AZ EURÓPAI RENDSZERKOCKÁZATI TESTÜLET AJÁNLÁSA

(2012. december 20.)

a hitelintézetek finanszírozásáról

(ERKT/2012/2)

2013/C 119/01

AZ EURÓPAI RENDSZERKOCKÁZATI TESTÜLET IGAZGATÓTANÁCSA,

tekintettel a pénzügyi rendszer európai uniós makroprudenciális felügyeletéről és az Európai Rendszerkockázati Testület létrehozásáról szóló, 2010. november 24-i 1092/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletre (1) és különösen annak 3. cikke (2) bekezdésének b), d) és f) pontjára, valamint 16–18. cikkére,

tekintettel az Európai Rendszerkockázati Testületnek az Európai Rendszerkockázati Testület eljárási szabályzatának létrehozásáról szóló, 2011. január 20-i ERKT/2011/1 határozatára (2) és különösen annak 15. cikke (3) bekezdésének e) pontjára, valamint 18–20. cikkére,

mivel:

Az Európai Unió hitelintézetekre vonatkozó szabályozói környezetének folyamatban lévő reformja (a CRD IV csomag (4) , különösen pedig annak a likviditási rendszerre, valamint a helyreállítási és a szanálási keretrendszerre (5) vonatkozó rendelkezései) továbbra is egyeztetés alatt áll. A javasolt csomagok végső elfogadásának és hatálybalépésének napja továbbra is bizonytalan, csakúgy, mint az instrumentumok közötti összefüggések jellege. A szabályozói keretrendszer egyértelműségének megteremtése nem csupán az annak hatálya alá tartozó hitelintézetek, de a befektetők számára is hasznos lenne.

ELFOGADTA EZT AZ AJÁNLÁST:

1. SZAKASZ

AJÁNLÁSOK

A. ajánlás – A finanszírozási kockázatoknak, valamint azok kezelésének a felügyelők által történő figyelemmel kísérése és értékelése

B. ajánlás – Az intézményeknek az eszközök megterhelésével kapcsolatos kockázatkezelése

A bankfelügyeletért felelős nemzeti felügyeleti hatóságok számára ajánlott, hogy a hitelintézetekről követeljék meg:

C. ajánlás – Az eszközök megterhelésének felügyelők által történő figyelemmel kísérése

D. ajánlás – Az eszközterhelésre vonatkozó piaci átláthatóság

a 2014. december 31-ig terjedő időben nyert tapasztalatok alapján – ideértve a C. ajánlás végrehajtását is – az irányelveket módosítani kell az információk féléves alapon történő szolgáltatásának, valamint annak érdekében, hogy azok kiegészítésre kerüljenek egy, az eszköztípus szerinti bontásban történő közzétételi kötelezettséggel, feltéve, hogy az EBH véleménye szerint az ilyen kiegészítő közzététel megbízható és érdemi információkat kínál.

E. ajánlás – Fedezett kötvények és egyéb, megterhelést létrehozó instrumentumok

2. SZAKASZ

VÉGREHAJTÁS

1. Értelmezés

2. Végrehajtási kritériumok

3. A nyomon követésre vonatkozó határidők

A címzetteknek az alábbiakban meghatározott határidőkön belül közölniük kell az ERKT-val és a Tanáccsal az ezen ajánlás nyomán hozott intézkedéseket, vagy az intézkedés mellőzését megfelelően meg kell indokolniuk.

4. Figyelemmel kísérés és értékelés

(1) HL L 331., 2010.12.15., 1. o.

(2) HL C 58., 2011.2.24., 4. o.

(3) EBH Ajánlás „Recommendation on the creation and supervisory oversight of temporary capital buffers to restore market confidence” (csak angol nyelven érhető el) (EBH/REC/2011/1).

(4) A hitelintézetek tevékenységéhez való hozzáférésről és a hitelintézetek és befektetési vállalkozások prudenciális felügyeletéről, valamint a pénzügyi konglomerátumhoz tartozó hitelintézetek, biztosítóintézetek és befektetési vállalkozások kiegészítő felügyeletéről szóló 2002/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelv iránti javaslat (COM(2011) 453 végleges); és a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelv iránti javaslat (COM(2011) 452 végleges).

(5) A hitelintézetek és befektetési vállalkozások helyreállítását és szanálását célzó keretrendszer létrehozásáról és a 77/91/EGK és 82/891/EK tanácsi irányelv, a 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK és 2011/35/EU irányelv, valamint az 1093/2010/EU rendelet módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelv iránti javaslat (COM(2012) 280/3).

(6) Európában ezek a standardok az egyes nemzetközi számviteli standardoknak az 1606/2002/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel összhangban történő elfogadásáról szóló 1126/2008/EK bizottsági rendelettel (HL L 320., 2008.11.29., 1. o.) kerültek elfogadásra.

(7) Az Európai Központi Banknak a hitelintézetek prudenciális felügyeletére vonatkozó politikákkal kapcsolatos külön feladatokkal történő megbízásáról szóló tanácsi rendelet iránti javaslat (COM(2012) 511 végleges).

(8) HL L 177., 2006.6.30., 1. o.

(9) HL L 135., 1994.5.31., 5. o.

MELLÉKLET A HITELINTÉZETEK FINANSZÍROZÁSÁRÓL SZÓLÓ AJÁNLÁSHOZ

TARTALOM

VEZETŐI ÖSSZEFOGLALÓ

BEVEZETÉS

I. A FINANSZÍROZÁSI STRUKTÚRÁK ÉS ESZKÖZÖK ALAKULÁSA

I.1. Biztosítékkal fedezett és fedezetlen finanszírozás

I.2. A biztosítékkal fedezett finanszírozás alakulása

I.2.1. Fedezett kötvények

I.3. A biztosítékkal nem fedezett finanszírozás alakulása

I.3.1. Ügyfélbetétek

I.4. Innovatív finanszírozás

I.4.1. Likviditási csereügylet

I.4.2. Strukturált termékek, ETF-ek

I.5. Állami segítség a súlyos helyzet kezelésére

I.6. A finanszírozási szerkezet alakulását irányító tényezők

I.6.1. Az új és készülő rendeletek hatása a banki finanszírozásra

I.7. Tőkeáttétel és eszközlebontás

II. ESZKÖZÖK MEGTERHELÉSE: A FELMÉRÉSBŐL SZÁRMAZÓ INFORMÁCIÓK

II.1. Az eszközterhek általános szintje

II.2. A többszörös biztosítéknyújtás hatása a teherszintekre

II.3. A különféle tranzakciók hozzájárulása a megterheléshez

III. KOCKÁZATOK

III.1. Az eszközállomány megterheléséből fakadó kockázatok

III.1.1. A biztosítékkal nem fedezett hitelezők strukturális hátrasorolása

III.1.2. A biztosítékkal nem fedezett piacokhoz való jövőbeli hozzáféréssel kapcsolatos problémák

III.1.3. Az átláthatósághoz és a helyes árazáshoz kapcsolódó problémák

III.1.4. Megnövekedett finanszírozási és likviditási kockázatok

III.1.5. Függő megterhelés

III.1.6. Az eszközök megterheléséből eredő egyéb kockázat

III.1.7. Konkrét termékhez vagy ügylethez kapcsolódó egyéb kockázat

III.1.8. A kockázatok realizálódását kiváltó tényezők

III.1.9. Az eszközök megterhelésének fenntarthatósága

III.1.10. Az eszközök megterhelésének a reálgazdasági hatása

III.2. Az innovatív finanszírozásból eredő kockázatok

III.2.1. Transzparencia, bizalom, kezelési és felügyeleti nehézségek

III.2.2. Egymásra utaltság

III.2.3. Peres eljárásokhoz kapcsolódó kockázat, reputációs kockázat, fogyasztóvédelem

III.2.4. A likviditási csereügyletekhez kapcsolódó speciális kockázatok

III.3. A koncentrációból eredő kockázatok

III.4. A tőkeáttétel leépítésére irányuló nyomás mint kockázatforrás

IV. A FINANSZÍROZÁSI STRUKTÚRÁK FENNTARTHATÓSÁGA (KÖZÉP- ÉS HOSSZÚ TÁVON)

IV.1. Az ügyfélbetétek nagyobb szerepe

IV.2. A nagybani fedezett és fedezetlen finanszírozás szerepe

IV.3. A fenntartható finanszírozási struktúrák jellemzői

IV.4. A finanszírozás keresleti és kínálati hatásai

V. SZAKPOLITIKAI VONATKOZÁSOK

SZAKPOLITIKAI CÉLOK

AZ AJÁNLÁSOK VÉGREHAJTÁSÁNAK ALAPELVEI

VALAMENNYI AJÁNLÁS ESETÉBEN VÉGREHAJTANDÓ UTÓLAGOS INTÉZKEDÉSEK

AJÁNLÁSOK

V.1. A. ajánlás – A finanszírozási kockázatoknak, valamint azok kezelésének a felügyelők által történő figyelemmel kísérése és értékelése

V.1.1. Közgazdasági megfontolások

V.1.2. Értékelés: előnyök és hátrányok

V.1.3. Utólagos intézkedések

V.1.4. Tájékoztatás és utólagos intézkedések

V.2. B. ajánlás – Az intézményeknek az eszközök megterhelésével kapcsolatos kockázatkezelése

V.3. C. ajánlás – Az eszközök megterhelésének felügyelők által történő figyelemmel kísérése

V.3.1. Közgazdasági megfontolások (B. és C. ajánlás)

V.3.2. Értékelés: előnyök, hátrányok (B. és C. ajánlás)

V.3.3. Utólagos intézkedések (B. és C. ajánlás)

V.3.4. Tájékoztatás az utólagos intézkedésekről – B. ajánlás

V.3.5. Tájékoztatás az utólagos intézkedésekről – C. ajánlás

V.4. D. ajánlás – Az eszközterhelésre vonatkozó piaci átláthatóság

V.4.1. Közgazdasági megfontolások

V.4.2. Értékelés: előnyök és hátrányok

V.4.3. Utólagos intézkedések

V.4.4. Tájékoztatás az utólagos intézkedésekről

V.5. E. ajánlás – Fedezett kötvények és egyéb, megterhelést létrehozó instrumentumok

V.5.1. Közgazdasági megfontolások

V.5.2. Értékelés: előnyök és hátrányok

V.5.3. Utólagos intézkedések

V.5.4. Tájékoztatás az utólagos intézkedésekről

V.6. Az ERKT egyéb kezdeményezésekhez fűzött megjegyzései

VI. MÓDSZERTANI ÉS STATISZTIKAI MEGJEGYZÉSEK AZ ERKT-NAK AZ ESZKÖZÖK MEGTERHELÉSÉVEL ÉS AZ INNOVATÍV FINANSZÍROZÁSSAL KAPCSOLATOS FELMÉRÉSÉHEZ

VI.1. Módszertani megjegyzések

VI.1.1. Az adatállomány általános leírása

VI.1.2. Néhány módszertani szempont

VI.1.3. Az adatminőség ellenőrzése

VI.2. Eszközterhelés

VI.2.1. Eszközterhelési szint

VI.2.2. A megterhelt eszközök lejárata és a nekik megfelelő kötelezettségek

VI.3. Fedezettel biztosított finanszírozás

VI.4. Ügyfelek

VEZETŐI ÖSSZEFOGLALÓ

A bankok finanszírozási szerkezete az utóbbi években jelentősen megváltozott. Ebben a függelékben az uniós bankok finanszírozási forrásainak és finanszírozási szerkezetének alakulását, a belőlük fakadó kockázatokat, valamint a kezelésükre kidolgozott szakpolitikai javaslatokat mutatjuk be.

A legfigyelemreméltóbb fejlemény az, hogy a befektetők kockázatkerülő magatartása és a szabályozói intézkedések, elsősorban a bázeli tőke- és likviditási keretrendszer, valamint a Szolvencia II rendelkezései nyomán relatíve megnőtt a biztosítékkal fedezett finanszírozás jelentősége. Ennek következtében megnőtt a fedezet iránti igény is (még az állami szektorbeli források iránt is), ami miatt egyre kevesebb jó minőségű fedezet áll rendelkezésre egy olyan időszakban, amikor a bankoknak stabil finanszírozási forrásokra van szükségük reálgazdasági kihelyezéseik szinten tartásához. A folyamatban levő államadósság-válsággal kapcsolatos megnövekedett befektetői bizonytalanság miatt a bankok fokozottabban támaszkodnak állami szektorbeli forrásokra, miközben a központi bankok rendkívüli intézkedésekkel, például hosszabb lejáratú műveletek és kibővített biztosítéki kör bevezetésével reagálnak a helyzetre.

A bankok emellett nagyobb mértékben támaszkodnak az ügyfélbetétekre, ami kiélezte az ügyfélbetétekért folyó versenyt. A megélénkült betétgyűjtési tevékenység részben sikeresnek mondható; de kockázatos is, hiszen a verseny miatt megnőhet a betétek volatilitása, továbbá az ügyfélajánlatok innovatívabbak lettek, és nem mindig követhetők könnyen. Végül néhány bank, hogy versenyképes áron jusson forráshoz, innovatív termékekre, nevezetesen likviditási cserekonstrukciókra (swap) állt át. Ebben a függelékben az említett jelenségek átfogó vizsgálatát megkísérelve felmérjük a finanszírozási szerkezet fenntarthatóságát, valamint a pénzügyi szektorra és a reálgazdaságra gyakorolt hatását.

A függelékben három kockázati forrással részletesebben is foglalkozunk: ezek 1. az eszközök megterhelése; 2. az innovatív finanszírozás; 3. a koncentráció.

A mostani, feszültségekkel terhes időszakban a biztosítékkal fedezett finanszírozás életmentőnek bizonyult a bankok számára, mivel segítségével diverzifikálni tudják a finanszírozási forrásokat, valamint csökkenteni a partnerkockázatot. Míg ebben az írásban elismerjük, hogy a válság alatt a biztosítékkal fedezett finanszírozásnak megvoltak az előnyei, azokat a kockázatokat is sorra vesszük, amelyek az eszközök túlzott megterheléséből származnak. Először is a megnövekedett terhelés az egyéb hitelezők, elsősorban a betétesek további hátrasorolását vonja maga után, aminek a betétgaranciarendszer-források potenciális felhasználására is kihatása van. A magas megterhelési szint a biztosítékkal nem fedezett piacokhoz való jövőbeli hozzáférést is negatívan érinti, és megnehezítheti a kockázatok helyes beárazását, ami az erőforrás-elosztás hatékonyságát befolyásolja. Emellett a függő terheknek problémás időszakokban általában cikluserősítő hatásuk van, mivel a fedezeti követelmények automatikus növekedése miatt ezek is megemelkednek. Általánosságban is a terhek rendszerszintű növekedése likviditási és forráskezelési gondokat okoz, és súlyosbítja a fedezet-újrafelhasználáshoz kapcsolódó kockázatokat is. További nehézségeket jelent azoknak az intézeteknek a sikeres igazgatása és felvigyázása, amelyeknek az eszközei erősen meg vannak terhelve.

