MELLÉKLET

AZ ENERGIAHATÉKONYSÁG ELSŐDLEGESSÉGÉNEK ELVÉRE VONATKOZÓ IRÁNYMUTATÁSOK

1. BEVEZETÉS

Ezek az iránymutatások magyarázatot adnak arra, hogy miként kell alkalmazni az energiahatékonyság elsődlegességének elvét. Az iránymutatások követése nem jelenti automatikusan a jogi követelmények teljesülését.

Az iránymutatások elsősorban az európai, nemzeti és helyi szintű szakpolitikai döntéshozóknak és szabályozóknak, valamint bizonyos mértékig azon piaci szereplőknek és befektetőknek szólnak, akik fenntartható és hatékony intézkedésekkel kapcsolatos döntéseket hoznak.

Ezek az iránymutatások a Bizottság megbízásából készült, „Analysis to support the implementation of the Energy Efficiency First principle in decision-making” (Elemzés az energiahatékonyság elsődlegessége elvének a döntéshozatalban való megvalósításának támogatására) (1) című tanulmányon, valamint azon további kutatásokon alapulnak, amelyek célja az elv működőképesebbé tétele, különösen a Horizont 2020 keretprogram égisze alatt lebonyolított ENEFIRST (2) és sEEnergies (3) projekt előzetes megállapításain. A támogató tanulmány megközelítését követve az iránymutatás célja, hogy új perspektívákat nyisson a szakpolitikai döntéshozók és szabályozók által az energiahatékonyság elsődlegessége elvének a döntéshozatali folyamatban történő alkalmazásának során meghozandó intézkedések terén (lásd: 1. ábra). Az utolsó szakasz részletesebben ismerteti a megvizsgálandó területeket, és példákat ad az elv különböző ágazatokban történő alkalmazására.

1. ábra A szakpolitikai döntéshozók és a szabályozók által az energiahatékonyság elsődlegessége elvének alkalmazásakor mérlegelendő szakaszok, lépések és intézkedések.



Forrás: Európai Bizottság, az Ecorys-tanulmány alapján

2. UNIÓS SZINTŰ FOGALOMMEGHATÁROZÁS ÉS ALKALMAZÁS

2.1. Az energiahatékonyság elsődlegességének elve fogalmának uniós szintű meghatározása

Az energiaunióról szóló közlemény (COM(2015) 80) 2015. februári elfogadásával az energiahatékonyság elsődlegessége uniós szinten az energiahatékonyság – az energiaunió öt pillérének egyike – egyik fő elveként nyert elismerést. Következésképpen és az elv Európai Parlament részéről történő határozott támogatását követően az beépült az energiaunió és az éghajlat-politika irányításáról szóló ((EU) 2018/1999) rendeletbe és az energiahatékonysági ((EU) 2018/2002) irányelvbe.

Az energiaunió irányításáról szóló rendelet az első olyan jogi aktus, amely az elvet meghatározza, és szorgalmazza annak uniós szintű alkalmazását. A 2. cikk 18. pontja ugyanis a következőképpen szól:

„»első az energiahatékonyság«: az energiapolitikai tervezés, valamint a szakpolitikai és beruházási döntéshozatal során olyan alternatív költséghatékony energiahatékonysági intézkedéseknek a lehető legnagyobb mértékű figyelembevétele, amelyek célja az energiakereslet és az energiakínálat hatékonyabbá tétele, különösen költséghatékony végfelhasználási energiamegtakarítások, keresleti válaszintézkedések kezdeményezése és hatékonyabb átalakítás, átvitel és elosztás révén, mindeközben szem előtt tartva a döntések célkitűzéseit;”.

Ezenkívül a (64) preambulumbekezdés kifejti, hogy mit jelent az elv alkalmazása:

„A tagállamoknak az »első az energiahatékonyság« elvét kell alkalmazniuk, ami azt jelenti, hogy az energetikai tervezési, a szakpolitikai és a beruházási döntések meghozatala előtt meg kell fontolni , hogy az előirányzott tervezési, szakpolitikai és beruházási intézkedések részben vagy egészben felválthatóak-e költséghatékony, technikailag, gazdaságilag és környezetvédelmi szempontból megfelelő alternatív energiahatékonysági intézkedésekkel, az egyes döntések céljainak elérése mellett. Ez magában foglalja különösen azt, hogy az energiahatékonyságot az Unió energetikai infrastruktúrájára vonatkozó jövőbeli beruházási döntések során alapvető fontosságú elemként és kulcsfontosságú szempontként kell kezelni. Az említett költséghatékony alternatívák közé tartoznak az energiakereslet és az energiakínálat hatékonyságának növelésére irányuló intézkedések, ideértve különösen a költségoptimalizált végfelhasználási energia-megtakarításokat, a keresleti oldali válaszintézkedések kezdeményezését és az energia hatékonyabb átalakítását, szállítását és elosztását. A tagállamoknak emellett ösztönözniük kell ennek az elvnek az elterjesztését a regionális és helyi önkormányzatok körében, valamint a magánszektorban.”

Az energiahatékonysági irányelv 2018. évi módosítása tartalmazott néhány további magyarázatot arra vonatkozóan, hogy az elvet miként követni, amely irányelv (2) preambulumbekezdése a következőképpen szól:

„A 2012/27/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv az energiaunió felé történő haladás egyik eleme, amelynek keretében az energiahatékonyság önálló energiaforrásként kezelendő. Az »első az energiahatékonyság« elvet figyelembe kell venni a kínálati oldalra és az egyéb szakpolitikai területekre vonatkozó új szabályok kialakításakor. A Bizottságnak biztosítania kell, hogy az energiahatékonyság és a keresleti oldali reagálási mechanizmusok a termelési kapacitással azonos hangsúlyt kapjanak. Az energiahatékonyságot minden, az energiarendszer tervezéséhez kapcsolódó döntés és finanszírozási döntés meghozatala során figyelembe kell venni. Az energiahatékonysági fejlesztéseket minden olyan esetben meg kell valósítani, amikor azok költséghatékonyabbak, mint a megfelelő kínálati oldali megoldások. Ennek hozzá kellene járulnia ahhoz, hogy az Unió – különösen a polgárok és a vállalkozások – ki tudja aknázni az energiahatékonyság számos előnyét.”

Míg az uniós jogszabályokhoz választott meghatározás sok közül az egyik, és a szakirodalomban (4) más fogalommeghatározások is megtalálhatók, ami fontos, hogy függetlenül a pontos meghatározástól, a mögöttes tartalom az, hogy az energiahatékonyságot előnyben kell részesíteni.

2.2. Az energiahatékonyság elsődlegessége elvének uniós szintű alkalmazása

A konkrét intézkedések és célok mellett az energiahatékonysági irányelv konkrét követelményeket is meghatároz az energiahatékonysági megoldások bizonyos összefüggésekben történő vizsgálatára, így már konkrét megoldásokat irányoz elő az energiahatékonyság elsődlegessége elvének alkalmazására. A 6. cikk például előírja, hogy a tagállamoknak a termékek, épületek és szolgáltatások vásárlásakor figyelembe kell venniük a magas energiahatékonyságot. Hasonlóképpen, az 19. cikk előírja, hogy a tagállamoknak el kell hárítaniuk a közbeszerzés, valamint az éves költségvetés és számvitel előtt álló szabályozási és nem szabályozási akadályokat, amelyek visszatartják a közintézményeket attól, hogy befektetési döntéseikben figyelembe vegyék az energiahatékonyságot (5). E célból az 19. cikk meghatározza, hogy a tagállamok milyen intézkedéseket mérlegelhetnek az olyan akadályok felszámolása érdekében, ilyen lehet a szabályozási rendelkezések vagy a jogi keret módosítása, adminisztratív eljárások vagy támogatási intézkedések egyszerűsítése, például útmutatók és technikai segítségnyújtás, valamint figyelemfelkeltés és ösztönzők.

Emellett az 14. cikk előírja, hogy a tagállamoknak azonosítaniuk kell a fűtési és hűtési igények kielégítéséhez leginkább erőforrás- és költséghatékony megoldásokat, és különösen energiahatékony megoldásként kell mérlegelniük a nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelést az új és jelentős mértékben felújított termelőlétesítményekre vonatkozó költség-haszon elemzésükben. A 15. cikk előírja, hogy a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a nemzeti energetikai szabályozó hatóságok a gáz- és villamosenergia-infrastruktúra üzemeltetésével kapcsolatos szabályozási feladatok ellátása során kellőképpen figyelembe vegyék az energiahatékonyság kérdését. Előírja továbbá, hogy ösztönzőket kell biztosítani a hálózatüzemeltetők számára a hálózathasználók részére olyan hálózati szolgáltatások hozzáférhetővé tétele érdekében, amelyek lehetővé teszik számukra különböző energiahatékonyság-javító intézkedéseknek az intelligens hálózatok folyamatos fejlesztése keretében történő végrehajtását.

Az energiahatékonysági irányelv felülvizsgálatára irányuló javaslat (6) új cikket vezet be az energiahatékonyság elsődlegességének elvéről, amely kötelezettséget ír elő a tagállamok számára annak biztosítására, hogy az energiarendszerek és a nem energetikai ágazatok tervezési, szakpolitikai és befektetési döntései során figyelembe vegyék az energiahatékonysági megoldásokat. Előírja továbbá a tagállamok számára, hogy mozdítsák elő és biztosítsák olyan költség-haszon módszerek alkalmazását, amelyek lehetővé teszik az energiahatékonysági megoldások szélesebb körű előnyeinek megfelelő értékelését. Előirányozza továbbá, hogy egy erre a célra létrehozott szervezet kövesse megfelelően nyomon az elv alkalmazását és a jelentéstételt.

Noha az energiaunió irányításáról szóló rendelet az energiahatékonyság elsődlegességének elvével összefüggésben tartalmazza a keresletoldali választ, a villamosenergia -piac kialakításáról szóló jogszabály (7) kifejti, hogyan kell az elosztott energiaforrásokat kezelni a hálózat tervezése és üzemeltetése során (lásd még a 4.1.1.2. szakaszt). A villamosenergia-irányelv szerint az átvitelirendszer-üzemeltető „teljes mértékben figyelembe veszi a keresletoldali válasz, az energiatároló létesítmények vagy egyéb erőforrások a rendszerbővítés alternatívájaként történő potenciális felhasználását, valamint a várt fogyasztást, a más országokkal folytatott kereskedelmet” (51. cikk (3) bekezdés). A hálózatfejlesztési tervekben „átláthatóságot kell biztosítani a közép- és hosszú távon szükséges szolgáltatások rugalmasságát illetően [...]. A hálózatfejlesztési tervnek ki kell terjednie továbbá a keresletoldali válaszra, az energiahatékonyságra, valamint az energiatároló létesítmények vagy az elosztórendszer-üzemeltetők által a rendszerbővítés alternatívájaként használt egyéb erőforrások felhasználására.” 13., 17. cikk, 32. cikk (1) és (3) bekezdés).

Más uniós szakpolitikák is közvetlenül hangsúlyozzák az energiahatékonyság szerepét. Az energiarendszer integrációjára vonatkozó uniós stratégia (COM(2020) 299) az energiahatékonyságot helyezi a középpontba, és felhív az energiahatékonyság elsődlegessége elvének a teljes energiarendszerben történő alkalmazására. Ez magában foglalja a keresletoldali megoldások előnyben részesítését minden olyan esetben, amikor azok költséghatékonyabbak, mint az energiaellátási infrastruktúrába történő befektetések a szakpolitikai célkitűzések teljesítése érdekében. Az elv a körforgásos jelleghez és az erőforrások jobb felhasználásához kapcsolódik, aminek el kell vezetnie az energiatermeléshez, az infrastruktúrához és az energiafelhasználáshoz kapcsolódó általános befektetési igények és költségek csökkenéséhez.

Az épületkorszerűsítési program stratégiájában (COM(2020) 662) az energiahatékonyság az épületek 2030-ig és 2050-ig történő korszerűsítése egyik alapelveként került kiemelésre. Ez lesz a vezérelv a stratégia végrehajtásában, beleértve az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 2021 végére tervezett felülvizsgálatát is. Ezt megelőzően az energiahatékonyság elsődlegességének elvét az épületek felújításáról szóló, 2019. május 8-i (EU) 2019/786 bizottsági ajánlás (8) is kiemelte, amely irányadó dokumentum volt az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelvben előírt hosszú távú korszerűsítési stratégiák kidolgozásához.

A TEN-E rendelet felülvizsgálatára irányuló, 2020. december 15-i európai bizottsági javaslat (9) szintén megerősíti ezt az elvet azzal a céllal, hogy biztosítsa a szakpolitikai következetességet és a hatékony infrastruktúrafejlesztést. A javaslat kötelező rendelkezések bevezetésével integrálja az energiahatékonyság elsődlegességének elvét a tervezés és projektértékelés folyamatába. Konkrétabban, a javaslat előírja az ACER számára, hogy a gáz- és villamosenergia-piaci átvitelirendszer-üzemeltetők európai hálózata (ENTSO) által kidolgozandó közös forgatókönyvekre vonatkozó keretjellegű iránymutatásokba foglalja bele az energiahatékonyság elsődlegességének elvét. Az ENTSO-k az energiahatékonyság elsődlegességének elvét is alkalmazzák az infrastruktúra hiányosságainak értékelésekor, és elsőbbséget biztosítanak minden releváns, nem infrastrukturális vonatkozású megoldásnak.

3. AZ ENERGIAHATÉKONYSÁG ELSŐDLEGESSÉGE ELVÉNEK ALKALMAZÁSA A DÖNTÉSHOZATALI FOLYAMATBAN

3.1. Követendő megközelítés

Míg az energiahatékonysági szakpolitika célja az energiahatékonysági törekvések előmozdítása és a közvetlenül energiamegtakarításhoz vezető intézkedések meghatározása, az energiahatékonyság elsődlegességének elve mögött meghúzódó elképzelés az, hogy lehetséges alternatívaként gondosan számításba vegyék a konkrét energiamegtakarítási megoldásokat, beleértve a polgárok és szervezetek magatartásváltozását és az energiatakarékosságot. Ez azt jelenti, hogy az energiahatékony megoldás megvalósítása az elv alkalmazását követően az egyik lehetséges kimenetel, de nem mindig feltétlenül ez a helyzet, ha a lehetőségek értékelése ezt bizonyítja.

