2007D0589 — HU — 21.09.2011 — 003.001

Ez a dokumentum kizárólag tájékoztató jellegű, az intézmények semmiféle felelősséget nem vállalnak a tartalmáért

►B A BIZOTTSÁG HATÁROZATA (2007. július 18.) a 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv alapján az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó iránymutatások létrehozásáról (az értesítés a C(2007) 3416. számú dokumentummal történt) (EGT-vonatkozású szöveg) (2007/589/EK) (HL L 229, 31.8.2007, p.1)

Módosította:









▼B

A BIZOTTSÁG HATÁROZATA

(2007. július 18.)

a 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv alapján az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó iránymutatások létrehozásáról

(az értesítés a C(2007) 3416. számú dokumentummal történt)

(EGT-vonatkozású szöveg)

(2007/589/EK)







AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA, tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre, tekintettel az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról és a 96/61/EK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2003. október 13-i 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvre ( 1 ) és különösen annak 14. cikke (1) bekezdésére, mivel: (1) A 2003/87/EK irányelvben meghatározott, üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei kereskedelmi rendszerének működése szempontjából alapvető fontosságú az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának az e határozatban lefektetett iránymutatásokkal összhangban álló teljes, következetes, átlátható és pontos nyomon követése és jelentése. (2) Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei kereskedelmi rendszerének a 2005. évet lefedő első működési időszakában az üzemeltetők, a hitelesítők és a tagállamok illetékes hatóságai tapasztalatokat szereztek a 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv alapján az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásainak nyomon követésére és jelentésére vonatkozó iránymutatások létrehozásáról szóló, 2004. január 29-i 2004/156/EK bizottsági határozat ( 2 ) szerinti nyomon követésről, hitelesítésről és jelentésről. (3) A 2004/156/EK határozat felülvizsgálatát követően nyilvánvalóvá vált, hogy a határozatban lefektetett iránymutatásokon változtatni kell, hogy azok egyértelműbbek és költséghatékonyabbak legyenek. A módosítások nagy száma miatt indokolt, hogy a 2004/156/EK irányelv helyébe új irányelv lépjen. (4) Indokolt megkönnyíteni az iránymutatások alkalmazását az olyan létesítmények számára, amelyeknél a hitelesített bejelentett átlagos éves kibocsátás kevesebb mint 25 000 tonna fosszilis eredetű CO2 volt az előző kereskedési időszakban, valamint indokolt a további harmonizáció és a műszaki kérdések tisztázása is. (5) Adott esetben figyelembe lettek véve az üvegházhatást okozó gázok nyomon követéséről szóló, az éghajlatváltozással foglalkozó kormányközi munkacsoport (IPCC), illetve a Nemzetközi Szabványügyi Szervezet (ISO) által tett ajánlások, és az Üzleti Világtanács a Fenntartható Fejlődésért (WBCSD) és a Világ Erőforrásai Intézet (WRI) közös, az üvegházhatást okozó gázok jegyzőkönyvére vonatkozó kezdeményezése keretében kidolgozott útmutatások is. (6) Az üzemeltetők által e határozat értelmében szolgáltatott információknak meg kell könnyíteniük a 2003/87/EK irányelv szerint jelentett kibocsátások, az európai szennyezőanyag-kibocsátási és -szállítási nyilvántartás létrehozásáról, valamint a 91/689/EGK és a 96/61/EK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2006. január 18-i 166/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel ( 3 ) létrehozott európai szennyezőanyag-kibocsátási és -szállítási nyilvántartásnak (EPRTR) jelentett kibocsátások, valamint az IPCC különböző forráskategóriáit használó nemzeti nyilvántartások keretében jelentett kibocsátások kölcsönös egyeztetését. (7) A nyomonkövetési módszerek általános költséghatékonyságának növelésével az üzemeltetőknek és az illetékes hatóságoknak jelentősen kisebb költségek mellett általában képeseknek kell lenniük a 2003/87/EK irányelv szerinti kötelezettségeik teljesítésére úgy, hogy az ne járjon a bejelentett kibocsátási adatok pontosságának és a nyomon követő rendszer átfogó integritásának sérelmével. Ez különösen vonatkozik a tisztán biomasszából készült tüzelőanyagokat használó üzemekre és a kisebb kibocsátókra. (8) Megtörtént a jelentési követelmények összehangolása a 2003/87/EK irányelv 21. cikke szerinti követelményekkel. (9) Megtörtént a nyomonkövetési terv követelményeinek pontosítása és szigorítása, hogy jobban tükrözzék a terv fontosságát a megbízható jelentés és szakszerű hitelesítés szempontjából. (10) Az I. mellékletbe foglalt, a minimális követelményeket ismertető 1. táblázat időkorlát nélkül használandó. Megtörtént a táblázat egyes tételeinek felülvizsgálata a tagállamok, az üzemeltetők és a hitelesítők által gyűjtött információk alapján, figyelembe véve a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében felsorolt tevékenységekkel járó égetésből származó kibocsátásokra vonatkozó rendelkezések megváltozását, illetve a tevékenységspecifikus iránymutatások megváltozását, és ezek a tételek most már megfelelő egyensúlyt hoznak létre a költséghatékonyság és a pontosság között. (11) Bevezetésre került egy minimális bizonytalansági küszöbértékeket alkalmazó kivételes eljárás, amely alternatív lehetőség a nagyon különleges vagy komplex létesítményekből származó kibocsátások nyomon követésére, mentesítve ezeket a létesítményeket a meghatározási szintek alkalmazása alól és lehetővé téve teljes mértékben testreszabott nyomonkövetési módszerek kidolgozását. (12) Megtörtént a 2003/87/EK irányelv hatálya alá tartozó, tiszta anyagként vagy tüzelőanyagként létesítményekbe belépő vagy azokból kilépő átadott és inherens CO2-ra vonatkozó rendelkezések pontosítása és szigorítása, hogy jobban összhangban legyenek a tagállamokra vonatkozó, az Egyesült Nemzetek Éghajlat-változási Keretegyezményéhez csatolt Kiotói Jegyzőkönyv szerinti jelentési követelményekkel. (13) Megtörtént a standard kibocsátási tényezők jegyzékének kibővítése és frissítése az éghajlatváltozással foglalkozó kormányközi munkacsoport (IPCC) 2006. évi iránymutatásaiból (a továbbiakban: IPCC-iránymutatások) származó információk felhasználásával. A jegyzék az IPCC-iránymutatások alapján kibővült számos tüzelőanyag standard fűtőértékével is. (14) Megtörtént az ellenőrzésről és hitelesítésről szóló szakasz vizsgálata és felülvizsgálata, ezáltal javult a fogalmi és nyelvi összhang az Európai Akkreditálási Együttműködés (EA), az Európai Szabványügyi Bizottság (CEN) és a Nemzetközi Szabványügyi Szervezet (ISO) által kidolgozott iránymutatással. (15) A tüzelőanyagok és más anyagok tulajdonságainak meghatározását illetően pontosították az analitikai laboratóriumokból és a folyamatos gázelemzőktől származó eredmények használatának követelményeit, figyelembe véve a vonatkozó követelményeknek a tagállamokban az első kereskedési időszak alatti alkalmazásából származó tapasztalatokat. Meghatároztak újabb, a mintavételi módszerekre és gyakoriságra vonatkozó követelményeket is. (16) A 25 000 tonna fosszilis eredetű CO2-nél kisebb éves kibocsátású létesítmények költséghatékonyságának növelése céljából bizonyos mentesítéseket állapítottak meg a létesítményekre általánosan vonatkozó konkrét követelmények alól. (17) A nyomonkövetési módszereknél az oxidációs tényezők használata választhatóvá vált az égetési folyamatok esetében. Az anyagmérlegen alapuló megközelítés alkalmazható lett koromgyártó létesítmények és gázfeldolgozó terminálok esetében is. A fáklyázásból származó kibocsátások meghatározására vonatkozó bizonytalansági értékek csökkentek, hogy tükrözzék az ilyen létesítmények sajátos műszaki feltételeit. (18) Az első jelentési időszakban az elérhető pontossággal kapcsolatban felmerült problémák miatt az anyagmérlegen alapuló megközelítés nem szerepelhet a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében említett, ásványolaj-finomítókra vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatásokban. Megtörtént a katalitikus krakkolók regenerálásából és más katalizátorregenerálásból, valamint a flexikokszolókból származó kibocsátásokra vonatkozó iránymutatások felülvizsgálata, hogy az tükrözze az ilyen létesítmények sajátos műszaki feltételeit. (19) Az anyagmérlegen alapuló megközelítés alkalmazására vonatkozó rendelkezések és küszöbértékek szigorodtak a kokszot, szinterelt terméket, vasat és acélt előállító létesítmények esetében. Átvételre kerültek kibocsátási tényezők az IPCC iránymutatásokból. (20) A cementklinkert gyártó létesítményekre és a meszet gyártó létesítményekre vonatkozó terminológia és módszertan összehangolásra került a határozat hatálya alá tartozó ágazatok kereskedelmi gyakorlatával. Megtörtént a tevékenységre vonatkozó adatok, a kibocsátási tényezők és a konverziós tényezők használatának összehangolása a 2003/87/EK irányelv hatály alá tartozó más tevékenységekkel. (21) A IX. melléklet további kibocsátási tényezőkkel egészült ki az üvegipari létesítményekre vonatkozóan. (22) A nyersanyagok kalcinálásából származó kibocsátásokra vonatkozó bizonytalansági követelmények szigorúsága a kerámiaipari létesítmények esetében enyhült, hogy jobban tükrözze az olyan helyzeteket, amikor az agyag közvetlenül a kőfejtőből érkezik. A csak a termelésen alapuló módszer az első jelentési időszak során észlelt korlátozott alkalmazhatósága miatt már nem használandó. (23) Szükség van az üvegházhatást okozó gázok folyamatos kibocsátásmérő rendszerekkel történő kibocsátásmeghatározására vonatkozó konkrét iránymutatásokra, hogy biztosítva legyen a 2003/87/EK irányelv 14. és 24. cikkének, valamint IV. mellékletének megfelelően a mérésen alapuló nyomonkövetési módszerek következetes használata. (24) A szénbefogásra és -tárolásra vonatkozó tevékenységek elismeréséről e határozat nem rendelkezik, azt a 2003/87/EK irányelv módosítása vagy pedig e tevékenységnek az irányelvbe annak 24. cikke értelmében való felvétele szabályozhatja. (25) Az e határozat mellékleteiben foglalt iránymutatások lefektetik a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében felsorolt tevékenységekből származó, üvegházhatást okozó gázok kibocsátásainak nyomon követésére és jelentésére vonatkozó, felülvizsgált részletes kritériumokat. E kritériumok meghatározása az említett tevékenységek viszonylatában történt, a 2008. január 1-jétől alkalmazandó irányelv IV. mellékletében foglalt nyomonkövetési és jelentési elvek alapján. (26) A 2003/87/EK irányelv 15. cikke megköveteli a tagállamoktól annak biztosítását, hogy az üzemeltetők által benyújtott jelentések hitelesítése az említett irányelv V. mellékletében megállapított kritériumok szerint történjen. (27) Az e határozatban foglalt iránymutatások újabb felülvizsgálatára várhatóan a határozat alkalmazásának időpontjától számított két éven belül kerül sor. (28) Az e határozatban előírt intézkedések összhangban vannak a 93/389/EK határozat ( 4 ) 8. cikke alapján létrehozott bizottság véleményével, mivel: ELFOGADTA EZT A HATÁROZATOT:







▼M4

1. cikk

E határozat I–XIV. és XVI–XXIV. melléklete állapítja meg a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében felsorolt, valamint az említett irányelv 24. cikkének (1) bekezdése értelmében a rendszer hatálya alá vont tevékenységekből származó üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó iránymutatásokat.