Az innovatív finanszírozás rendszerint kevésbé átlátható, ami miatt a vele kapcsolatos igazgatási és felügyeleti feladatokat is nehezebb elvégezni. A kevésbé érthetőség miatt megnövekedett annak a veszélye is, hogy peres eljárások indulnak és realizálódik a reputációs kockázat, különösen ha az említett termékeket lakossági (retail) ügyfeleknek értékesítik. A koncentrációhoz kapcsolódó kockázatokat négyféle szempontból elemezzük: befektetői bázis, instrumentum, lejárati szerkezet és földrajzi lefedettség.

A finanszírozási szerkezetet holisztikus megközelítésből vizsgálva, ebben a függelékben megállapítjuk, hogy megfelelően diverzifikált finanszírozási szerkezetet kiépítése kulcsfontosságú annak garantálásához, hogy a hitelintézetek ellen tudjanak állni az úgynevezett stresszeseményeknek. Ebből következik, hogy kerülendő egy adott finanszírozási forrásnak, különösen a biztosítékkal fedezett finanszírozásnak a túlzott igénybevétele. Ezenkívül a hitelintézeteknek finanszírozási terveik megvalósíthatóságának megállapítása során a többi intézet tevékenységét is figyelembe kell venniük, különös tekintettel az ügyfélbetétek felhasználására, amely a megélénkült verseny miatt kevésbé stabil finanszírozási forrás lehet. Bizonyos jelek szerint a hitelintézetek már most is olyan lakossági finanszírozási instrumentumokat vesznek igénybe, amelyek hasonlítanak ugyan a betétre, mégis másféle kockázatot jelentenek, mivel nem biztos, hogy a betétgarancia-programok rájuk is érvényesek.

Az elvégzett elemzés alapján több szakpolitikai ajánlást is megfogalmazunk.

Rövidebb távon, és figyelembe véve a még mindig sérült piaci helyzetet és a hitelintézetek arra irányuló igényét, hogy teherbíró módon tervezhessék a finanszírozásukat, azt ajánljuk az országos felügyeleteknek és az Európai Bankhatóságnak (EBH), hogy országos, illetve uniós szinten összevonva kövessék nyomon és mérjék fel a finanszírozási és likviditási kockázatokat, valamint a finanszírozási tervek életképességét. A jelenlegi helyzetben az illetékes szerveknek kiemelten ajánljuk, hogy vizsgálják meg az egyes hitelintézeteknek azokat a terveit, amelyek az állami finanszírozási források igénybevételének szűkítésére irányulnak. Javasoljuk továbbá, hogy a finanszírozási és likviditási kockázatok elemzése során különös figyelmet fordítsanak a potenciálisan rendszerkockázatot jelentő innovatív instrumentumok használatára, valamint vizsgálják meg a lakossági ügyfeleknek értékesített, biztosítással nem fedezett, betét jellegű instrumentumokhoz kapcsolódó kockázatokat, valamint ezeknek a hagyományos betétformákra gyakorolt negatív hatását.

A javaslatok vezérelve, hogy az eszközök megterheléséből eredő problémákat átfogó stratégiával kell kezelni. Rövid távon azt javasoljuk, hogy amennyiben az adott hitelintézet eszközei meg vannak terhelve, érdemes összehangolt intézkedéseket hozni a hitelintézetek likviditási és finanszírozási kockázatkezelésének javítására. A felügyeletek számára is ajánljuk, hogy következetesebb módon kövessék nyomon és vizsgálják a megterhelés szintjét, típusait és alakulását, valamint a stresszeseményeknek a megterhelésre gyakorolt hatását. Egy fontos további ajánlás a piaci átláthatóságra irányul, amely az elsősorban az eszközterhekre vonatkozó kockázatok jobb beárazásának elősegítésével bővítheti a finanszírozási lehetőségek körét.

Figyelemmel arra, hogy a fedezett kötvények a banki finanszírozási szerkezetben viszonylag előkelő helyet foglalnak el, továbbá figyelemmel a néhány tagállamban uralkodó jogi bizonytalanságból és eltérő közzétételi szokásokból eredő kockázatokra, az országos felügyeleteknek azt javasoljuk, hogy megfelelő ösztönzőket helyezzenek kilátásba azon akár állami, akár magánszektorbeli szereplők számára, akik a bevett gyakorlatot követik. További ajánlásunk az Európai Bankhatóság (EBH) számára, hogy az említett első állomás után hangolja össze a megszületett kezdeményezéseket, állapítsa meg, melyik válhat bevett gyakorlattá, valamint az így feltárt alapelvek alapján gondolja át a piac működését. Az EBH-nak azt is fontolóra kell vennie, hogy megfelelő eljárás-e, ha saját hatáskörét hivatalos mechanizmusként felhasználva kötelezővé teszi az említett bevett gyakorlatot, vagy helyesebb-e, ha az Európai Bizottság kezébe adja a további lépések megtételével kapcsolatos döntést, ami során azt is figyelembe veszi, miként hathat mindez a más szempontból jól működő piacokra. A második szakaszra vonatkozóan annak a felmérését ajánljuk az EBH-nak, hogy van-e egyéb olyan pénzügyi instrumentum, amely szintén az eszközök megterhelését okozza, és amely hasonló megközelítést kíván meg.

Az ERKT anélkül, hogy hivatalos ajánlást fogalmazna meg az egyéb finanszírozási piacok élénkítéséről, kiemel néhány – például az értékpapírosítás és a fedezett kötvények „minőségi címkével” való ellátására vonatkozó – magánszektorbeli kezdeményezést, mivel ezek elősegíthetik a bizonyos pénzügyi termékekbe vetett bizalom helyreállítását.

BEVEZETÉS

A napjainkban zajló válság a 2007–2008. évi eseményekben gyökerezik, amikor mind a nagybani (wholesale) mind a retail (lakossági) piacokon zajló folyamatok felszínre hozták a néhány eszközosztályban (pl. az Egyesült Államokban és máshol alkalmazott, a legjobbnál gyengébb minősítésű [sub-prime] jelzáloghitel) és üzleti modellben (pl. a rövid lejáratú nagybani finanszírozás) rejlő gyengeségeket. A válság ezután más alakot öltve hosszú időszakra tartóssá vált. Az unióban, de különösen az euroövezetben néhány állam sérülékeny pontjai és néhány ország bankrendszerének gyengeségei a lanyha gazdasági növekedéssel jellemezhető környezetben negatívan felerősítették egymást. Ebben a helyzetben a banki és az állami finanszírozási költségek közötti szoros kapocs, valamint az egyes bankok eszközminőségéből és üzleti modelljük fenntarthatóságából eredő bizonytalanság ahhoz vezetett, hogy a hitel- és bankközi piacok továbbra is rosszul működnek, és a banki mérlegek kezelése is nehézségekbe ütközik.

Ebben a helyzetben a hatóságok beavatkoztak: egyrészt a központi bankok határozott intézkedéseket hoztak, hogy lehetővé tegyék a bankok számára tevékenységük finanszírozását, másrészt a felügyeletek is lépéseket tettek, hogy megerősítsék a tőkeszinteket, javítsák az átláthatóságot, és megoldják az eszközminőséggel kapcsolatos gondokat.

A bankok továbbá finanszírozási szerkezetük és eszközportfóliójuk átalakításával kívántak megoldást keresni a fenti problémákra. A függelékben a banki finanszírozási források és szerkezetek változásával is foglalkozunk, és megvizsgáljuk, vajon az átalakulás rendszerkockázat kialakulásához vezethet-e.

Az EU-s bankok finanszírozási szerkezetének áttekintése mellett megnézzük az elmúlt években történt változásokat, különös tekintettel a biztosítékkal fedezett finanszírozás és egyéb fedezett tranzakciók megnövekedett jelentőségére, valamint arra, hogy ezek a folyamatok milyen következménnyel jártak az eszközök megterhelése szempontjából. Valószínűsíthető, hogy a válságra adott válaszként néhány bank újszerűbb és sokszor nem kellően átlátható finanszírozási forrásokat is igénybe vett, amelyek néhány esetben az eszközök megterhelésére is kihathatnak. Végül az említett folyamatoknak a banki finanszírozási struktúrák fenntarthatóságával összefüggő tágabb következményeit is áttekintjük.

A függelék részeként azt is megvizsgáljuk, hogy a felsorolt folyamatokat kell-e szakpolitikai szinten kezelni, és ha igen, mi ennek a módja. A konklúzióban megállapítjuk, hogy az említett kockázatok közül néhány szignifikáns, ezért kezelésükre felvázolunk néhány lehetséges stratégiai intézkedést. Utóbbiak megfelelő figyelmet fordítanak a jelenlegi helyzetre, amely továbbra is válsággal és a piac instabilitásával jellemezhető, ezért különleges odafigyelést igényel.

Elemzésünk során többféle adatsort felhasználunk, amelyek segítségével jobban leírható az események folyamata és az aktuális helyzet. Bár a felügyeletek és más hivatalos szervek a banki mérlegeket folyamatosan nyomon követik, és meg kell felelniük a piaci transzparencia szabályainak, szükség volt eseti felmérésre is, hogy adatokat lehessen gyűjteni elsősorban az eszközterhek szintjéről és típusairól, valamint az innovatív finanszírozási forrásokról.

A függelék hat részből áll. A bevezetés után, az I. részben az EU-s bankok finanszírozási struktúráinak alakulását és aktuális állapotát mutatjuk be. A II. részben az ERKT által az eszközök megterheléséről gyűjtött adatokat elemezzük. A III. rész az ismertetett folyamatokhoz kapcsolódó kockázatokat taglalja. A IV. rész a finanszírozási struktúrák fenntarthatóságának kérdését tágabban vizsgálja, az V. rész pedig az ERKT szakpolitikai ajánlásait foglalja magában. A fentieket egy módszertani és statisztikai függelék egészíti ki (VI. rész), amely az ERKT eszközterhekről és innovatív finanszírozásról szóló felmérését tartalmazza.

I. A FINANSZÍROZÁSI STRUKTÚRÁK ÉS ESZKÖZÖK ALAKULÁSA

A finanszírozási források és struktúrák utóbbi években megfigyelhető alakulását nem lehet a folyamatban levő tartós válságtól különválasztva elemezni. A bankok, különösen az euroövezetben átalakították mind finanszírozási szerkezetüket, mind eszközportfóliójukat, válaszul azokra a súlyos problémákra, amelyek a hitel- és bankközi piacokon jelentkeztek az államháztartás és a pénzügyi rendszer gyengeségével összefüggésben.

Az euroövezeti bankok (1) 2011. végi mérlegeinek finanszírozási szerkezetét a pénzügyi válság előtti (2005. év végi) szerkezettel összevetve látható, hogy még mindig a betétek (a monetáris pénzügyi intézmények [MPI] betétei nélkül) teszik ki a banki kötelezettségállományok zömét (lásd az 1. ábrát). Mi több, 2008 óta emelkedik az ügyfélbetétek százalékos aránya, továbbá futamideje a banki kötelezettségállományok között (2) (lásd az I.3.1. szakaszt).

1. ábra

A kötelezettségek megoszlása: a 2005-ös és a 2011-es állapot összehasonlítása

2005 után a kötelezettségek átstrukturálására került sor, ami megnövelte az MPI-k egymás közötti betételhelyezését. A pénzügyi tranzakciós adatok alapján 2005 végétől 12 %-kal növekedett a betétállomány.

Ugyanakkor kiemelendő, hogy ez a statisztikai komponens a központi banki finanszírozást célozza meg. A központi bankok és egyéb állami szervek által a hitel- és bankközi piac gyengélkedésére adott elvi-stratégiai válaszlépések nyomán jelentősen megnőtt az utóbbi években a központi bankok, elsősorban az eurorendszer bevonása a finanszírozásba, valamint az államilag garantált adósságbevonás (lásd az I.5. szakaszt).

A harmadik fő tétel az adósságviszonyt megtestesítő, hosszú lejáratú értékpapír-állomány (adósságpapír), amely a teljes banki kötelezettségállomány 14 %-át teszi ki. Az adósságpapírok tekintetében az elmúlt néhány évben a banki finanszírozási szerkezet a biztosítékkal fedezett, például fedezett kötvény formájú finanszírozás irányába tolódott el (lásd az I.1. és I.2. szakaszt). A romló piaci bizalom miatt jelentősen esett a határon túli bankközi tranzakciókötés, ami rövidebb futamidőkben és magasabb hitelkamatokban nyilvánult meg. Az országhatáron belüli újratagolódás még mindig folyamatban van.

Ez alapján megállapítható, hogy a vizsgált bankok mintájában (3) a kötelezettségszerkezet átalakítása a bankok (végső fokon az adott ország) hitelminősítésétől függ, mégpedig oly módon, hogy a sérülékenyebb bankok vagy a sérülékenyebb országok bankjai esetében a biztosítékkal fedezett finanszírozás (idesorolandó a jegybanki finanszírozás) jobban emelkedett, miközben a fedezetlen adósságinstrumentumok igénybevétele csökkent. Ezek a bankok emellett a jobb minősítésű bankoknál nagyobb mértékben erősítették a betéti bázisukat (lásd a 2. ábrát).

2. ábra

Az eltérő hitelminősítésű bankcsoportok forrásszerkezete (2007. végi és 2011. végi adatok)

A banki kötelezettségek átalakulása az üzleti modellek változását is tükrözi. A válság előtt az EU-s bankok túlnyomórészt eszközorientált stratégiát követtek, ami túlzott tőkeáttételhez vezetett, mivel könnyen és olcsón jutottak forráshoz, különösen a nagybani piacról. A válság és annak a likviditás és finanszírozás elérhetőségét érintő következményei miatt a bankok stratégiai irányváltásra kényszerültek, ami a kötelezettségorientált stratégia előtérbe kerüléséhez vezetett.

