Állásfoglalás [1]

a természeti csapásokról az AKCS-államokban: európai uniós készenléti finanszírozás (EFA-források) és segélyek (ECHO-források)

Az AKCS-EU Közös Parlamenti Közgyűlés,

- amely 2007. november 19-e és 22-e között ült össze Kigaliban (Ruanda),

- tekintettel eljárási szabályzata 17. cikkének (2) bekezdésére,

- tekintettel a Cotonoui Megállapodásra, és különösen annak 30. cikkére (regionális együttműködés) és 32. cikkére (környezet és természeti erőforrások),

- tekintettel az Új Partnerség Afrika Fejlesztéséért (NEPAD) környezetvédelmi kezdeményezésére,

- tekintettel az éghajlatváltozásról és a fejlesztésről szóló határozatra és a "Zöld sövény a Szaharának" kezdeményezés végrehajtásáról szóló határozatra, amelyeket az AU Közgyűlése fogadott el 2007. január 29– 30-i ülésszakán,

- tekintettel az AKCS Miniszterek Tanácsa által a 2004. május 4– 5-én Gaborone-ban (Botswana) tartott 79. ülésszakon elfogadott 3. sz. határozatra, amely megerősítette az elsivatagodással kapcsolatos politikák és a száraz földterületekkel kapcsolatos kérdések általános érvényesítésének szükségességét, hogy kezeljék a fenntartható gazdálkodással kapcsolatos kritikus ügyeket, mint például az aszályok, az erdőirtás és a vízforrások kérdése,

- tekintettel az AKCS állam- és kormányfői által a 2004. június 23– 24-én Maputóban (Mozambik) tartott 4. csúcstalálkozón elfogadott 3/LXXIX/04 sz. határozatra, amely hangsúlyozta, hogy az AKCS-államok, azok régiói és lakossága rendkívül kiszolgáltatottak a természeti csapásokkal és az azokhoz kapcsolódó környezeti problémákkal szemben, valamint bátorította a feleket, hogy vállaljanak kötelezettséget az e problémák leküzdésére irányuló megelőző kezdeményezések támogatására,

- tekintettel a 2007. március 8– 9-i Európai Tanács elnökségi következtetéseire, amelyek hangsúlyozták az arra irányuló stratégiai célkitűzés megvalósításának fontosságát, hogy a globális átlaghőmérsékletet úgy korlátozzák, hogy az legfeljebb 2 °C-kal haladja meg az iparosodás előtti szintet,

- tekintettel az EU, Kanada és Japán által a G8-ak 2007. júniusi heiligendammi ülésén elfogadott megállapodásra, amely szerint 2050-ig legalább a felére csökkentik a globális CO2-kibocsátást,

- tekintettel a 2007-ben Nobel-békedíjjal kitüntetett, éghajlatváltozással foglalkozó kormányközi bizottság (IPCC) jelentéseire, és különösen az IPCC II. munkacsoportjának "Hatások, alkalmazkodás és sebezhetőség" című negyedik értékelő jelentésére,

- tekintettel a 2005. évi millenniumi ökoszisztéma értékelő jelentésre, amely a Föld több természeti erőforrásának felhasználását és degradálódását tanulmányozza,

- tekintettel az ENSZ éghajlatváltozásról szóló keretegyezményére (UNFCCC) és annak Kiotói Jegyzőkönyvére,

- tekintettel az Agenda 21-re, a környezetről és a fejlődésről szóló riói nyilatkozatra és a fenntartható erdőgazdálkodás alapelveiről szóló nyilatkozatra, amelyeket az 1992. június 3– 14-én Rio de Janeiróban (Brazília) tartott, az ENSZ Kereskedelmi és Fejlesztési Konferenciáján több mint 178 kormány elfogadott, és amelyek elveit a Johannesburgban (Dél-Afrika) 2002. augusztus 26-a és szeptember 4-e között tartott, a fenntartható fejlődésről szóló világ-csúcstalálkozón (WSSD) kifejezetten megerősítették,