Az energiahatékonyság elsődlegességének elve mögött meghúzódó logika az, hogy annak a technika legújabb állása szerint kell az életképes energiahatékonysági megoldások azonosításához vezetnie, lehetővé kell tennie azok alkalmazását, és biztosítania kell a megfelelő végrehajtást, amennyiben ezt választják megvalósításra. Ezen túlmenően az elv megköveteli, hogy vegyék figyelembe az egyes döntések az energiahatékonyságra gyakorolt olyan lehetséges negatív hatásait is (pl. a fosszilis gázinfrastruktúra bővítése legfeljebb 50 éves értékcsökkenési időtartamokkal), amelyek hosszú távon gátolhatják az energiahatékonyságot.

Az energiahatékonyság elsődlegességének elve az erőforrás-hatékonysággal karöltve fontos támogató erő az EU hosszú távú dekarbonizációs stratégiájában is, ami azt jelenti, hogy az évszázad közepére a fosszilis tüzelőanyagokon alapuló jelenlegi energiarendszernek gyökeresen meg kell változnia az energiarendszer nagyléptékű, megújuló energiaforrások alkalmazásával vezérelt villamosításával, akár a végfelhasználók szintjén, akár az ipar számára szén-dioxid-mentes üzemanyagok és alapanyagok előállítása terén.

Érdemes hangsúlyozni azt is, hogy az energiahatékonyság elsődlegessége elvének célkitűzése nem kizárólag a fosszilis tüzelőanyagok felhasználásának csökkentése. A mögöttes feltételezés az, hogy a legjobb energia az amiatt meg nem termelt energia, mert nincs szükség annak felhasználására. Ez azt jelenti, hogy a kereslet csökkentését is előnyben kell részesíteni a klímasemleges forrásokból történő energiatermeléssel szemben, többek között azért, mert segít a megújuló energiaforrásokra való átálláshoz szükséges befektetések szintjének ellenőrzés alatt tartásában, és támogatja a mindenképpen korlátozott erőforrások fenntarthatóbb megközelítését.

Annak eldöntéséhez, hogy az energiahatékonyságot előnyben kell-e részesíteni más lehetőségekkel szemben, egyszerű költséghatékonysági elemzés nem elegendő, és különböző szempontokat kell figyelembe venni:

Tágabb összefüggések

Az energiahatékonysági intézkedéseket tágabb összefüggésben kell mérlegelni. Az energiahatékonyság különösen az uniós éghajlat- és energiapolitika kulcsfontosságú építőeleme a klímasemlegességre 2050-ig történő átállás során. Ez azt jelenti, hogy az elvnek a taxonómiai rendelettel (10) összhangban támogatnia kell a környezeti szempontból fenntartható befektetéseket. A politikai döntéshozatal egyéb mögöttes elvei is fontosak, mint például a „jelentős károkozás mellőzésének” elve vagy az „innovációs elv”. Ezen túlmenően ezeket az elveket együttesen kell figyelembe venni a kialakulóban lévő technológiák kezelése és az időtálló megközelítések meghatározása során. Ebben az összefüggésben kritikus elemként mérlegelni kell az érintett piacokra és a jövőbeli tendenciákra vonatkozó előrejelzéseket.

Társadalmi perspektíva

Az energiahatékonyság elsődlegességének elve középpontjában álló költséghatékonyságot elsősorban széles társadalmi nézőpontból, és nem csupán a beruházó vagy a felhasználó költséghatékonysága szempontjából kell mérlegelni. Ehhez figyelembe kell venni, hogy az energiahatékonyság számos előnnyel jár a társadalom egésze számára (11). Ez a széles társadalmi perspektíva kulcsfontosságú az energiahatékonysági lehetőségek megfelelő értékeléséhez. Emellett a költséghatékonyságot rövid és hosszú távon is vizsgálni kell, figyelembe véve az amortizációs és értékcsökkenési időtartamokat.

Rendszerszintű megközelítés

Az energiahatékonyság elsődlegességének elvének alapján vizsgálni kell a rendszerszintű hatékonyságjavulást. Ez azt jelenti, hogy az elv alkalmazásának középpontjában az energiarendszer optimalizálása és a tiszta energiával kapcsolatos megoldások hatékony integrációja áll. Ehhez átfogóbb megközelítésre van szükség a kínálati oldali erőforrásoknak (fosszilis üzemanyagok, megújuló energiaforrások, infrastruktúra) a keresletoldali erőforrásokhoz (keresletoldali rugalmasság és keresletoldali válasz, egyes megoldások jobb energiahatékonysága, energia-ellátás) képest történő értékelésekor, a fent említettek szerint a költségek és hasznok társadalmi szempontú vizsgálatával. Ez a megközelítés az ENEFIRST-projekt (12) keretében került kidolgozásra. Ez annyit jelent, hogy a teljes energialáncot figyelembe kell venni: a termelést, a szállítást, az elosztást, a fogyasztást és az életciklus végén jelentkező költségeket.

A határozathozatal szintje

A rendszerszemlélet az elvnek az eszközök kialakításával és tervezésével kapcsolatos döntésekre történő alkalmazását jelenti. Ez a megközelítés tovább növelheti az elv összetettségét. A döntéshozatali folyamat alacsonyabb szintjén az elv egyszerűbb alkalmazása is helyénvaló, ha a döntés konkrét eszközök megválasztására vonatkozik. Ebben az összefüggésben a hangsúly az alternatívák energiahatékonyságának (energiateljesítményének) értékelésére helyeződik. E megközelítés középpontjában az energiahatékonyabb termékek és szolgáltatások kiválasztásával a kínálati oldal hatékonyságának javítása vagy az energiakereslet csökkentése, valamint az előrelátó, innovációbarát, erőforrás-hatékony és körforgásos szemléletű döntések támogatása áll. Más megfogalmazásban: az elvnek a leghatékonyabb alternatívákba történő befektetéseket kell ösztönöznie.

Eltérő hatású ösztönzők

A szélesebb körű társadalmi hasznokat és az energiarendszer hatékonyságát nagyobb prioritásként kell kezelni, és ezeket az egyéni befektetőknek is figyelembe kell venniük. Mivel a befektető és a végfelhasználó szempontjából az egyéni hasznok általában felülmúlnák a szélesebb körű hatásokat, ha ezek árazása nem megfelelő, célzott intézkedésekre és ösztönzőkre van szükség annak biztosítása érdekében, hogy a rendszerhatékonyságot a különböző döntéshozatali szinteken megfelelően figyelembe vegyék.

Döntés típusa és döntéshozó

Az elv alkalmazásának módja attól függ, hogy azt hol, mikor és kinek kell alkalmaznia. Az elv a tervezési tevékenységekkel, a szakpolitikák kialakításával, a befektetési projektek előkészítésével és finanszírozásával kapcsolatos döntések különböző típusaira vonatkozik. Ezek a döntések nem korlátozódnak az energiaágazatra, de az energiahatékonyság különösen fontos szerepet játszhat az energetikai infrastruktúrával kapcsolatos döntésekben, ahol a keresletoldali megoldások kiegészíthetik vagy helyettesíthetik a kínálati oldali befektetéseket, amikor az egyik megoldás meglévő alternatívákhoz viszonyított általános hatékonysága miatt elsőbbséget élvez, vagy ha új összetevőket lehet bevezetni (pl. a hulladékhőből/hulladékból származó villamos energia visszanyerésére képes kompresszorok). Ezen túlmenően az elv alkalmazásában a különböző döntéshozóknak – az ágazattól és a döntések összefüggéseitől függően – eltérő szerepe lenne.

Támogatható fellépések

Az elv célja, hogy a keresleti és a kínálati oldalon az energiahatékonysági intézkedések széles spektruma képezze mérlegelés tárgyát. Bár a keresletoldali megoldások kulcsfontosságúak az energiaszükséglet csökkentéséhez vagy jobb felhasználásához, az energetikai infrastruktúra vagy az energiafelhasználó berendezések telepítésekor meg kell vizsgálni azokat a technológiákat és működési módokat is, amelyek energiamegtakarításhoz vezethetnek (13).

Támogató feltételek

Míg az elv alkalmazása konkrét elemek mérlegeléséből áll, az elv mögött meghúzódó fő cél az energiahatékonysági megoldások végrehajtása minden olyan esetben, amikor azokat határozzák meg a megfelelő megoldásként. Ez azzal jár, hogy az energiahatékonyság elsődlegessége elvének a szakpolitikai döntéshozatalba történő beépítésének az energiahatékonysági megoldások életképességét és végrehajtását gátló szabályozási és nem szabályozási akadályok felszámolásához is el kell vezetnie. Emellett ahhoz, hogy valamennyi energiahatékony lehetőséget figyelembe lehessen venni, a különböző szereplőknek megfelelő szintű információkkal kell rendelkezniük a különböző megoldások energiamegtakarításáról, valamint a társadalmi, környezeti és gazdasági hatásaik, költségeik és hasznuk felmérésének módjairól. Figyelembe kell venni az éghajlatváltozásnak az energiarendszerre – többek között magukra az energiahatékonysági megoldásokra – gyakorolt jövőbeli hatásait is. Ezen túlmenően az energiamegtakarítás szélesebb körű előnyeinek jellege miatt – amelyek nagyobbak lehetnek a társadalom, mint a befektetők számára – egyedi ösztönzőkre vagy követelményekre lehet szükség az energiahatékony magatartásformák és befektetések ösztönzéséhez.

3.2. Megteendő lépések

A fentieknek megfelelően az elv alkalmazása során meghozandó intézkedések nagyban függnek a döntéshozatali folyamat szakaszától és a döntéshozó típusától. Az alábbi mátrix (lásd: 1. táblázat) az energiahatékonyság elsődlegessége elvének a döntéshozatali folyamatban való alkalmazásával kapcsolatos különböző lépéseket különböző szakaszokkal és a döntéshozók különböző típusaival társítja (14).

1. táblázat

Az energiahatékonyság elsődlegességének elvéhez kapcsolódó különböző döntéshozók intézkedései a döntéshozatali folyamatban.

Szakasz Szakpolitikai döntéshozók Szabályozó hatóságok Piaci szereplők Kezdet — Szakpolitikai célok meghatározása — A szabályozási keret meghatározása/frissítése — A szakpolitikai hatások és alternatívák elemzése — Az energiahatékonyságra vagy a keresletoldali válaszra vonatkozó piacra lépési szabályok meghatározása — Az üzleti/projektcélok szakpolitikai céloknak és piacra lépési szabályoknak való megfelelésének ellenőrzése — Üzleti/projektcél meghatározása Előkészítés — A költség-haszon elemzés módszerének elvi meghatározása — A költség-haszon elemzés módszerének meghatározása a konkrét alkalmazáshoz — Információgyűjtés — Előrejelzett energiaszolgáltatási igény — Az egyéb költségek és kockázatok azonosítása — Módszeres értékelés az energiahatékonyság elsődlegességének elve alapján Validálás — Végrehajtási terv ellenőrzése, és adott esetben jóváhagyása — Javaslattétel a végrehajtási tervre Végrehajtás — A terv végrehajtása, pl. a kialakított szolgáltatás nyújtása, energiahatékonysági technológiák alkalmazása, befektetési döntések meghozatala stb.

Forrás: Az Ecorys-tanulmány

E mátrix alapján döntési fa formájában kidolgoztak egy döntéshozatali eszközt, amely az egyes lépésekhez iránymutató kérdéseket tartalmaz. Az eszköz betekintést nyújt a különböző lépésekbe azáltal, hogy több iránymutató kérdést határoz meg, amelyek az energiahatékonyság elsődlegessége elvének alkalmazása során megvizsgálandó kérdésekre mutatnak rá. Az eszköz alkalmazhatóságának jobb illusztrálása érdekében a tanulmány négy valós életből vett példát is ismertetett (lásd a 4. szakaszt).

A döntéshozatali folyamat fenti vázlatos ábrázolásában a különböző szereplők eltérő szerepet töltenek be. Az energiahatékonyság elsődlegessége elvének a tanulmányban elemzett legtöbb szakpolitikai területe és alkalmazása a piaci szereplőket tünteti fel a tervek vagy befektetési döntések előkészítésében részt vevő szereplőként, ezért ez az intézkedési ütemterv megfelelő az említett szakpolitikai területek és alkalmazások tekintetében. Vannak azonban más területek is, amelyeken a fő szereplők a szakpolitikai döntéshozók (pl. a nemzeti energia- és klímatervek és más szakpolitikai döntések kidolgozása) vagy a szabályozók (pl. a hálózatbővítési tervre vonatkozó [jóváhagyó] előrejelzések vagy forgatókönyvek), legalábbis a végrehajtási szakasz módszeres értékelésében. Ez azt jelenti, hogy az energiahatékonyság elsődlegességének elve különböző szereplők általi alkalmazásának módja nagymértékben függ a kontextustól. Bár néhány lépés minden helyzetre vonatkozik, egyes lépések ágazatspecifikusak lehetnek, és a döntés típusától, a szakpolitikai területtől vagy az érintett szereplőktől függően különböző intézkedéseket vonhatnak maguk után. Egyes esetekben csak egyfajta döntéshozó vehet részt.

Az ágazattól és a döntés típusától (szakpolitika, tervezés vagy befektetés) függetlenül az elv alkalmazására vonatkozó általános megközelítés változatlan maradna, de a különböző típusú szereplőknek különböző lépéseket kellene követniük.