A XV. melléklet a légiközlekedési tevékenységekre vonatkozó tonnakilométer-adatoknak a 2003/87/EK irányelv 3e. és 3f. cikke szerinti kérelmek céljára történő nyomon követésére és jelentésére vonatkozó iránymutatásokat állapítja meg. Ennek alapját az említett irányelv IV. mellékletében meghatározott elvek képezik.

▼B

2. cikk

A 2004/156/EK határozat a 3. cikkben említett napon hatályát veszti.

3. cikk

E határozat 2008. január 1-jétől alkalmazandó.

4. cikk

E határozatnak a tagállamok a címzettjei.









MELLÉKLETEK

I. melléklet Általános iránymutatások ▼M4 II. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. mellékletében említett tevékenységek keretében végrehajtott égetésből származó kibocsátásokra vonatkozó iránymutatások ▼B III. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. mellékletében említett, ásványolaj-finomítókra vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások ▼M4 IV. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében a kokszgyártásra vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások V. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében a fémércpörkölésre és a szinterelésre vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások VI. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében a nyersvas és az acél előállítására (a folyamatos öntést is ideértve) vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások VII. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében a cementklinker előállítására vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások VIII. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében a mész előállítására, valamint a dolomit és a magnezit kalcinálására vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások IX. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében az üveg és az ásványgyapot szigetelőanyagok gyártására vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások X. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében a kerámiatermékek gyártására vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások XI. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében a cellulóz- és a papírgyártásra vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások XII. melléklet Iránymutatás az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának vagy átadott mennyiségének folyamatos mérőrendszerekkel történő meghatározásához ▼M1 XIII. melléklet Salétromsav, adipinsav, kaprolaktám, glioxál és glioxilsav gyártásából származó dinitrogén-oxid (N2O)-kibocsátások meghatározására szolgáló tevékenység-specifikus iránymutatások ▼M2 XIV. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete szerinti légiközlekedési tevékenységekből származó kibocsátások meghatározására vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások XV. melléklet A légiközlekedési tevékenységekhez tartozó tonnakilométer-adatoknak a 2003/87/EK irányelv 3e. és 3f. cikke szerinti kérelmek céljára történő meghatározására vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások ▼M3 XVI. melléklet Az elszállítás és a 2009/31/EK irányelv alapján engedélyezett tárolóhelyen való geológiai tárolás céljából végzett CO2-leválasztási tevékenységekből származó üvegházhatásúgáz-kibocsátások meghatározására szolgáló tevékenységspecifikus iránymutatások ( 5 ) XVII. melléklet A 2009/31/EK irányelv alapján engedélyezett tárolóhelyen való geológiai tárolás céljából végzett csővezetékes CO2-szállításból származó üvegházhatásúgáz-kibocsátások meghatározására szolgáló tevékenységspecifikus iránymutatások XVIII. melléklet A CO2-nek a 2009/31/EK irányelv alapján engedélyezett tárolóhelyen való geológiai tárolására vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások ▼M4 XIX. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében a nátrium-karbonát és a nátrium-hidrogén-karbonát előállítására vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások XX. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében az ammónia-előállításra vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások XXI. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében a hidrogén és a szintetikus gáz előállítására vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások XXII. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében az ömlesztett szerves vegyszerek előállítására vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások XXIII. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében a vasfémek és a nemvasfémek előállítására és feldolgozására vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások XXIV. melléklet A 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében az elsődleges alumínium előállítására és feldolgozására vonatkozó tevékenységspecifikus iránymutatások ▼B









I. MELLÉKLET

ÁLTALÁNOS IRÁNYMUTATÁSOK

TARTALOMJEGYZÉK 1. Bevezetés 2. Fogalommeghatározások 3. Nyomonkövetési és jelentési elvek 4. Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követése 4.1. Terjedelem 4.2. Számításon, illetve mérésen alapuló módszerek 4.3. A nyomonkövetési terv 5. Számításon alapuló módszerek a CO2-kibocsátás meghatározására 5.1. Számítási képletek 5.2. Meghatározási szintek 5.3. Kivételes eljárás helyhez kötött létesítmények esetében 5.4. Helyhez kötött létesítmények tevékenységére vonatkozó adatok 5.5. Kibocsátási tényezők 5.6. Oxidációs és konverziós tényezők 5.7. Átadott CO2 6. Mérésen alapuló módszerek helyhez kötött létesítmények számára 6.1. Általános információk 6.2. A mérésen alapuló módszerek meghatározási szintjei 6.3. További eljárások és követelmények 7. A bizonytalanság meghatározása 7.1. Számítás 7.2. Mérés 8. Jelentés 9. Az információk megőrzése 10. Ellenőrzés és hitelesítés 10.1. Adatgyűjtés és -kezelés 10.2. Ellenőrzési rendszer 10.3. Ellenőrzési tevékenységek 10.3.1. Eljárások és felelősségi körök 10.3.2. Minőségbiztosítás 10.3.3. Az adatok vizsgálata és hitelesítése 10.3.4. Kiszervezett folyamatok 10.3.5. Kiigazítások és helyreállító intézkedések 10.3.6. Nyilvántartások és dokumentáció 10.4. A jelentés hitelesítése 10.4.1. Általános elvek 10.4.2. Hitelesítési módszer 11. Kibocsátási tényezők 12. CO2-semleges biomasszák jegyzéke 13. Tevékenységspecifikus adatok és tényezők meghatározása 13.1. A tüzelőanyagok nettó fűtőértékének és kibocsátási tényezőjének meghatározása 13.2. A tevékenységspecifikus oxidációs tényező meghatározása 13.3. A technológiai kibocsátási tényező, a konverziós tényezők és az összetétel meghatározása 13.4. A biomasszahányad meghatározása 13.5. A folyamatos kibocsátásmérésre, valamint a tüzelőanyagok és más anyagok tulajdonságainak meghatározására vonatkozó követelmények 13.5.1. Akkreditált Laboratóriumok Igénybevétele 13.5.2. Nem akkreditált laboratóriumok igénybevétele 13.5.3. Online gázelemzők és gázkromatográfok 13.6. Mintavételi módszerek és elemzési gyakoriság 14. Jelentési formanyomtatvány 14.1. A létesítmény azonosítása 14.2. A tevékenységek áttekintése 14.3. Égetésből származó kibocsátások (számítás) 14.4. Technológiai kibocsátások (számítás) 14.5. Anyagmérlegen alapuló megközelítés 14.6. Mérésen alapuló megközelítés 14.7. Salétromsav, adipinsav, kaprolaktám, glioxál és glioxilsav üzemek N2O kibocsátására vonatkozó jelentés 14.8. Pfc-Kibocsátások Jelentése Elsődleges Alumínium Előállítása Esetében 15. Jelentési kategóriák 15.1. IPCC jelentési formanyomtatvány 15.2. Forráskategóriák kódja 16. Kis kibocsátású létesítményekre vonatkozó követelmények

1. BEVEZETÉS

E melléklet a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében felsorolt tevékenységekből származó, az ilyen tevékenységekkel kapcsolatban meghatározott üvegházhatást okozó gázok kibocsátásainak nyomon követésére és jelentésére vonatkozó általános iránymutatásokat tartalmazza. A tevékenységspecifikus kibocsátásokra vonatkozó további iránymutatásokat a ►M4 II–XI. melléklet és a XIII–XXIV. melléklet ◄ határozza meg.

2. FOGALOMMEGHATÁROZÁSOK

▼M2

E melléklet és a ►M4 II–XXIV. melléklet ◄ alkalmazásában a 2003/87/EK irányelv fogalommeghatározásait kell alkalmazni. E melléklet alkalmazásában azonban „üzemeltető”: a 2003/87/EK irányelv 3. cikkének f) pontja szerinti üzemeltető, illetve az említett cikk o) pontja szerinti légijármű-üzemeltető.