- tekintettel az elsivatagodás elleni küzdelemről szóló ENSZ-egyezményre, amelyet 1994. június 17-én fogadtak el Párizsban, és amely 1996. december 26-án lépett hatályba,

- tekintettel a természeti csapások kockázatának csökkentéséről (DRR) 2005. január 18– 22-én tartott világkonferencia zárójelentésére, és különösen a "2005–2015-ös Hyogói cselekvési keret: A nemzetek és közösségek rugalmas hozzáállásának kialakítása a természeti csapásokkal szemben" c. dokumentumra,

- tekintettel az ENSZ Közgyűlésének 2002. december 20-i, "A jokohamai stratégia felülvizsgálata és cselekvési terve a biztonságosabb világ érdekében – iránymutatások a természeti csapások megelőzésére, a felkészülésre és a hatások mérséklésére" című 57/256. sz. határozatára, valamint az ENSZ "Barbados plus 10" elnevezésű, a kis fejlődő szigetállamokról szóló nemzetközi ülésére (SIDS), amelyet 2005. januárjában tartottak Mauritiuson,

- tekintettel az 1999. április 1-jén Strasbourgban elfogadott, az AKCS-EU együttműködési keret összefüggésében az éghajlatváltozásról és kis fejlődő szigetállamokról szóló állásfoglalására [2], a 2004. február 19-án Addisz-Abebában elfogadott, a Csendes-óceánon, az Indiai-óceánon és a karibi térségben a ciklonok által okozott károkról és a természeti csapásokra adott gyors válasz szükségességéről szóló állásfoglalására [3], a 2004. november 25-én Hágában elfogadott, a karibi térségben pusztító hurrikánok okozta károkról szóló állásfoglalására [4] és a 2005. november 24-én Edinburgh-ban elfogadott, a természeti katasztrófák okairól és következményeiről szóló állásfoglalására [5],

- tekintettel Szociális és Környezetvédelmi Bizottsága jelentésére (APP/3802/05),

A. mivel a természeti csapások és a természeti erőforrások kimerülése súlyos veszélyt jelent a szegénység csökkentésére és a millenniumi fejlesztési célok megvalósítására,

B. mivel az AKCS-országok elhanyagolható mértékben járulnak hozzá az éghajlatváltozás okaihoz, ugyanakkor ők szenvedik meg legsúlyosabban annak következményeit; mivel az éghajlatváltozás lassíthatja a fenntartható fejlődés irányába tett előrelépések ütemét, vagy közvetlenül a hátrányos hatásoknak való nagyobb kitettségen keresztül, vagy pedig közvetve, az alkalmazkodási kapacitás romlásán keresztül,

C. mivel a természeti csapások hatása különösen hátrányos a fejlődő országokra, mivel megfordítja a fejlesztési együttműködés előnyös hatásait, akadályozza a további növekedést és a szegénység felszámolását, és súlyos veszteségeket okoz a biodiverzitásban,

D. mivel az AKCS-államok előtt álló kulcsfontosságú kihívás, hogy a természeti csapások kockázatának csökkentésére, a helyreállításra és irányításra irányuló nemzeti és regionális tevékenységek kialakításával és erősítésével hatékonyan kezeljék a természeti csapások hosszú távú hatásait,

E. mivel az AKCS-országok az ökoszisztéma szempontjából sokféle szolgálatot tesznek a világnak, anélkül, hogy ezért méltányos ellentételezést kapnának,

F. mivel az új kutatások megerősítik, hogy Afrika az egyik leginkább kiszolgáltatott kontinens az éghajlat változékonyságával szemben a többszörös megpróbáltatások és az alacsony alkalmazkodóképesség miatt; mivel 2020-ra az előrejelzések szerint 75–250 millió afrikai lesz kitéve az éghajlatváltozásnak betudható fokozott vízhiánynak; mivel a mezőgazdasági termelés, a halászat és az élelmiszerhez való hozzáférés az előrejelzések szerint szintén súlyos veszélybe kerül,