I.1. Biztosítékkal fedezett és fedezetlen finanszírozás

A közép- és hosszú lejáratú banki kötvények kibocsátása 2007 végétől jelentősen visszaesett a válság előtti évtizedhez képest. Miközben a pénzügyi válság mind a biztosítékkal fedezett, mind a fedezetlen pénzügyi források piacait károsan érintette, az uniós bankok fedezettkötvény-kibocsátása az elmúlt években sokkal jobban alkalmazkodott, mint az elsőbbségi (senior), biztosítékkal nem fedezett adósságpapírok (lásd a 3. ábrát), aminek következtében elmozdulás történt a biztosítékkal fedezett kibocsátás felé (lásd a 4. ábrát). Az emelkedő tendencia 2012-ben megfordult, ami részben azzal magyarázható, hogy azok a perifériális kibocsátók – akiknek a 2010-es és 2011-es megnövekedett fedezettkötvény-kibocsátás betudható – az év nagy részében csak korlátozottan fértek hozzá a piachoz.

3. ábra

A biztosítékkal fedezett kötvények és a biztosítékkal nem fedezett, elsőbbségi adósságpapírok kibocsátásának alakulása (2007–2011; index 2007 = 100)

4. ábra

A biztosítékkal fedezett, illetve nem fedezett adósságpapírok részaránya a kibocsátásban (2009–2012. szeptember; százalék)

Az általános tendencia mögött az egyes országok és bankok tekintetében eltérő folyamatok húzódnak meg. Az elmúlt években a sérülékenyebb országokban a banki kibocsátás nagyobb nehézségekkel küzdött mint máshol. Ezekben az országokban a bankok nagyobb mértékben folyamodtak a biztosítékkal fedezett instrumentumokhoz (amelyeket gyakran megtartottak fedezetként való felhasználás céljára) és az (elsősorban az állam által) garantált instrumentumokhoz. Az alacsonyabb minősítésű bankcsoportok, még ha erősebb államokban is találhatók, nehezebben jutottak nagybani pénzügyi forrásokhoz a magánpiacokról.

A bankközi finanszírozás terén az euroalapú pénzpiaci felmérések adatai (4) szerint a fedezetlen piacok összevont teljesítménye többéves folyamatos növekedés után 2008-ban csökkenni kezdett, majd – a megemelkedett partnerkockázat nyomán fellépő aggodalmak miatt – 2009–2010 során jelentősen visszaesett. Míg a biztosítékkal nem fedezett hitelfelvétel 2011-ben némileg bővült, továbbra is jóval a válság előtti szint alatt maradt. A fedezetlen hitelnyújtás relatív hányada 2012-ben tovább csökkent, amikor is 36 %-kal visszaesett a fedezetlen piacok forgalma. A biztosítékkal nem fedezett bankközi hitelfelvétel visszaesését valamennyire ellensúlyozta a repón alapuló finanszírozás növekedése, amely bár 2008-ban csökkent, 2009-ben ismét növekedni kezdett, majd 2012-ben 15 %-kal ismét visszaesett. A biztosítékkal fedezett piaci tevékenység viszonylagosan jó alkalmazkodóképességét részben annak köszönheti, hogy elterjedt az elektronikus felületek és különösen a központi szerződő felek (CCP) bevonásával végzett fedezett tranzakciókra szolgáló kereskedési eszközök használata. A felmérési adatok szerint a CCP-ken keresztül 2008 óta határozottan több biztosítékkal fedezett ügyletet számoltak el; arányuk 2012-ben már a fedezett piaci ügyletek 55 %-át tette ki (szemben a 2011-es 51 %-kal).

I.2. A biztosítékkal fedezett finanszírozás alakulása

Az EU-s bankok (Németországot leszámítva) biztosítékkal fedezett adósságállománya 2009 vége és 2012 első negyedéve között viszonylag stabil volt, bár e mögött az egyes uniós országok közötti jelentős különbségek húzódnak meg. Több helyütt (pl. Spanyolországban, Olaszországban és Svédországban) nőtt az adósságállomány, míg máshol (pl. Írországban, Hollandiában és az Egyesült Királyságban) csökkent (5).

Néhány bank ugyanakkor – különösen a központi bankokkal folytatott refinanszírozás során – megtartott értékpapírosítás és fedezett kötvények kibocsátásába kezdett, ami lehetővé teszi ezen instrumentumok fedezetként való felhasználását (bővebben lásd az I.5. szakaszt). 2011 és 2012 között a rosszabb minősítésű hitelintézetek fordultak jellemzően ilyen művelethez.

A folyamat elején nagymértékben alkalmazták az értékpapírosítást: 2008-ban a kibocsátási volumen 711 milliárd EUR-s csúcsot ért el, de a teljes kibocsátásnak csak 5 %-át nem tartották meg a bankok. A 2008–11-es időszakban a megtartott eszközfedezetű értékpapírok (ABS) részaránya és volumene messze meghaladta a megtartott fedezett kötvényekéit.

2012 első kilenc hónapjában a megtartott fedezett kötvények kibocsátása felélénkült, és elérte a teljes fedezettkötvény-kibocsátás több mint harmadát (lásd az 5. ábrát). A megtartott értékpapírok kibocsátása azonban legalábbis 2012 első negyedévében jelentősen magasabb maradt.

5. ábra

Megtartott értékpapírosítások és fedezett kötvények kibocsátási volumene az EU-ban éves bontásban

I.2.1. Fedezett kötvények

A fedezett kötvények fontos szerepet játszanak a biztosítékkal fedezett finanszírozásban. Kezdetben csak néhány országban támaszkodtak erre a finanszírozási formára, amely azonban mára sokkal több országban is fontos hosszú lejáratú finanszírozási forrás lett a bankok számára (lásd a 6. ábrát). 2003-ban a teljes fedezettkötvény-állomány 95 %-át mindössze négy országban (Dánia, Franciaország, Németország, Spanyolország) található bankok vagy jelzálogbankok bocsátották ki, ezzel szemben 2010-ben már a teljes kibocsátási volumennek csak 66 %-a származott az említett országokból (lásd a 7. ábrát).

6. ábra

A fedezett kötvények állományának alakulása

7. ábra

A fedezettkötvény-állomány részaránya az EU-n belül, ország szerinti bontásban

Mind az elsődleges, mind a másodlagos piacokon a fedezett kötvények kamatkülönbözetei szűkebbek maradtak, mint a megfelelő, biztosítékkal nem fedezett, elsőbbségi adósságpapíroké, ami emelte a fedezett kötvény mint finanszírozási forrás vonzerejét, különösen a lakáscélú jelzáloghitelhez. A befektetők részben azért is választják szívesebben a fedezett kötvényt, mert a hitelminősítők a fedezett kötvénynek sokkal jobb minősítést adnak, mint az ugyanattól a kibocsátótól származó biztosítékkal nem fedezett, elsőbbségi kötelezettségeknek.

I.3. A biztosítékkal nem fedezett finanszírozás alakulása

Míg 2009-ben és 2010-ben a biztosítékkal nem fedezett tartozásállomány viszonylag stabil volt, 2011 első negyedévében csökkenni kezdett a mennyisége. Ugyanez igaz a fedezetlen tartozásállománynak a teljes adósságállományhoz viszonyított arányára is, amely 2009-ben és 2010-ben 40 % körül volt, majd 2011 első negyedévében esni kezdett, és mostanra elérte a 30 %-ot. Ez a tendencia az uniós országokban heterogén volt, de legerősebben azokban az országokban esett vissza a biztosítékkal nem fedezett tartozás aránya, amelyeket súlyosabban érintett a válság (nevezetesen Olaszországban és Portugáliában). Az arány azoknál a rosszabb minősítésű bankcsoportoknál is visszaesett, amelyeknek jobb minősítésű országban van a székhelyük.

I.3.1. Ügyfélbetétek

Annak ellenére, hogy az ügyfélbetétek aránya a banki kötelezettségek között általánosságban megemelkedett (lásd az 1. ábrát), a bankoknak a nagyobb betétbázis kialakítására tett erőfeszítései ez idáig vegyes eredménnyel zárultak (lásd a 8. ábrát). Ez elsősorban annak tudható be, hogy kiéleződött a verseny a már így is túl sok bankot tartalmazó piacon, valamint egyes megtakarítók idegenkednek pénzüket az alacsony kamatú betétben lekötni.

8. ábra

A belföldi, nem pénzügyi, privátszektorbeli betétállomány százalékos részaránya a teljes eszközállományban

A hiteleknek a betétekhez viszonyított aránya 2009 és 2012 között viszonylag keveset változott (lásd a 9. ábrát): a 2011 első negyedévében mért zsugorodás után ismét emelkedni kezdett, majd az elmúlt negyedévekben 150 %-on relatíve stabilan alakult. Összességében a piaci forrásokkal ellentétben a betétállományokra a válság alatt a stabilitás volt jellemző, ami alól csak néhány ország volt kivétel a nagyobb feszültségek idején. Ez bizonyos mértékig az egymással összehangolt betétgarancia-rendszerek uniós szintű meglétének köszönhető. Ugyanakkor néhány országban a nagy volumenű betétállományokat 2011 második felétől némi ingadozás jellemezte, ami részben a határon túli betéteket érintette (lásd a 10. ábrát).

9. ábra

Hitel-betét arány nagy uniós bankcsoportok mintáján

10. ábra

A nem MPI-k határon túli betétei

I.4. Innovatív finanszírozás

A hagyományos banki finanszírozási formák mellett a bankok kisebb-nagyobb mértékben egyéb instrumentumokat is igénybe vesznek finanszírozásuk vagy likviditási helyzetük javítására.

I.4.1. Likviditási csereügylet

A likviditási csereügyletnek (swap) több formája lehet, de általánosságban olyan biztosítékkal fedezett hitelnyújtási konstrukciót értünk alatta, amelynek során a hitelező igen likvid eszközt (pl. készpénz, államkötvény) bocsát a hitelfelvevő rendelkezésére kevésbé likvid fedezet (pl. eszközfedezetű értékpapír) ellenében, vagyis a folyamat során javul a hitelfelvevő likviditási helyzete.

Az eszközterhelésről és az innovatív finanszírozásról szóló ERKT-felmérés információi alapján a készpénzfedezetű likviditási csereügylet (repo) és a passzív repóban kapott fedezet felajánlásával szerzett forrás (páros repo) az összes eszköz 7 %-át teszi ki. A 2007-es és a 2011-es adatokat összehasonlítva látható, hogy ez az arány nem változott jelentősen, attól eltekintve, hogy 2007-ben a bankok a páros repót részesítették előnyben a repóval szemben (6).

Ugyanezen felmérés szerint az értékpapír-kölcsönzési tranzakciók nagysága a hitelintézetek többségénél továbbra is elhanyagolható. Az ilyen tranzakciók révén gyűjtött források valóban a bankok teljes eszközállományának átlagosan mindössze 0,7 %-át teszik ki, és egyetlen adatszolgáltató banknál sem haladják meg a 3,5 %-ot. Az értékpapír-kölcsönzési ügyletek ugyanakkor erősen koncentrálódnak, elsősorban a nagyobb bankoknál. Ilyen ügyletről összesen csak 19 bank számolt be (a 47-ből), és az innen származó pénzügyi forrás 67 %-a négy bankhoz tartozott. Emellett a piacot néhány ország uralja, mégpedig az Egyesült Királyság (az összes kapott forrás 44 %-a), Németország (22 %) és Franciaország (19 %); őket követi Hollandia, Olaszország és Svédország.

I.4.2. Strukturált termékek, ETF-ek

A válság a strukturált termékek piacát is érintette (7). Az Euronexten (Amszterdam, Brüsszel, Lisszabon, Párizs) jegyzett strukturált értékpapírok éves forgalma a 2000-es évek közepén jelentősen megnőtt, majd a válság kitörése után jelentősen visszaesett (lásd az 1. táblázatot).

1. táblázat

A strukturált termékek forgalma (milliárd EUR)

2005 2006 2007 2008 2009 2010 11,5 23,6 34,0 28,9 23,0 26,1 Forrás: NYSE Euronext.

A strukturált termékek banki finanszírozásra való felhasználása (8) igen eltérően alakul az egyes európai országokban egyrészt a piac nagyságának függvényében (2011 végi adatok alapján az állományok kétharmadát Belgium [226 milliárd EUR], Németország [157 milliárd EUR], Franciaország [84 milliárd EUR] és Olaszország [82 milliárd EUR] adja), másrészt pedig a belföldi banki finanszírozási szerkezet kialakításának függvényében. Meg kell jegyeznünk ugyanakkor, hogy a strukturált termékek nem tatoznak a válság nyomán bevezetett innovatív termékcsoportba.

A tőzsdén kereskedett indexkövető alapról (ETF) mint innovatív finanszírozási módról igen sok szó esik. A kereskedett alapok bankok általi finanszírozási célú felhasználása ugyanakkor túllép az ETF keretein, mivel egyéb átruházható értékpapírokkal foglalkozó kollektív befektetési vállalkozásokat (ÁÉKBV) is lehet alkalmazni a teljes hozamú csereügyletek és értékpapír-kölcsönzés igénybevételével. Az ERKT-felmérésben összegyűjtött információkból kiderül, hogy az ETF-et igen ritkán használják finanszírozásra; alig néhány bank jelölte meg ezt az instrumentumot a finanszírozási források között. Ez nem jelenti ugyanakkor, hogy ez a tevékenység nem fog megélénkülni a jövőben, ami az egyik oka, hogy a felügyeletek továbbra is figyelemmel kísérik. Sőt, az Európai Értékpapír-piaci Hatóság (ESMA) 2012 júliusában az ETF-ekről és az ÁÉKBV-kkel kapcsolatos kérdésekről iránymutatásokat tett közzé.

I.5. Állami segítség a súlyos helyzet kezelésére

A pénzügyi válság kezdete és különösen a Lehman Brothers összeomlása óta a központi bankok és az állami szervek határozottan közbeléptek. Mivel a bankok csak nehezen jutottak forráshoz a biztosítékkal nem fedezett hitelek piacán, az uniós bankok nagyobb mértékben folyamodtak a biztosítékkal fedezett finanszírozási formákhoz (lásd az I.2. szakaszt), valamint a központi banki finanszírozáshoz.