A szakpolitikai döntéshozóknak és a szabályozóknak különleges szerepet kell betölteniük az elv alkalmazásának támogatásában, a megfelelő szabályok meghatározásában (a kezdeti szakaszban) és alkalmazásuk validálásában. Ők lehetnek az elvet közvetlenül alkalmazó szereplők is, az előkészítési és végrehajtási szakaszban meghatározott lépéseket követve. A szakpolitikai döntéshozóknak például az energiahatékonyság elsődlegességének elvét kell alkalmazniuk a stratégiai tervezés előkészítésekor vagy a szakpolitikai célok meghatározásakor. A szabályozóknak alkalmazniuk kellene az elvet az energiarendszert érintő vagy az energiafogyasztásra hatást gyakorló szabályok és szabályozások – különösen a piactervezési szabályok – meghatározásakor. A legtöbb esetben azonban a döntések előkészítése és végrehajtása a piaci szereplők szintjén történne.

Mivel ezek az iránymutatások elsősorban a szakpolitikai döntéshozóknak és a szabályozóknak szólnak, a hangsúly inkább az elv alkalmazásának általános és egyetemes szempontjain van. E célból az alábbi szakaszokban a tanulmányban meghatározott szakaszok és lépések alapján a szakpolitikai döntéshozók és a szabályozók által mérlegelendő konkrétabb intézkedések kerülnek meghatározásra és kifejtésre, főként a kezdeti szakaszra vonatkozóan, amelyben meg kell határozni a megfelelő keretfeltételeket, valamint a szabályozók számára az előkészítési és validálási szakaszra vonatkozóan, mivel ezeket az intézkedéseket a szakpolitikai döntéshozók is megtehetik. Külön figyelmet kapnak a nyomon követéshez és a jelentéstételhez kapcsolódó intézkedések, a meghozott döntések és választások nyomon követéseként.

A döntéshozatali folyamat előkészítési és végrehajtási szakaszának lépései szintén nagymértékben függnek a kontextustól. Meg lehet jelölni néhány konkrétabb intézkedést, és meg lehet határozni, hogy melyek az azok megfelelő végrehajtásához szükséges követelmények. E dokumentum hatályán kívül esik azonban annak részletesebb kifejtése, hogy ezeket a tevékenységeket miként kell végrehajtani. Ezeket az intézkedéseket általában különböző feltételek mellett működő piaci szereplők fogják végrehajtani, és részletes ágazati kézikönyvekre lesz szükség az összes sajátosság kezeléséhez. Az alábbi táblázat áttekintést nyújt az előkészítési és végrehajtási szakasz különböző lépéseivel kapcsolatos intézkedésekről és azok előfeltételeiről. A tanulmányban szereplő, a 4. szakaszban ismertetett valós életből vett példák konkrét intézkedéseket határoznak meg az érintett szereplők számára, a kiválasztott ágazaton belüli konkrét döntésekkel összefüggésben. A szakpolitikai döntéshozók szemszögéből az energiahatékonyság elsődlegessége elvének az előkészítési és végrehajtási szakaszba való megfelelő beépítését megfelelő hatásvizsgálattal kell biztosítani.

2. táblázat

Az energiahatékonyság elsődlegességének elve végrehajtók általi alkalmazásának lépései, intézkedései és előfeltételei

Lépés Intézkedés Előfeltételek Üzleti/projektcél meghatározása — Az energiahatékonyság figyelembevétele a megoldás részeként — Az információk elérhetősége — A know-how-hoz való hozzáférés A költség-haszon elemzés módszerének meghatározása — Az energiahatékonyság szélesebb körű előnyeinek mérlegelése és számszerűsítésük — Kritériumok meghatározása a megfelelő megoldás kiválasztásához — Választható szabványosított módszer — Az adatok rendelkezésre állása — Az eszközök/modellek rendelkezésre állása Adatgyűjtés — Piacelemzés — Innovatív megoldások elemzése — A szakpolitika fejlesztésének mérlegelése — A költség-haszon elemzéshez szükséges minőségi adatok beszerzése — A befektetési igények és a befektetések megtérülésének felmérése — Az információk elérhetősége — Az adatok rendelkezésre állása — Szakértelem Előrejelzett energiaszolgáltatási igény — A jövőbeli energiaigény figyelembevétele — Az alternatív megoldások energiafogyasztásra és adott esetben terhelésre gyakorolt hatásainak értékelése — Lebontott energiafogyasztási adatok rendelkezésre állása — Nemzeti/regionális előrejelzések — Stabil szakpolitikai keret Az egyéb költségek és kockázatok azonosítása — A végrehajtási tényezők hatásainak figyelembevétele — Az üzemanyag- és energiaárak változásainak figyelembevétele — Makrogazdasági fejlemények figyelembevétele — A megtérülési idők és a jövőbeni pénzáramok figyelembevétele — Az adatok rendelkezésre állása: — Egyértelmű szakpolitikai célkitűzések — A múltbeli tapasztalatok rendelkezésre állása — Kockázatcsökkentési megoldások rendelkezésre állása (pl. energetikai szolgáltató vállalkozások) Alternatívák értékelése — A költség-haszon elemzés végrehajtása (a hatások pénzben kifejezése) — A költséghatékonyság értékelése — A megoldások időtállóságának ellenőrzése — Az állami támogatás és a rendelkezésre álló finanszírozás mérlegelése — A rendelkezésre álló adatokhoz és eszközökhöz/modellekhez való hozzáférés és használatuk egyszerűsége — Megfelelő szakértelem — Finanszírozási rendszerek és energiahatékonysági projektek támogatása Végrehajtás — Megfelelő források és know-how elkülönítése — Támogatási eszközök igénybevétele — A megfelelő használat biztosítása — A szakértelem és a források rendelkezésre állása (munkaerő és finanszírozás) — A támogatási rendszerekhez való könnyű hozzáférés — Visszacsatolási mechanizmusok, végrehajtó és használó között Nyomon követés és értékelés — Adatgyűjtés — A végrehajtás ellenőrzése — A hatások és a célok elérésének értékelése — Előre meghatározott mutatók — Adatokhoz való hozzáférés — Az adatelemzési és -feldolgozási eszközök rendelkezésre állása — A források rendelkezésre állása

Forrás: Európai Bizottság

3.3. Kulcsszereplők

Bár az energiahatékonysági megoldásokat az állami szektor, a magánvállalkozások és a fogyasztók is végrehajthatják, az energiahatékonyság elsődlegessége elvének alkalmazása szélesebb körű következményekkel jár azon szakpolitikai döntéshozókra és a szabályozó hatóságokra nézve is, amelyeknek meg kell teremteniük a feltételeket az energiahatékony megoldások különböző kontextusokban való alkalmazhatóságához. Az elv e szereplők általi alkalmazásának eredményeként a piaci szereplőknek és a befektetőknek rendelkezniük kell az energiahatékony megoldások megfelelő értékeléséhez és végrehajtásához szükséges megfelelő eszközökkel és információkkal.

A legfontosabb szereplők tehát a következők:

Politikai döntéshozók

A következők tartoznak ide:

a) az EU rendes jogalkotási eljárásában részt vevő uniós intézmények, azaz az Európai Bizottság, az Európai Parlament, az Európai Unió Tanácsa;

b) kormányok, nemzeti parlamentek és azon közigazgatási szervek, amelyek hatásköre egy tagállam teljes területére kiterjed;

c) regionális, tartományi és helyi kormányzatok, parlamentek és azon közigazgatási egységek, amelyek hatásköre valamely tagállam régióira, tartományaira és településeire terjed ki.

A szakpolitikai döntéshozók számára az energiahatékonyság elsődlegessége elvének alkalmazása a támogathatóságot, a megvalósíthatóságot és az energiahatékonyság támogatását érintő valamennyi szempontra vonatkozik (beleértve az energiatakarékos magatartás ösztönzésére irányuló intézkedéseket is), nem utolsósorban a közfinanszírozáson és a közbeszerzésen keresztül. A keret kialakításával a szakpolitikai döntéshozóknak más szereplőket is az energiahatékony megoldások felé kell irányítaniuk. Ez magában foglalja olyan célkitűzések meghatározását, amelyek nem zárják ki az energiahatékony alternatívákat, a jogi és adminisztratív akadályok felszámolását, valamint a különböző szakpolitikai kezdeményezések, azok energiafogyasztásra gyakorolt hatása és az energiatakarékossági intézkedések lehetséges kompromisszumai megfelelő értékelésének elvégzését, a jövőre nézve is.

A szakpolitikai döntéshozóknak arról is gondoskodniuk kell, hogy ösztönzőket nyújtsanak az energiahatékony megoldásokhoz azon tény kezelésére, hogy az energiahatékonysági intézkedéseket egyéni szempontból nem mindig tekintik optimális költségűnek (pl. a hosszú megtérülési időszakok, a kapcsolódó kockázatok vagy a tudatosság alacsony szintje miatt), viszont társadalmi szempontból ezek a kívánatos megoldások. Mindezen szempontok lefedése érdekében az energiahatékonyságnak szakpolitikai elsőbbséget kell kapnia mind stratégiai, mind operatív szinten, beleértve adott esetben a pénzügyi intézmények bevonását is.

Helyi szinten a hatóságok által hozott döntések általában közelebb állnak a végrehajtáshoz, és közvetlenül befolyásolhatják a megoldás megválasztását. A rendelkezésre álló forrásokból a konkrét kiadásokra vonatkozó döntések, a befektetések lokalizálására vonatkozó döntések lehetővé tétele és a közszolgáltatások nyújtásának tervezése példa arra, ahol az energiahatékonyság elsődlegességének elvét lehetőség szerint figyelembe kell venni. Emellett a helyi önkormányzatoknak hosszú távú tervezési horizontra van szükségük ahhoz, hogy a különböző lehetőségek értékelésekor végrehajtsák az energiahatékonyság elsődlegességének elvét, és a helyi tervezési ciklusokkal összhangban elkerüljék a bizonyos technológiáktól vagy pályáktól való függést.

Szabályozók

Ebbe a csoportba tartoznak a szabályok megállapítására és a megfelelés biztosítására, a piacok működésének felügyeletére és a szabályozott piaci szegmensekben a tarifák ellenőrzésére nemzeti vagy regionális szinten kijelölt állami szabályozó hatóságok vagy ügynökségek. Ide tartoznak különösen az energiaszabályozók és a szabályozói és felügyeleti feladatokat ellátó ügynökségek.

A szabályozóknak meg kell tartaniuk a piacra lépést biztosító és az energiahatékony megoldásokat lehetővé tévő szabályokat. Emellett módszereket és iránymutatást kell nyújtaniuk arra vonatkozóan, hogy a költség-haszon elemzésben miként kell értékelni a különböző alternatívákat, figyelembe véve a szélesebb körű hasznokat, és végül ellenőrizniük kell a végrehajtást annak megállapítása érdekében, hogy a piaci vállalatok által benyújtott projektek jóváhagyása, ellenőrzése vagy nyomon követése során megfelelően alkalmazták-e az energiahatékonyság elsődlegességének elvét. Ez utóbbi tekintetében fontos, hogy megfelelő nyomonkövetési rendelkezéseket és értékeléseket határozzanak meg az energiahatékonyság gyakorlati működésére vonatkozó információk összegyűjtésére.

Piaci szereplők

Ebbe a csoportba olyan vállalkozások, lakossági energiaközösségek és befektetők tartoznak, amelyek a tényleges piaci döntésekért felelősek. Ide tartoznak továbbá a közbeszerzési szabályokban meghatározott ajánlatkérő szervek és szervezetek (15) is, amennyiben az áruk vagy szolgáltatások különböző piacokon történő beszerzésével kapcsolatos döntéseik az energiafogyasztást befolyásolják. Az energiahatékonyság elsődlegességének elve vonatkozni fog a nyilvános pályázati kritériumokkal kapcsolatos döntésekre, illetve vásárlásra, lízingre vagy a hatóságok tulajdonában vagy birtokában lévő épületek korszerűsítésére vonatkozó döntésekre.

Az energiaágazaton belül a fő hangsúly nyilvánvalóan azokra az energiapiaci vállalatokra helyeződik, amelyek külön rendeletek hatálya alá tartoznak, különösen az alábbiakra:

a) Energiaszolgáltatók: kereskedelmi villamosenergia-, fűtési vagy hűtési energia- és egyéb nyersanyagtermelők, valamint a fogyasztóknak energiát (pl. villamos energiát, fűtést/hűtést, földgázt) értékesítő jogi személyek;

b) Hálózatüzemeltetők: egy adott területen az elosztó- és átviteli rendszer üzemeltetéséért, karbantartásáért és szükség esetén fejlesztéséért felelős szervezetek, amelyek biztosítják, hogy a rendszer hosszú távon képes legyen kielégíteni a villamos energia, a fűtés, a hűtés és a földgáz iránti keresletet; valamint

c) A keresletoldali szabályozásban részt vevő szolgáltatók: a fogyasztókat az energiahatékonyság javítása, a keresletoldali válasz, valamint a fogyasztók reagálási rugalmasságának növelése terén egyaránt támogató szervezetek, ideértve például a villamosenergia-rendszerben működő közvetítőket.

Az elsősorban nyereségmaximalizálásra törekvő kereskedelmi vállalatokhoz képest a közüzemi társaságok szabályozásban meghatározott célkitűzései eltérőek lehetnek. Előfordulhat, hogy befektetési döntéseikben fenntarthatósági célkitűzéseket kell követniük vagy valamilyen fenntarthatósági kritériumot kell alkalmazniuk. Ilyen helyzetekben az energiahatékonyság elsődlegességének elvét alkalmazni kell majd a projektcélok meghatározása, a költség-haszon elemzés elvégzése, a különböző alternatívák hatásainak értékelése vagy a megfelelő végrehajtási megoldás megtalálása során.