G. mivel az éghajlatváltozás következtében az előrejelzések szerint 2050-re olyan szintre csökkennek a vízforrások, hogy már nem lehet teljesíteni a szükségleteket számos kis szigetállamban, például a karibi térségben, az Indiai-óceánon és a Csendes-óceánon, melyek különösen kiszolgáltatottak a tengerszint emelkedésének és a természeti csapásoknak,

H. mivel a 21. század vége felé az előrejelzések szerint a tengerszint emelkedése érinteni fogja az alacsonyan fekvő part menti területeket, ahol nagyszámú népesség lakik, és ezt várhatóan áradások, árhullámok, erózió és más part menti veszélyek súlyosbítják, amelyek hatást gyakorolnak a helyi erőforrásokra és a turizmusra, veszélyeztetik a településeket, a létesítményeket és az alapvető infrastruktúrát,

I. mivel a nem éghajlati jellegű megpróbáltatások növelhetik az éghajlatváltozással és természeti csapásokkal szembeni kiszolgáltatottságot azzal, hogy csökkentik az ellenálló képességet, és csökkenthetik az alkalmazkodóképességet, valamint a megelőző és mérséklő intézkedések hatásait, mert a forrásokat egymással versengő szükségletekre fordítják,

J. mivel a fenntarthatóság elősegítésére és az éghajlatváltozással és a természeti csapásokkal szembeni kiszolgáltatottság csökkentésére irányuló tervek közül kevés tartalmazta az alkalmazkodóképesség előmozdítását,

K. mivel a természeti csapások kockázatának csökkentése elsődlegesen nemzeti felelősség, és mivel megerősített együttműködésre és partnerségre van szükség regionális és nemzetközi szinten,

L. mivel a környezetvédelmi ügyeket, a természeti csapásokra való felkészültséget és azok megelőzését, valamint az éghajlatváltozás hatásainak mérséklését nem érvényesítették általánosan az EK valamennyi segélyprogramjában és az azokhoz kapcsolódó eszközökben, noha ezek valamennyi ország számára fontosak,

M. mivel az energiabiztonság előmozdítására irányuló politikák és más hatásmérséklő erőfeszítések az elkövetkező évtizedekben nagy hatást gyakorolnak az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának alacsonyabb stabilizációs szinten tartásával kapcsolatos lehetőségekre,

N. mivel a tiszta fejlesztési mechanizmuson (CDM), a Globális Környezetvédelmi Eszközön (GEF) és a technológiaátadásra nyújtott fejlesztéstámogatáson keresztül beáramló pénzügyi eszközök eddig korlátozottak voltak, és földrajzilag egyenetlenül oszlottak el,

O. mivel a fejlődési pálya módosításával a fejlődés fenntarthatóbbá tétele nagy mértékben hozzájárulhat az éghajlatváltozás mérsékléséhez, azonban a végrehajtás forrásokat tehet szükségessé a többszörös akadályok áthidalása érdekében,

1. hangsúlyozza azokat a veszélyeket, amelyeket a természeti csapások és az éghajlatváltozás jelentenek a fenntartható fejlődésre, a szegénység felszámolására és a millenniumi fejlesztési célok elérésére; hangsúlyozza továbbá a 7. millenniumi fejlesztési célkitűzés fontosságát a környezet fenntarthatóságának biztosításában;

2. megállapítja a természeti csapások számának és gyakoriságának növekedését, azok pusztító hatását és a szegény emberek jelentős kiszolgáltatottságát ezekben a helyzetekben; hangsúlyozza, hogy egyre nehezebb különbséget tenni a természeti és az ember által okozott katasztrófák között, amikor is a kockázatokat nem csak a természeti veszélyek határozzák meg, hanem az emberi tevékenység és a tervezés hiánya is;

3. hangsúlyozza, hogy hatékony globális válaszokat kell adni az AKCS-országokban a természeti csapások által okozott problémákra, amiben az iparosodott országoknak kell felelősséget vállalniuk, és vezető szerepet kell játszaniuk az üvegházhatást okozó gázok hatásainak leküzdésében is, amelyek hozzájárultak az éghajlatváltozáshoz;