Az uniós tagállamok emellett intézkedéseket hoztak bankrendszereik támogatására. Az állami támogató intézkedések zöme három általános kategóriába sorolható: tőkeinjekció, a banki kötelezettségekre vállalt garancia és eszközfelszabadító intézkedések (9). Fontos ilyen intézkedés, hogy a tagállamok megállapodtak egy 2011-ben módosított, nemzeti állami garanciavállaláson alapuló likviditási rendszerről, hogy lehetővé tegyék az életképes bankok finanszírozását. 2012 januárjában 17 uniós tagállam 580 milliárd EUR értékű új kötvény kibocsátására vállalt garanciát (ebből az euroövezet 480 milliárd EUR-val részesedett). Ez kevesebb, mint a 2009. utolsó negyedévi 930 milliárd EUR-s csúcsérték (720 milliárd EUR-s övezeti részesedéssel). Az egyes országokat tekintve vegyes kép rajzolódik ki (lásd a 11. ábrát).

11. ábra

Banki kötelezettségekre vállalt garanciák ország szerinti bontásban (milliárd EUR)

A banki kötelezettségeken levő garanciavállalásból fakadó függő kötelezettségek a legtöbb országban a kötvények futamidejének lejárta miatt csökkentek, ugyanakkor egyes országokban, például Belgiumban, Görögországban, Olaszországban, Portugáliában és Spanyolországban emelkedtek.

Ahogy az euroövezet néhány pontján a válság államadóssági válsága csapott át, jelentősen romlott az ezen országok bankjainak finanszírozási helyzete. Ezzel összefüggésben az eurorendszer többféle beavatkozó intézkedést hozott, így például teljes elosztású és rögzített kamatú, hosszabb lejáratú refinanszírozási műveleteket (HLRM) vezetett be, és ezzel párhuzamosan kibővítette a jegybankképes fedezetek körét, valamint leszállította a kötelező tartalékrátát. 2011. december 22. és 2012. március 1. között az EKB két hároméves lejáratú HLRM-et hajtott végre együttvéve több mint 1 billió EUR értékben (lásd a 12. ábrát és a 13. ábrát).

12. ábra

Az EU-beli nemzeti központi bankokkal végzett műveletek

13. ábra

Az EU-beli nemzeti központi bankokkal végzett műveletek

A központi banki finanszírozás igénybevétele természetesen az állami kibocsátók gyengeségével korrelált, ezért a ciprusi, görög, ír, portugál, szlovén és spanyol bankok nagyobb mértékben támaszkodtak az eurorendszertől kapott forrásokra (lásd a 13. ábrát). Egyes országokban a bankok megtartott értékpapírokra, főként fedezett kötvényre támaszkodtak, hogy a központi bankokkal folytatott műveletekhez jegybankképes fedezetet gyűjtsenek (lásd az 5. ábrát). Egyes bankok a kötvénykibocsátás során állami garanciát vettek igénybe, amit egyes esetekben a központi bankkal folytatott refinanszírozási műveletekben használtak fel.

I.6. A finanszírozási szerkezet alakulását irányító tényezők

A banki kötelezettségállományok összetételének változása több párhuzamosan ható tényező eredője. Az övezet több periférikus országában a korábban jó minősítésű és alacsony kockázatúnak számító állami adósok több fokozattal való leminősítése után a rögzített jövedelmű befektetők nagyobb keresletet támasztottak a biztonságosabb eszközök iránt. Ennek eredményeként egyre inkább előnyben részesítették a biztosítékkal fedezett eszközöket, különösen a fedezett kötvényt, mivel a második visszafizetési forrást képviselő, viszonylag biztonságosabb eszközöket tartalmazó fedezeti alapok eloszlatták némileg a befektetők aggodalmait. További megnyugtató körülmény a fedezett kötvényekre kidolgozott konkrét jogi feltételrendszer megléte.

A biztosítékkal fedezett és nem fedezett tartozásállományok költségének alakulását tekintve, a megfelelő iBoxx indexek alapján az elsőbbségi, biztosítékkal nem fedezett tartozás hozamfelárának és a fedezett kötvények hozamfelárának különbözete a válság alatt változó árazási dinamikát tükrözött. Körülbelül 2010 közepéig az elsődleges kibocsátású, biztosítékkal nem fedezett adósság átlagos költsége jóval meghaladta a fedezett kötvények átlagköltségét, később viszont a különbség csaknem eltűnt, sőt 2011 első felében az összefüggés megfordult. A hitelpiacokon az államadósság-válság kiéleződése nyomán megerősödő kockázatkerülés, valamint ezzel egy időben azok az aggodalmak, hogy a bail-in javaslatok esetleg hogyan befolyásolják a biztosítékkal nem fedezett, elsőbbségi adósságállomány költségét, oda vezettek, hogy 2011 második felében újra megjelent, majd kiszélesedett a fedezetlen elsőbbségi adósság és a fedezett kötvények közötti pozitív hozamfelár-különbözet.

14. ábra

Az iBoxx indexek swap felárai/kamatrései euroalapú, elsőbbségi, biztosítékkal nem fedezett adósságpapírok és fedezet kötvények esetében [2010. jan.–2012. okt.; bázispont]

Az eurorendszer által alkalmazott hároméves, hosszabb lejáratú refinanszírozási művelet bevezetése után 2012 elején jelentősen szűkült a biztosítékkal nem fedezett, elsőbbségi állomány hozamfelára, továbbá az első félév legnagyobb részében a biztosítékkal fedezett, illetve nem fedezett adósságállomány átlagos hozamfelára viszonylag szorosan együtt mozgott. 2012 júniusának végén azonban a biztosítékkal nem fedezett, elsőbbségi adóssághoz kapcsolódó átlagos hozamfelár alacsonyabb szintre esett, mint a fedezett kötvények felára.

A bankközi finanszírozás költségét tekintve a Lehman Brothers fizetésképtelenné válása után a biztosítékkal nem fedezett ügyletek jelentősen megdrágultak a repoalapú finanszírozáshoz képest, amit az EURIBOR-EUREPO hozamfeláraknak a megugrása illusztrál, ami a partnerkockázat jelentős megemelkedésének tudható be. Bár az EKB nagyszabású likviditástámogató intézkedései nyomán jelentősen lementek a hozamfelárak, továbbra is jóval meghaladták a válság előtti szintjüket. Ahogy az államadósság-válság 2011 közepétől súlyosbodott, a biztosítékkal fedezett tranzakciók hozamfelára ismét megemelkedett összehasonlítva a fedezetlen tranzakciók hozamfelárával. 2012 első felében ugyanakkor az eurorendszer hároméves, hosszabb lejáratú refinanszírozási műveleteinek bevezetése után a repo és a biztosítékkal nem fedezett tranzakciók közötti hozamkülönbözet ismét csökkent.

Megjegyzendő ugyancsak, hogy a válság kirobbanása óta az uniós bankok a betétgyűjtés kiemelt stratégiává tételével igyekeztek finanszírozási bázisukat megerősíteni. A bázeli javaslat a lakossági betéteket a likviditási rendszer szempontjából az egyéb instrumentumoknál „ragadósabbnak” tekinti, ami szintén szerepet játszhatott benne, hogy a bankok ilyen stratégia alkalmazása mellett döntöttek.

I.6.1. Az új és készülő rendeletek hatása a banki finanszírozásra

I.6.1.1. Előzmények

A bankok finanszírozási lehetőségeit több bevezetett vagy közeljövőben bevezetendő jogalkotói iniciatíva is befolyásolhatja, különösen ami a biztosítékkal fedezett, illetve nem fedezett finanszírozási formák előnyei közötti átváltási arányt, valamint az újfajta finanszírozási források igénybevételét illeti. A legfontosabb ilyen kezdeményezés a tőkekövetelményre vonatkozó irányelv és rendelet (CRR/CRD IV), a Szolvencia II/Omnibus irányelv, a banki helyreállítási és szanálási irányelv és az európai piaci infrastruktúra rendelet (EMIR).

Összefoglalva, mivel a Bázel III és a Szolvencia II jövőbeli szabályai a fedezett kötvények kibocsátását potenciálisan kedvezőbb bánásmódban részesítik, mint az értékpapírosítást, a bankok további ösztönzőkben részesülhetnek, hogy ezeket az instrumentumokat válasszák. Ugyanakkor a bankszanálási javaslatban szereplő, bail-in adósságrendelkezések miatt a befektetők joggal gondolhatják, hogy a biztosítékkal nem fedezett hitelezők a jövőben valószínűleg kisebb megtérülési rátára számíthatnak. Ehhez járul még, hogy mivel a likviditásfedezeti arányról szóló aktuális javaslatban a banki kibocsátású, biztosítékkal nem fedezett adósságinstrumentumokat nem sorolják a likvid eszközök közé, tovább csökkenhet a bankok érdeklődése más bankok biztosítékkal nem fedezett tartozása iránt (10).

Az említett rendelkezések hatása nem korlátozódik csupán a banki finanszírozásra, továbbá a potenciális negatív hatásokat a szélesebb értelemben vett előnyökkel összevetve kell vizsgálni a finanszírozási és likviditási aspektus mellett a rendszer alkalmazkodóképességének javítása, az erkölcsi kockázat csökkentése és a fertőzés korlátozása szempontjából is.

I.6.1.2. A fontosabb várható vagy már bevezetett jogszabályok részletei

CRR/CRD IV. A CRD IV likviditási feltételrendszerhez kapcsolódó, és így a banki finanszírozási szerkezetet nagymértékben befolyásoló két eleme a likviditásfedezeti arány (LCR) és a nettó stabil finanszírozási követelmény (NSFR). Az NSFR fő célja, hogy a bankok számára kötelezővé tegye a stabilabb hosszú távú finanszírozási források megteremtését. Az LCR fő célja pedig az, hogy könnyen likviditásra váltható eszközportfóliót hozzon létre főként jó minőségű, likvid eszközökből, amelybe beletartozik a fedezett kötvény, de ki van belőle zárva az ABS.

A tőkekövetelményre vonatkozó jogszabály a fedezett kötvények kezelése miatt is hatással van a banki finanszírozásra. A CRR/CRD IV rendeletek a fedezett kötvényekhez kapcsolódó tőkekövetelmény tekintetében nem vezetnek be új szabályozást, mivel megtartják az előző tőkekövetelmény-irányelvekben előírt fedezetül elfogadott fő eszközosztályokat.

Szolvencia II irányelv. Az irányelv célja a biztosítók és viszontbiztosítók szabályozásának összehangolása. A szolvenciára vonatkozó szabályok előírják azt a minimális pénzügyiforrás-mennyiséget, amellyel a biztosítóknak és viszontbiztosítóknak rendelkezniük kell ahhoz, hogy kockázati pozícióik fedezve legyenek. A rendszerrel szemben felhozott egyik fő bírálat, hogy a kamatfelár-kockázat miatti tőkekövetelmény kiszabása a hosszabb lejáratú helyett a rövid lejáratú adósságpapírokba való befektetést ösztönzi. Ez a kritika azonban a Szolvencia II leegyszerűsített értelmezésén alapul, mivel a kamatfelár-kockázati modul paramétereit a CRD IV paramétereivel veti össze. Ez a megközelítés ezenkívül nem veszi megfelelően figyelembe a végső tőkekövetelményekre ható diverzifikációs hatásokat, valamint a kamatkockázati almodulok hatását.

A jelenleg folyó Omnibus II tárgyalásokon vizsgált egyéb elemek megőrizhetik vagy javíthatják a hosszú távú befektetések ösztönzőit. Erre egy példa a „hosszú távú garanciacsomag”, amelyet azért hoztak létre, hogy a mesterséges volatilitásnak a hosszú távú garanciákkal ellátott biztosítási termékekre való hatásából eredő problémákat kezeljék.

A másik alapvető kritika az, hogy a Szolvencia II megközelítés bünteti a banki részesedésekbe való befektetést. Ez ismét az Európai Biztosítási és Foglalkoztatóinyugdíj-hatóság (EIOPA) ötödik, kvantitatív hatásvizsgálati tanulmányán (QIS5) alapuló megközelítés, amelyben a pénzügyi és hitelintézetekben való részesedéseket levonják a szavatoló tőkéből. A felhatalmazáson alapuló jelenlegi jogszabálytervezetek a CRD IV-éhez hasonló megközelítést fognak alkalmazni, amely szerint a bankokban való részesedések értékét csak abban az esetben vonják le a neki megfelelő tőkecsoportból, ha bizonyos küszöbértékeket meghaladnak. Nem valószínű, hogy ennek a megközelítésnek jelentős hatása lehet a biztosítóknak való eszköz-újraelosztásra.

Ennek ellenére elképzelhető, hogy a Szolvencia II egyes vállalkozások esetében megváltoztatja az eszközallokációt, mivel megragadja a diverzifikációs hatásokat.

Banki helyreállítási és szanálási irányelv. Az irányelvtervezetben lefektetik azokat a szükséges lépéseket és hatásköröket, amelyekkel úgy tudják kezelni Unió-szerte a bankcsődöket, hogy azok ne veszélyeztessék a pénzügyi rendszer stabilitását, és a lehető legkisebbre szorítsák az adófizetőkre háruló költségeket. A javasolt feltételrendszer „adósságleíró” vagy „bail-in” szanálási eszközt foglal magában. Az eszköz használatával a szanáló hatóságnak lehetősége lenne leírni vagy részvénytőkévé konvertálni a részvényeket, a hátrasorolt tartozást és egyéb, biztosítékkal nem fedezett, elsőbbségi kötelezettségeket. A Bizottság javaslata szerint a bail-in rendszerből ki vannak zárva a biztosítékkal fedezett források, a betétgarancia-rendszerrrel (DGS) fedezett betétek, az egy hónapnál rövidebb futamidejű források, a kereskedelmi hitel, a munkavállalókkal vagy adó-/társadalombiztosítási hatóságokkal szembeni kötelezettségek, valamint a származtatott termékek.

Miközben a bail-in miatt nem változna meg a biztosítékkal nem fedezett hitelezőknek a hitelezői hierarchiában elfoglalt helye, erősödne az a befektetői megítélés, hogy a biztosítékkal nem fedezett finanszírozás a jövőben várhatóan rosszabb megtérülési rátával járna. Mindent egybevéve, a nagyobb kockázati felár miatt elképzelhető, hogy azok a kötelezettségek (pl. biztosítékkal nem fedezett források), amelyekre alkalmazható a bail-in, a jövőben megdrágulnak. Az Európai Bizottság által végzett hatásfelmérések szerint mindazonáltal a várható hatás korlátozott mértékű. Az irányelvtervezetet kísérő európai bizottsági hatásfelmérésben (11) arra számítanak, hogy a banki finanszírozás összköltsége általánosan 5 és 15 bázispont között, míg a bail-in-re jogosult kötelezettségek finanszírozási költsége 15 és 40 bázispont között emelkedik. A banki üzletág saját becslése szerint ugyanakkor a bail-in-re alkalmas kötelezettségek finanszírozási költsége 55 és 100 bázispont közötti ütemben nő (12).