A piaci szereplők csoportjába tartoznak a szabályozott befektetők, valamint az energiahatékonyság elsődlegességének elvét tevékenységeik részeként alkalmazó állami és magán pénzügyi intézmények is. Az energiahatékonyság elsődlegessége elvének támogatnia kell a pénzügyi intézmények tevékenységének eszközeik és pénzügyi portfóliójuk hosszú távú fenntarthatósága felé történő irányítását. Előretekintve az energiahatékonyság elsődlegessége elvének támogatnia kell az innovatív bevételi modellek kidolgozását az energiahatékonyság (például az energiahatékonyság mint szolgáltatás) területén, valamint azokat a feltételeket, amelyek mellett a magánbefektetések kiaknázhatók.

Általánosságban elmondható, hogy vállalati szinten az energiagazdálkodási rendszerek – például az ISO 50001 szabvány – megfelelő alkalmazásuk esetén el kell vezetniük olyan energiahatékony megoldások elfogadásához, amelyek javítják a vállalatok energiahatékonyságát. Az energiaauditok és azok nyomon követése is szükségszerűen nagyobb tudatosságot és energiahatékonyság-javítást eredményez, amennyiben ezek a vállalat üzleti szempontjából költséghatékonyak. Ez nem jelenti azt, hogy az energiahatékonyság elsődlegességének elve teljesen irreleváns. Az energiahatékonyság elsődlegessége elvének alkalmazása segítheti a kereskedelmi vállalatokat az energiahatékony projektek és befektetések azonosításában, a költségek és hasznok – többek között az alkalmazottaik számára jelentkező szélesebb körű hasznok – megfelelő értékelésében, valamint abban, hogy ezeket a projekteket és befektetéseket a megfelelő módon hajtsák végre.

3.4. Szakpolitikai célok meghatározása

Fontos, hogy a célok és célkitűzések ne határozzák meg előre az elérésükhöz használandó megoldásokat, amennyiben ez nem szükséges. Amennyiben az energiahatékonysági intézkedések a megoldás részét képezhetik, a szakpolitikai célkitűzések nem zárhatják ki eleve ezeket az intézkedéseket. Ehhez a célkitűzéseket nem az inputok, hanem az eredmények és a kívánt hatások alapján kell meghatározni. Az egyik nyilvánvaló megközelítés a rendszerteljesítményen alapuló átfogó célkitűzések, nem pedig konkrét megoldásokra vonatkozó célok meghatározása, például a keresletnek megfelelő energiakínálat meghatározása ahelyett, hogy 5 %-kal növelnék a villamosenergia-termelési kapacitást a kereslet várható növekedésének megfelelően. Nyilvánvaló, hogy bizonyos helyzetekben a szakpolitikai céloknak meglehetősen konkrétnak kell lenniük, de ez nem akadályozhatja meg annak számításba vételét, hogy az energiahatékony megoldások miként támogathatók a célok megfelelő meghatározásával. Ezért az energiafogyasztást befolyásoló kezdeményezések esetében már a célkitűzési szakaszban fontos megvizsgálni az energiafogyasztásra gyakorolt hatásokat, valamint az e célok elérését szolgáló különböző megoldások közötti kompromisszumok kérdését.

Ebben az összefüggésben fontos a célkitűzések nyomon követésére szolgáló mutatók és módszertan megfelelő meghatározása. Ha az energiafogyasztás csökkentése hozzájárulhat a kitűzött célok eléréséhez, vagy ha a kitűzött célok elérése hatással lenne az energiafogyasztásra, becslést kell végezni a célkitűzések és az energiafogyasztás várható szintje közötti kapcsolatra. A döntéshozatali folyamat e korai szakaszában az említett becslés nehéznek bizonyulhat, és szükség van némi múltbeli tapasztalatra és bizonyítékra. Ezért az e célkitűzések elérése érdekében hozott intézkedések energiafogyasztásra gyakorolt tényleges hatásainak nyomon követését már a kezdetektől figyelembe kell venni, ideértve a nyomonkövetési és értékelési protokollokat is.

3.5. A szabályozási keret meghatározása

3.5.1. A megfelelő szabályok és jogszabályok meghatározása

Mind az energiahatékonyság elsődlegességének elve, mind az energiahatékony intézkedések megfelelő támogató jogi keretet igényelnek, hogy azok a gyakorlatban végrehajthatók legyenek. A jogszabálynak az energiahatékonyságot lehetséges megoldásként kell meghatároznia, lehetővé kell tennie annak végrehajtását, és biztosítania kell a megfelelő nyomon követést. Szükség esetén rendeznie kell az energiahatékony megoldások előtt álló akadályokat is.

Annak értékeléséhez, hogy az energiahatékonyság elsődlegességének elve alkalmazható-e egy adott szakpolitikai kezdeményezésre, szabályozásra vagy projektre, el lehet végezni egy átvilágítást (három kérdésből álló három) kérdéssor alapján. Az első kérdéssor segít megállapítani, hogy az energiahatékonyság egy előkészületben lévő kezdeményezés vagy projekt hatálya alá tartozik-e. A második kérdéssor segít annak tisztázásában, hogy a gyakorlatban alkalmazható-e az energiahatékonyság, a harmadik kérdéssor pedig abban, hogy megfelelően megvalósítható-e az energiahatékonyság.

A három kérdéssor a következő:

1. Az energiahatékonyság lehetőségként szóba jöhet? — Befolyásolja-e a kezdeményezés az energiafogyasztást, vagy az energiaellátás bővülését eredményezi? — Segítheti-e az energiahatékonyság a kezdeményezés célkitűzéseinek elérését? — Vannak-e olyan energiahatékonysági megoldások, amelyeket a kezdeményezés keretében mérlegelni lehetne? Ezeket a kérdéseket együttesen, egymást követő sorrendben kell megvizsgálni. Ha valamennyi kérdésre IGEN a válasz, akkor meg kell vizsgálni az energiahatékonyság elsődlegessége elvének az alábbi kérdésekkel lefedett további vonatkozásait (akkor is, ha a válaszok nem biztosak). Az első kérdésre adott „NEM” válasz azt jelenti, hogy az energiahatékonyság elsődlegességének elve alkalmazásának nincs helye. A második pontban szereplő kérdésre adott „NEM” válasz azt jelenti, hogy az energiahatékonyság nem lenne megfelelő megközelítés a célkitűzések adott kontextusban történő eléréséhez, és az utolsó kérdésre adott nemleges válasz azt jelezné, hogy e célok elérésére nincs életképes energiahatékony megoldás. A nemleges válasz(ok) azt jelenti(k), hogy a fennmaradó kérdéscsoportot nem kell megvizsgálni.

2. Kivitelezhető-e az energiahatékonysági lehetőség megvalósítása? — Lehetséges-e megfelelő becslést végezni az energiahatékonysági megoldások közvetlen és szélesebb körű előnyeire az energiarendszer vagy az egyes készülékek szintjén? — Vannak-e akadályai a lehetséges energiahatékonysági megoldás végrehajtásának? — Biztosítható-e, hogy az energiahatékonysági megoldások eredményesen elérjék a kezdeményezés célkitűzéseit/azokhoz hozzájáruljanak? Ha bármely kérdésre a válasz nemleges vagy bizonytalan, az energiahatékonyság elsődlegességének elvével összhangban további intézkedésre van szükség a problémák kezeléséhez. Az összes kérdésre adott igenlő válasz azt jelenti, hogy az energiahatékonyság elsődlegességének elve értelmében egy adott összefüggésben az érintett döntéshozóknak képesnek kell lenniük az elv alkalmazására. Mindenesetre a kérdések harmadik csoportját is meg kell vizsgálni.

3. Megfelelően megvalósítható-e az energiahatékonysági lehetőség? — A végrehajtásért felelős szervezetek tudják-e, hogy miként kell értékelni az energiahatékonysági megoldásokat? — Elegendő forrás és információ áll rendelkezésre az energiahatékonysági megoldások végrehajtásához? — Vannak-e olyan mechanizmusok, amelyek lehetővé tennék a végrehajtás validálását és ellenőrzését? Ha bármely kérdésre a válasz „NEM” vagy bizonytalan, további intézkedésre van szükség annak biztosítása érdekében, hogy az elvet a legjobb megoldások megfelelő kiválasztásával lehessen nyomon követni. Az igenlő válaszok megerősítik, hogy az érintett szervezetek számára megfelelő feltételek állnak rendelkezésre az olyan megalapozott döntés meghozatalához, amely a politikai célkitűzések szempontjából optimális lenne az elv tervezett kezdeményezés keretében történő alkalmazása során.

A további intézkedések nem feltétlenül jelentik azt, hogy a jogszabályokba vagy a szabályokba konkrét rendelkezéseket kell belefoglalni. Egyes kérdések a jogi kereten vagy a formai követelményeken kívül is kezelhetők. Fontos azonban, hogy amennyiben az első kérdéssor azt jelzi, hogy az energiahatékonyság a megoldás részét képezheti, a rendelkezéseket a megfelelő módon határozzák meg. A tagállamoknak különösen a következőket kell tenniük:

1. annak kifejezett jelzése, hogy az energiahatékonyság olyan lehetséges megoldás, amelyet meg kell vizsgálni és előnyben kell részesíteni, amennyiben az költséghatékony és megfelel a célnak.

2. Az energiahatékonyság szerepének elismerése más célkitűzések, mint például az üvegházhatásúgáz-kibocsátás csökkentése, a szennyező anyagok és az energiahordozóktól eltérő erőforrások felhasználása, az egészség és a kényelem javítása, valamint az energiaszegénység csökkentése elérésében.

3. Annak biztosítása, hogy a követelmények lehetővé tegyék az energiahatékonyságot az energiaellátás, -szállítás, -elosztás és -fogyasztás, és különösen a keresletoldali megoldások alkalmazása során. A műszaki előírások nem akadályozhatják az energiaintegrációt vagy az energiahatékonyság alkalmazását.

4. Az elérendő konkrét megoldás helyett a teljesítmény meghatározása. A teljesítményalapú szabályozás más alternatívákkal azonos feltételek mellett teheti lehetővé az energiahatékonyságot.

5. A különböző szereplők szerepének és kötelezettségeinek meghatározása az energiahatékonysági megoldások értékelésében és ellenőrzésében.

6. Egyértelmű kritériumok és módszertan biztosítása az energiahatékony megoldások költségeinek és hasznának, valamint az energiafogyasztásra gyakorolt hatások felméréséhez.

7. Hivatkozás az energiahatékonyság meglévő energiamegtakarítási potenciáljának, költségeinek és hasznának értékeléséhez felhasznált információkra és adatokra.

8. Annak biztosítása, hogy az energiahatékonyság támogatható és akár előnyben részesítendő legyen az állami támogatás és finanszírozás vonatkozásában.

9. Be kell építeni az energiafogyasztásra gyakorolt hatások nyomon követését és az energiahatékony megoldások egyéb hatásainak ellenőrzését.

A szabályokhoz és követelményekhez kapcsolódó kulcsfontosságú szempont a lehetséges energiahatékonysági intézkedésekkel, azok költségeivel és előnyeivel, valamint optimális végrehajtásuk módjával kapcsolatos tudatosság növelése. Szükség lehet arra is, hogy jogi rendelkezések rendezzék az energiahatékonyság elsődlegességének elvet és a konkrét energiahatékonysági megoldások alkalmazásának akadályait. Ez az akadályok megfelelő azonosítását igényli.

3.5.2. Az energiahatékonyság elsődlegességének elve akadályainak azonosítása

Annak eldöntésekor, hogy egy energiahatékony megoldás életképes megoldás-e a kitűzött célok elérésére, a kiindulópont különösen annak megállapítása, hogy vannak-e olyan energiahatékonysági intézkedések, amelyek az energiarendszer kínálati oldali bővítésének alternatívái lehetnek, vagy amelyek csökkenthetik az energiakeresletet a végfelhasználói ágazatokban. Annak ismerete, hogy mit lehet tenni, lehetővé teszi az energiahatékony intézkedések későbbi elemzését és más alternatívákkal való összehasonlítását.

Az energiahatékony megoldásoknak az energiahatékonyság elsődlegességének elvével összhangban történő előzetes azonosítása és későbbi kiválasztása azonban különféle akadályba ütközik. Az ENEFIRST-projekt (16) egyik munkaterületén ezeket a lehetséges akadályokat azonosította és a következő kategóriákba osztotta fel:

— szakpolitikai akadályok – bizonyos megoldások iránti elfogultsághoz vagy a korábban elfogadott megközelítés folytatásához kapcsolódóan,

— szabályozási akadályok – amennyiben a hatályos szabályozás akadályozza az energiahatékony megoldások megválasztását,

— a szakpolitikák közötti kölcsönhatás akadályai (pl. egymásnak ellentmondó célkitűzések vagy prioritások) – ahhoz a tényhez kapcsolódóan, hogy a döntéshozók hajlamosak konkrét szakpolitikai területeikre koncentrálni, és átfedések lehetnek az energiahatékonysági intézkedésekkel,

— pénzügyi akadályok – elégtelen finanszírozás vagy pénzügyi támogatás az energiahatékony megoldásokhoz, amelyek kapcsolódhatnak azok felmérési és értékelési módjához,

— műszaki akadályok – az energiahatékony megoldást felmérése vagy egy életképes lehetőségbe integrálása technikai értelemben nehezebb lehet,

— információs akadályok – az energiahatékonysági megoldások előnyeinek megfelelő azonosításához és becsléséhez szükséges információk és adatok hiánya,

— kulturális és magatartási akadályok – a mérlegelt lehetőségek körét korlátoz magatartás és szokások,

— kommunikációs/tudatossági akadályok – az energiahatékonysági lehetőségekkel kapcsolatos ismeretek hiánya,

— szakértelem hiánya – elégtelen ismeretek az energiahatékonysági megoldások/technológiák megvalósításának módjáról, valamint bizonyos megoldások előnyben részesítése, kizárva az energiahatékonysági lehetőségeket,

— a kínálati oldalon érdekelt felek politikai vagy döntéshozatali súlyához kapcsolódó, befolyásolási elfogultság – a szakpolitikai döntéshozókat a kínálati oldal érdekelt felei befolyásolják,

— az ellátási lánc akadályai – az energiapiacokat kínálati oldali szempontból alakították ki, így az energiahatékonyság zavart okozhat a jelenlegi rendszerben.

