagy a felügyelettel megbízott hatóság „adott esetben elkülöníti a szükséges forrásokat, vagy más kiadásokhoz rendelt és még szabadon felhasználható előirányzatok csökkentésével, vagy pedig a források növelésével”.

(158) Az 1980. július 16-i törvény és annak végrehajtási rendelkezései tehát az államot jelölik meg a közintézmények tartozásainak visszafizettetése tekintetében illetékes hatóságként. Ezenkívül jelentős előjogokat biztosítanak számára: a hivatalból történő utalványozást és az elegendő forrás előteremtését.

(159) A francia hatóságok cáfolják azt az elképzelést, amely szerint az említett források állami források lehetnek. Ahogyan azt a tagállam észrevételeire vonatkozó rész (79) kifejti, a francia hatóságok tulajdonképpen fenntartják, hogy az 1980. július 16-i törvény a felügyeleti hatóság számára kizárólag helyettesítési jogkört biztosít. Ezen a jogcímen a felügyeleti hatóság csak ennek a végrehajtó testületnek a hatásköreit gyakorolhatja, amelyek nem terjednek ki az állami költségvetéssel való rendelkezés lehetőségére. Ezen értelmezés alátámasztására az 1980. július 16-i törvény előkészítő munkáira, jogelméleti cikkekre, valamint az Államtanács Campoloro-üggyel kapcsolatos határozataira hivatkoznak. A francia hatóságok mindazonáltal elismerik, hogy az 1980. évi törvény elvileg nem tiltja az állam által a szóban forgó közjogi személy támogatására biztosított pénzügyi közreműködést.

(160) A Bizottság elismeri, hogy a jogszabályszövegek kifejezetten nem rendelkeznek olyan kötelezettségről, hogy az államnak pénzügyi nehézség esetén rendkívüli támogatást kellene folyósítania valamely közintézménynek. Ez semmilyen tekintetben sem érvényteleníti az implicit garancia létezésének bizonyítását.

(161) A Bizottság azt is elismeri, hogy az elkülönítendő források először is az intézmény saját forrásai. Ez nem gátolja annak megállapítását, hogy az adós közintézmény tartozásai a saját források kimerülését követően csak állami pénzeszközökből egyenlíthetők ki (80). Ez a megállapítás megfelel annak a ténynek, hogy a garanciamechanizmus támogatási jellegű, abban az értelemben, hogy az adós forrásainak mobilizálására a kezes forrásainak mobilizálása előtt kerül sor.

ii. Az 1980. július 16-i törvény és annak végrehajtási rendelkezései nem rendelkeznek a kötelezettségek megszűnésével járó felszámolási-megszüntetési eljárásról; a pénztári hiány helyzete fedezett vagy csak ideiglenes

(162) A Bizottság ezúttal a francia hatóságok azon értelmezését vizsgálja meg, amely szerint az 1980. július 16-i törvényben megállapított eljárás lezárásakor bizonyos hitelezők követelése esetlegesen jogorvoslati lehetőség nélkül szűnik meg (81), és hogy a helyzetük adott esetben megegyezik a bírósági eljárások hatálya alá tartozó vállalkozások hitelezőinek helyzetével.

(163) A Bizottság szakértője (82) rámutat, hogy az 1980. július 16-i törvény és annak végrehajtási rendelete annak bizonyítására törekszik, hogy előirányzatok hiánya esetén csak két feltételezés irányozható elő: vagy a felügyeleti hatóság különíti el a szükséges forrásokat, vagy halasztásra kerül a fizetés. Az eljárás egyszer sem jelzi, hogy tartós pénztári hiány esetén az lezárulna.