Általánosságban a bail-in-re jogosult kötelezettségek kockázatának és finanszírozási költségének emelkedését a bail-in eszköznek a banki finanszírozásra való jótékony hatásával együtt kell vizsgálni. Az európai piaci infrastruktúráról szóló új rendelettel (EMIR) az a cél, hogy a tőzsdén kívüli (OTC) származtatott termékek piacán is javítsák a transzparenciát és a kockázatkezelést, valamint a hitelezési partnerkockázat és a működési kockázat csökkentése révén biztonságosabbá tegyék ezt a piacot.

Az új szabályokkal úgy csökkenthető a hitelezési partnerkockázat, hogy i. a központi szerződő felek (CCP) számára szigorú követelményeket vezetnek be prudenciális (pl. mekkora tőkével kell rendelkeznie), szervezeti (pl. kockázatkezelő bizottságok szerepe) és üzletvezetési (pl. árközzététel) kérdésekben; ii. bevezetik a standardizált (azaz előre meghatározott alkalmassági kritériumoknak megfelelő) kontraktusok kötelező CCP-elszámolását; iii. kockázatcsökkentő szabályokat (pl. fedezetcsere) foganatosítanak a nem CCP által elszámolt kontraktusok esetében. A CCP-kkel kapcsolatban további információk a III.1.6. szakaszban olvashatók.

I.7. Tőkeáttétel és eszközlebontás

Közvetlenül a pénzügyi válságot megelőző időszakban a bankok tőkeáttétele megnőtt, és a banki mérlegek nagymértékben kibővültek. A válság kirobbanása után – válaszul különösen a biztosítékkal nem fedezett finanszírozás költségeinek megemelkedésére – a bankok úgy próbálták tőkeáttételüket csökkenteni, hogy egyrészt tőkét emeltek, másrészt pedig korlátozták eszközállományuk növekedését, ahogy ez a 15. ábrán is látható. Ez a tendencia az euroövezeten kívüli bankoknál erősebb volt, ami elsősorban az Egyesült Királyságban rezidens bankoknak volt tulajdonítható.

15. ábra

Az EU-s bankok tőkeáttételi mutatója

Az euroövezetben a bankok 2009-ben megközelítőleg 10 %-kal csökkentették eszközállományukat, míg a 2010. és 2011. évi változás kevésbé volt markáns (lásd a 16. ábrát). Az euroövezeten kívüli EU-s bankok 2010-et megelőzően összesített szinten kevésszer igazították ki az eszközállományukat, viszont 2011-ben ismét bővítésbe fogtak. A bankok 2008-tól újratőkésítési erőfeszítéseket tettek, és EU-szerte jelentősen, csaknem 400 milliárd EUR-val megemelték részvénytőkéjüket, amit azonban az euroövezeti bankok 2011-ben 5 %-kal csökkentettek. Az euroövezeti bankok teljes eszközállománya 2007 óta 14 %-kal nőtt, de közben az eszközösszetétel is megváltozott. A tulajdonjogot megtestesítő értékpapír-állomány 6 %-kal visszaesett, miközben a háztartásoknak nyújtott hitelek csak 9 %-kal nőttek, az MPI-knek nyújtott hitelek pedig csupán 6 %-kal. Ezzel szemben az egyéb eszközök, a kormányzatnak nyújtott hitel és az adósságpapír-állomány több mint 20 %-kal bővült. Ezek az adatok a bankközi szektor gyengébb hitelezési tevékenységére, valamint a háztartási és vállalati hitelezés visszaesésére utalnak.

16. ábra

Az EU-s bankok részvénytőkéjének és eszközállományának változása

II. ESZKÖZÖK MEGTERHELÉSE: A FELMÉRÉSBŐL SZÁRMAZÓ INFORMÁCIÓK

Az eszközök megterhelése azt jelenti, hogy valamely eszközt hitelezői követelések biztosítékaként használnak fel. A megterhelt eszközhöz bankcsőd esetén az általános hitelezők nem férnek hozzá. Ez a fajta fedezetnyújtás vagy finanszírozási célra (pl. ABS, fedezett kötvény, repo) vagy kereskedési és kockázatkezelési célra (pl. származtatott termék, értékpapír-kölcsönzés) alkalmazható. Ezek közül néhány műveletben a bankok nem közvetlenül a partnerrel szemben terhelik meg az eszközt, hanem a műveletet elszámoló központi szerződő féllel szemben. A „megterhelt eszköz” olyan eszköz, amelyet explicit vagy implicit módon elzálogosítottak, vagy pedig olyan megállapodás hatálya alá helyeztek, amely alapján egy tranzakció biztosítékaként, fedezeteként vagy hitelkibővítésként szolgál.

A biztosítékkal fedezett finanszírozás elterjedése és az egyéb tranzakciófajták (pl. származtatott termék) fedezetként való felhasználása nyomán a válság kezdete óta gyakoribbá vált az eszközök megterhelése. Míg ez a folyamat széles körben elterjedt, különösen a sérülékenyebb bankok és országok bankjai esetében jellemző. Az eszközök megterhelését nem is lehet igazán különválasztani a válságtól és annak a hitel- és bankközi piacok károsodásában megnyilvánuló hatásától. Az említett piaci korlátoktól eltekintve a biztosítékkal fedezett tartozás mennyiségét és típusát meghatározó tényezők között a legfontosabb az ár, a fedezet rendelkezésre állása, a többszörös biztosítéknyújtás és a futamidő.

II.1. Az eszközterhek általános szintje

A függelék hátralevő részében az eszközterhelés szintjén a megterhelt eszközöknek az összes eszközhöz mért arányát értjük (13). A többi módszertani tudnivalót a VI. rész tartalmazza.

A 2007. és 2011. évi teherszint eloszlását a 17. ábra mutatja (14). A mutató a teljes megterhelt eszközállománynak – így a passzív repoügylet során kapott eszközöknek (páros repo) – az összes eszközhöz viszonyított arányát fejezi ki. Azonban az adatszolgáltatás pontos módszertanával kapcsolatos bizonytalanság miatt néhány bank esetében a megterhelés szintjét konkrét számok helyett intervallummal fejezzük ki. Az adatok szerint a vizsgált bankok mintájára jellemző teherszint mediánja 25 % körüli (a páros repoügyleteket nem számítva pedig 23 % körüli).

17. ábra

A megterhelt eszközállomány (ideértve a páros repót) teljes eszközállományban vett arányának eloszlása (2011 vége: kék satírozás; 2007 vége: szürke satírozás)

A tendencia elterjedtsége ellenére a teherszintek emelkedése az adott bank tulajdonságainak függvényében eltérő jelentőséggel bírt. A rosszabb (A-nál gyengébb) (16) hitelminősítésű bankok esetében például szisztematikusan szembetűnőbben emelkedett a megterhelési szint (lásd a 18. ábrát) (17).

18. ábra

Az eltérő hitelminősítésű bankcsoportok megterhelési szintjeinek emelkedése 2007 és 2011 között (százalékpont) (18)

2011-ben a jobb minősítésű bankokat (A-ig bezárólag) átlagban jelentősen kisebb teherszint jellemezte (lásd a 19. ábrát) (19). Bár ez a megállapítás nem meglepő, nem érdemes a jelenséget az adott ország és a bankok közötti kapcsolattól különválasztva vizsgálni, minthogy a magasabb teherszinttel jellemezhető bankok közül néhány negatív országkockázatnak van kitéve. A bankok és országaik alkalmazkodóképességétől függő teherszintek különbözősége tekinthető azon tétel megerősítésének is, hogy a megemelkedett teherszint (legalábbis részben) a válság következménye.

19. ábra

Az eltérő hitelminősítésű bankcsoportok megterhelési szintjének eloszlása 2011 végén (százalék)

II.2. A többszörös biztosítéknyújtás hatása a teherszintekre

A teherszint nagysága függ a tranzakció típusától, amelyre az eszközt jelzálogként nyújtják, nevezetesen a benne rejlő többszörös biztosítéknyújtási követelményektől (lásd a 20. ábrát). A repoügylet, a páros repo és az értékpapírkölcsön olyan biztosítékkal fedezett finanszírozási formák, amelyek kisebb fedezetfelhasználással járnak, mivel az alkalmazott biztonsági sáv (haircut) rendszerint kisebb. Azonban a jobb minősítésű hitelintézeteknek van a legjobb esélyük arra, hogy az ilyen ügyletekből hasznot húzzanak, mivel az üzleti partnerek ezekben a műveletekben a jobb alkalmazkodóképességű intézményeket részesítik előnyben (lásd még a 21. ábrát). Ezzel ellentétben a jegybanki finanszírozási források, a fedezett kötvények és egyéb fedezett értékpapírok esetében nagyobb összegű az elvárt biztosíték.

20. ábra

A többszörös biztosítéknyújtási arány forrástípus szerinti eloszlása 2011 végén

21. ábra

A többszörös biztosítéknyújtási arány fedezettípus szerinti eloszlása 2011 végén

A fedezett kötvények kérdése további tisztázásra szorul. A hozzájuk kapcsolódó többszörös biztosítéknyújtás szintje általánosságban három tényezőtől függ: 1. szabályozói követelményektől; 2. minősítői követelményektől; 3. az intézmények stratégiai döntésétől arról, hogy milyen mennyiségű többszörös biztosítékpuffert kívánnak fenntartani. Néhány helyen (pl. Spanyolországban (20)) a fedezett kötvényre vonatkozó országos szintű szabályozás jelentős mértékű minimális többszörös biztosítékszintet ír elő, máshol viszonylag alacsony szintet követelnek meg (21). Van olyan országcsoport is, ahol a teljes elfogadott eszközportfóliót a fedezett kötvények fedezeti biztosítására kell félretenni (pl. Szlovákiában), és végül van, ahol nincs erre vonatkozó előírás. Az eltérő eljárásmódoknak a többszörös fedezetnyújtás, és ebből fakadóan az eszközök megterhelése szempontjából nem elhanyagolható következményei vannak. Míg a többszörös biztosítéknyújtás mértéke részben a szabályozói rendszerrel indokolható, az is szerepet játszik, hogy az intézmények milyen minősítést kívánnak elérni a biztosítékkal fedezett adósságinstrumentumaikon, mivel a nagyobb mértékű többszörös biztosítéknyújtás a befektetők szempontjából is biztonságosabb, így jobb minősítést tesz lehetővé. Mi több, a hitelintézetek döntik el, hogy a szabályozói és minősítői követelményeken kívül mennyi plusz tartalékot kívánnak képezni. Ez stratégiai döntés, és a különféle gyakorlatok banki és tagállami szinten is eltérnek egymástól a tekintetben, hogy a puffert a fedezeti alapon belül, vagy kívül tartják.

II.3. A különféle tranzakciók hozzájárulása a megterheléshez

Nem meglepő, hogy a (hitelminősítésük alapján) érzékenyebb bankok jellemzően nagyobb mértékben támaszkodnak a biztosítékkal fedezett, elsősorban jegybanki finanszírozásra, míg a jobb minősítési bankok biztosítékkal fedezett finanszírozási struktúrája diverzifikáltabb, ahol fontos finanszírozási forrás a repoügylet, az értékpapír-kölcsönzés és a fedezettel rendelkező adósságpapír. Megjegyzendő továbbá, hogy miközben a spekulatív minősítésű bankok biztosítékkal fedezett finanszírozásának szintje látszólag csak kismértékben haladja meg a BBB minősítésű bankokét – figyelembe véve a spekulatív minősítésű bankok már „becsomagolt”, ám finanszírozási célra még fel nem használt, megtartott eszközállományának nagyságát –, az említett szint emelkedhet.

22. ábra

Az eltérő hitelminősítésű bankcsoportok biztosítékkal fedezett forrásszerkezete 2011 végén

Ennek eredményeként a legrosszabb minősítésű bankok eszközeinek megterhelési szintje viszonylag magas, aminek hátterében többféle ok húzódik meg. Először is a jegybanki finanszírozás általában nagy mennyiségű megterhelt eszközállománnyal jár együtt, mivel erre a finanszírozási formára sokkal jobban jellemző a többszörös biztosítéknyújtás, mint a többire (lásd a 20. ábrát). Másodszor a legrosszabb minősítésű bankok esetében lehet, hogy kizárják őket a biztosítékkal nem fedezett magánszektorbeli piacról, de néhány esetben kibocsáthatnak biztosítékkal fedezett finanszírozási instrumentumot, amennyiben képesek jó minőségű fedezetet kínálni cserébe. Harmadszor ezek a bankok jegybanki refinanszírozáshoz fedezetül elfogadott eszközállományuk nagy részét már felhasználták (lásd a 24. ábra középső paneljét), és egyre inkább saját megtartott fedezettkötvény- és egyéb fedezett értékpapír-eszközeiket ajánlják fel a jegybanki forrásszerzés során. Negyedszer ez a fedezet ugyanakkor némileg magasabb biztonsági sáv (haircut) alkalmazásával jár, mint a legjobb minősítésű bankok esetében (lásd a 24. ábra bal oldali paneljét).

III. KOCKÁZATOK

Ebben a szakaszban 1. az eszközterhekkel; 2. az innovatív finanszírozással; és 3. a koncentrációval kapcsolatos kockázatokat elemezzük. Az alábbi táblázatban a fő kockázatokat és a levont következtetéseket mutatjuk be.