4. felkéri az AKCS- és EU-államok kormányait és parlamentjeit annak biztosítására, hogy a természeti erőforrások kiaknázása ne okozzon nagy ökológiai egyensúlyhiányt; ezzel kapcsolatban aggodalommal jegyzi meg, hogy a túlzott fakivágás és az illegális fakitermelés elsivatagodáshoz és éghajlatváltozáshoz vezethet, amivel szemben felelős és hatékony erdészeti politikával, megfelelő újraerdősítési gyakorlatokkal és fenntartható mezőgazdasági gyakorlatokkal kell fellépni; felszólítja a természeti erőforrásokat kiaknázó vállalatokat, hogy tartsák be a környezetvédelmi előírásokat és szabályokat;

5. tudomásul veszi az éghajlatváltozás következményeit és kihívásait, azaz a szélsőséges éghajlati feltételek és a csökkenő természeti erőforrások formájában jelentkező következményeket és kihívásokat, amelyek súlyos fejlődési és biztonsági következményekkel járnak, például a kiszolgáltatottság növekedése, a természeti erőforrásokért vívott konfliktusok és a természeti csapások által kiváltott migráció; hangsúlyozza ezért, hogy a természeti csapások kockázatának csökkentése keretében foglalkozni kell az éghajlatváltozás mérséklésével és az ahhoz való alkalmazkodással;

6. megjegyzi, hogy a természeti csapások nagy léptékű népességmozgásokhoz vezethetnek, és elismeri, hogy a természeti csapások kockázatának csökkentése ugyan mindenekelőtt nemzeti felelősség, azonban az AKCS- és EU-államok kormányainak feladata, hogy szolidaritást tanúsítsanak az érintett nemzetekkel szemben;

7. rámutat a WHO figyelmeztetéseire azzal kapcsolatban, hogy milyen rendkívül nagy kockázatot jelent a globális felmelegedés az egészségre a déli országokban, különös tekintettel a maláriára és a látásra, és fellépést sürget, hogy támogassák az ezeknek a súlyos egészségügyi problémáknak a megelőzésére, orvoslására és kezelésére irányuló intézkedéseket;

8. felszólít arra, hogy vezessenek be határidőkhöz kötött átfogó stratégiát, melynek célja, hogy a természeti csapások kockázatának csökkentését, a természeti csapásokra való felkészültséget és az éghajlatváltozási stratégiákat általánosan érvényesítsék valamennyi nemzeti fejlesztési tervben, uniós fejlesztési politikában és humanitárius segítségnyújtásban; hangsúlyozza, hogy ezeket a stratégiákat egy hosszú távú, a természeti csapásokkal szembeni kiszolgáltatottságra irányuló megközelítés keretében támogatnia kell a civil társadalomnak, a helyi közösségeknek és a hatóságoknak;

9. felszólítja az EU tagállamait, hogy támogassák az AKCS-országokat az embereket középpontba helyező, a természeti csapások kockázatának csökkentésére, az éghajlatváltozási és a válsághelyzetek megelőzésére irányuló tervek kialakításában, amelyeknek magukban kell foglalniuk a mérséklő és alkalmazkodási stratégiákat, a korai előrejelző rendszereket, a természeti csapásokra való felkészülési és evakuálási stratégiákat, a vészhelyzeti biztonsági övezeteket, biztosítási rendszereket és a humanitárius erőforrások gyors elosztására szolgáló finanszírozást; felhívja továbbá az AKCS-országokat annak biztosítására, hogy ezek az intézkedések a végrehajtás céljából erős intézményi alapokon nyugvó nemzeti és helyi prioritások legyenek, és vegyék figyelembe a kiszolgáltatott csoportok szükségleteit;

10. felhívja az EU-t, hogy legalább 10 % többletfinanszírozást utaljon ki a humanitárius segítségnyújtás költségvetése számára a természeti csapások kockázatának csökkentése céljából és abból a célból, hogy jelentősen növelje a természeti csapások kockázatának csökkentésére, valamint az éghajlatváltozás mérséklésére és az alkalmazkodásra szánt forrásokat a fejlesztési segélyek költségvetése keretében, anélkül, hogy veszélyeztetné a többi erőfeszítést, különösen az alapvető egészségügyi ellátások és az oktatás terén;