(164) Az 1980. július 16-i törvény és annak végrehajtási rendelkezései rendelkeznek a pénztári hiányra vonatkozó helyzetről, de azt ideiglenesnek tekintik, mint olyat, amely csak a jogszabályszövegekben kizárólagos kiútként előirányzott pótlólagos források előteremtéséig állhat fenn. Egyetlen alkalommal sem feltételezik, hogy a pótlólagos források előteremtése lehetetlen lenne, vagy azok nem lennének elegendőek. A jogszabályok arról rendelkeznek, hogy ezt a forráselőteremtési szakaszt követően az illetékes hatóság hivatalból elvégzi az utalványozást. A fent említett 1989. évi körrendelet – azáltal, hogy nyomatékosítja annak szükségszerűen ideiglenes jellegét – még pontosabb az előirányzatok hiányát illetően, mivel ebben az esetben jelezni kell a hitelezőnek a később utalványozásra kerülő, fennmaradó összeget. A Bizottság szakértője szerint „a jogszabályszövegek olvasatában a hitelezők bizonyosak lehetnek abban, hogy követelésük, ha azonnal nem is, később kiegyenlítésre kerül”.

(165) Ezenkívül a Bizottság szakértője joggal állapítja meg, hogy a francia jogban előírt eljárás kizárólag követelések visszafizettetésére szolgáló, felszámolási eljárást kizáró eljárás. Magánszemélyek esetében a fizetésképtelenségi helyzetet a jogszabályszövegek a felszámolás helyzetéhez kötik. Így a fizetésképtelenség kockázata fizetőképesség helyreállítására irányuló eljárást indíthat (83), a bírósági felszámolást pedig kifejezetten a fizetésképtelenség következményeként ismertetik (84). Ezzel szemben általában közjogi személyek és különösen közintézmények esetében, a fizetésképtelenségi helyzetet ködösítve és a felszámolási helyzethez semmilyen tekintetben sem kapcsolva, a jogalkotó és a szabályozó hatóság hagyja, hogy a hitelezők úgy értelmezzék, hogy adott esetben egy harmadik fél, például az állam határozatlan ideig kiegyenlíti a követeléseiket.

(166) Végezetül a Bizottság szakértője megállapítja, hogy az eljárást megindító határozat elfogadását követően bekövetkezett 2008-as reform ellenére a francia hatóságok nem tették egyértelművé, hogy az elkülönítendő forrásoknak a közintézmény saját forrásainak kell lenniük, és nem tartalmazhatnak állami forrásokat. Egy ilyen egyértelműsítés pedig határozott jelzés lehetett volna a hitelezőkkel szemben egy olyan időpontban, amikor a Bizottság által indított eljárások kifejezetten állami garanciával hozták összefüggésbe a jogszabályszövegek hiányos megfogalmazását. Az előírt egyértelműsítés elmulasztásának ténye megerősíti, hogy a francia állam nem kívánja cáfolni, hogy maga is biztosíthatja a szükséges forrásokat.

(167) A francia hatóságok 2009. október 27-én továbbított feljegyzésükben fenntartják, hogy a Bizottság szakértőjének azon állítása, amely szerint „a jogszabályszövegek olvasatában a hitelezők bizonyosak lehetnek abban, hogy követelésük, ha azonnal nem is, később kiegyenlítésre kerül”, a jogszabályszövegek téves olvasatán alapul, amelyek – azonkívül, hogy alapvető szabályozási szintű jogszabályszövegekről (körrendeletekről) van szó – egyáltalán nem állapítják meg állami források közintézményi forrásokkal való esetleges helyettesítését. Semmi sem tiltja olyan, szüneteltetett közintézmények megjelenését, amelyeknek a hitelezői nem tudnak érvényt szerezni tartozásaik kiegyenlítésének. A francia hatóságok megítélése szerint másfelől elképzelhető, hogy a közintézmények nem egyenlítik ki követelésüket, sőt ennek ellenére sem kerülnek automatikusan újra fizetésképtelenségi helyzetbe.

(168) A Bizottság ezúttal azt vizsgálja meg, hogy törvényesen lehetséges-e, hogy egy jogerős bírósági határozattal pénzösszeg fizetésére ítélt