2. táblázat

A finanszírozás alakulásából fakadó fő kockázatok

Eszköz megterhelése Innovatív finanszírozás Koncentráció 1. A biztosítékfedezettel nem rendelkező hitelezők (pl. betétesek) strukturális hátrasorolása 1. Átláthatóság, bizalom, egyszerű kezelhetőség és felügyelet 1. Befektetői bázis 2. Jövőbeli hozzáférés a biztosítékkal nem fedezett piacokhoz: 1. fedezeti biztosítékkal nem rendelkező hitelezők kiszorítása; 2. a piaci hozzáférés és piaci fegyelem megtartása; 3. az elsőbbségi tartozásállomány hozamfelárainak nagyobb érzékenysége a fundamentumokra 2. Egymásra utaltság 2. Finanszírozási instrumentumok 3. A transzparenciához és a helyes árazáshoz kapcsolódó problémák 3. Peres eljárásokhoz kapcsolódó kockázat, reputációs kockázat, fogyasztóvédelem 3. Lejárati szerkezetek 4. Megnövekedett finanszírozási és likviditási kockázat 4. A likviditási csereügyletekkel járó speciális kockázatok 4. Földrajzi lefedettség 5. Függő megterhelés 6. Az eszközteherből eredő egyéb kockázat: 1. fedezet szűkössége és újrafelhasználása; 2. magas teherszintű bank kockázatkezelése 7. Konkrét termékhez vagy ügylethez kapcsolódó egyéb kockázat: 1. fedezett kötvény; 2. CCP

III.1. Az eszközállomány megterheléséből fakadó kockázatok

Az eszközök megterheléséből fakadó kockázatokat nagyjából a következő csoportokba sorolhatjuk: 1. biztosítékkal nem fedezett hitelezők strukturális hátrasorolása; 2. a biztosítékkal nem fedezett piacokhoz való jövőbeli hozzáférés problémái; 3. a transzparenciával és a helyes árazással összefüggő problémák; 4. a megnövekedett likviditási kockázat; 5. a függő terhekhez kapcsolódó kockázat; 6. a cikluserősítő hatáshoz kapcsolódó problémák; 7. egyéb kockázatok. Ebben a szakaszban a fedezett kötvényekkel és a CCP-műveletekkel kapcsolatos konkrét kockázatokkal is foglalkozunk.

III.1.1. A biztosítékkal nem fedezett hitelezők strukturális hátrasorolása

Az eszközök megterhelésének egyik hatása, hogy az egyik befektetői csoportról a másikra csoportosítja át a kockázatokat. A biztosítékkal nem fedezett hitelezők (pl. elsőbbségi kötvényesek, betétesek) követelései a megnövekedett eszközterhek miatt jellemzően kockázatosabbak, és egyre hátrább sorolódnak, ahogy egyre nagyobb biztosítékkal fedezett tartozásállomány van hozzájuk képest magasabb pozícióban. A hitelezők között átcsoportosított kockázat nagysága többek között a többszörös biztosítéknyújtás fokától (tehát az elsőbbséget élvező hitelezők védelmi fokától), a többi hitelező típusától, az üzleti modelltől, az általános eszközminőségtől, a biztosítékkal fedezett, illetve nem fedezett tartozás egymáshoz viszonyított arányától, valamint a fizetésképtelenség valószínűségétől függ. Az, hogy a kockázat áttevődése mekkora kockázatot jelent a biztosítékkal nem fedezett hitelezők számára, ezek kockázatbeárazási képességétől függ. Ebből következően a váratlan, az eszközteherszint abszolút értékét meghaladó változás problematikusabb a biztosítékkal nem fedezett hitelezők szempontjából, mivel nincs alkalmuk beárazni az eszközteher megváltozását.

III.1.1.1. A betétesek strukturális hátrasorolása

Mivel a betét a bankok számára biztosítékkal nem fedezett, elsőbbségi finanszírozási forma, az eszközök megterhelése növeli a betétek kockázatosságát, és végső soron a betétbiztosító alapok kötelezettségállományát (22). A betétek strukturális hátrasorolása kisebb gond lehet az olyan országokban, ahol a betétbiztosítási alapokat már ex ante finanszírozzák a fedezett intézmények által fizetett felárból. Az ilyen esetekben az eszközteherrel összefüggésben keletkező adófizetői kötelezettségek emelkedésének kockázata részlegesen csökken. A betétbiztosítási alapok által vállalt kockázatok megnövekedését ellensúlyozza, hogy a fedezett hitelintézetek által fizetett felár érzékeny lehet az eszközteherből és az ezt követő betétesi hátrasorolásból eredő kockázatra.

A megnövekedett betétkockázat különösen azokban a tagállamokban aggasztó, ahol nincs érvényben a betéteseket besoroló jogszabály. Ezek a törvények elsőbbségi jogot nyújtanak a betétbiztosítási alapoknak, ezért a hitelintézet fizetésképtelensége esetén csökken az adófizetőre háruló teher (23). A betétek nagyobb kockázatossága ugyancsak kevésbé problémás azokban a tagállamokban, ahol a szabályozói határértékek miatt jellemzően alacsony az eszközök megterhelése. Néhány tagállamban a fedezett kötvényállományból eredő eszközterhek közvetlenül maximálva vannak, míg máshol elválasztják egymástól a betétgyűjtést és a jelzálog-hitelezést. A biztosítékkal nem fedezett betétesek és befektetők szempontjából fontos annak elemzése, hogy a fennmaradó tehermentes eszközökkel fedezhető-e a biztosítékkal nem fedezett kötelezettségállomány. Az ERKT felmérése szerint a legtöbb banknál továbbra is ez a helyzet (lásd a 23. ábrát), bár felmerül két kérdés. Először is a tehermentes eszközök néhány adatszolgáltató banknál nem nyújtanak elegendő fedezetet a biztosítékkal nem fedezett finanszírozásra. Másodszor a rosszabb minősítésű bankoknak kisebb a fedezettsége.

23. ábra

A tehermentes eszközök teljes biztosítékkal nem fedezett finanszírozáshoz vett arányának eloszlása a különféle hitelminősítésű bankcsoportok között 2011 végén

III.1.2. A biztosítékkal nem fedezett piacokhoz való jövőbeli hozzáféréssel kapcsolatos problémák

1. A biztosítékkal nem fedezett hitelezők kiszorítása

A magas teherszint miatt tovább erősödhetnek a megterhelés további növekedésére vonatkozó várakozások mind a már most is magas teherszintű hitelintézeteknél, mind azoknál, amelyeknél a teherszint jövőbeli emelkedése valószínűsíthető. A várakozások miatt annyira megugorhatnak a biztosítékkal nem fedezett finanszírozás költségei, hogy a bankok nem képesek, vagy nem szándékoznak tovább vállalni őket. A szigorú kritériumok miatt továbbá valószínűsíthető, hogy a megterhelt eszközök jobb minőségűek, mint a tehermentes eszközök. Szélsőséges esetben a bankok finanszírozása jelentősen eltorzulhat a biztosítékkal fedezett tartozás irányába, és a többszörös biztosítéknyújtást vagy a lakossági betéttel (az egyetlen biztosíték nélküli adósságforrás) és/vagy saját forrásból finanszírozzák.

Az ERKT-felmérés egyes adatai alátámasztják, hogy kockázati súlyokkal számolva a megterhelt eszközök hitelkockázata általánosságban kisebb, mint a tehermentes eszközöké. Fordított esetben, vagyis ha a megterhelt és a tehermentes eszközöket az LTV ráta szerinti csoportba osztva vizsgáljuk, nem fedezhető fel közöttük szignifikáns különbség. Az adatok alapján ez megalapozott konklúzió az egyes adatszolgáltató bankok viszonylatában is. A két kategóriába tartozó eszközök eltérő összetétele miatt mindazonáltal némileg torzulhat az összehasonlítás.

Ez a fejlemény aláássa a pénzügyi stabilitást, mivel súlyosbítja a betétesek strukturális hátrasorolását és a bankok likviditási pozícióját. Ez a kockázat kisebb valószínűséggel realizálódik az olyan bankrendszerben, amelynek a kötelezettségstruktúrájában kevés az egyéb hitelezők hátrasorolása, vagy amely elegendő tőkével rendelkezik a magas teherszint kezelésére (ilyenek például az észak-európai országok bankrendszerei).

2. A piachoz férés megtartása, piaci fegyelem

Az eszközök megterhelésének magas szintje azoknak az üzleti partnereknek a választékát is szűkíti, akik hajlandók a banki tartozásállományba fektetni, ami potenciálisan a piac túlzott koncentrálódásához vezet. Mivel egyes intézmények korlátot szabnak az egyes üzletfelekkel szembeni nyitott pozíciók mértékének, forráskezelésük terén további korlátozásokkal kell megküzdeniük.

A piac működésével kapcsolatban a pénzügytan azon a premisszán nyugszik, hogy a biztosítékkal nem fedezett adósságpapírokba fektetők megfelelően ösztönözve vannak arra, hogy nyomon kövessék a folyamatokat, és ehhez igazítsák az árakat. Az a bank, amely nagyobb mértékben támaszkodik a biztosítékkal fedezett forrásokra (és következésképpen növeli a teherszintjét), kevésbé törődik a fegyelemmel, amelyet a biztosítékkal nem fedezett hitelezők a fedezetlen tartozás árazásán keresztül próbálnak kikényszeríteni, mivel kevésbé vannak utóbbi hitelezőkre utalva.

3. A biztosítékkal nem fedezett, elsőbbségi tartozás felárának megnövekedett érzékenysége a fundamentumokra

Olyan környezetben, ahol ritkán áll elő fizetésképtelenség, a belőle eredő strukturális alárendelésnek csak korlátozottan vagy egyáltalán nincs következménye a biztosítékkal nem fedezett hitelező szempontjából. Azonban ahogy nő a nemteljesítés valószínűsége, a strukturális alárendelés hatását racionális módon be kell számítani a hozamfelárakba. A nem várt negatív események miatt tehát a biztosítékkal nem fedezett finanszírozás költsége megugorhat, ami megnöveli a fedezetlen piaci szegmensben fellépő zavarok esélyét.

III.1.3. Az átláthatósághoz és a helyes árazáshoz kapcsolódó problémák

A hitelminősítők és egyéb szervezetek által az eszköztehernek és a potenciális strukturális alárendelésnek az árazásba való integrálásához alkalmazott modellek és adatok eltérnek a tényleges empirikus feltételektől, ezért folyamatosan korrigálni, aktualizálni kell őket. Ahogy a modelleket és az adatokat frissítik és fejlesztik, fennáll a kockázata, hogy leminősítik a biztosítékkal nem fedezett, elsőbbségi tartozást, ami viszont kiválthatja a biztosítékkal fedezett finanszírozás leminősítését is (ennek oka a kibocsátó minősítése és a fedezett kötvény minősítése közötti jelenlegi kapcsolat).

Ezenkívül az eszközteherrel járó kockázatot is nehéz kvantifikálni, mivel a szükséges adatok nincsenek nyilvánosságra hozva, illetve nincs múltbeli példa, amire támaszkodni lehetne. Különösen nehéz felmérni a függő eszközteherhez fűződő kockázatokat (lásd a III.1.5. szakaszt), valamint a repopiaci és a központi banki ügyletekből, továbbá a többszörös biztosítéknyújtásból eredő eszközterhelést. A nem kielégítő tájékoztatás miatt előfordulhat, hogy a biztosítékfedezettel nem rendelkező hitelezők nem megfelelően árazzák be az eszközterheket. Ilyen esetben ha realizálódnak a kockázatok, az eszközteher szintje felkészületlenül érheti a piacot, ami tovább súlyosbíthatja a bankok finanszírozási problémáit.

Szanálás során a biztosítékkal fedezett befektetők arra vannak ösztönözve, hogy a bankokat a piaci hatástól függetlenül a fedezeti eszköz esetleges nyomott áron való eladására kényszerítsék (kényszerértékesítés), mivel a többszörös biztosítéknyújtás (és fedezett kötvények esetén a kettős biztosíték) révén viszonylag védve vannak. Bár ezzel potenciálisan a többi érdekeltet, tehát a biztosítékkal nem fedezett befektetőket és betéteseket büntetik, ezt a tényezőt nehéz lenne bekalkulálni a piaci árakba.

A nemteljesítési kockázathoz hasonló alapvető tényezők okozta ármozgás mellett a „csordaszellem” is szerepet játszhat abban, hogy feszültséggel terhes időszakban hibásan állítják be az árakat, különös tekintettel a biztosabb befektetésekbe vagy likvid eszközbe való mentésre. A hibás árazás ezenkívül eredhet az egyes instrumentumok eltérő szabályozói kezeléséből is. Különösen mivel a fedezett kötvények esetében kisebb a tőkekövetelmény, a bankok és üzletfeleik előnyben részesíthetik ezt az instrumentumot; viszont ha több forrás áramlik ebbe az eszközbe, eshet a hozam.

III.1.4. Megnövekedett finanszírozási és likviditási kockázatok

Az eszközök megterhelése normál helyzetben növeli az egyes bankok általános finanszírozási és likviditási kockázatait, mivel szűkítheti az adott hitelintézet finanszírozási mozgásterét. Ugyanakkor a mostani körülmények között a biztosítékkal fedezett finanszírozás és a vele járó eszközteher teszi lehetővé a bankok működését, amikor elzárulnak az egyéb finanszírozási csatornák.

A magas teherszint, amelyet már felhasználtak refinanszírozásra, szűkíti a jegybankképes fedezetté még átalakítható eszközmennyiséget, ami miatt a központi bankok kevésbé tudnak likviditási segítséget nyújtani (lásd a 25. ábrát). Ennek következtében az eszközök megterhelésének a banki finanszírozásban játszott egyre erősödő szerepe alááshatja a monetáris transzmissziós mechanizmus hatékonyságát. A magas teherszintek továbbá fokozhatják a bankrendszeren belüli rendszerkockázatot és/vagy a központi banki hitelkockázatot, ha a központi bank úgy dönt, hogy a megfelelő biztonsági sáv (haircut) alkalmazása nélkül bővíti az elfogadható fedezetek körét.

Mint említettük, az ERKT-nak az eszközteherről és az innovatív finanszírozásról szóló felmérése szerint a rosszabb minősítésű hitelintézetek teherszintje általában magasabb. Ebből eredően kevesebb a mozgásterük a további jegybanki finanszírozás elérésében, mint más hitelintézeteknek. Sőt, egy konkrétabb elemzésből kiderül, hogy a szóban forgó rosszabb minősítésű bankok saját megtartott adósságpapírjaiknak jelentős részét már elzálogosították (lásd a 24. ábra bal oldali paneljét).

24. ábra

Központi banki finanszírozás: többszörös biztosítéknyújtás, jegybankképes, tehermentes eszközök, a jegybanki finanszírozás aránya – a különféle minősítésű bankcsoportok közötti megoszlás 2011 végén

A jegybanki finanszírozás fedezeteként elfogadott tehermentes eszközöknek eltér a szerkezetük az adott bankcsoport minősítésének függvényében: a rosszabb minősítésű bankok esetében a hitelintézeti (a fedezett kötvény kivételével), a vállalati és egyéb kibocsátású adósságinstrumentumok a teljes jegybankképes tehermentes eszközállományban nagyobb arányban részesülnek, mint a készpénz és a kölcsön (lásd a 25. ábrát). A hitelintézeti és vállalati kibocsátású adósságpapírok aránya továbbá általában azzal párhuzamosan emelkedik, ahogy csökken a jegybankképes tehermentes eszközök aránya a teljes eszközállományban (lásd a 32. ábrát). A hitelintézeti kibocsátású adósságpapírok nagyobb aránya részben alátámasztja a konklúziót, hogy a rosszabb minősítésű hitelintézetek egyre nagyobb mértékben használják finanszírozási célra a megtartott, fedezett értékpapír-állományt. Sőt, utóbbi aránya éppen a befektetésre nem ajánlott minősítésű bankoknál a legmagasabb, akik ezeket az értékpapírokat elsősorban a jegybanki műveletek fedezetéül kínálják fel (24).