11. hangsúlyozza, hogy az AKCS-államok és régiók igénylik a nemzetközi közösség támogatását, ami ahhoz szükséges, hogy nemzeti és regionális szinten javítsák a természeti csapások hatásainak mérséklését, a felkészültséget és a korai előrejelző kapacitásokat, hogy növeljék a közvélemény tudatosságát a természeti csapások csökkentésével és előrejelzésével kapcsolatban, és hogy választ adjanak a vészhelyzetekre,

12. sajnálja, hogy a növekvő szükségletek ellenére nagyon kevés forrást rendeltek az AKCS-EU természeti katasztrófa eszközéhez, ugyanakkor üdvözli annak létrehozását; felszólítja az EU-t, hogy a 10. EFA és más EU-költségvetési tételek keretében rendeljen többletforrásokat az eszközhöz, hogy megfelelően támogassák az AKCS-államokat és -régiókat a természeti csapások kockázatának csökkentésében és a gyorssegélyekben, a rehabilitációban és a fejlődésben (LRRD), a kapacitásépítésben és a jobb korai előrejelző és gyorsreagálású rendszerek finanszírozásában;

13. sürgeti ezért az Európai Bizottságot, hogy a 10. EFA keretében folytassa az AKCS-EU természeti katasztrófa eszköz támogatását, és bővítse tovább annak alkalmazási körét úgy, hogy az AKCS-n belüli együttműködésre előirányzott forrásokból legalább 250 millió EUR-t biztosítson, felhasználva az AKCS-régiók és AKCS-államok, különösen a kis AKCS-szigetállamok támogatására képzett javasolt "tartalék" forrásainak egy részét is az egész AKCS-t felölelő, természeti csapásokra való felkészülést és azok kezelését célzó program és a katasztrófa utáni hosszú távú újjáépítés átfogó végrehajtása keretében;

14. úgy véli, hogy az Európai Fejlesztési Alapnak (EFA) elégséges finanszírozásra van szüksége ahhoz, hogy támogassa a fejlődő országokat az éghajlatváltozás által okozott hatásokhoz való alkalmazkodásban és azok mérséklésében; hangsúlyozza ebben az összefüggésben a kapacitásépítésnek, a természeti csapások megelőzésének, az oktatásnak, a működő infrastruktúráknak és a gyógyszerekhez való hozzáférésnek a fontosságát, és rámutat arra, hogy kapacitásokat kell kiépíteni a tudomány, a hatásvizsgálat és az alkalmazkodás értékelése, a kockázatok előrejelzése és a tiszta fejlesztési mechanizmusra (CDM) való felkészülés projektjeinek terén;

15. hangsúlyozza, hogy növelni kell a megfelelő humánerőforrás-fejlesztés finanszírozását a természeti csapások megelőzése, a felkészülés, a hatásmérséklés és -kezelés, valamint az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás tekintetében, valamint ezeken a területeken a dél-dél együttműködés erősítése terén;

16. felszólítja az Európai Bizottságot és az EU tagállamait, hogy tegyenek meg minden szükséges intézkedést annak érdekében, hogy a lehető leggyorsabban lehessen mobilizálni a pénzügyi támogatást a gyorssegélyre és a humanitárius segítségnyújtásra vonatkozóan;

17. hangsúlyozza, hogy állandóan aktualizálni kell az AKCS-országok környezeti profilját, és általánosan érvényesíteni kell a környezetvédelem szempontjait az országok stratégiai dokumentumokban (CSP-k), a regionális stratégiai dokumentumokban (RSP-k) és a tematikus programokban; hangsúlyozza a társult nemzeti parlamentek és a civil társadalom fontosságát ebben a folyamatban;

18. úgy véli, hogy a fejlesztéspolitika nem választható el a környezetvédelmi és más politikáktól, és holisztikus megközelítésre szólít fel a fenntartható fejlesztéspolitikával kapcsolatban, amely integrálja a környezeti dimenziót az AKCS-ra vonatkozó országos és regionális stratégiai dokumentumokban, valamint valamennyi fejlesztési programban és projektben;