Az akadályok egyes szakpolitikai területeken eltérőek lehetnek, és az ENEFIRST-jelentés részletesen kifejti azokat.

A fent felsorolt akadályok a szakpolitikai döntéshozatal szempontjából a legrelevánsabbak, ezért azokat a megfelelő szakpolitikai keret meghatározásakor figyelembe kell venni. Ezek az akadályok azonban hatással lehetnek az egyes befektetési projektek tervezésére és szemléletére is. Ezenkívül az energiahatékonysági intézkedés típusától és alkalmazási körétől függően további konkrét vagy helyi akadályok is fennállhatnak.

Végezetül, az akadályok némelyike kapcsolódhat a hatóságok által az energiahatékonyságra fordított forrásokhoz. Az energiahatékonysági megoldások és technológiák támogatására, értékelésére és előmozdítására fordított elégtelen adminisztratív források és pénzeszközök gyakran akadályozzák az energiahatékonyság elsődlegessége elvének szélesebb körű alkalmazását. Ezért a szakpolitikai döntéshozók egyik fontos szerepe az energiahatékonysággal kapcsolatos szükséges adminisztratív kapacitás és szakértelem kiépítése, valamint annak biztosítása, hogy elegendő pénzügyi forrás álljon a közigazgatási szervek rendelkezésére ahhoz, hogy segítsék a piaci szereplőket és a fogyasztókat az energiahatékony megoldások végrehajtásában és a szakpolitikai hatások nyomon követésében.

3.5.3. Az elv beépítése a szakpolitikába és a jogi keretbe

Az energiahatékonyság elsődlegességének elve támogató keretrendszerének egyik megfontolása az ezen iránymutatásban foglalt ajánlások érvényre juttatási módjával kapcsolatos.

A konkrét akadályok kezelése, az energiahatékony megoldásokra vonatkozó követelmények meghatározása vagy konkrét ösztönzők meghatározása az energiahatékonysági szakpolitika részét képezi. Fontos, hogy a két szempont elkülönüljön egymástól. Az energiahatékonysági szakpolitika konkrét intézkedéseket és célkitűzéseket határoz meg az energiahatékonyság, valamint a támogató és elősegítő feltételek tekintetében. Az energiahatékonyság elsődlegességének elve az energiafogyasztást és az energiaellátást érintő döntések meghozatalakor az energiahatékony alternatívák mérlegeléséről és elemzéséről szól. Az elv alkalmazásának olyan konkrét intézkedésekhez is el kell vezetnie, amelyek lehetővé teszik az energiahatékonysági megoldások elemzését és végrehajtását. Ezeknek az intézkedéseknek a formáját általában energiahatékonysági szakpolitikai intézkedések határozzák meg. Következésképpen ezen intézkedések jogi formája túlmutat az elv megvitatásán, és inkább az energiapolitika fejlesztésének részét képezi. Például az energiahatékonyság ösztönzése és a fent említett akadályok leküzdése érdekében az energiahatékonysági megoldásokra irányuló közvetlen ösztönzés konkrét energiahatékonysági célkitűzések formáját öltheti. Egy másik lehetőség az energiaszolgáltatókra vonatkozó kötelező energiamegtakarítási kötelezettségek előírása, amelyek arra kötelezik a szolgáltatókat, hogy csökkentsék fogyasztóik energiafelhasználását (17).

Az energiahatékony megoldások használatára vonatkozó minden kötelező célkitűzés és előíró jellegű követelmény beteljesíti az energiahatékonyság elsődlegességének elve célkitűzéseit. Az ilyen követelmények formája, szigora vagy az általuk előírt kötelezettség azonban az energiával kapcsolatos szakpolitika részének tekintendő. Az energiahatékonyság elsődlegességének elve szempontjából fontos különböző szempontok vizsgálata és rendezése.

3.5.4. Az energiahatékonyság elsődlegessége elvének ösztönzése

A legtöbb esetben az energiahatékonysági intézkedéseket kell előnyben részesíteni, amennyiben a szélesebb körű hasznok megfelelő figyelembevételekor azokat költséghatékony megoldásként azonosítják. A hasznok azonban nem mindig annál a szereplőnél jelentkeznek, akinek a befektetési döntést meg kell hoznia. Az energiahatékonyság szélesebb körű előnyei inkább a társadalomra (pl. tiszta levegő), mintsem a döntést hozó befektetőre vonatkoztathatók. Hasonlóképpen, az energiamegtakarításból profitálhat a végfelhasználó, de ezek a hasznok kis jelentőséggel bírhatnak az eszköz tulajdonosa számára (pl. a bérelt ingatlanokra vonatkozó megosztott ösztönzők).

Továbbá – különösen a közművek esetében – az energiahatékonyság nem jelent nyilvánvaló utat, mivel amikor a fogyasztók energiát takarítanak meg, a közmű árujából kevesebbet értékesít. Ezért fontos a magasabb energiaértékesítést előnyben részesítő energiaipari modellek olyan üzleti modellekkel való felváltása, amelyek díjazzák az energetikai szolgáltatásokat vagy egy bizonyos szintű kényelem elérését, például az „energiahatékonyság mint szolgáltatás” modelljét. Egy másik visszatartó erő az, hogy az energiahatékony berendezések vásárlása vagy az épületkorszerűsítések viszonylag magas induló költségeket igényelnek, míg a megtérülési időszakok hosszúak lehetnek.

Emiatt az energiahatékonyság lehetővé tétele gyakran nem elegendő, és közvetlen vagy közvetett ösztönzőkre van szükség ahhoz, hogy a döntéshozatal során figyelembe vegyék az energiahatékonysági intézkedések szélesebb körű társadalmi előnyeit. Az ösztönzőknek különösen azt kell biztosítaniuk, hogy az egyének döntéseit oly módon befolyásolják, hogy azok a rendszer egészének javát szolgálják.

3.5.5. Finanszírozás és pénzügyi támogatás

Az energiahatékonyságot szolgáló külön eszköz megvalósításának támogatása

Fontos, hogy a célzott finanszírozás az energiahatékonyság támogatására irányuljon. Ennek elő kell mozdítania az energiahatékonysági projekteket, és egyértelműséget kell biztosítania a befektetők számára a rendelkezésre álló pénzügyi támogatást illetően. Bár az energiahatékonyság különböző finanszírozási programok keretében támogatható, jelenleg korlátozottak az energiahatékonysági projektekre elkülönített állami finanszírozási rendszerek.

Egy célzott energiahatékonysági alap vagy rendszer létrehozása erősebb ösztönzőket biztosíthat az energiahatékonysági befektetések számára. Egy ilyen alap segít egy olyan példaértékű keret létrehozásában, amely lehetővé teszi az energiahatékonyság elsődlegessége elvének teljes körű alkalmazását. A finanszírozási támogatást a tanácsadási szolgáltatásokkal ötvöző csomagmegoldásoknak jellemzően magasabb a felhasználási aránya, és nagyobb a tőkeáttétele (18).

Az energiahatékonyság elsődlegessége elvének alkalmazása az uniós finanszírozási eszközök valamennyi releváns területére.

A pénzügyi támogatásra vonatkozó támogathatósági kritériumok energiahatékonysági célok és referenciaértékek meghatározásával történő meghatározása az energiahatékony projekteket fogja előnyben részesíteni. Amennyiben az lehetséges, az uniós alapok megállapíthatnak (ágazat- vagy technológiaspecifikus) energiafelhasználási vagy hatékonyságjavítási küszöbértékeket a rendelkezésre álló legjobb technológiák alapján.

A kohéziós politikai alapokkal összefüggésben az irányító hatóságoknak biztosítaniuk kell, hogy a programok prioritásaikban és célkitűzéseikben konkrétan hivatkozzanak az energiahatékonyság elsődlegessége elvének előmozdítására (19), és azt megfelelően megjelenítsék a támogathatósági kritériumokban, például azáltal, hogy nagyobb költségfedezetet biztosítanak az energiahatékonyság elsődlegessége elvének megfelelő projektek számára. Az Interreg programoknak ezeket az intézkedéseket határokon átnyúló vagy transznacionális összefüggésben kell figyelembe venniük.

Ezen túlmenően az irányító hatóságoknak figyelembe kell venniük az energiahatékonyságot az intézkedések kiválasztási kritériumainak meghatározásakor azokban az ágazatokban, ahol az energiahatékonyság elsődlegességének elve végrehajtható (lásd a 4.2. szakaszt), annak érdekében, hogy az elvet alkalmazó projektek elsőbbséget kapjanak.

Az irányító hatóságok fontolóra vehetik a támogatási intenzitás módosítását is annak érdekében, hogy az energiahatékonyság területén megvalósított vagy az energiahatékonyság elsődlegességének elvét alkalmazó projektek kedvezményes állami támogatásban részesülhessenek (bónusz).

Az InvestEU keretében a végrehajtó partnerek pályázati anyagukba vegyenek fel egy energiahatékonysági szakaszt, amely a projektek értékelése során önálló átvilágítási elemet fog képezni. Ez a szakasz a fenntartható infrastruktúra kereten (SIW) túlmutató minden projektre vonatkozna.

Az energiahatékonysággal kapcsolatos kiválasztási kritériumok mérlegelésére vonatkozó ajánlást kiterjesztésre kerül a pályázati felhívások által működtetett európai, nemzeti vagy regionális programokra is.

Ha a hatóságok és az uniós alapok végrehajtó partnerei olyan intézkedéseket dolgoznak ki és hajtanak végre, amelyek elsődleges célja az energiahatékonyság, szorgalmazott annak megalapozott indokolása, hogy az energiahatékonyság mennyire tölt be központi szerepet a projektben/programban/intézkedésben, és hogy a „zöldrefestés” veszélye esetükben nem áll fenn.

Technikai segítségnyújtás az energiahatékonyság elsődlegességének elvét alkalmazó alapkezelők és projektgazdák támogatása érdekében

Az energiahatékonyságra jelenleg rendelkezésre álló forrásokon felül a kockázatérzékelés kezelése, az összevonás megkönnyítése és a projektfejlesztés támogatása tovább ösztönözné az energiahatékony megoldásokat. Bár ezek az intézkedések már az energiafinanszírozási szakpolitikák részét képezik, a döntéshozóknak elő kell mozdítaniuk a pályázók és az alapkezelők rendelkezésére álló eszközöket.

Az Európai Bizottság tanácsadási szolgáltatásokat nyújthat az irányító hatóságoknak, hogy segítse azokat az energiahatékonyság elsődlegessége elvének programjaikban történő gyakorlati megvalósításában, különösen a technikai támogatási eszközön keresztül (20).

Célzott tanácsadási szolgáltatásokat lehetne biztosítani az uniós programok előnyeit élvező pénzügyi intézmények számára, hogy az energiahatékonyság elsődlegességének elvét az értékelési szakaszban (átvilágítás) és a végrehajtási szakaszban (projektfejlesztés) egyaránt megjelenítsék. Az Európai Bizottság dolgozik ilyen speciális tanácsadási termékek kidolgozásán az Európai Beruházás Bank és más lehetséges végrehajtó partnerek (nemzeti fejlesztési bankok, EBRD stb.) sikeres tapasztalatai alapján.

Azok a projektgazdák, akik energiahatékonysági befektetéseket kívánnak végrehajtani vagy be kívánják építeni az energiahatékonyság elsődlegességének elvét, eseti technikai segítséget kaphatnak az uniós tanácsadó platformtól, az ELENA-tól, adott esetben a kohéziós politikai programoktól, valamint egyéb projektfejlesztési támogatástól a LIFE tiszta energiára való átállás programja keretében. Egyes esetekben az energiaaudit költségei (részben) elszámolhatók lehetnek uniós támogatás terhére.

A technikai segítségnyújtás segíteni fogja az irányító hatóságokat, a pénzügyi intézményeket és a projektgazdákat abban, hogy megfelelő mutatókat és módszertanokat alkalmazzanak az energiamegtakarítás mérésére, és kiterjedhet a nyomonkövetési követelmények egy részére, például a szóban forgó eszközök energiaauditjára.

Az energiahatékonyság elsődlegessége elvének megjelenítése az állami támogatásokról szóló iránymutatásban

Az energiahatékonysággal egyaránt foglalkoznak az energetikai és a környezetvédelmi állami támogatásokra vonatkozó iránymutatások, valamint az általános csoportmentességi rendeletek, amelyek felülvizsgálata jelenleg folyik (21). Ez olyan operatív programok esetében jut jelentőséghez, amelyek – a megosztott irányítás következtében – alapértelmezetten nem minősülnek kivételnek az állami támogatás vonatkozásában. Ez vonatkozhat a Helyreállítási és Rezilienciaépítési Eszköz keretében finanszírozott projektekre is.

3.5.6. Tájékoztatás

Az energiamegtakarítási potenciálra, annak lehetséges előnyeire és értékelésére vonatkozó ismeretek hiánya az energiahatékonyság elsődlegességének elve alkalmazásának egyik akadálya. Ha az elegendő információ hiánya szokásokkal és korábbi preferenciákkal párosul, akkor nem elegendő csak az információk hozzáférhetővé tétele. Az energiahatékonyság negatív megítélésének megváltoztatásához ismétlődő oktatási és tájékoztató kampányokra van szükség, mivel az energiamegtakarításhoz sok erőfeszítésre és pénzre van szükség, a csökkent teljesítmény árán is. Ehelyett fontos, hogy az energiahatékonyság a kényelem, a teljesítmény és a minőség javulásához társuljon. Emellett tudatosítani kell a különböző ágazatokban rejlő lehetőségeket és az energiahatékonyság szélesebb körű hatásaira vonatkozó ismereteket. Ennek része az energiahatékonyságba való befektetés megválasztásának egyszerűsítése, amelynek keretében a befektetésre vonatkozó döntés meghozatalakor a polgárokat tájékoztatják a kognitív elfogultság negatív hatását csökkentő információkról, például a jövőbeli költségmegtakarításokról, valamint a környezeti és társadalmi hasznokról való tájékoztatás révén (22). Ezért a hatékony tájékoztató kampányoknak foglalkozniuk kell az energiával kapcsolatos döntéseket befolyásoló háttérismeretekkel, preferenciákkal és kognitív előítéletekkel (23).