25. ábra

A jegybanki finanszírozás fedezetéül elfogadott tehermentes eszközök összetétele a különböző hitelminősítésű bankcsoportokban 2011 végén

Ehhez járul még, hogy néhány országban a bankok kölcsönportfóliójuk szignifikáns részét megterhelték, mint ahogy a 26. ábrán is látható. Ezt a megállapítást azonban a fedezett kötvények tulajdonságai árnyalják, ugyanis esetükben jelentős többszörös biztosítéknyújtás jellemző, amit fel lehet még használni (a kérdést részletesebben a II.2. szakaszban tárgyaljuk).

26. ábra

A megterhelt kölcsönök összes kölcsönhöz viszonyított aránya az egyes országokban 2011 végén

Az eszközteher bizonyos körülmények között a potenciális kiáramlást is erősíti. A meglevő fedezet értékének vagy minőségének romlása rendszerint azzal jár, hogy kiegészítő fedezetet kell nyújtani. A leminősítés miatt megnő a partnerkockázat, ami további fedezetkiegészítési felhívást vonhat maga után (lásd még a III.1.5. szakaszt a függő eszközterhekről).

III.1.5. Függő megterhelés

A meglevő eszközterhek kedvezőtlen esemény (pl. leminősítés, a fedezetérték esése, általános bizalomromlás) nyomán jellemzően további megterhelést indukál. A kedvezőtlen esemény nyomán nő a haircut és az automatikus fedezetkiegészítési felhívás alkalmazása, ami az ügyleteket megalapozó szerződéses kötelezettségekből vagy a partnerkockázatban észlelt növekedésből származik. A befektetőket ez időnként váratlanul éri, hiszen egyes pozíciókból, például derivatívákból eredő megterhelési hatást nehéz előre jelezni.

Ehhez járul még, hogy a fedezett kötvény esetében a fedezeti érték csökkenésének negatív következményei lehetnek, például a kibocsátónak megfelelő LTV-jű és minőségű instrumentumokat kell hozzáadnia a fedezeti alaphoz. A fedezeti alap nagyfokú leértékelődése végső fokon arra ösztönözheti a bankot, hogy visszaváltsa a fedezett kötvényeit, ami a kibocsátó szempontjából nagy finanszírozási rést okozhat.

Az ERKT felmérésében a függő terhekről is kértek információt három kedvezőtlen forgatókönyv esetén. A 27. ábrán látható az elemzés. A három javasolt forgatókönyv közül külön-külön egyiknek sincs szignifikáns hatása az átlagos teherszintre. Néhány bank azonban érzékenyebben reagál az olyan forgatókönyvre, amelyben a teherszint a teljes eszközállomány 10 %-ánál nagyobb mértékben növekszik. Ezeket az eredményeket óvatosan kell kezelni, mivel a forgatókönyvek hatását maguk a bankok számolták ki, ezért jelentős eltérés lehet az alkalmazott módszertan és feltevések között.

27. ábra

A teherszintek eloszlásának változása kedvezőtlen forgatókönyvek mellett 2011 végén (bankok szerint)

III.1.6. Az eszközök megterheléséből eredő egyéb kockázat

Ebben a szakaszban a magas teherszintből eredő egyéb potenciális kockázatokkal foglalkozunk. Idetartozik 1. a fedezet szűkössége és újrafelhasználása; 2. magas teherszintű bankok irányítása

1. A fedezet szűkössége és újrafelhasználása

A fedezet, különösen a biztonságos eszközök iránti kereslet (lásd az 1. diagramot) az elmúlt években jelentősen megnőtt. Ez a megnövekedett igény részben a biztosítékkal fedezett finanszírozással és a tőzsdén kívüli ügyletekben használt fedezettel függ össze. A biztonságos eszközök kínálatát ugyanakkor befolyásolja, hogy néhány állam esetében bizonytalanná vált, mennyire tudnak alkalmazkodni, valamint hogy visszaesett az értékpapírosítás. Ezzel egy időben Singh (25) szerint a fedezet újrafelhasználása, azaz a zálogként kínált fedezet saját célra való felhasználásának lehetősége visszaesett, ami miatt tovább romlik a fedezet elérhetősége.

1. diagram

Jó minőségű fedezet iránti igény

A fedezet szűkösségéből eredő kockázatnak két összetevője van. Egyfelől a fedezet elérhetőségének és tényleges újrafelhasználásának visszaesése gátolhatja a pénzintézetek finanszírozását. Másfelől a nagyobb újrafelhasználás miatt hosszabb és összetettebb közvetítői láncok alakulnak ki, ami miatt erősebben egymásra vannak utalva a bankok, valamint nőhet a végső befektető kockázata is, mivel nehezebbé válhat a fedezet visszaváltása.

2. A magas teherszintű bankok kockázatkezelése

További említésre érdemes kockázat, hogy a magas teherszintű bankokat nehezebb irányítani és felügyelni, mint a hasonló üzleti modellel és/vagy finanszírozási igénnyel bíró, de kisebb eszközterhelésű pénzintézetet. A nagyobb nehézség abból adódik, hogy sokkok esetén a menedzsment kevesebb opció közül választhat, továbbá a sokkok gyorsabban szétterjednek a magasabb teherszintű bankban, mint abban, amelynek az eszközei nincsenek annyira megterhelve.

Az összes pénzintézetnek megfelelő kockázatkezelési rendszert kell alkalmaznia a likviditási és finanszírozási kockázatokra, különösen pedig a teherszint figyelemmel kísérésére. A magas teherszintű pénzintézetek kockázatkezelési rendszerében figyelembe kell venni, hogy ezeknek a bankoknak kisebb a mozgástere a sokkhatásra való reakciónál. A bankfelügyeleteknek is ismerniük kell az aktuális helyzetet, és annak kockázatkezelési vonatkozásait.

III.1.7. Konkrét termékhez vagy ügylethez kapcsolódó egyéb kockázat

1. A fedezett kötvényekből eredő konkrét kockázatok

Az előző pontok alatt a fedezett kötvényekkel kapcsolatos olyan kockázatokat mutattunk be, amelyek egyéb, biztosítékkal fedezett finanszírozási formákra is jellemzőek, továbbá amelyek általánosságban kapcsolódnak a teherszinthez.

Először is a legfontosabb körülmény, hogy néhány tagállamban jogilag nem egyértelmű, hogy mi történik, ha a fedezett kötvény kibocsátója fizetésképtelenné válik. Különösen nagy a bizonytalanság a fedezeti alapnak és a kibocsátó eszközeinek szétválasztásával, valamint a hitelezők időbeli alárendelésével kapcsolatban. A biztosítékkal nem fedezett finanszírozás a nemteljesítés időpontjában azonnal esedékes lesz, míg a fedezett kötvények rendszerint nem válnak azonnal lejárttá (acceleration). Ezért ha később kiderül, hogy az előzetes feltevéssel ellentétben a fedezeti alapból nem elégíthető ki az összes biztosítékkal fedezett követelés, elképzelhető, hogy az inszolvenciához kapcsolódó minden pénzt a fedezetlen befektetők kapták meg.

Mivel a fedezett kötvényre (összehasonlítva a hitelviszonyt megtestesítő egyéb értékpapírfajtákkal) kisebb tőkekövetelmény vonatkozik, és mivel a fedezett kötvény az LCR céljára alkalmasnak tekintendő likvid eszköz, valamint mivel a tervek szerint mentesül (az országos felügyeletek hatáskörében) a CRD IV-ben a nagy kockázati kitettségre megadott határértékek alól, a bankok ösztönözve lesznek arra, hogy nagyobb mértékben kössenek egymással fedezettkötvény-csereügyleteket, ami miatt a bankszektor szereplői jobban egymásra lesznek utalva, és emiatt a sokkok könnyebben szétterjednek a pénzügyi piacokon.

Ezenkívül mivel a kibocsátó nincs kötelezve a fedezeti alapban levő eszközökről szóló részletes adatszolgáltatásra, a hiányzó információk miatt előfordulhat, hogy a piac rosszul árazza be az egyes eszközöket.

Végül újabb kockázat ered abból, hogy különbözik egymástól egyfelől a fedezett kötvények hozama, másfelől pedig bizonyos befektetők, különösen a biztosítók hozamigénye, amelyet az (életbiztosítási) szerződésekben garantált hozamfizetési kötelezettségük miatt el kell érniük. Emiatt arra vannak ösztönözve, hogy kockázatosabb termékeket vásároljanak. A másik lehetőség, hogy a fedezett kötvények kibocsátói lerontják a kötvényminőséget. Ez az eljárás viszont kockázatosabbá teszi a terméket, és az egyik fedezettkötvény-piacról a másikra terjedhet a „fertőzési” hatás.

1. keretes írás

Miben térnek el egymástól a fedezett kötvényekre vonatkozó nemzeti szabályok?

Európában országonként más-más szabályok rendelkeznek a fedezett kötvényekről. Jelen keretes írás a rendszerkockázat szempontjából lényeges nemzeti szabályok közötti eltérésekkel foglalkozik.

1. Ki bocsáthat ki fedezett kötvényt?

A nemzeti szabályok vagy valamennyi hitelintézet, vagy kizárólag speciális/szakosodott hitelintézetek vagy mindkettő vonatkozásában engedélyezhetik fedezett kötvény kibocsátását. A speciális/szakosodott hitelintézetek sajátossága, hogy nem foglalkoznak betétgyűjtéssel, és hogy elsősorban fedezett kötvények kibocsátásával finanszírozzák tevékenységüket.

2. A fedezeti eszközökre vonatkozó szabályok

Noha a fedezett kötvények szabályozása nemzeti hatáskörbe tartozik, a tőkekövetelményekről szóló irányelv (CRD) (26) is meghatározza a fedezett kötvény fogalmát (27), nevezetesen rögzíti, hogy mely eszközök vehetők fel fedezeti alapba. Idetartozik többek között a) kiváló besorolású, lakó- és kereskedelmi ingatlan fedezetű jelzálog; b) más hitelintézetekkel szembeni követelés, illetve más hitelintézetek által vállalt garancia; c) az állami szektorból származó hitel/garancia – ebben a vonatkozásban egyes nemzeti szabályok minimális hitelminősítési küszöböt rögzítenek; d) hajófedezetű jelzálog.

Az eszközök minél szélesebb köre vonható be fedezetként, annál aktívabb fedezettkötvény-kibocsátás valószínűsíthető. Vagyis a fedezeti alapba bevonható eszközök körének kiszélesítése az eszközök teherszintjének megemelkedését, és így az egyéb hitelezők strukturális hátrasorolását eredményezheti. A fedezeti alapba vonható hitelek esetében a CRD LTV-határértéket is meghatároz. A megengedett LTV-határérték a lakóingatlan fedezetű jelzálog esetében a legmagasabb (80 %), a kereskedelmi ingatlan fedezetű esetében pedig a legalacsonyabb (60 %).

3. A hitelezők hátrasorolása

Csőd esetén a fedezett kötvények tulajdonosai kedvezőbb elbírálásban részesülnek, mivel a fedezeti alapon realizált hozamra is jogosultak.

A hátrasorolás szintje minden egyes intézmény esetében az egyéb hitelezők számától és típusától függ. Nem érinti az olyan specializálódott hitelintézeteket, amelyek kizárólag fedezett kötvényeken keresztül finanszírozzák magukat. Különösen a betétgyűjtéssel nem foglalkozó hitelintézetek esetében a hitelezők olyan befektetők, akik nem vesznek igénybe betétbiztosítást. A betétgyűjtéssel foglalkozó hitelintézetek esetében pedig a betétesek és az egyéb hitelezők alárendelt helyzetben vannak a fedezettkötvény-tulajdonosokkal szemben.

4. Az eszközök elkülönítésére és a csődre vonatkozó szabályok

Csőd esetén fontos, hogy a fedezettkötvény-tulajdonosok elsőbbségi jogai érvényesüljenek, mivel a kötvénytulajdonosok rendszerint igényt formálhatnak a hitelintézet felszámolási vagyonára (kettős biztosíték). A kettős biztosíték fokozza az egyéb hitelezők strukturális hátrasorolását. Sőt további strukturális hátrasoroláshoz vezet, ha a nemzeti szabályok fizetésképtelenség esetén lehetővé teszik az azonnal lejárttá tételt (acceleration), ha például ezen azt értik, hogy fizetésképtelenség esetén a kötvénytulajdonos további biztosítékra is igényt formálhat.

5. A fedezeti alapok eszköz-forrás összehangolására vonatkozó szabályok

Jelentős eszköz-forrás összehangolási (asset liability management – ALM) kockázat jelentkezhet a fedezett kötvények és a fedezeti alapba vonható eszközök között. Mindez arra vonatkozik, hogy milyen mértékben engednek teret a devizakockázatnak, a kamatlábkockázatnak, a likviditási kockázatnak és az opciókereskedési kockázatnak. Egyéb tényezők változatlanságát feltételezve az ALM-kockázatok szigorú szabályozása azt eredményezné, hogy a kibocsátó bankok az implicit hitelkockázaton kívül csak a lehető legkisebb kockázatot vállalnák, így gondoskodva arról, hogy a kibocsátott fedezett kötvények és a fedezeti alap hozzájuk kapcsolódó eszközei között szorosabb legyen az összhang. Ha az érintett hitelintézetek szűkebb korlátok között tudnak a hitelkockázat kivételével más kockázatot is felvállalni, kisebb a kockázata a fedezeti alap erodálódásának. Emellett csökkentheti a többszörös biztosítéknyújtás követelményeit.