▼B

1. Ezen túl az alábbi alapvető fogalommeghatározások alkalmazandók: a) „tevékenységek”: a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében felsorolt tevékenységek; b) „illetékes hatóság”: a 2003/87/EK irányelv 18. cikke szerint kijelölt illetékes hatóság vagy hatóságok; ▼M2 c) „kibocsátó forrás”: egy létesítmény olyan jól elkülöníthető része (pont vagy technológia), amely üvegházhatást okozó gázokat bocsát ki, illetve légiközlekedési tevékenységek esetében a légi jármű; ▼B d) „forrásanyag”: adott tüzelőanyag-típus, nyersanyag vagy termék, amelynek felhasználása vagy előállítása eredményeként egy vagy több kibocsátó forrás üvegházhatást okozó gázokat bocsát ki; ▼M2 e) „nyomonkövetési módszertan”: azoknak a megközelítéseknek az összessége, amelyeket az üzemeltető, illetve légijármű-üzemeltető alkalmaz egy adott létesítmény, illetve légiközlekedési tevékenység kibocsátásainak meghatározásra; ▼B f) „nyomonkövetési terv”: egy adott ►M2 létesítmény, illetve légijármű-üzemeltető ◄ nyomonkövetési módszertanának részletes, teljes és átlátható dokumentációja, ideértve az adatgyűjtési és adatkezelési tevékenységeket, és az adatok valódiságának ellenőrzésére szolgáló rendszert; ▼M2 g) „meghatározási szint”: a tevékenységre vonatkozó adatok, a kibocsátási tényezők, az éves kibocsátás, az éves átlagos óránkénti kibocsátás és az oxidációs vagy konverziós tényezők, valamint a hasznos teher meghatározására szolgáló módszertan meghatározott eleme; ▼B h) „éves”: január 1-jétől december 31-éig tartó, egy naptári évnek megfelelő időszak; ▼M2 i) „jelentési időszak”: egy naptári év, amely alatt a kibocsátásokat, illetve a tonnakilométer-adatokat nyomon kell követni és jelentést kell róluk készíteni; ▼B j) „kereskedési időszak”: a kibocsátáskereskedelmi rendszer olyan többéves szakasza (például 2005–2007 vagy 2008–2012), amelyre a tagállam a 2003/87/EK irányelv 11. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint nemzeti kiosztási tervet adott ki ►M2 a légiközlekedési tevékenységek esetében a kereskedési időszak az említett irányelv 3c. cikkének (1) és (2) bekezdésében meghatározott időszak. ◄

2. A kibocsátásokkal, tüzelőanyagokkal és más anyagokkal kapcsolatban a következő fogalommeghatározások alkalmazandók: a) „égetésből származó kibocsátások”: az üvegházhatást okozó gázoknak a tüzelőanyag és az oxigén exoterm reakciójából származó kibocsátásai; b) „technológiai kibocsátások”: az „égetésből származó kibocsátások”-tól eltérő, anyagok között szándékosan vagy véletlenül fellépő reakciókból vagy az anyagok átalakulásából származó kibocsátások, beleértve a fémércek kémiai vagy elektrolitikus redukciójával, az anyagok termikus bomlásával és az anyagok termékként vagy alapanyagként való felhasználására szolgáló átalakításával kapcsolatos kibocsátásokat is; c) „inherens CO2”: tüzelőanyag részét képező CO2; d) „konzervatív”: egy feltételrendszer oly módon történő meghatározása, amely biztosítja, hogy ne lehessen alábecsülni az éves kibocsátást; e) „tétel”: tüzelőanyag vagy más anyag adott mennyisége, amelyből reprezentatív mintát vettek és amelyet jellemeztek, és vagy egy szállítmányként vagy egy adott időszak alatt folyamatosan továbbítottak; f) „kereskedelemben forgalmazott tüzelőanyag”: meghatározott összetételű tüzelőanyag, amellyel gyakran és szabadon kereskednek – feltéve, hogy az ügylet egymástól gazdaságilag független felek között történik –, ideértve a kereskedelemben kapható összes szabványos tüzelőanyagot, földgázt, könnyű és nehéz olajat, szenet és petrolkokszot; g) „kereskedelemben forgalmazott anyag”: meghatározott összetételű anyag, amellyel gyakran és szabadon kereskednek – feltéve, hogy az ügylet egymástól gazdaságilag független felek között történik; ▼M2 h) „kereskedelemben forgalmazott szabványos tüzelőanyag”: olyan, nemzetközileg szabványosított, kereskedelemben forgalmazott tüzelőanyag, amelynek fűtőértéke 95 %-os konfidenciaintervallum esetén legfeljebb ± 1 %-kal tér el az előírt értéktől, például a gázolaj, a könnyű fűtőolaj, a benzin, a világítóolaj, a kerozin, az etán, a propán, a bután, a sugárhajtómű-kerozin (Jet-A1 vagy Jet-A), a sugárhajtómű-benzin (Jet-B) és a repülőgépbenzin (AvGas). ▼B

3. A mérésekkel kapcsolatban a következő fogalommeghatározások alkalmazandók: a) „pontosság”: egy mérés eredménye és az adott mennyiség valódi érteke (vagy pedig nemzetközileg elfogadott és visszakereshető kalibrálási anyagokkal és szabványos módszerekkel empirikusan meghatározott referenciaérték) közötti egyezés mértéke, figyelembe véve mind a szisztematikus, mind a véletlenszerű hibákat; b) „bizonytalanság”: egy mennyiség meghatározásának eredményével összefüggő, százalékban kifejezett paraméter, amely az adott mennyiséghez ésszerűen hozzárendelhető értékek szórását jellemzi – beleértve a szisztematikus és véletlenszerű hibák hatásait is, valamint leírja a szóban forgó értékeknek az átlagérték körüli 95 %-át magában foglaló megbízhatósági intervallumot, figyelembe véve az értékek eloszlásának esetleges aszimmetriáját is; c) „számtani átlag”: egy értékhalmaz összes elemének összege osztva az elemek számával; d) „mérés”: olyan műveletek, amelyek célja egy mennyiség értékének meghatározása; e) „mérőműszer”: olyan eszköz, amelyet rendeltetésszerűen mérések végzésére használnak, önmagában vagy kiegészítő eszközzel együtt; f) „mérőrendszer”: mérőműszerekből és más felszerelésekből – mint például mintavevő és adatfeldolgozó eszközök – álló teljes rendszer, amely olyan változók meghatározására szolgál, mint például CO2-kibocsátásokkal kapcsolatban a tevékenységre vonatkozó adatok, széntartalom, fűtőérték vagy kibocsátási tényező; g) „kalibráció”: olyan műveletsor, amely meghatározott körülmények között meghatározza a mérőműszer vagy mérőrendszer által mutatott értékek, vagy egy ellenőrző mérés vagy referenciaanyag által jelentett értékek, és etalonnal mért megfelelő értékek közötti összefüggést; h) „folyamatos kibocsátásmérés”: olyan műveletsor, amelynek célja, hogy rendszeres mérések (óránként néhány mérés) segítségével meghatározza egy mennyiség értékét, akár úgy, hogy helyi mérést végeznek a kéményben, akár úgy, hogy a kémény közelében elhelyezett mérőműszerrel mérik a kéményből kivezetett anyagot, de nem tartoznak ide a kéményből vett egyes minták összegyűjtése alapján történő mérések; i) „normál állapot”: a normál köbmétert (Nm3) definiáló 273,15 K (0 oC) hőmérséklet és 101 325 Pa nyomás; ▼M3 j) „mérési pont”: az a kibocsátó forrás, amelyre a kibocsátás mérése céljából folyamatos kibocsátásmérő rendszereket alkalmaznak, vagy egy csővezeték-rendszer azon keresztmetszete, amelynek vonatkozásában a CO2-áramlást folyamatos mérőrendszerekkel meghatározzák. ▼B

4. A CO2-kibocsátásokra vonatkozó, számításon alapuló módszerek, illetve mérésen alapuló módszerek tekintetében a következő meghatározások alkalmazandók: a) „ésszerűtlen költség”: olyan intézkedés költsége, ahol a költség az illetékes hatóság megállapítása szerint – mindent egybevetve – nincs arányban az intézkedés eredményével. A meghatározási szint kiválasztása tekintetében a küszöbérték a kibocsátási egységeknek a pontosság növekedésének megfelelő értékeként határozható meg. Olyan intézkedések esetében, amelyek javítják a jelentett kibocsátások minőségét, de nincsenek közvetlen hatással a pontosságra, az ésszerűtlen költség a korábbi kereskedelmi időszakról jelentett, rendelkezésre álló kibocsátási adatok átlagértékének 1 %-os indikatív küszöbértékét meghaladó résznek felelhet meg. ►M2 Ilyen előzménnyel nem rendelkező létesítmények, illetve légijármű-üzemeltetők esetében az ugyanolyan vagy hasonló tevékenységet végző reprezentatív létesítményektől, illetve légijármű-üzemeltetőktől származó adatok használhatók viszonyításként, a kapacitásuk alapján arányosítva; ◄ b) „műszakilag megvalósítható”: az üzemeltető az előírt időn belül be tud szerezni olyan technikát, amellyel kielégíthetők a javasolt rendszer igényei; ▼M2 c) „csekély jelentőségű forrásanyagok”: olyan, az üzemeltető által kiválasztott, kevésbé jelentős forrásanyagok csoportja, amelyek vagy évente együttesen 1 kilotonna vagy kevesebb fosszilis eredetű CO2-t bocsátanak ki, vagy pedig kevesebb mint 2 %-kal (legfeljebb azonban összesen 20 kilotonna fosszilis eredetű CO2-vel) járulnak hozzá az adott létesítmény, illetve légijármű-üzemeltető éves összes fosszilis eredetű CO2-kibocsátásához az átadott CO2-mennyiség levonása előtt; a két érték közül az a mértékadó, amely az abszolút kibocsátást tekintve nagyobb; ▼B d) „jelentős forrásanyagok”: olyan forrásanyagok csoportja, amelyek nem tartoznak a „kisebb jelentőségű forrásanyagok” csoportba; ▼M2 e) „kisebb jelentőségű forrásanyagok”: olyan, az üzemeltető által kiválasztott forrásanyagok csoportja, amelyek vagy évente együttesen 5 kilotonna vagy kevesebb fosszilis eredetű CO2-t bocsátanak ki, vagy pedig kevesebb mint 10 %-kal (legfeljebb azonban összesen 100 kilotonna fosszilis eredetű CO2-vel) járulnak hozzá az adott létesítmény, illetve légijármű-üzemeltető éves összes fosszilis eredetű CO2-kibocsátásához az átadott CO2-mennyiség levonása előtt; a két érték közül az a mértékadó, amely az abszolút kibocsátást tekintve nagyobb; ▼B f) „biomassza”: nem fosszilis, biológiai úton lebontható szerves anyag, amely növényekből, állatoktól és mikroorganizmusoktól származik, beleértve a mezőgazdasági, erdészeti és kapcsolódó ipari eredetű termékeket, melléktermékeket, maradékokat és hulladékokat, valamint az ipari és települési hulladék nem fosszilizálódott és biológiai úton lebontható részét, mint például a nem fosszilizálódott és biológiai lebomlásra képes szerves anyag bomlásából nyert gázok és folyadékok; g) „tiszta”: anyagra vonatkoztatva azt jelenti, hogy az anyag vagy tüzelőanyag legalább 97 tömegszázalékban a megadott anyagból vagy elemből áll – a purum (tiszta) kereskedelmi besorolásnak megfelelően. Biomassza esetén a tüzelőanyagban vagy más anyagban lévő összes szén biomasszából származó részét jelenti; h) „energiamérlegen alapuló módszer”: kazánban fűtőanyagként használt energia mennyiségének becslésére szolgáló módszer, amely számításba veszi az összes hasznos hőt és hőveszteséget, beleértve a sugárzással, hőátadással keletkező hőveszteséget és a füstgázzal távozó hőt is.