Továbbá nem állnak rendelkezésre megfelelő adatok és módszerek az energiahatékonyság javítása szélesebb körű előnyeinek értékeléséhez. Ez behatárolja e hasznok számszerűsítésének és a megfelelő költség-haszon elemzés biztosításának lehetőségét. Helyi szinten a városok, települések és általában a helyi közösségek vannak a legjobb helyzetben ahhoz, hogy energiahatékonysági intézkedéseket hajtsanak végre, szorosan együttműködve a polgárokkal, a fogyasztókkal és az energiaközösségekkel. Az adatok hiánya és a gyakran korlátozott pénzügyi, műszaki és készségfejlesztési kapacitás azonban meggátolja a városokat, településeket és helyi közösségeket abban, hogy megalapozott fűtési és/vagy energiahatékonysági terveket dolgozzanak ki, és hogy az energiahatékonyságot figyelembe vegyék a területfejlesztés és a fejlesztési tervezés során. Ebben az összefüggésben nemcsak az érintett adatok rendelkezésre bocsátására van szükség, hanem annak biztosítására is, hogy a felhasználók képesek legyenek elemezni a rendelkezésre álló információkat és adatokat. A kapacitásépítés ezért olyan alapvető terület, amellyel foglalkozni kell.

Az energiahatékonyság elsődlegességének elvével összefüggésben azt is fontos biztosítani, hogy a tájékoztatás a megfelelő időpontban és a megfelelő formában történjen. Az energiahatékonysági lehetőségekről és azok potenciális előnyeiről egyértelműen tájékoztatni kell a hatóságokat és a piaci szereplőket, hogy tervezési vagy befektetési döntéseik során könnyebben választhassanak egy adott lehetőséget. Nem biztos, hogy az adatok vagy iránymutatások egyszerű közzététele elég. Az energiahatékony megoldásokra vonatkozó információknak relevánsnak kell lenniük, és azokat a konkrét körülményekhez kell igazítani ahhoz, hogy pozitívan és megfelelően befolyásolják a döntéshozatali folyamatot. Szükséges azok aktív népszerűsítése is.

Emellett az információk bemutatásának és terjesztésének módja nagyban befolyásolja a döntéshozatali folyamatot. Amint megvan az alapvető tudatosság, a kommunikációt a célközönséghez és a sajátos környezethez is hozzá kell igazítani, hogy az könnyen érthető legyen. A szolgáltatott információknak elő kell segíteniük a bizonyítékokon és az átláthatóságon alapuló tudatos döntéshozatalt. A befektetők döntéshozatali folyamata magában foglalja a különböző megoldások előnyeinek és hátrányainak elemzését, így az egyoldalú üzenetek elégtelennek bizonyulhatnak. A kétoldalú kommunikáció meggyőzőbb lehet, mivel foglalkozni tud a döntéshozatalt megelőző elemzésben felvetett kérdésekkel.

Ebben az összefüggésben fontos, hogy egy adott intézkedés, technológia vagy megoldás várható energiamegtakarítását a végrehajtás és felhasználás módjára vonatkozó információkkal együtt mutassák be. Érdemes rámutatni a lehetséges bumeránghatásokra is, azaz a várható energiamegtakarításnak az energiahatékonysági intézkedéseket követő energiafogyasztás növekedése miatti lehetséges csökkenésére. Mivel az energiahatékonysági intézkedések „túlértékesítése” kontraproduktív lehet, alapvető fontosságú, hogy végrehajtásuk előtt megfelelően értékeljék azokat. Ha az értékelés nem felel meg a megadott információk nyomán megfogalmazott elvárásoknak, ez visszatarthatja a döntéshozókat az energiahatékony megoldásoktól.

Ami a finanszírozással kapcsolatos információkat illeti, fontos, hogy a pénzügyi intézmények ismerjék az energiahatékonysági befektetések valós kockázatait és előnyeit. Az egyik megfontolandó fontos eszköz az európai energiahatékonyság-kockázatmentesítő platform (DEEP) adatbázisa, amely az uniós, nemzeti és helyi közfinanszírozással támogatott energiahatékonysági projektek energia- és pénzügyi teljesítményére vonatkozó adatokat tartalmaz. A hatóságok, a projektgazdák és a pénzügyi intézmények körében továbbra is erőteljesen szorgalmazni kell, hogy töltsék fel ezt az adatbázist az energiahatékonysági potenciálra vonatkozó információk további bővítése és bővítése érdekében. A piaci bizonyítékok és a befektetési eredmények szélesebb körű rendelkezésre állása hozzá fog járulni az energiahatékonyság kockázatának csökkentéséhez és elő fogja segíteni az energiahatékonysági befektetések fellendülését.

3.5.7. A közszféra vezető szerepe

Az energiahatékonyság elsőbbségének biztosítása a hatóságokat jó példa mutatására is kötelezi. Még ha az általános hatás abszolút értelemben nem is jelentős, a közintézmények fontos szerepet kapnak az energiahatékony magatartás, termékek és szolgáltatások előmozdításában. Az is létfontosságú, hogy a közszférában az energiahatékonyság elsőbbségét a közpénzek fenntartható és hatékony kezelésének példájaként mutassák be. Az energiahatékonysági megoldások kiválasztása és a megújuló energiaforrásokkal való kombinálása szintén szolgálhatna demonstrációs projektként és a kívánatos megközelítések népszerűsítéseként.

A közszféra számos módon mutathat jó példát, különösen a következők révén:

a) Konkrét célkitűzések meghatározása a középületekre vonatkozóan az energiahatékonyság vagy a korszerűsítési arányok tekintetében. Az energiahatékonysági irányelv 5. és 6. cikke példa erre az uniós szintű megközelítésre, de ez nemzeti szinten megerősíthető. A középületeknek jó példával kell elöl járniuk azáltal, hogy különböző energiahatékonysági megoldásokat alkalmaznak, azok megvalósíthatóságának és előnyeinek bizonyítására. Az új épületeknek a lehető legjobb energiahatékonysággal kell összekapcsolniuk a funkcionalitást, a tervezést és a fenntarthatóságot, a befogadást és az esztétikát az új európai Bauhaus programmal (24) összhangban, és lehetőség szerint meg kell haladniuk az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 9. cikkében meghatározott, a közel nulla energiaigényű épületekre vonatkozó, kötelező követelményeket. A középületekre vonatkozó ambiciózus célkitűzéseket a kommunikációval is össze kell kapcsolni. Az energetikai korszerűsítéseket oly módon kell elvégezni és bemutatni, hogy a jobb energiahatékonyság jobb komforttal és költségcsökkentéssel párosuljon. A hatóságoknak azt is biztosítaniuk kell, hogy az épületek energiahatékonysági tanúsítvány szerinti osztályba sorolásáról egyértelműen tájékoztassák a nyilvánosságot (az épületek energiahatékonyságáról szóló irányelv 13. cikke szerint). Az energiahatékonysági tanúsítványokon belül figyelembe kell venni azokat a kiegészítő információkat is, amelyek előmozdíthatják az energiahatékonysági megoldásokat, például az ÜHG-kibocsátás csökkentése tekintetében várható, szélesebb körű hasznokat.

b) Az energiahatékony termékek és szolgáltatások beszerzésének erősítése. A zöld közbeszerzés és az energiahatékonysági irányelv 6. cikke már most is arra ösztönzi a hatóságokat, hogy a legjobb energiateljesítményű termékeket vásárolják meg. Az energiahatékonyság elsődlegességének elvével összhangban azonban az energiahatékonysági kritériumoknak széles körben el kell terjedniük a közbeszerzési eljárásokban, és jelentős súlyt kell kapniuk az ajánlatok értékelésében és kiválasztásában. A közbeszerzési eljárásokban az energiahatékonyságot nem kiegészítő kritériumként, hanem központi feltételként és/vagy odaítélési szempontként kell alkalmazni. A közbeszerzés keretében beszerzőknek fel kell mérniük, hogy az energiahatékonysági célkitűzésekkel összhangban hogyan érhető el a pályázat tárgyát képező termékek kívánt teljesítménye. Elemezni kell az energiahatékonyabb lehetőségek teljesítményéhez fűződő konkrét megfontolásokat, amennyiben vannak ilyenek.

c) Energetikai szolgáltatások alkalmazása és energiahatékonysági alapú szerződéskötés (25), energetikai auditok végzése és energiagazdálkodási rendszerek bevezetése. A konkrét korszerűsítési célkitűzésekhez hasonlóan a középületeknek is példát kell mutatniuk az energiamegtakarítás elérését elősegítő, rendelkezésre álló megoldások alkalmazása terén. Elő kell mozdítani e megoldások alkalmazását és a nyilvánosságot tájékoztatni kell azok előnyeiről, különös tekintettel az állami költségvetésben jelentkező hasznokra.

3.6. A szakpolitikai hatások és alternatívák elemzése

A kívánatos célkitűzések elérésére irányuló különböző lehetőségek azonosítását és az energiahatékony megoldásokhoz szükséges szigorú feltételek biztosítását követően fontos e szakpolitikai lehetőségek megfelelő értékelése, különös figyelmet fordítva a keresleti oldal alternatíváira. Ezen túlmenően, amikor olyan stratégiai szakpolitikákat határoznak meg, amelyek esetében az energiahatékonyságot kezdettől fogva a megoldás részeként veszik figyelembe, érdemes megfontolni az ambiciózus energiahatékonysági intézkedéseket, például azáltal, hogy a modellezés során olyan magas energiahatékonyságú forgatókönyvet alkalmaznak, amelyben az energiahatékonyság a költséghatékonyság vagy a megvalósíthatóság határait feszegeti.

Az életképes lehetőségek elemzése a politikai, tervezési vagy befektetési döntéseket megelőző szabályozási hatásvizsgálatok vagy költség-haszon elemzés részét képezheti. A hatásvizsgálatok összefüggésében az energiahatékonyság elsődlegessége elvének teljes körű átgondolása szükségessé teszi az ezen iránymutatásokban szereplő különböző elemek vizsgálatát. A következők tartoznak ide:

— az energiahatékonyság alkalmazása előtt álló akadályok mérlegelése,

— a költséghatékony energiahatékonysági megoldások alkalmazását és elsőbbségét lehetővé tevő szakpolitikai célkitűzések meghatározása,

— a lehetőségek széles körének meghatározása, különös tekintettel a keresletoldali megoldásokra és az energiahatékonyság javítására,

— a különböző lehetőségek energiafogyasztásra gyakorolt hatásainak értékelése (lehetőleg a végsőenergia-fogyasztás és a primerenergia-fogyasztás tekintetében egyaránt), és e hatások figyelembevétele az értékelés energiaigényre vonatkozó aktuális előrejelzéseiben,

— a lehetőségek költségeinek és hasznának értékelése i. a társadalom, ii. az energiahatékonysági terveket végrehajtó piaci szereplők és iii. a végső fogyasztó szempontjából,

— be kell építeni az értékelésbe a környezeti, társadalmi és gazdasági hatásokat, beleértve az elosztási hatásokat és az energiaszegénység enyhítését, az életciklus-értékelési megközelítés és a szén-dioxid-árazásra vonatkozó megfelelő feltételezések alkalmazásával,

— teljes költség-haszon elemzés alkalmazása esetén a költség-haszon elemzésben figyelembe vett különböző diszkontráták, valamint a maximális szintű energiahatékonysági intézkedések érzékenységi elemzése,

— az előnyben részesített lehetőség energiahatékonysági célokkal és intézkedésekkel, valamint más stratégiai célkitűzésekkel és elvekkel való koherenciájának értékelése,

— az energiahatékony megoldások végrehajtását lehetővé tevő operatív lépések és célkitűzések meghatározása,

— olyan szakpolitikai/befektetésértékelési rendelkezések meghatározása, amelyek előírják az energiamegtakarítás átlátható módon történő nyomon követését, például az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének módszertanában meghatározottak szerint.

Az energiafogyasztásra gyakorolt hatások vizsgálatakor mind a primer, mind a végső energia releváns lehet. A végső energia jobban tükrözi a kereslet változását és a csökkenéssel kapcsolatos hasznokat, míg a primer energia relevánsabb az éghajlat-politikai célkitűzések és a környezeti hasznok szempontjából. Így a mutató kiválasztása a kontextustól függ, de átfogó értékelés keretében mindkét mutatóval foglalkozni kell.

Míg konkrét helyzetekben az átfogó hatásvizsgálatok elvégzését általában jogszabály írja elő, az energiahatékonyság elsődlegességének elvével összhangban egy megfelelő költség-haszon elemzés (lásd alább) része lehet az energiafogyasztásra vagy az energiaellátásra hatást gyakorló befektetési vagy szakpolitikai döntések előkészítésének. Az elv alkalmazása során a stratégiai tervezéshez és a befektetési döntésekhez rendszerszintű és társadalmi perspektívát kell kialakítani. A konkrét eszközök és megoldások előre meghatározott projektek keretében történő kiválasztásakor az energiahatékonyabb megoldásokat is elemezni kell a társadalom, a végrehajtó szerv vagy a végfelhasználók szempontjai alapján.