6. Az eszközterhelésre vonatkozó szabályok

A betétesek és más, normál hitelezők védelmére egyes országokban keretrendszert vezettek be, amelyek révén korlátozhatják az eszközök terhelhetőségét és a fedezettkötvény-kibocsátást. Ilyen ország Ausztrália, Kanada, az Egyesült Államok, Olaszország, Hollandia és az Egyesült Királyság. Utóbbi kettőben az eszközök terhelhetőségi korlátját eseti alapon határozzák meg. A legtöbb országban (Dánia, Finnország, Franciaország, Németország, Írország, Norvégia és Svédország) azonban nincs ilyen korlátozás. Az általánosan elfogadott szabályozói határértékeken kívül a hitelminősítő intézetek is megállapítanak az eszközök megterhelhetőségére vonatkozóan bizonyos küszöbértékeket, amelyet az adott hitelintézetnek be kell tartania, ha meg akarja őrizni minősítését.

2. A központi szerződő felekkel összefüggő speciális kockázatok

Noha a szabályozók azon törekvése, hogy a hitelintézetek jobban vegyék igénybe a központi szerződő feleket (CCP), jelentős előnyökkel kecsegtet – az ügyfélkockázat és az egymásra utaltság kockázatának csökkentése –, fontos bizonyos kockázatokkal tisztában lenni. Különösen két fajta kockázatra kell odafigyelni.

Az első, hogy a CCP-k azáltal, hogy nagyobb eszközterhelést generálnak, kedvezőtlen irányba befolyásolják a finanszírozási feltételeket és a biztosítékok hozzáférhetőségét. Amennyiben az olyan tranzakciókat, amelyek elszámolása egyébként nem a CCP-ken keresztül történne, mégis hozzájuk terelik (28), megemelkedhet a kiváló minőségű biztosíték iránti kereslet. Minél több kiváló minőségű biztosíték kerül lekötésre a CCP-ken keresztül, annál kevesebb marad más célra. A központilag elszámolt tranzakciókat a kétoldalúan elszámoltakkal összehasonlítva azt látjuk, hogy a CCP-khez köthető többoldalú nettósítási hatás valószínűleg csökkenti a kétoldalú elszámolás által generált biztosíték- és tőkeigényt. Ennek megfelelően a központi elszámolást előnyben részesítő jogalkotói kezdeményezések a kevéssé biztosítékigényes megoldásokat támogatják. A CCP-k letéti követelményei továbbá csökkenthetik a bankrendszerben forgó biztosítékok kínálatát, jóllehet a készpénzben kapott biztosíték rendszerint újból befektetésre kerül.

A másik kockázati tényező, hogy a CCP-k kockázatkezelési tevékenysége befolyásolhatja a bankrendszer likviditási kockázatát. A piaci helyzet megváltozásával ugyanis a CCP-k komoly mértékben, váratlanul és egyoldalúan megváltoztathatják a kezdeti letétre vonatkozó követelményeiket, és így kedvezőtlenül befolyásolhatják a rendszer likviditási helyzetét. Hogy a nehéz idők hitelkockázatával szemben levédjék magukat, a CCP-k prociklikusan viselkednek, vagyis megemelik a letéti követelményeket, sőt egyes partnereket ki is zárnak az elszámolásból. Az EMIR ugyanakkor azt kérte az európai értékpapír-felügyeleti hatóságtól (ESMA), hogy a CCP-k letéti követelményeire vonatkozó szakmai normák meghatározásánál a letéteknek a prociklikus magatartásra gyakorolt hatását is vegyék figyelembe.

A CCP-k beiktatása egyéb kockázatokat is felvet, amelyek ismertetése azonban túllép ezen függelék keretein. Idetartozik például a rendszerkockázatnak a bankokról a CCP-kre való hárítása, amelynek során a CCP-k tevékenysége a fertőzés, illetve a szabályozói arbitrázs lehetőségét hordozhatja magában, ami abban áll, hogy a CCP-k egymás közötti versenye a normák fellazulását eredményezheti.

III.1.8. A kockázatok realizálódását kiváltó tényezők

Az eszközök megterheléséből adódó kockázat a következő tényezők miatt realizálódhat: a bizalom megrendülése, leminősítés, további fedezetkiegészítési felhívás és maga az eszközterhelés. Egy-egy bank (a fentiekben felsorolt egy vagy több kockázat miatti) csődje szintén az érintett hitelintézeten túlmutató fertőzést generálhat. Sőt, a piac bizalmának elvesztése és a piac erodálódása miatt adott esetben még az alacsony eszközterhelésű bankok sem képesek forráshoz jutni.

III.1.9. Az eszközök megterhelésének fenntarthatósága

Egyfelől kiemelendő, hogy noha az eszközterhelés fenntarthatatlanná válása kockázatokat hordoz magában, a biztosítékkal fedezett finanszírozásnak és az egyéb tranzakciók értékpapírosításának előnyei is vannak. A tranzakciók biztosítékkal való fedezése csökkenti a partnerkockázatot, még stabilabbá téve az ilyen instrumentumokat. A biztosítékkal fedezett finanszírozási instrumentumok továbbá lehetővé teszik a források és a partnerek diverzifikálását (lásd a III.3. szakaszt a koncentrációból adódó kockázatról), rendszerint takarékosabbak, valamint a bankokat még inkább a kiváló minőségű hitelek nyújtására ösztönzik.

A túlzott eszközterhelésnek a III.1. szakaszban részletesen ismertetett kockázatait ugyanakkor nem szabad alábecsülni. Egy bizonyos ponton túl a folyamat ugyanis öngerjesztővé válik, és olyan mértékben felgyorsul, hogy a biztosítékkal fedezett finanszírozásra fedezethiány miatt nem lesz lehetőség, a fedezetlen finanszírozás pedig a magasabb kockázati felár miatt lehetetlenül el.

A mérlegterhelés fenntarthatóságának nincs egységes küszöbértéke. Hogy a bankok milyen mértékben képesek magukat az eszközök megterhelésén keresztül finanszírozni, annak egyik mutatószáma a központi banki finanszírozáshoz – egyéni és aggregált szinten – fenntartott jegybankképes eszközeik volumene, mivel a központi banki finanszírozás tekinthető a legvégső likviditásforrásnak.

III.1.10. Az eszközök megterhelésének a reálgazdasági hatása

III.1.10.1. Közvetlen hatások

Az eszközterhelés reálgazdasági hatásai elsősorban a hitelkínálati csatornához kapcsolódnak.

1. Az értékpapírosítás megakaszthatja a banki mérlegek növekedését és a bankok hitelezési tevékenységét

a) A fedezett finanszírozási tranzakciók jellegéből adódóan azt gondolnánk, hogy ezek kevésbé volatilisek, mint a fedezetlen tranzakciók. Mivel azonban a megterhelhető biztosítékok mennyisége véges, ugyanez igaz a fedezett finanszírozásra is. Ráadásul kedvezőtlen gazdasági eseményt követően a magasabb teherszint rendszerint további megterheléshez vezet (lásd a III.1.5. szakaszt). A (biztosítékkal fedezett) források szűkössége mint olyan – egyéb tényezők változatlanságát feltételezve – közvetlenül a bankok hitelkínálatában, és így a reálgazdasági folyamatokban/gazdasági növekedésben csapódik le (hitelszűkére hivatkozva a beruházások elhalasztása, meghiúsulása) (29).

b) Ha a fedezett banki hitelhez jutás lehetősége korlátozott, a bankoknak más finanszírozási forrásokat kell feltárniuk. Azonban ezek mennyisége is korlátozott: a lakossági betétekért folyó élénk verseny növelheti a betétállomány ingadozását, és így a bankok finanszírozási költségeit. A biztosítékkal fedezett banki finanszírozás költsége ezért átmenetileg magas lehet, különösen a magasabb teherszinttel rendelkező pénzintézetek esetében.

2. A biztosítékkal fedezett finanszírozás növekedése a hitelallokáció torzulásához vezethet

Egy bank minél jobban rá van utalva a fedezett finanszírozásra, annál valószínűbb, hogy elsősorban azért fektet bizonyos eszközökbe, hogy megterhelhesse őket. Az ilyen megterhelhető eszközök közé tartozik a kiváló minősítésű államkötvény, valamint a kereskedelmi és az lakóingatlan-jelzálog. Mivel a kis- és középvállalkozásoknak nyújtott hitelek alacsonyabb minőségű eszköznek számítanak, és mivel (pl. hagyományos fedezett kötényhez vagy repoügylethez) biztosítékként általában nem vehetők igénybe, komolyabban terhelt mérlegekben csökkenhet a részarányuk. Az, hogy a bankok mennyi hitelt nyújtanak a különböző gazdasági szereplőknek, egyéb tényezőktől is függ, így például a források árától, a versenytől, továbbá attól, hogy a hitel ára és más eszközök hozama mennyire befolyásolható. A hitelek hibás allokálásának negatív hatása lehet a gazdasági növekedésre, ami az eszközterhelésbe egyáltalán nem, illetve csak kismértékben bevonható ágazatokat (pl. kis- és közepes vállalkozások, vállalatok) célzó hitelkínálat csökkenéséből adódik.

III.1.10.2. Közvetett hatások

Az eszközterhelés közvetett reálgazdasági hatásai jellemzően hosszú távon jelentkeznek. Noha igen nehéz értékelni őket, adott esetben komolynak bizonyulhatnak.

1. Prociklikusabbá válik a hitelközvetítés

Az eszközterhelés fokozhatja a pénzügyi közvetítésnek a reálgazdaságra gyakorolt prociklikus hatását. Egyfelől – amint azt a III.1.5. szakaszban kifejtettük – gazdasági fellendülés idején a biztosíték értéke jellemzően csökken, visszaesés idején pedig nő (pl. a haircut, a fedezetkiegészítési felhívás, az eszközminőség és a befektetői kockázati kedv egy irányba mozognak). Mindez bőség idején automatikusan megemeli, a szűkösebb időszakokban pedig visszafogja a bankok hitelkínálatát. Magas teherszint mellett a pénzügyi rendszer nagyobb kockázatot hordozhat magában, mivel érzékenyebb az eszközök mögöttes értékének ezekre a prociklikus „kilengéseire”. Éppen ezért a hitelkínálat (hitelek túlkínálata/hitelszűke) és a hitelmarzs (rossz hitelárazás/likviditási kockázat) kevésbé van kitéve a nagy prociklikus ingadozásoknak, ami előnyösebb a fenntartható hosszú távú növekedés szempontjából.

A fedezetlen finanszírozás – volatilisebb finanszírozási forrás lévén – viszont a hitelközvetítés szempontjából bizonyulhat prociklikusnak. Ebben a tekintetben a fedezett finanszírozás a hitelkínálat stabilizálását szolgálhatja a nehezebb időszakokban.

2. A pénzügyi közvetítés leállása

Amennyiben a bankrendszer a jövőben képtelennek bizonyul hitelközvetítői funkcióját ellátni, megnőhet a kockázata szabályozói hatáskörön kívül eső, alternatív közvetítői rendszerek (pl. árnyékbankrendszer) kialakulásának. Azon vállalatok esetében, amelyek közvetlenül a tőkepiacról tudnak forráshoz jutni, ez azt jelenti, hogy a hitelközvetítési funkció egy része a bankrendszerről a tőkepiacra tevődik át. A kisebb vállalkozásoknak azonban rendszerint nincs tőkepiaci hozzáférésük, magánszemélyek számára pedig ez az opció nem is adott.

Emellett a fedezett finanszírozáshoz biztosítékként fel nem használható eszközök is kikerülhetnek a bankrendszerből; elsősorban azok a bankok nem tartanak igényt rájuk, amelyek magas teherszintre építő üzleti/finanszírozási modellt követnek. Az ilyen eszközök az árnyékbankrendszerben kötnek ki, ahol könnyebben forrásokhoz lehet jutni, és ahol nem kell a bankoknál fennálló korlátokkal számolni – vagyis: az árnyékbankrendszer kisimítja a fedezeti alapokhoz kapcsolódó korlátoknak a gazdasági növekedésre gyakorolt hatását.

III.2. Az innovatív finanszírozásból eredő kockázatok

Az innovatívabb finanszírozási források (a fentebb taglalt strukturált lakossági betét, likviditási csereügylet, ÁÉKBV, ETF) igénybevétele további kockázatokat generálhat, vagy fokozhatja a már meglévő kockázatokat, és növelheti az extrém esemény (tail event) bekövetkezésének valószínűségét mind az egyes bankok, mind a bankrendszer egészének tekintetében. A pénzügyi válság egyik jellemzője több egymást erősítő, illetve egymással kombinálódó kockázat egyidejű realizálódása; az innovatív finanszírozási formák tehát újabb kockázatokat gerjesztenek, illetve még felerősítik a többi kockázatot.

III.2.1. Transzparencia, bizalom, kezelési és felügyeleti nehézségek

Az innovatív finanszírozási források miatt csökkenhet a transzparencia, a befektetők, maguk a bankok, a pénzügyi ágazat és a felügyeletek pedig nehezebben tudják értelmezni a kockázatokat. Az innovatív termékek összetettsége miatt a befektetők kevésbé értik meg és látják át a kockázatokat, ami a bizalom hirtelen összeomlása esetén drámai eladási rohamot válthat ki. A strukturált lakossági termékek például olyan (a pénzügyi piaci változókhoz, a bank vagy a garanciavállaló hiteleinek minőségéhez kötődő) tényezőket aktiválhatnak, amelyek miatt korábban lehívják a pénzeket, és az érintett banknak váratlan kiáramlással kell számolnia.

III.2.2. Egymásra utaltság

Az innovatív finanszírozás szorosabb egymásra utaltsághoz vezet a pénzügyi piac szereplői és a gazdaság különféle ágazatai között. Amikor például több strukturált lakossági termék egyik garanciavállalójának (Lehman Brothers) csődje miatt a befektetők kétségbeesetten próbáltak megtakarításaikhoz jutni, ami a kibocsátó bank számára hirtelen forráskiáramlás formájában csapódott le. Az értékpapír-finanszírozási tranzakciók és a likviditási csereügyletek szorosabbra fűzhetik a bankok, az ugyanazon a csoporton belüli egységek, valamint a különböző szektorok közötti kapcsolatokat, ami a rendszerkockázat egész pénzügyi rendszerben való szétterjedésének csatornájává válhat. Megjegyzendő ugyanakkor, hogy ugyanezek a kapcsolatok hatékonyabbá teszik a biztosítékfelhasználást.

III.2.3. Peres eljárásokhoz kapcsolódó kockázat, reputációs kockázat, fogyasztóvédelem

Az innovatív finanszírozási források viszonylag könnyen ki lehetnek téve a peres eljárásokhoz fűződő és a reputációs kockázatnak. A pénzügyi válság óta az EU-tagállamok több bankja keveredett bírósági ü