5. Az ellenőrzés és hitelesítés tekintetében a következő fogalommeghatározások alkalmazandók: a) „ellenőrzési kockázat”: az éves kibocsátási jelentésben szereplő valamely paraméter érzékenysége olyan lényegi valótlanságra, amelyet az ellenőrző rendszer megfelelő időben nem tud megakadályozni, észlelni és helyesbíteni; b) „észlelési kockázat”: annak kockázata, hogy a hitelesítő nem vesz észre lényegi valótlanságot vagy az előírásoktól való lényegi eltérést; c) „eredendő kockázat”: az éves kibocsátási jelentésben szereplő valamely paraméter érzékenysége lényegi valótlanságokra abban az esetben, ha az adott paraméterre nem lenne ellenőrzés; d) „hitelesítési kockázat”: annak kockázata, hogy a hitelesítő nem megfelelő hitelesítő szakvéleményt alakít ki. A hitelesítési kockázat az eredendő kockázat, az ellenőrzési kockázat és az észlelési kockázat függvénye; ▼M2 e) „elvárható bizonyosság”: nagy, de nem abszolút bizonyosság – amely kifejezetten szerepel a hitelesítő szakvéleményben – a tekintetben, hogy a hitelesítés tárgyát képező kibocsátási jelentés mentes lényegi valótlanságoktól, és hogy a létesítmény, illetve a légijármű-üzemeltető lényegében megfelel az előírásoknak; ▼B f) „lényegességi szint”: számszerű küszöbérték vagy határpont az éves kibocsátási jelentésben szereplő kibocsátási adatokról szóló megfelelő hitelesítő szakvélemény meghatározásához; ▼M2 g) „bizonyossági fok”: annak mértéke, hogy a hitelesítő mennyire van meggyőződve a hitelesítés végkövetkeztéseiben arról, hogy a létesítmény, illetve a légijármű-üzemeltető éves kibocsátási jelentésében megadott információk bizonyítottan mentesek lényegi valótlanságtól; h) „eltérés az előírásoktól”: a hitelesítés tárgyát képező létesítmény, illetve légijármű-üzemeltető olyan, akár szándékos, akár szándékolatlan cselekedete vagy mulasztása, amely ellentétben áll az illetékes hatóság által a létesítmény engedélyezésének keretében, illetve a 2003/87/EK irányelv 3 g. cikke alapján elfogadott nyomonkövetési terv előírásaival; i) „lényegi eltérés az előírásoktól”: az illetékes hatóság által a létesítmény engedélyezésének keretében, illetve a 2003/87/EK irányelv 3 g. cikke alapján elfogadott nyomonkövetési terv előírásaitól való olyan eltérés, amely miatt az illetékes hatóság adott esetben másként fogja kezelni a létesítményt, illetve a légijármű-üzemeltetőt; ▼B j) „lényegi valótlanság”: olyan valótlanság (elhagyás, nem valós bemutatás és hibák, nem ideértve a megengedett bizonytalanságot) az éves kibocsátási jelentésben, amely a hitelesítő szakmai megítélése szerint befolyásolhatja azt, hogyan fogja kezelni az illetékes hatóság az éves kibocsátási jelentést, például ha a valótlanság meghaladja a lényegességi szintet; k) „akkreditáció”: a hitelesítéssel összefüggésben egy akkreditáló testület döntésén alapuló nyilatkozat kibocsátása azután, hogy a testület részletesen értékelte a hitelesítő hivatalos igazolását, miszerint rendelkezik olyan szakértelemmel és függetlenséggel, ami szükséges ahhoz, hogy az előírt követelményeknek megfelelően el tudja végezni a hitelesítést; l) „hitelesítés”: a hitelesítő által végzett azon tevékenységek, amelyek szükségesek a 2003/87/EK irányelv 15. cikkében és V. mellékletében leírt hitelesítő szakvélemény elkészítéséhez; m) „hitelesítő”: olyan szakértő, független, akkreditált hitelesítő testület vagy személy, amely a hitelesítési eljárásnak a 2003/87/EK irányelv V. melléklete alapján a tagállamok által meghatározott részletes követelmények szerinti lefolytatásáért és jelentésbe foglalásáért felelős.

▼M2

6. A légiközlekedési tevékenységekből származó kibocsátásokkal és a légiközlekedési tevékenységekhez tartozó tonnakilométer-adatokkal kapcsolatban a következő fogalommeghatározások alkalmazandók: a) „indulási repülőtér”: az a repülőtér, ahonnan a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében meghatározott légiközlekedési tevékenységnek minősülő járat elindul; b) „érkezési repülőtér”: az a repülőtér, ahová a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében meghatározott légiközlekedési tevékenységnek minősülő járat megérkezik; c) „repülőtérpár”: az indulási és az érkezési repülőtér együttese; d) „tömeg- és súlypontszámítási dokumentáció”: a Chicagói Egyezmény ( 6 ) 6. mellékletében (A légi jármű üzemeltetése) meghatározott előírások és ajánlott gyakorlati eljárások (SARPs) nemzetközi és nemzeti végrehajtásának keretében előírt dokumentáció, beleértve a 2008. augusztus 20-i 859/2008/EK bizottsági rendelettel módosított 3922/91/EGK tanácsi rendelet (EU-OPS) III. mellékletének J. részében szereplő előírásokat, illetve az azzal egyenértékű nemzetközi szabályozást is; e) „utas”: a repülés során a fedélzeten lévő személy a személyzet tagjainak kivételével; f) „hasznos teher”: a repülés során a légi jármű fedélzetén szállított áru, postai küldemények, utasok és csomagok összes tömege; g) „távolság”: az indulási repülőtér és az érkezési repülőtér között a földrajzi főkörön mért, 95 km rögzített hosszal megnövelt távolság; h) „tonnakilométer”: a hasznos teher egy kilométerre szállított egy tonnája.

▼M3

7. Az üvegházhatású gázok leválasztásával, szállításával és geológiai tárolásával kapcsolatos tevékenységekből származó üvegházhatásúgáz-kibocsátások vonatkozásában a következő fogalommeghatározások alkalmazandók: a) „CO2 geológiai tárolása”: a 2009/31/EK irányelv 3. cikke (1) bekezdésének megfelelően a „CO2 geológiai tárolása”; b) „tárolóhely”: a 2009/31/EK irányelv 3. cikkének (3) bekezdése szerinti „tárolóhely”; c) „tárolókomplexum”: a 2009/31/EK irányelv 3. cikkének (6) bekezdése szerinti „tárolókomplexum”; d) „a CO2 szállítása”: a CO2 csővezetékeken keresztüli elszállítása geológiai tárolás céljából a 2009/31/EK irányelv szerint engedélyezett tárolóhelyre; e) „szállítóhálózat”: a 2009/31/EK irányelv 3. cikkének (22) bekezdése szerinti „szállítóhálózat”; f) „CO2-leválasztás”: a máskülönben kibocsátásra kerülő CO2 gázáramoktól való leválasztására irányuló tevékenység, a CO2 elszállítása és egy a 2009/31/EK irányelv szerint engedélyezett tárolóhelyen való geológiai tárolása céljából; g) „leválasztó létesítmény”: a CO2 leválasztását végző létesítmény; h) „diffúz kibocsátás”: olyan forrásokból származó szabálytalan vagy nem szándékos kibocsátás, amelyek helye nem határozható meg, vagy amelyek az egyéni nyomon követéshez túlságosan sokfélék vagy kisméretűek, például az egyébként érintetlen tömítéseken vagy szelepeken keresztül, illetve intermedier kompresszorállomásokból és intermedier tárolólétesítményekből távozó kibocsátások; i) „légkörbe visszajuttatott kibocsátások”: egy meghatározott kibocsátási ponton keresztül a létesítményből szándékosan a légkörbe juttatott kibocsátások; j) „vízoszlop”: a 2009/31/EK irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerinti „vízoszlop”; k) „fokozott szénhidrogén-kinyerés”: szénhidrogének kinyerése a víz besajtolása útján vagy más módszerrel kinyert mennyiségen túl; l) „szivárgás”: a geológiai tárolás összefüggésében a 2009/31/EK irányelv 3. cikke (5) bekezdése szerinti „szivárgás”.

▼B

3. NYOMONKÖVETÉSI ÉS JELENTÉSI ELVEK

Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásainak a 2003/87/EK irányelv szerinti pontos és hiteles nyomon követése és jelentése érdekében a nyomon követést és jelentést a következő alapelvek alapján kell elvégezni:

▼M1

Teljesség.Egy adott ►M2 létesítménnyel, illetve légijármű-üzemeltetővel ◄ kapcsolatos nyomon követés és jelentés kiterjed a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében felsorolt, valamint az irányelv 24. cikke alapján felvett releváns tevékenységek összefüggésében meghatározott minden egyes üvegházhatást okozó gáznak a tevékenységekhez tartozó valamennyi kibocsátó forrásból és forrásanyagból származó, égetési és technológiai eredetű összes kibocsátására, elkerülve ugyanakkor a kétszeres beszámítást.

▼B

Konzisztencia.A nyomon követett és bejelentett kibocsátásoknak azonos nyomonkövetési módszertan és azonos adatsorok használatával időben összehasonlíthatónak kell lenniük. A nyomon követés módszertanát meg lehet változtatni az itt megadott iránymutatásokkal összhangban, ha azáltal javul a bejelentett adatok pontossága. A nyomonkövetési módszertan megváltoztatásához szükséges az illetékes hatóság jóváhagyása, és azt teljes egészében dokumentálni kell ezen iránymutatásoknak megfelelően.

Átláthatóság.A nyomonkövetési adatok – így a feltevések, referenciák, tevékenységre vonatkozó adatok, kibocsátási tényezők, oxidációs és konverziós tényezők felvételét, rögzítését, összeállítását, elemzését és dokumentálását úgy kell végezni, hogy az a hitelesítő és az illetékes hatóság számára lehetővé tegye a kibocsátások újbóli meghatározását.