3. táblázat

Az energiahatékonysági intézkedések különböző szempontból történő értékelésének haszon- és költségelemei

Energiahatékonysági intézkedések költség-haszon elemzése Szempont: Társadalom Az intézkedéseket végrehajtó piaci szereplők (pl. energetikai vállalat) Végső fogyasztó Az energiaellátó rendszer megtakarított költségei (termelési és kapacitási költségek, hálózati veszteségek, átalakítási veszteségek és a hálózat megerősítésének költségei stb.) Haszon Haszon Szélesebb körű hasznok vagy járulékos hasznok Haszon Haszon Haszon Költségek áthárítása hálózati díjakon vagy energiaárakon, vagy energiaszolgáltatásokból származó bevételeken keresztül Haszon A hálózatüzemeltetők nettó bevételkiesésének ellentételezése Haszon A végrehajtásért vagy a közös megtakarításokért járó bónusz Haszon Technológiai többletköltségek Költség Költség Program/intézkedés végrehajtási költségei Költség Költség Ösztönző kifizetések Költség Haszon Energiaszámla-megtakarítás Haszon Járulékos bevétel kiesése Csökkenés

Forrás: A Wuppertal Institute alapján (2009), Measuring and reporting energy savings for the ESD – how it can be done (Az energiamegtakarítás mérése és jelentése a közös kötelezettségvállalási határozathoz – hogyan valósítható meg), 2.10. fejezet.

Emellett fontos meghatározni a jövőbeli energiaigény előrejelzéséhez szükséges releváns adatforrásokat és mutatókat, az energiamegtakarításra gyakorolt hatások mérését és az előrehaladás nyomon követését. Mivel az adatok rendelkezésre állása és a nemzeti gyakorlatok eltérőek, ezek a különböző adatforrások jelentőséggel bírhatnak. Döntő fontosságú az átláthatóság és a felhasznált mutatók és adatok összehasonlíthatósága.

Adott esetben különös figyelmet kell fordítani a keresletoldali rugalmasság pontos felértékelésére. Ehhez figyelembe kell venni az integrált energiarendszer valamennyi végfelhasználói típusát és megosztott rugalmassági eszközét. Fontos figyelembe venni mind a befektetési, mind a működési költségeket, elismerve ugyanakkor az összes végfelhasználó számára jelentkező hasznokat.

3.7. A költség-haszon elemzés fogalmának meghatározása

A költség-haszon elemzés lehet önálló elemzés vagy egy átfogóbb hatásvizsgálat kulcsfontosságú eleme. Minden költség-haszon elemzéskor életciklus-értékelési módszereket (26) kell használni és figyelembe kell venni a megfelelő szén-dioxid-árazási előrejelzéseket. Az energiahatékonyság elsődlegességének elve értelmében fontos, hogy a költség-haszon elemzés minden lehetséges esetben a társadalom szempontjából történjen a különböző lehetőségek költségeinek és hasznának értékelésekor. A lehetőségek összehasonlítása és elemzése során figyelembe kell venni az energiamegtakarítás valamennyi, az energiafogyasztáson mint egyedüli hatásmutatón túlmutató hatását. Az energiahatékonyság elsődlegességének elve szempontjából az energiafogyasztás csökkentése természetesen önmagában is előnyös, de az energiamegtakarításon kívül a költség-haszon elemzésnek szélesebb körű hasznokat is figyelembe kell vennie, beleértve a nehezen beárazható hasznokat is.

A szociális hasznok közé tartozik a jóllét és a kényelem javulása, például a megfelelő fűtés/hűtés, valamint a lakások beltéri levegőminőségének javulása következtében (27), ami ezt követően a fizikai és mentális egészség javulását eredményezi, többek között a jövőbeli éghajlati viszonyok között is. Emellett a fosszilis tüzelőanyagok alacsonyabb felhasználása sok esetben csökkentheti az erőművekből és a közlekedésből származó kibocsátásokat, ezáltal csökkentve a levegőszennyezés negatív hatásait. A jobb hatékonyság csökkenti az energiaszámlát is, és növelheti a háztartások jövedelmét, amelyet máshol lehet elkölteni. További fontos haszon a számos országban továbbra is problémát jelentő energiaszegénység enyhítése.

Az energiahatékonyság számos előnnyel járhat, de gyakran nehéz megfelelően számszerűsíteni vagy pénzben kifejezni ezeket. Különösen nagy kihívást jelenthet a megfelelő adatok megtalálása, valamint az energiahatékonyság és a társadalmi, környezeti vagy gazdasági mutatók közötti kapcsolatok megragadása. Az információhiány különösen helyi szinten lehet probléma, és összefügg az intézkedés végrehajtását követően elért tényleges energiamegtakarításra vonatkozó adatok rendelkezésre állásával is. Következésképpen e hatások mérésére különböző módszereket alkalmaznak. A TEN-E rendelet (28) által biztosított uniós szintű költség-haszon elemzési módszerek sérelme nélkül a megbízható költség-haszon elemzések biztosítása érdekében a szabályozóknak meg kell határozniuk az egyes területeken a költség-haszon elemzések elvégzésére vonatkozó módszertanokat (29), és azokat szükség esetén további iránymutatásokkal kell kiegészíteniük.

A költség-haszon elemzés módszertanának a szakpolitikai döntéshozók által meghatározott szabályozási kereten kell alapulnia, és figyelembe kell vennie az energiahatékonysági megoldások alkalmazásának feltételeit és korlátait. A javasolt költség-haszon elemzés módszere alapján a piaci szereplőknek képesnek kell lenniük arra, hogy módszeresen értékeljék befektetési lehetőségeiket. A szabályozók által kidolgozott iránymutatásoknak segíteniük kell a piaci szereplőket a különböző lehetőségek a társadalom, az e tervet végrehajtó piaci szereplők és a fogyasztók szempontjából jelentkező költségeinek és hasznainak értékelésében.

Az Odyssee-Mure projektben (30) elemezték az energiahatékonysági befektetések szélesebb körű előnyeit. További részletek megtalálhatók az ECEEE által készített dokumentumban (31) és az Európai Bizottság megbízásából készült tanulmányban is (32). A 2. ábra bemutatja az energiahatékonyságba történő befektetések által érintett azon főbb területeket, amelyeket egy megfelelő költség-haszon elemzésben figyelembe lehet venni.

Az Odyssee-Mure által javasolt megközelítés alapján az energiahatékonyság számos haszna felosztható társadalmi, környezeti és gazdasági hasznokra.

2. ábra Az energiahatékonyság lehetséges többes hasznai



Forrás: Európai Bizottság, Odyssee-Mure alapján

A környezeti hasznok a csökkentett energiafogyasztás szélesebb körű hatásaihoz kapcsolódnak, különös tekintettel a csökkentett ÜHG-kibocsátásra és az energiafelhasználáshoz kapcsolódó csökkentett légszennyezésre. Emellett az alacsonyabb energiaigény javítja az energiaforrásokkal és egyéb erőforrásokkal való gazdálkodást. Ez közvetlenül a megtermelendő energia terén mutatkozó megtakarításához vezet (és ezáltal megszünteti az energiaellátáshoz kapcsolódó negatív externáliákat), különösen a felhasznált fosszilis tüzelőanyagok mennyiségének csökkenését. Emellett csökkenti a szakpolitikai célok eléréséhez szükséges megújulóenergia-befektetések iránti igényt is.

A gazdasági hasznok mikro- és makroszinten is jelentkezhetnek. A mikrohatások az alacsonyabb energiakiadásoknak és a jobb energiahatékonyságú eszközök megnövekedett piaci értékének köszönhető nagyobb ipari termelékenységhez kapcsolódnak. A makrohatások a GDP és a foglalkoztatás változásait, valamint az energiaárakra gyakorolt hatás révén az állami költségvetések változásait érintik. A kedvező társadalmi és környezeti hatások szintén csökkentik a munkanélküliségre és a szociális jólétre fordított kiadásokat. Az egyéb mérlegelendő hatások az innovációval és a versenyképességgel (33) – amelyek energiahatékony technológiákkal javíthatók –, valamint az alacsonyabb importfüggőség révén javuló energiabiztonsággal (34) kapcsolatosak.

Ez csak néhány a nagyobb energiahatékonyságból származó általános hasznok közül.

3.7.1. Lehetséges eszközök és módszerek

Az energiahatékonyság szélesebb körű előnyeinek számszerűsítésére szolgáló megbízható módszertan meghatározása kihívást jelent, és még mindig nem kellően megalapozott. Ezen iránymutatás alkalmazásában két kutatási projekt került felhasználásra: 1. a COMBI (Az energiahatékonyság többes hasznainak kiaknázása és működőképessé tétele Európában), a Horizont 2020 egyik projektje (35), valamint 2. az Európai Bizottság számára készített, „Az energiahatékonysági politikák makroszintű és ágazati hatásai” (36) című tanulmány. A Horizont 2020 MICAT kutatási projekt (37) is olyan módszertant és eszközt dolgoz ki, amely segíthet az értékelésben.

A közlekedés energiahatékonyságának javítása csökkentheti a közlekedéssel kapcsolatos externáliákat. A közlekedés külső költségeiről szóló kézikönyv (38) részletes betekintést és módszereket nyújt a különféle környezeti hatások becsléséhez.

a) TÁRSADALMI HATÁSOK

Egészség és jólét

Az emberi egészség az energiahatékonyság egyik legfontosabb járulékos előnye. Az épületek energiahatékonyságának javulására gyakorolt főbb pozitív és negatív hatások mérése és számszerűsítése érdekében az alábbi egészségügyi szempontokat lehet figyelembe venni:

— az épületek energiahatékonyságának javításához közvetlenül kapcsolódóan a lakások megfelelő hőmérsékleten tartása, a jövőbeli éghajlati viszonyok között is,

— az energiahatékonyság javítása és a megfelelő szellőztetés révén általában magasabb légzárási szintek, amelyeket az energiahatékonysági követelmények meghatározásakor gondosan mérlegelni kell,

— beltéri levegőminőség, amely a főbb beltéri légszennyező anyagok (illékony szerves vegyületekből eredő szennyező anyagok, például benzol, radon, szén-monoxid, nitrogénoxidok, ultrafinom részecskék) koncentrációjához kapcsolódik. A beltéri levegő minősége erősen függ az energiahatékonyságtól (39), még akkor is, ha a hatékonyság javulásából eredő szellőztetési szinttől függően a kapcsolatok lehetnek pozitívak vagy negatívak,

— penész és nedvesség, amely általában az épület hőmérsékleti szintjéből és szellőztetési szintjéből ered,

— a beltéri világítás, amelyet gyakran energiahatékony megoldásokkal javítanak, jelentős hatással van a lakók egészségére és jólétére (40),

— zajszint – az épületek külső térhatárolóinak, különösen az ablakoknak a szigetelése csökkenti a kültéri zajnak való kitettséget,

— mérgező anyagok használata – a korszerűsítések az azbeszt és az ólom eltávolítását, valamint a radon elleni biztosítékok beépítését eredményezik.

Az energiahatékonyság javulásának pozitív hatásai tükröződnek a szív- és érrendszeri betegségek, a légzőszervi betegségek (asztma, fertőző betegségek, allergiák stb.), a tüdőrák, valamint a kognitív és mentális egészségkárosodás csökkenésében. Mind a krónikus, mind az akut légzőszervi betegségek a helyiségeket fűtő rendszerekből és tüzelőanyagokból származó beltéri légszennyezésnek való kitettség következtében jelentkezhetnek. Az asztma és az allergia a nedves és gyengén fűtött otthonokban elburjánzó penészből eredek, míg az agyvérzés és a szív- és érrendszeri rendellenességek a szélsőséges hőmérsékletnek való kitettséghez kapcsolódnak (41).

Előfordulhat, hogy a konkrét egészségügyi eredmények azonosítása nehézkes, és ezért gyakran az általános halálozás vagy megbetegedés alapján mérik azokat, amint azt az orvoslátogatások, a kórházi ellátás, a munkahelyen vagy iskolán kívül töltött napok, vagy kockázati tényezők, például a termikus körülmények, a zaj stb. mutatják.

Az együtthatókon, az energiahatékonyság egészségügyi hasznain és a levegőminőségre gyakorolt hatásokon alapuló megközelítés gazdasági értelemben is kifejezhető (pl. betegségekkel összefüggő egészségügyi költségek). Az e kimeneti mutató mérésére alkalmazott módszerek általában az átlagos élettartamon alapulnak, amelyet feltételes értékelő tanulmányokból vagy a fizetési hajlandóság felméréseiből nyernek (42).

A COMBI kutatási projekt az energiaszegénységhez kapcsolódó, a közegészségügyre gyakorolt együttes hatások számszerűsítésére összpontosított. A projekt három együttes hatáskategóriát vizsgált:

— túl magas téli morbiditás a beltéri alacsony hőmérséklet miatt,

— beltéri nedvesség okozta asztmából eredő morbiditás.

A hatás számszerűsítésének és a pénzben történő kifejezésének módszertanát a technikai jelentés ismerteti (43).

A szennyező anyagok tonnában kifejezett, becsült csökkenésének hatásai az Európai Bizottság által különböző hatásvizsgálatokhoz használt GAINS-modell (44) segítségével az egészségügyi kiadások csökkenésében jeleníthetők meg. A GAINS-modellhez részletes bemeneti adatokra van szükség valamennyi jelentős levegőszennyezéssel és üvegházhatást okozó gázkibocsátással kapcsolatos tevékenység teljes energiafelhasználására vonatkozóan, de az épített környezet nem szerepel azon receptorok között, amelyek esetében a levegőszennyezés hatását értékelik.

A BPIE kidolgozott egy módszertant arra vonatkozóan is, hogy miként lehet meghatározni, mérni, számszerűsíteni és pénzben kifejezni az iskolákban, kórházakban és irodákban a beltéri környezet minősége (a hőkomfortérzet javítása, a beltéri levegő minősége, világítás és akusztika (45)) javulásának hatását (46). A bemutatott megközelítés az átlagos eredményeket a teljesítmény/termelékenység az elérhető százalékos javulásaként fejezi ki.