19. felhívja az éghajlatváltozás elleni globális szövetséget (GCCA), hogy váljon kulcsfontosságú eszközzé a természeti csapások megelőzésében és az arra való felkészülésben, valamint az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásban és annak mérséklésében;

20. sürgeti az AKCS-államok kormányait, hogy alakítsanak ki válságmegelőző vészhelyzeti és készenléti terveket, amelyeknek ki kell terjedniük az evakuálási stratégiákra, a vészhelyzeti biztonsági övezetekre, biztosítási rendszerekre és a gyors elosztásra szolgáló humanitárius források finanszírozására;

21. hangsúlyozza, hogy valóban globális megközelítésre van szükség a természeti csapásokkal és az éghajlatváltozással kapcsolatban, és felszólítja a nemzetközi közösséget, hogy kötelezze el magát az előremutató nemzetközi megoldások mellett; ezért felszólít arra, hogy kezdődjenek meg a tárgyalások az ENSZ éghajlatváltozással foglalkozó nemzetközi konferenciáján egy 2012 utáni globális és átfogó megállapodásról, amelynek a Kiotói Jegyzőkönyvre kell épülnie és azt kell kibővítenie;

22. sürgeti a fejlett országokat, hogy biztosítsanak több forrást a Kiotói Jegyzőkönyv alapján már működő finanszírozási mechanizmusok számára, és törekedjenek arra, hogy ezek a hozzájárulások kötelező erejű kötelezettségvállalásokká váljanak;

23. felszólít a bevált gyakorlatok megosztására, a technológiaátadásra és a tudatosításra, nevezetesen a földhasználat megtervezésével, a kockázatos övezetekben folytatott építkezésekkel, a biztonságos építkezéssel és a kritikus létesítmények védelmével kapcsolatban;

24. felszólít a regionális és nemzetköz együttműködés javítására az információs és kommunikációs technológiák (IKT) megosztásának elősegítése érdekében, továbbá az alacsony technológiai szintű megoldások folyamatos finanszírozására, mint amilyen a rádió a vidéki és távoli földrajzi fekvésű területeken;

25. felszólítja az AKCS-országokat, hogy kössenek regionális megállapodásokat a folyók medencéinek kezeléséről, koordinált intézkedéseket hozva a víz- és halászati erőforrásokról;

26. megjegyzi, hogy a megújuló energiaforrások, mint például a napenergia, szélenergia és a biomasszából nyert energia felhasználása lehetővé tenné, hogy az AKCS-országok kevésbé függjenek az olajtól; felszólítja az EU-t és tagállamait, hogy adják át a megfelelő technológiát és biztosítsák a megfelelő finanszírozást, és sürgeti az Európai Bizottságot, hogy a 10. EFA keretében az energiára és vízre vonatkozó finanszírozási eszköz forrásaiból való támogathatóság meghatározásakor vizsgálja felül a kritériumokat, hogy abban szerepeljenek a környezetbarát megoldások, a kiszolgáltatottság és az elszigeteltség kritériumai is;

27. felszólítja az AKCS- és EU-államokat, hogy rögzítsenek külön célkitűzéseket a megújuló energiák felhasználásával kapcsolatban, és úgy véli, hogy a megújuló energiát kell a Cotonoui Megállapodás szerinti AKCS-EU fejlesztési együttműködés programok középpontjába helyezni;

28. utasítja társelnökeit, hogy továbbítsák ezt az állásfoglalást az AKCS-EU Tanácsnak, az Európai Bizottságnak, az Afrikai Uniónak és az Egyesült Nemzetek főtitkárának.

[1] Elfogadta az AKCS-EU Közös Parlamenti Közgyűlés 2007. november 22-én Kigaliban (Ruanda).

[2] HL C 271., 1999.9.24., 30. o.

[3] HL C 120., 2004.4.30., 44. o.

[4] HL C 80., 2005.4.1., 36. o.

[5] HL C 136., 2006.9.6., 22. o.

--------------------------------------------------