▼M2

Valódiság.Biztosítani kell, hogy a kibocsátások meghatározásakor ne fordulhasson elő sem szisztematikus túlbecslés, sem szisztematikus alulbecslés. A bizonytalansági tényezőket be kell azonosítani és a gyakorlatilag lehető legkisebbre kell csökkenteni. Kellő gondossággal kell eljárni annak érdekében, hogy a kibocsátások számítása és mérése a lehető legnagyobb pontossággal történjen. Az üzemeltetőnek a jelentéstétel céljából meghatározandó kibocsátásértékek integritásával kapcsolatban gondoskodnia kell az elvárható bizonyosság meglétéről. A kibocsátásokat az ezen iránymutatásokban meghatározott megfelelő nyomonkövetési módszertanok alkalmazásával kell meghatározni. A nyomonkövetési adatok jelentéséhez használt összes mérőműszert vagy más vizsgálati berendezést a megfelelő módon kell használni, karbantartani, kalibrálni és ellenőrizni. A nyomonkövetési adatok tárolásához és feldolgozásához használt táblázatkezelő programok és más eszközök nem tartalmazhatnak hibát. A kibocsátásokra vonatkozó jelentésnek és az azzal kapcsolatban nyilvánosságra hozott adatoknak lényegi valótlanságoktól menteseknek kell lenniük, azokat tárgyilagosan kell kiválasztani és bemutatni, valamint hitelt érdemlően és kiegyensúlyozottan kell ismertetniük a létesítményből, illetve a légijármű-üzemeltetőtől származó kibocsátásokat.

▼B

Költséghatékonyság.A nyomon követés módszertanának kiválasztásánál a nagyobb pontosságból származó előnyöknek arányosnak kell lenniük a többletköltségekkel. Tehát a kibocsátások nyomon követése és jelentése során úgy kell az elérhető legnagyobb pontosságra törekedni, hogy az műszakilag megvalósítható maradjon és ne járjon ésszerűtlen költséggel. ►M2 A nyomonkövetési módszertan logikus és egyszerű módon adjon útmutatást az üzemeltető számára ahhoz, hogy elkerülje a párhuzamos tevékenységeket, és kihasználja a létesítményben már meglévő, illetve a légijármű-üzemeltető által már használt, működő rendszereket. ◄

Megbízhatóság.A hitelesített kibocsátási jelentésnek a felhasználók számára megbízható módon kell jellemeznie mind a szándékolt, mind a jelentésből vélhetően kiolvasható helyzetismertetést.

A teljesítmény javítása a kibocsátások nyomon követése és jelentése terén.A kibocsátásokra vonatkozó jelentések hitelesítési folyamata hatékony és megbízható eszközként segíti a minőségbiztosítási és minőség-ellenőrzési eljárásokat, olyan információkat szolgáltatva, amelyek alapján az üzemeltető javíthatja a kibocsátások nyomon követésével és jelentésével kapcsolatos teljesítményét.

4. AZ ÜVEGHÁZHATÁST OKOZÓ GÁZOK KIBOCSÁTÁSÁNAK NYOMON KÖVETÉSE

4.1. TERJEDELEM

▼M2

Az egy adott létesítményre, illetve légijármű-üzemeltetőre vonatkozó nyomonkövetési és jelentési eljárásnak ki kell terjednie a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében felsorolt és a létesítményben, illetve a légijármű-üzemeltető által folytatott tevékenységekhez tartozó összes kibocsátó forrásból, illetve forrásanyagból származó valamennyi vonatkozó üvegházhatástokozógáz-kibocsátásra, valamint a tagállamok által a 2003/87/EK irányelv 24. cikke alapján a rendszerbe bevont tevékenységekre és üvegházhatású gázokra. A légijármű-üzemeltetők ezen túlmenően gondoskodnak olyan dokumentált eljárások bevezetéséről, amelyek a kibocsátó források jegyzékében bekövetkező minden változást számon tartanak (például légi jármű bérlése vagy vásárlása), és ezáltal biztosítják a kibocsátásadatok teljességét és a párhuzamos tevékenység elkerülését.

▼B

A 2003/87/EK irányelv 6. cikke (2) bekezdésének b) pontja előírja, hogy az üvegházhatást okozó gázok kibocsátására vonatkozó engedélynek tartalmaznia kell a létesítményben végzett tevékenységek és az azokból származó kibocsátások leírását. ►M2 Az engedélyben – légiközlekedési tevékenységek esetében a nyomonkövetési tervben – ezért szerepeltetni kell a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében meghatározott tevékenységek összes nyomon követendő és jelentendő kibocsátó forrását és forrásanyagát. ◄ A 2003/87/EK irányelv 6. cikke (2) bekezdésének c) pontja előírja, hogy az üvegházhatást okozó gázok kibocsátására vonatkozó engedélynek tartalmaznia kell a nyomon követés követelményeit, meghatározva a nyomon követés módszerét és a gyakoriságot.

▼M3

Amennyiben egy, a 2009/31/EK irányelv szerinti tárolókomplexumból származó szivárgásokat azonosítanak, és azok kibocsátáshoz vagy CO2 vízoszlopba juttatásához vezetnek, akkor ezeket a szivárgásokat az adott létesítmény vonatkozásában kibocsátási forrásként nyilvántartásba kell venni, és a XVIII. mellékletben szereplő rendelkezéseknek megfelelően gondoskodni kell nyomon követésükről. Az illetékes hatóság jóváhagyása alapján el lehet tekinteni a szivárgás kibocsátási forrásként történő nyilvántartásba vételétől, amennyiben a 2009/31/EK irányelv 16. cikke szerinti korrekciós intézkedésekre került sor, és már nem mutatható ki a szivárgásból származó kibocsátás vagy vízoszlopba juttatás.

▼M2

A belső égésű motorral hajtott, szállításhoz használt járművekből származó kibocsátásokat a létesítmények kibocsátásának becslése során nem kell figyelembe venni.

▼B

A kibocsátások nyomon követése kiterjed a jelentési időszak alatt a rendes üzemelés és a rendkívüli események – beleértve az üzemindítás és -leállítás, valamint a vészhelyzetek – során jelentkező kibocsátásokra.

Amennyiben a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében alcímként szereplő tevékenységhez tartozó egy vagy több tevékenység külön vagy együttesen számított termelési kapacitása vagy termékkibocsátása egy létesítményben vagy egy telephelyen meghaladja az említett helyen megadott vonatkozó határértéket, akkor az adott létesítményben vagy telephelyen a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében felsorolt valamennyi tevékenység minden kibocsátó forrásából, illetve forrásanyagából származó valamennyi kibocsátást nyomon kell követni és jelenteni kell.

A helyi viszonyoktól függ, hogy egy tüzelőberendezés, például egy hőt és villamos energiát kapcsoltan termelő létesítmény az I. mellékletben szereplő másik tevékenységet folytató létesítmény részének vagy pedig külön kezelendő létesítménynek számít-e, és ezt a létesítménynek az üvegházhatást okozó gázok kibocsátására vonatkozó engedélyében rögzíteni kell.

A létesítményből származó valamennyi kibocsátást a létesítményhez tartozónak kell tekinteni, függetlenül a hő- vagy villamos energia más létesítménynek történő átadásától. A más létesítménytől átvett hő- vagy villamos energia előállításából származó kibocsátások nem az átvevő létesítmény kibocsátásaihoz tartoznak.

4.2. SZÁMÍTÁSON, ILLETVE MÉRÉSEN ALAPULÓ MÓDSZEREK

▼M2

A 2003/87/EK irányelv IV. melléklete a létesítmények kibocsátásainak meghatározásához lehetővé teszi az alábbiak valamelyikének használatát:

▼B

— számításon alapuló módszerek, amelyek a forrásanyagokból történő kibocsátást a mérőrendszerekkel kapott, tevékenységre vonatkozó adatok és a laboratóriumi elemzésekből vagy standard tényezőkből származó kiegészítő paraméterek alapján határozzák meg,

— mérésen alapuló módszerek, amelyek a kibocsátó forrásból származó kibocsátásokat a füstgázban lévő, üvegházhatást okozó gáz koncentrációjának és a füstgázáramnak a folyamatos mérésével határozzák meg.

Az üzemeltető akkor javasolhatja a mérésen alapuló módszertan használatát, ha igazolni tudja, hogy:

— a létesítmény éves kibocsátását a módszer megbízhatóan pontosabb értékben állapítja meg, mint az alternatív, számításon alapuló módszer, és nem jár ésszerűtlen költségekkel, valamint

— a mérésen és a számításon alapuló módszerek összehasonlítása azonos kibocsátó forrásokon és forrásanyagokon alapul.

A mérésen alapuló módszer alkalmazását jóvá kell hagyatni az illetékes hatósággal. Az egyes jelentési időszakokban a mért kibocsátásokat az üzemeltetőnek alá kell támasztania számításon alapuló módszerekkel, a 6.3.c. szakasz rendelkezéseivel összhangban.

Az illetékes hatóság jóváhagyásával az üzemeltető mérésen és számításon alapuló módszereket együttesen is használhat az egy létesítményhez tartozó különböző kibocsátó források és forrásanyagok esetében. Az üzemeltető biztosítja és igazolja, hogy sem kibocsátások kihagyása, sem kibocsátások kétszeres beszámítása nem fordul elő.

4.3. A NYOMONKÖVETÉSI TERV

A 2003/87/EK irányelv 6. cikke (2) bekezdésének c) pontja előírja, hogy az üvegházhatást okozó gázok kibocsátására vonatkozó engedélynek tartalmaznia kell a nyomon követés követelményeit, meghatározva a nyomon követés módszerét és a gyakoriságot. ►M2 Az említett irányelv 3 g. cikke szerint a légijármű-üzemeltetők az illetékes hatóságnak nyomonkövetési tervet nyújtanak be, amelyben intézkedéseket állapítanak meg a kibocsátások és a tonnakilométer-adatok nyomon követésére és jelentésére. ◄

A nyomonkövetési módszertan az illetékes hatóság által az e szakaszban és ennek alszakaszaiban megadott kritériumok szerint jóváhagyandó nyomonkövetési terv része. A tagállamnak vagy illetékes hatóságainak gondoskodniuk kell arról, hogy a létesítmények által alkalmazott nyomonkövetési módszertant vagy az engedély feltételei között, vagy – ha az irányelvvel összeegyeztethető – általánosan kötelező szabályokban meghatározzák.

▼M2

Az illetékes hatóság az üzemeltető által készített nyomonkövetési tervet a jelentési időszak kezdete előtt, majd ismételten a létesítményben, illetve a légijármű-üzemeltető által alkalmazott nyomonkövetési módszertan minden lényeges módosítása után ellenőrzi és jóváhagyja. Amennyiben ezt valamely tevékenységspecifikus melléklet megköveteli, a nyomonkövetési tervet megadott időpontig, előírt sablon szerint kell benyújtani.