Energiaszegénység

Az energiaszegénység alatt az alapvető energetikai szolgáltatásoktól való megfosztottság értendő, amely az általános szegénység energiafogyasztási vonatkozású megnyilvánulása, és amely bizonyítottan a megnövekedett morbiditás, sőt a halandóság kockázatát hordozza magában. Az energiahatékonysági programok energiaszegénység enyhítésével kapcsolatos előnyeinek vizsgálatakor a hatásvizsgálatoknak a kiszolgáltatott háztartások esetében elért vagy előre jelzett energiaköltség-megtakarításokra, illetve lakásukban a beltéri komfortszint növelésére kell összpontosítaniuk. A beltéri hőmérséklet kényelmesebb szinten tartására való képesség számos egészségügyi előnnyel jár, mivel a rosszul szellőztetett, télen hideg vagy nyáron túl meleg otthonokban való élet számos egészségügyi problémával függ össze. Az utólagos átalakítások és más olyan energiahatékonysági fejlesztések, amelyek lehetővé teszik az energiaszegény háztartások számára a beltéri hőmérséklet javítását, pozitív hatással lehetnek a mentális egészségre és a szív-légzőszervi betegségek előfordulására, és ezáltal hozzájárulhatnak az egészségi egyenlőtlenségek csökkentéséhez.

Az energiakiadások megtakarítása és a kényelmesebb beltéri hőmérséklet fenntartására való képesség más hasznokkal is járhat, ami erősítheti a háztartások költségvetésére gyakorolt pozitív hatást. Például az utólagos energiahatékonysági átalakítások legnagyobb egészségügyi előnyeit azon háztartások körében tapasztalták, amelyek az energiahatékonysági intézkedések végrehajtását megelőzően a költségvetési korlátok miatt nem használták ki a fűtési vagy hűtési energiaszolgáltatásokat. A jobb beltéri klímaszintnek köszönhető jobb fizikai és mentális jóllét szintén pozitívan befolyásolhatja a tanulmányi teljesítményt vagy a munkateljesítményt, növelve a munkaerőpiaci részvételt és a termelékenységet, és lehetővé téve a pénzügyi szempontból vonzóbb karrierlehetőségek megragadását. Azokban az országokban, ahol magasak az egészségügyi költségek, a jobb lakhatási körülmények miatti egészségjavulás az egészségügyi kiadások csökkenése folytán a kiszolgáltatott helyzetben lévő háztartások rendelkezésre álló jövedelmét is növelheti. A szegénység enyhítéséhez, az energiahatékonyság korszerűsítéséhez vagy az új, energiahatékony épületekre való átálláshoz hozzájáruló pénzügyi hatás mellett az energiahatékony épületek egy másik potenciális társadalmi előnnyel is járhatnak a hátrányos helyzetű háztartások jobb társadalmi integrációjához kapcsolódóan azáltal, hogy csökkentik az életkörülményeikkel kapcsolatos szégyenérzet miatti társadalmi elszigetelődést (47).

b) KÖRNYEZETI HATÁSOK

Az energiahatékonyság javítása több szempontból is pozitív hatást gyakorolhat a környezetre:

— Energia és éghajlatváltozás – az energiahatékonyság javítását célzó intézkedések természetesen az energiaigény csökkenését, majd az ahhoz kapcsolódó erőforrások, különösen a fosszilis tüzelőanyagok felhasználásának csökkenését eredményezik. A fosszilis tüzelőanyagok felhasználásának csökkenése az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkenését vonja maga után.

— Fenntartható fogyasztás és termelés (SCP) – e kategória a helyi légszennyező anyagok kibocsátását és az anyagfogyasztást foglalja magában. Az energiahatékonysági intézkedések az emberi egészségre káros kén-, részecske- és egyéb szennyező anyagok kibocsátásának csökkenését eredményezhetik. Másrészről az energiahatékonysági intézkedések az anyagfelhasználás növekedésével is járhatnak, például az épületek utólagos átalakítása esetén.

— Ökoszisztémák – a csökkentett energiaigényt eredményező energiahatékonyság-javulás a villamosenergia-termelő ágazat vízigényének és földhasználatának csökkenését eredményezheti. A zöld falakat és tetőket hasznosító épületek energiahatékony korszerűsítése városi környezetben élőhelyet biztosít növények és állatok számára.

Az e hatások mérésére szolgáló konkrét mutatók a következők:

az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentése;

az energiamegtakarítás és a szén-dioxid-kibocsátás közötti kapcsolat viszonylag egyértelmű az energiahordozókat tekintve. Általában lineáris megközelítést alkalmaznak, az egységnyi tüzelőanyag-fogyasztásra jutó CO2-egységekre rögzített kibocsátási tényezők alkalmazásával. Ez kétféle módon végezhető el: a kibocsátási tényezők múltbeli adatokból történő levezetésével vagy (pl. az IPCC által) közzétett kibocsátási tényezők alkalmazásával.

4. táblázat

A fűtőértékhez kapcsolódó átlagos kibocsátási tényezők az EU-ban

Átlagos kibocsátási tényezők (t CO2/TJ) Átlagos kibocsátási tényezők (t CO2/toe) Nyersolaj 73,3 3,07 Cseppfolyósított földgáz 64,2 2,69 Motorbenzin 69,3 2,90 Gázolaj/dízelolaj 74,1 3,10 Antracit 98,3 4,12 Kokszosítható szén 94,6 3,96 Lignit 101 4,23 Földgáz 56,1 2,35 Tőzeg 106 4,44

Forrás: A Bizottság 601/2012/EU rendelete, VI. melléklet (48)

A villamos energia terén elért energiamegtakarítást illetően az energiamegtakarítás és az ÜHG-kibocsátás csökkentése közötti összefüggést a villamosenergia-termelés ÜHG-intenzitása alapján lehet megbecsülni, amelyet a 2018. évi adatok alapján az EU-ra nézve 287 g CO2-egyenérték/kWh (3,34 tonna CO2-egyenérték/toe) értékre becsültek (49). A nemzeti intenzitások a megújuló energia és a villamosenergia-termeléshez felhasznált energiahordozó-összetétel függvényében eltérőek lesznek, és az energiahatékonysági befektetések költség-haszon elemzésének figyelembe kell vennie a helyi hálózat ÜHG-intenzitását. Emellett érdemes megjegyezni, hogy a villamos energia üvegházhatásúgáz-intenzitása időben változó, és a megújuló energiaforrások egyre nagyobb mértékű elterjedésével csökkenni fog. Ezért a hosszú távú energiamegtakarítás hatásainak vizsgálatakor a jövőre vonatkozó előrejelzéseket is figyelembe kell venni. Az Európai Környezetvédelmi Ügynökség (EEA) történeti adatokat és rövid távú előrejelzéseket tesz közzé a tagállamokban a villamos energia ÜHG-intenzitására vonatkozóan (50).

Ehhez hasonlóan sok esetben kiszámítható a származtatott hőtermelés ÜHG-intenzitása: 253 g CO2-egyenérték. /KWh (2,95 t CO2 -egyenérték /Toe) az EU esetében a 2018. évi Eurostat-adatok alapján (51). Itt is figyelembe kell venni a tagállamok körülményeit és a jövőbeli fejleményeket.

Érdekes lehet továbbá megbecsülni az építőiparban elért végsőenergia-megtakarítás ÜHG-hatásait. Ez újfent levezethető az épületek ÜHG-intenzitásából (52), amely 2018-ban az EU-27 szintjén mintegy 222 g CO2-egyenérték /KWh (vagy 2,58 t CO2-egyenérték /Toe) volt. Ezért az 1 kWh végsőenergia-megtakarítás 222 g CO2-egyenértékben fejezhető ki. Megtakarított ÜHG-kibocsátás. Az értékek nemzeti szinten és időben újfent eltérőek lesznek.

A hő- és villamosenergia-termelést összekapcsoló kapcsolt energiatermelési technológiák esetében figyelembe kell venni a „marginális” energiaszerkezetet, amely reálisabban tükrözi az érintett villamosenergia-termelő egységek összetételét, és pontosabban megbecsüli a primerenergia-tényezőt és a CO2-egyenértékes kibocsátási tényezőt. A „marginális” hatékonysági és szén-dioxid-tényezők lehetséges módszertana és becslése egy ezzel a témával foglalkozó tanulmányban olvasható (53).

Az energiahatékonysági intézkedések költséghatékonyságának összehasonlításakor hasznos megvizsgálni a befektetett EUR/megtakarított szén-dioxid arányt is. Ennek az aránynak figyelembe kell vennie a szóban forgó eszköz életciklusát, és a későbbi további vagy jövőbeli intézkedéseket (pl. szakaszos korszerűsítés, a fűtési rendszerekre, a külső térhatárolókra vonatkozó egymást követő intézkedések), a függőségi hatások és a legkézenfekvőbb hasznok kiaknázását célzó intézkedések elkerülése érdekében. Ennek az összehasonlításnak újfent vizsgálnia kell a közvetett költségeket és a különböző lehetőségek szélesebb körű előnyeit.

A helyi légszennyező anyagok és egyéb üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentése

Az elkerült légszennyezés (kéndioxid – SO2, nitrogén-oxidok – NOx, illékony szerves vegyületek – VOC, 10 μm-nél kisebb átmérőjű részecskék, PM10, 2,5 μm-nél kisebb átmérőjű részecskék, PM2,5) és egyéb ÜHG-kibocsátások (nitrogén-oxid – N2O, metán – CH4) mértéke függ az energiamegtakarítás mértékétől, a megtakarított tüzelőanyag típusától, a technológiától és a légszennyezést csökkentő berendezésektől.

A GAINS levegőszennyezési és üvegházhatásúgáz-modell (54) olyan célzott modell, amely felhasználható a helyi légszennyezésre gyakorolt hatások felmérésére. Egy olyan fejlett modellezési eszközről van szó, amely felhasználható mind az EU, mind pedig az egyes tagállamok szintjén végzett értékelésekhez. A GAINS-modellt széles körben használják az uniós éghajlat- és energiapolitika értékelésére.

Meglehetősen gyakori, hogy a SO2- és NOx-kibocsátást átváltják pénzbeni egyenértékre. A költségek többsége általában az egészségkárosodással és a termelékenység csökkenésével függ össze. Az összes költség és haszon pénzben történő kifejezése során fontos a légszennyezés csökkentésével kapcsolatos egészségügyi hatások között a jobb levegőminőség előnyei kétszeres figyelembevételének kerülése.

Az ökoszisztémákra gyakorolt hatások (beleértve a vízfogyasztásra gyakorolt hatásokat)

Az ökoszisztémákat negatív hatások érhetik, ha a szennyezőanyag-elnyelőképesség meghaladja a kritikus terhelést, ilyen például a vegetáció csökkenése, a víztestek változó tulajdonságai, a talaj ásványianyag-összetételének megváltoztatása, a mezőgazdasági terméshozamok csökkenése. A GAINS-modell az ökoszisztéma hatásainak két típusát vizsgálja: a kénlerakódás miatti savasodást és a nitrogénlerakódások miatti eutrofizációt.

A villamosenergia-termelés hatással van a főként hűtésre használt víz fogyasztására. A villamosenergia-ágazat vízfogyasztását a GWh-ban kifejezett termelés vízköbméterre való átváltásával lehet megbecsülni. Az erőmű által kivont és felhasznált hűtővíz mennyiségét főként a termikus hatásfok határozza meg. A nagyobb termikus hatásfok azt jelzi, hogy az üzem által termelt MWh-nként kevesebb hő szökik el. A hűtőrendszert az erőműben felhasznált tüzelőanyag is befolyásolja. A nap- és szélenergiával kapcsolatos megújulóenergia-technológiákhoz általában nulla értéket rendelnek, mivel az energiatermelés során nem használnak vizet, de vizet felhasználhatnak előállításuk során is. A JRC tanulmánya részletesebb elemzést nyújt az uniós energiarendszer vízfelhasználásáról (55).

5. táblázat

Villamosenergia-termelési technológia révén történő vízkivonás (m3/MWh)

Tüzelőanyag-típus Hűtés Technológia Medián Min. Max. Nukleáris energia Torony Gőz 4,17 3,03 9,84 Nukleáris energia Egyszeri átfolyásos rendszerek Gőz 167,86 94,63 227,10 Nukleáris energia Tüzivíztavak Gőz 26,68 1,89 49,21 Gázolaj Torony Kombinált ciklus 0,97 0,57 1,07 Gázolaj Torony Gőz 4,55 3,60 5,53 Gázolaj Egyszeri átfolyásos rendszerek Kombinált ciklus 43,07 28,39 75,70 Gázolaj Egyszeri átfolyásos rendszerek Gőz 132,48 37,85 227,10 Gázolaj Tüzivíztavak Kombinált ciklus 22,52 22,52 22,52 Gázolaj Száraz Kombinált ciklus 0,01 0,00 0,02 Szén/szilárd anyagok Torony Gőz 3,80 1,89 4,54 Szén/szilárd anyagok Torony Gőz (szubkritikus) 2,22 1,75 2,70 Szén/szilárd anyagok Torony Gőz (szuperkritikus) 2,40 2,20 2,54 Szén/szilárd anyagok Torony Integrált szénelgázosítás 1,49 1,36 2,29 Szén/szilárd anyagok Egyszeri átfolyásos rendszerek Gőz 137,58 75,70 189,25 Szén/szilárd anyagok Egyszeri átfolyásos rendszerek Gőz (szubkritikus) 102,53 102,37 102,62 Szén/szilárd anyagok Egyszeri átfolyásos rendszerek Gőz (szuperkritikus) 85,50 85,36 85,58 Szén/szilárd anyagok Tüzivíztavak Gőz 46,27 1,14 90,84 Szén/szilárd anyagok Tüzivíztavak Gőz (szubkritikus) 67,80 67,60 67,85 Szén/szilárd anyagok Tüzivíztavak Gőz (szuperkritikus) 56,95 56,76 56,99 Bioenergia Torony Gőz