▼B

A 16. szakasztól függően a nyomonkövetési terv a következőket tartalmazza:

a) a létesítmény és a létesítményben folytatott nyomon követendő tevékenységek leírása;

b) a létesítményben végzett nyomon követés és jelentés felelősségi rendszeréről szóló információk;

c) a létesítményben folytatott egyes tevékenységek nyomon követendő kibocsátó forrásainak és forrásanyagainak felsorolása;

d) a használni kívánt, számításon, illetve mérésen alapuló módszerek leírása;

▼M4

e) az egyes nyomon követendő forrásanyagokra külön-külön a tevékenységre vonatkozó adatok, a széntartalom (amennyiben a kibocsátásszámítás anyagmérleg alapján vagy más olyan módszerrel történik, amelyhez közvetlenül szükséges a széntartalom megadása), a kibocsátási tényezők, valamint az oxidációs és a konverziós tényezők meghatározási szintjeinek felsorolása és leírása;

▼B

f) a mérőrendszerek leírása és a nyomon követendő forrásanyagok mindegyike tekintetében a használandó mérőműszerek specifikációja és pontos helye;

▼M1

g) az egyes forrásanyagokra és/vagy kibocsátó forrásokra alkalmazott meghatározási szinteknél a tevékenységre vonatkozó adatok és adott esetben más paraméterek bizonytalansági küszöbértékeinek való megfelelés igazolása;

▼B

h) az egyes forrásanyagokra adott esetben a fűtőérték, a széntartalom, a kibocsátási tényezők, az oxidációs vagy konverziós tényezők és a biomasszahányad meghatározása céljából a tüzelőanyagból és más anyagokból történő mintavételhez használt elv leírása;

i) az egyes forrásanyagok fűtőértékének, széntartalmának, kibocsátási tényezőjének, oxidációs tényezőjének, konverziós tényezőjének vagy biomasszahányadának meghatározásához használni kívánt források vagy analitikai módszerek leírása;

j) adott esetben a nem akkreditált laboratóriumok és a vonatkozó analitikai eljárások felsorolása és leírása, beleértve a vonatkozó minőségbiztosítási intézkedések (például a 13.5.2. szakaszban leírtak szerinti, laboratóriumok közötti összehasonlítás) felsorolását is;

k) adott esetben egy kibocsátó forrás nyomon követésére használni kívánt folyamatos kibocsátásmérő rendszerek leírása, azaz a mérési pontok, a mérések gyakorisága, az alkalmazott berendezés, kalibrálási eljárások, adatgyűjtési és -tárolási eljárások, és az ellenőrző számítások elve, valamint a tevékenységre vonatkozó adatok, kibocsátási tényezők és hasonlók jelentésének elve;

l) adott esetben, ha az úgynevezett kivételes eljárást (5.3. szakasz) alkalmazzák: a kivételes eljárás elvének és a bizonytalansági elemzésnek átfogó leírása, ha azokat e felsorolás a)–k) pontja nem tartalmazza;

▼M1

m) az adatgyűjtési és -kezelési tevékenységek és az ellenőrzési tevékenységek eljárásainak leírása, valamint ezen tevékenységek leírása (lásd a 10.1–10.3. szakaszt, valamint a XIII. melléklet 8. szakaszát);

▼B

n) adott esetben a közösségi környezetvédelmi vezetési és hitelesítési rendszer (EMAS) és más környezetvédelmi vezetési rendszer (például ISO 14001:2004) keretében vállalt tevékenységekhez való kapcsolatról, különösen az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának nyomon követésére és jelentésére vonatkozó eljárásokról és ellenőrzési elemekről;

▼M3

o) adott esetben a hőmérséklet és a nyomás mérésére szolgáló berendezések szállítóhálózaton belüli elhelyezkedése;

p) adott esetben a szállítóhálózatból történő szivárgás megelőzésére, azonosítására és mennyiségének meghatározására szolgáló eljárások;

q) a szállítóhálózatok esetében annak hatékony biztosítására irányuló eljárások, hogy a CO2-t csak olyan létesítményeknek adják át, amelyek az üvegházhatású gáz kibocsátására vonatkozó érvényes engedéllyel rendelkeznek, vagy ahol az e melléklet 5.7. szakaszának megfelelően valamennyi kibocsátott CO2-mennyiséget ténylegesen nyomon követik és beszámítják;

r) amennyiben e melléklet 5.7. szakaszával összhangban CO2-átadásra kerül sor, gondoskodni kell az átadó és az átvevő létesítmények azonosításáról. Az üvegházhatású gáz kibocsátására vonatkozó engedéllyel rendelkező létesítmények esetében a létesítménynek a 2003/87/EK irányelv 19. cikke alapján rendeletben meghatározott azonosító kódját kell feltüntetni;

s) adott esetben a CO2-t e melléklet 5.7. szakasza alapján átadó létesítmények közötti CO2-átadási pontokon használt folyamatos mérőrendszerek leírása;

t) adott esetben a potenciális szivárgásokból származó kibocsátások vagy az ilyen szivárgások folytán a vízoszlopba juttatott CO2 mennyiségének meghatározási módszere, illetve a szivárgásokból származó tényleges kibocsátások vagy a szivárgások folytán a vízoszlopba juttatott CO2 mennyiségének meghatározására alkalmazott és lehetőség szerint adaptált módszerek a XVIII. mellékletnek megfelelően;

▼M4

u) adott esetben a CF4-re és a C2F6-ra vonatkozó létesítményspecifikus kibocsátási tényezők meghatározása érdekében végzett mérések időpontja és a jövőbeni ismétlő mérések tervezett ütemezése;

v) adott esetben a CF4-re és a C2F6-ra vonatkozó létesítményspecifikus kibocsátási tényezők meghatározására alkalmazott eljárást leíró protokoll, amely azt is tanúsítja, hogy az elvégzett és a jövőben elvégzendő mérések időtartama elegendő a mért értékek konvergenciájához, és legalább 72 óra;

w) adott esetben az elsődleges alumínium előállítására szolgáló létesítményekből származó diffúz kibocsátásokra vonatkozó gázbefogási hatékonyság meghatározásának módszertana.

▼B

A nyomon követés módszertanán változtatni kell, amennyiben az javítja a jelentett adatok pontosságát, kivéve, ha ez a változtatás műszakilag megvalósíthatatlan vagy ésszerűtlen költséggel járna.

▼M3

A nyomonkövetési terv részét képező nyomonkövetési módszertan lényeges változását jóvá kell hagyatni az illetékes hatósággal, ha az a következőket érinti:

— a létesítmény 1. táblázat szerinti besorolásának változása,

— a kibocsátások meghatározására használt módszer megváltoztatása számításon alapulóról mérésen alapulóra, vagy fordítva,

— a tevékenységre vonatkozó adatok vagy adott esetben más paraméterek bizonytalanságának olyan növekedése, amely a meghatározási szint megváltozását vonja maga után,

— a tárolóhelyeken keletkező szivárgásokból származó kibocsátások mennyiségi meghatározási módszerének alkalmazása vagy adaptálása.

▼B

A nyomonkövetési módszer vagy az alátámasztó adatok minden más változásáról vagy tervezett változtatásáról szükségtelen késedelem nélkül értesíteni kell az illetékes hatóságot azután, hogy az az üzemeltető tudomására jutott, vagy minden kétségét kizáróan tudomására juthatott volna, kivéve, ha a nyomonkövetési terv másként rendelkezik.

A nyomonkövetési terv változásait pontosan le kell írni, indokolni kell és teljeskörűen dokumentálni kell az üzemeltető belső nyilvántartásában.

Az illetékes hatóságnak meg kell követelnie az üzemeltetőtől, hogy változtassa meg a nyomonkövetési tervet, ha az már nem felel meg az ezen iránymutatásokban lefektetett szabályoknak.

Az ezen iránymutatások szerinti nyomon követésről, jelentésről és hitelesítésről és az iránymutatások következetes alkalmazásáról szóló információknak az illetékes hatóságok és a Bizottság közötti cseréje érdekében a tagállamok elősegítik a Bizottság által a 2003/87/EK irányelv 21. cikkének (3) bekezdése alapján a nyomon követésről, jelentésről és hitelesítésről kezdeményezett éves minőségbiztosítási és értékelési folyamatot.

5. SZÁMÍTÁSON ALAPULÓ MÓDSZEREK A CO2-KIBOCSÁTÁS MEGHATÁROZÁSÁRA

5.1. SZÁMÍTÁSI KÉPLETEK

A CO2-kibocsátás kiszámítása vagy az alábbi képlet alapján:

CO2-kibocsátás = tevékenységre vonatkozó adatok × kibocsátási tényező × oxidációs tényező

vagy alternatív megközelítéssel történik, ha a tevékenységspecifikus iránymutatások meghatároznak ilyet.

Az e képletben szereplő kifejezések az égetésből származó kibocsátásokra és a technológiai kibocsátásokra a következők szerint vonatkoznak:

Égetésből származó kibocsátások

▼M2

A tevékenységre vonatkozó adatok alapja a tüzelőanyag-felhasználás. A felhasznált tüzelőanyag mennyiségét az energiatartalommal, TJ mértékegységben kell kifejezni, ha ezen iránymutatások másként nem rendelkeznek. A fűtőérték alkalmazása nem minősül kötelezőnek bizonyos tevékenységek esetében, ha a rájuk vonatkozó tevékenységspecifikus melléklet szerint a tonna CO2/tonna tüzelőanyag hányadosként kifejezett kibocsátási tényező hasonló pontossági szintet biztosít. A kibocsátási tényezőt [tonna CO2/TJ] mértékegységben kell kifejezni, ha ezen iránymutatások másként nem rendelkeznek. Tüzelőanyag-felhasználáskor a tüzelőanyag széntartalma nem oxidálódik teljes egészében CO2-vé. A részleges oxidáció oka az égési folyamat tökéletlensége, aminek következtében a szén egy része nem ég el, illetve csak részben oxidálódva korommá vagy hamuvá változik. A nem oxidált vagy részben oxidált szén keletkezését az oxidációs tényező veszi számításba, amelyet hányadosként kell kifejezni. Az oxidációs tényező egynél kisebb törtszám. Az így kapott számítási képlet a következő:

▼B

CO2-kibocsátás = tüzelőanyag-áram [t vagy Nm3] × nettó fűtőérték [TJ/t vagy TJ/Nm3] × kibocsátási tényező [t CO2/TJ] × oxidációs tényező

Az égetésből származó kibocsátások kiszámításának további részletezését a II. melléklet tartalmazza.

Technológiai kibocsátások

A tevékenységre vonatkozó adatokat tonnában vagy Nm3-ben kell megadni az anyagfelhasználás, a termelési volumen vagy a termékkibocsátás alapján. A kibocsátási tényező mértékegysége [t CO2/t vagy t CO2/Nm3]. A kiindulási anyagoknak a technológiában szén-dioxiddá át nem alakuló széntartalmát egy konverziós tényező veszi számításba, ami egy törtszám. Amennyiben a kibocsátási tényező már tartalmaz konverziós tényezőt, külön konverziós tényezőt nem szabad alkalmazni. A felhasznált kiindulási anyag mennyiségét tömeg- vagy térfogategységben kell megadni (t vagy Nm3). Az így kapott számítási képlet a következő:

▼M4

A technológiai kibocsátás kiszámítását részletesebben a II–XI. és a XVI–XXIV. mellékletben található tevékenységspecifikus iránymutatások tartalmazzák. A II–XI. és a XVI–XXIV. mellékletben található számítási módszerek nem mindegyike alkalmaz konverziós tényezőt.

▼B

A technológiai kibocsátás kiszámítását részletesebben a ►M3 II–XI., valamint a XVI., a XVII. és a XVIII. mellékletben ◄ található tevékenységspecifikus iránymutatások tartalmazzák. A ►M3 II–XI., valamint a XVI., a XVII. és a XVIII. mellékletben ◄ szereplő számítási módszerek nem mindegyike alkalmaz konverziós tényezőt.

5.2. MEGHATÁROZÁSI SZINTEK

►M2 A ►M4 II–XI. és a XIV–XXIV. mellékletben ◄ szereplő tevékenységspecifikus iránymutatások konkrét módszereket tartalmaznak a következő változók meghatározására: tevékenységre vonatkozó adatok (amelyek két változóból állnak: tüzelőanyag- és/vagy anyagáram és fűtőérték), kibocsátási tényezők, összetétel, oxidációs és konverziós tényezők, hasznos teher. ◄ Ezek különböző kezelési módjai a meghatározási szintek. A meghatározási szintek 1-től felfelé növekvő számozása a pontosság egyre magasabb szintjét jelenti, tehát mindig a legnagyobb számú meghatározási szintet kell előnyben részesíteni.

Az üzemeltető alkalmazhat egy számításon belül különböző jóváhagyott meghatározási szinteket a különböző változókra (tüzelőanyag- és/vagy anyagáram, fűtőérték, kibocsátási tényezők, összetétel, oxidációs vagy konverziós tényezők). A meghatározási szintek kiválasztását jóvá kell hagyatni az illetékes hatósággal (lásd a 4.3. szakaszt).

Az egymással egyenértékű meghatározási szinteket ugyanazzal a számmal és egy betűvel kell jelölni (például 2a. és 2b. meghatározási szint). Azoknál a tevékenységeknél, ahol alternatív számítási módszerek is szerepelnek ezekben az iránymutatásokban (például a VII. mellékletben: „A. számítási módszer: a forgókemencébe belépő anyag alapján” és „B. számítási módszer: a kilépő klinker alapján”) az üzemeltető egyik meghatározási szintről csak akkor térhet át másikra, ha az illetékes hatóság számára kielégítő módon bizonyítani tudja, hogy a változtatás az adott tevékenység kibocsátásainak pontosabb nyomon követését és jelentését eredményezi.

Az összes B. és C. kategóriájú létesítmény esetében minden üzemeltetőnek a legmagasabb meghatározási szintet kell használnia a létesítmény valamennyi forrásánál az összes változó meghatározásához. Kizárólag akkor használható a nyomonkövetési módszertan eggyel alacsonyabb meghatározási szintje egy adott változónál, ha az illetékes hatóság számára kielégítő módon bizonyítják, hogy a legmagasabb meghatározási szinten alapuló megközelítés műszakilag megvalósíthatatlan, vagy ésszerűtlen költségekkel járna. Azoknál a létesítményeknél, amelyek éves kibocsátása több mint 500 ktonna fosszilis eredetű CO2 (azaz a C. kategóriájú létesítmények esetében) a tagállam a 2003/87/EK irányelv 21. cikke értelmében értesíti a Bizottságot arról, ha a magasabb meghatározási szintű megközelítések kombinációjának alkalmazása az összes jelentős forrásanyagra nem történik meg.

A 16. szakaszt is figyelembe véve a tagállamok biztosítják, hogy az üzemeltetők az összes jelentős forrásanyagra legalább az alábbi 1. táblázatban meghatározott meghatározási szinteket alkalmazzák, kivéve, ha ez műszakilag megvalósíthatatlan.

A kisebb jelentőségű forrásanyagokból származó kibocsátások számítására használt változókhoz az üzemeltető választhatja – legalább – az 1. meghatározási szintet, a csekély jelentőségű forrásanyagok esetében pedig a nyomon követésre és jelentésre használhatja saját, meghatározási szint nélküli becslési módszerét – de mindkét esetben feltétel az illetékes hatóság jóváhagyása.

Az üzemeltető haladéktalanul javasolja az alkalmazott meghatározási szintek megváltoztatását az alábbi esetekben:

— az elérhető adatok megváltoztak, így nagyobb pontossággal határozhatók meg a kibocsátások,

— korábban még nem létező új kibocsátás jelent meg,

— a tüzelőanyagok vagy az érintett nyersanyagok köre jelentősen megváltozott,

— a nyomonkövetési módszertan alapján meghatározott adatokban hibákat találtak,

— az illetékes hatóság változtatást írt elő.

Biomasszából készült tüzelőanyagok és tisztának minősített anyagok esetében meghatározási szint nélküli megközelítések alkalmazhatók a létesítményre vagy annak műszakilag beazonosítható részeire, kivéve, ha a vonatkozó értéket arra kívánják felhasználni, hogy a biomasszából eredő CO2-ot levonják a folyamatos kibocsátásméréssel meghatározott kibocsátásból. Az ilyen meghatározási szint nélküli megközelítések közé tartozik az energiamérlegen alapuló módszer. A tisztának minősített, biomasszából készült tüzelőanyagok és más anyagok fosszilis szennyeződéseiből származó CO2-kibocsátást a biomassza-forrásanyag keretében kell jelenteni, és ennek becslése történhet meghatározási szint nélküli megközelítés alapján. A biomasszát tartalmazó vegyes tüzelőanyagokat és más anyagokat az e melléklet 13.4. szakaszában foglalt rendelkezések alkalmazásával kell jellemezni, kivéve, ha a forrásanyag csekély jelentőségűnek minősül.

▼M4

A kereskedelemben forgalmazott szabványos tüzelőanyagok esetében az 1. táblázatban megadott, az égetési tevékenységekre vonatkozó II. melléklettel összefüggésben alkalmazandó minimumkövetelmények más tevékenységekre is alkalmazhatók.

▼B

Amennyiben a legmagasabb meghatározási szinthez tartozó módszer vagy a jóváhagyott változóspecifikus meghatározási szint műszaki okokból átmenetileg nem alkalmazható, az üzemeltető használhatja az elérhető legmagasabb meghatározási szintet mindaddig, amíg vissza nem állnak a korábbi meghatározási szint alkalmazásának feltételei. Az üzemeltető haladéktalanul bizonyítékot szolgáltat az illetékes hatóság felé a meghatározási szintek megváltoztatásának szükségességéről, és benyújtja az ideiglenes nyomonkövetési módszer részletes leírását. Az üzemeltető köteles megtenni minden szükséges intézkedést a nyomonkövetési és jelentési célra eredetileg alkalmazott meghatározási szint mihamarabbi visszaállítása érdekében.

A meghatározási szintek megváltoztatását teljeskörűen dokumentálni kell. A mérőrendszer leállásaiból eredő kisebb adathiányok kezelésénél a helyes szakmai gyakorlat szerint, a nyomon követés általános alapelveiről szóló, 2003. júliusi IPPC (környezetszennyezés integrált megelőzése és csökkentése) referenciadokumentum ( 7 ) rendelkezéseinek megfelelően kell eljárni. Amennyiben a meghatározási szintek megváltoztatására egy jelentési időszakon belül kerül sor, az érintett tevékenységre vonatkozó eredményeket az éves jelentésben több külön részben, a jelentési időszak adott szakaszaira vonatkozóan kell kiszámolni és bejelenteni az illetékes hatóságnak.

▼M4

1. táblázat

Minimumkövetelmények

(n.v.: nem vonatkozik)

A oszlop : A kategóriájú létesítmények, azaz olyan létesítmények, amelyeknek az előző kereskedési időszakban a bejelentett átlagos éves kibocsátása (vagy ha bejelentett kibocsátás nincs, vagy már nem alkalmazható, akkor az óvatos becsléssel vagy extrapolációval meghatározott kibocsátása) – a biogén CO2 nélkül, az átadott CO2 levonása előtt – legfeljebb 50 ktonna CO2-egyenértékkel egyenlő.

B oszlop : B kategóriájú létesítmények, azaz olyan létesítmények, amelyeknek az előző kereskedési időszakban a bejelentett átlagos éves kibocsátása (vagy ha bejelentett kibocsátás nincs, vagy már nem alkalmazható, akkor az óvatos becsléssel vagy extrapolációval meghatározott kibocsátása) – a biogén CO2 nélkül, az átadott CO2 levonása előtt – 50 ktonna CO2-egyenértéknél nagyobb, de legfeljebb 500 ktonna CO2-egyenértékkel egyenlő.

C oszlop : C kategóriájú létesítmények, azaz olyan létesítmények, amelyeknek az előző kereskedési időszakban a bejelentett átlagos éves kibocsátása (vagy ha bejelentett kibocsátás nincs, vagy már nem alkalmazható, akkor az óvatos becsléssel vagy extrapolációval meghatározott kibocsátása) – a biogén CO2 nélkül, az átadott CO2 levonása előtt – 500 ktonna CO2-egyenértéknél nagyobb.







A tevékenységre vonatkozó adatok Kibocsátási tényező Összetétel Oxidációs tényező Konverziós tényező Tüzelőanyag-áram Fűtőérték (nettó) Melléklet/tevékenység A B C A B C A B C A B C A B C A B C II. Égetés Kereskedelemben forgalmazott szabványos tüzelőanyagok 2 3 4 2a/2b 2a/2b 2a/2b 2a/2b 2a/2b 2a/2b n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. Más gáz- és folyékony halmazállapotú tüzelőanyagok 2 3 4 2a/2b 2a/2b 3 2a/2b 2a/2b 3 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. Szilárd tüzelőanyagok 1 2 3 2a/2b 3 3 2a/2b 3 3 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. Anyagmérleg koromgyártás és gázfeldolgozó terminálok esetében 1 2 3 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. 1 2 2 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. Fáklyázás 1 2 3 n.v. n.v. n.v. 1 2a/b 3 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. Gázmosás Karbonát 1 1 1 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. Gipsz 1 1 1 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v.







A tevékenységre vonatkozó adatok Kibocsátási tényező Összetétel Konverziós tényező Anyagáram Fűtőérték (nettó) A B C A B C A B C A B C A B C III. Finomítók Katalitikus krakkoló regenerálása 1 1 1 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. Hidrogéngyártás 1 2 2 n.v. n.v. n.v. 1 2 2 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. IV. Kokszolókemencék Anyagmérleg 1 2 3 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. 2 3 3 n.v. n.v. n.v. Tüzelőanyag technológiai alapanyagként 1 2 3 2 2 3 2 3 3 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. V. Fémércpörkölés és szinterelés Anyagmérleg 1 2 3 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. 2 3 3 n.v. n.v. n.v. Karbonátbevitel 1 1 2 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 VI. Vas és acél Anyagmérleg 1 2 3 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. 2 3 3 n.v. n.v. n.v. Tüzelőanyag technológiai alapanyagként 1 2 3 2 2 3 2 3 3 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. VII. Cement A forgókemencébe belépő anyagok alapján 1 2 3 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. 1 1 2 Kilépő klinker alapján 1 1 2 n.v. n.v. n.v. 1 2 3 n.v. n.v. n.v. 1 1 2 Kemencepor 1 1 2 n.v. n.v. n.v. 1 2 2 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. Szén, nem karbonát alakban 1 1 2 n.v. n.v. n.v. 1 1 2 n.v. n.v. n.v. 1 1 2 VIII. Mész, dolomit és magnezit Karbonátok 1 2 3 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. 1 1 2 Alkáliföldfém-oxid 1 1 2 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. 1 1 2 IX. Üveg és ásványgyapot Karbonátok 1 1 2 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. X. Kerámia Belépő szén 1 1 2 n.v. n.v. n.v. 1 2 3 n.v. n.v. n.v. 1. 1 2 Alkáli-oxid 1 1 2 n.v. n.v. n.v. 1 2 3 n.v. n.v. n.v. 1 1 2 Gázmosás 1 1 1 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. XI. Cellulóz és papír Szabványos módszer 1 1 1 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. XIX. Nátrium-karbonát és nátrium-hidrogén-karbonát Anyagmérleg 1 2 3 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. 2 3 3 n.v. n.v. n.v. XX. Ammónia Tüzelőanyag technológiai alapanyagként 2 3 4 2a/2b 2a/2b 3 2a/2b 2a/2b 3 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. XXI. Hidrogén és szintetikus gáz Tüzelőanyag technológiai alapanyagként 2 3 4 2a/2b 2a/2b 3 2a/2b 2a/2b 3 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. Anyagmérleg 1 2 3 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. 2 3 3 n.v. n.v. n.v. XXII. Ömlesztett szerves vegyszerek Anyagmérleg 1 2 3 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. 2 3 3 n.v. n.v. n.v. XXIII. Fémek előállítása és feldolgozása Anyagmérleg 1 2 3 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. 2 3 3 n.v. n.v. n.v. Technológiai kibocsátások 1 1 2 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. 1 1 2 XXIV. Alumínium-előállítás Anyagmérleg a CO2-kibocsátásokra 1 2 3 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. 2 3 3 n.v. n.v. n.v. PFC-kibocsátások (meredekségmódszer) 1 1 2 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. PFC-kibocsátások (túlfeszültségmódszer) 1 1 2 n.v. n.v. n.v. 1 1 1 n.v. n.v. n.v. n.v. n.v. n.v.

▼M2

5.3. KIVÉTELES ELJÁRÁS HELYHEZ KÖTÖTT LÉTESÍTMÉNYEK ESETÉBEN

▼B

Azokban az esetekben, ahol már az 1. meghatározási szinthez tartozó előírások alkalmazása is műszakilag megvalósíthatatlan vagy ésszerűtlenül költséges lenne az összes forrásanyagnál (kivéve a csekély jelentőségűeket), az üzemeltető az úgynevezett kivételes eljárást alkalmazza. Ez mentesíti az üzemeltetőt az e melléklet 5.2. szakaszának alkalmazása alól, és lehetővé teszi egy teljes mértékben igényre szabott nyomonkövetési módszer kialakítását. Az üzemeltető az illetékes hatóság számára elfogadható módon igazolja, hogy ezen alternatív nyomonkövetési módszernek a teljes létesítményre történő alkalmazásával a bizonytalanságok a létesítmény egészére vonatkozóan a 2. táblázatban az üvegházhatást okozó gázok éves kibocsátására megadott bizonytalansági küszöbértékek alatt maradnak.

A bizonytalansági elemzés számszerűen megadja az éves kibocsátás számításához használt összes változó és paraméter bizonytalanságát, figyelembe véve az „Útmutató a mérések bizonytalanságának megadásához” című ISO-útmutatót (1995) ( 8 ) és az ISO 5168:2005 szabványt. Az elemzést az előző év adatai alapján kell elvégezni, az előtt, hogy az illetékes hatóság elfogadná a nyomonkövetési tervet, és évente meg kell ismételni. Ezt az évente ismétlődő elemzést az éves kibocsátási jelentéssel együtt kell elkészíteni és hitelesíttetni kell.

A kivételes eljárást alkalmazó létesítményekről a tagállamnak a 2003/87/EK irányelv 21. cikkének megfelelően értesítenie kell a Bizottságot. Az üzemeltető határozza meg és az éves kibocsátási jelentésben megadja a tevékenységre vonatkozó adatokról, fűtőértékekről, kibocsátási tényezőkről, oxidációs tényezőkről és más paraméterekről rendelkezésre álló adatokat vagy azok legjobb becsléseit – adott esetben laboratóriumi elemzések felhasználásával. A használni kívánt módszereket a nyomonkövetési tervben kell meghatározni és azokat jóvá kell hagyatni az illetékes hatósággal. A 2. táblázat nem vonatkozik olyan létesítményekre, amelyek az üvegházhatást okozó gázok kibocsátását a XII. melléklet alapján folyamatos kibocsátásmérő rendszer alkalmazásával határozzák meg.







2. táblázat Kivételes eljárás – bizonytalansági küszöbértékek Létesítmény kategóriája Az éves összkibocsátásra vonatkozó maximális bizonytalansági küszöbérték A ± 7,5 % B ± 5,0 % C ± 2,5 %

▼M2

5.4. HELYHEZ KÖTÖTT LÉTESÍTMÉNYEK TEVÉKENYSÉGÉRE VONATKOZÓ ADATOK

▼B

A tevékenységre vonatkozó adatok az anyagáramról, a tüzelőanyag-fogyasztásról, a kiindulási anyagokról vagy a termelésről szóló információkat jelentenek, tüzelőanyagok esetében energiaként [TJ] kifejezve (kivételes esetben kifejezhetők tömegként vagy térfogatként is [t vagy Nm3], lásd 5.5. szakasz), nyersanyagok vagy termékek esetében pedig tömegként vagy térfogatként [t vagy Nm3] kifejezve.

A tevékenységre vonatkozó adatokat az üzemeltető meghatározhatja a tüzelőanyag vagy más anyagok leszámlázott mennyisége alapján, az I. melléklettel, és a ►M4 II–XXIV. melléklet ◄ szerinti jóváhagyott meghatározási szintekkel összhangban.

Ha a kibocsátás kiszámításához szükséges tevékenységre vonatkozó adatok nem határozhatók meg közvetlenül, akkor azokat a készletváltozások alapján kell meghatározni:

„C” anyag = „P” anyag + („S” anyag – „E” anyag) – „O” anyag

ahol:

„C” anyag : a jelentési időszak alatt feldolgozott anyag

„P” anyag : a jelentési időszak alatt beszerzett anyag

„S” anyag : a jelentési időszak kezdetén meglévő készletek

„E” anyag : a jelentési időszak végén meglévő készletek

„O” anyag : más célokra felhasznált anyag (kiszállított vagy újraértékesített)

Ha műszakilag megvalósíthatatlan vagy ésszerűtlen költségekkel járna az „S” anyag és az „E” anyag közvetlen méréssel történő meghatározása, akkor az üzemeltető a következők alapján becsléssel határozhatja meg ezek mennyiségét:

— az előző időszakból származó adatok és korreláció a jelentési időszak alatti termeléssel — vagy

— dokumentált módszerek és a jelentési időszakra vonatkozó auditált pénzügyi kimutatásokban szereplő adatok.

Ha a tevékenységre vonatkozó éves adatok pontosan egy teljes naptári évre való meghatározása műszakilag megvalósíthatatlan vagy ésszerűtlen költségekkel járna, akkor az üzemeltető választhatja a következő megfelelő munkanapot a tárgyév és a következő év elválasztására. Az egy vagy több forrásanyagnál esetleg jelentkező eltéréseket egyértelműen dokumentálni kell, ezeknek kell képezniük a naptári évre reprezentatív érték alapját, és ezeket megfelelően figyelembe kell venni a következő évben.

5.5. KIBOCSÁTÁSI TÉNYEZŐK

▼M4

A CO2-kibocsátások esetében a kibocsátási tényezők alapja a tüzelőanyagok vagy kiindulási anyagok széntartalma, és t CO2/TJ (égetésből származó kibocsátások esetében), illetőleg t CO2/t vagy t CO2/Nm3 (technológiai kibocsátások esetében) mértékegységben kell őket megadni. A CO2-től eltérő üvegházhatást okozó gázok esetében a figyelembe veendő kibocsátási tényezőket ezen iránymutatások vonatkozó tevékenységspecifikus mellékletei határozzák meg.

▼M2

A lehető legnagyobb átláthatóság és az üvegházhatást okozó gázok nemzeti nyilvántartásával való lehető legszélesebb körű konzisztencia elérése érdekében égetésből származó kibocsátás esetén a tüzelőanyag kibocsátási tényezője [tonna CO2/TJ] helyett [tonna CO2/tonna] mértékegységben csak az ezen iránymutatás tevékenységspecifikus mellékleteiben meghatározott esetekben fejezhető ki, valamint akkor, ha egyébként ésszerűtlen költségek merülnének fel az üzemeltetőnél.

▼B

A szénnek CO2-dá való átalakulására a 3,664 [t CO2/t C] konverziós tényezőt ( 9 ) kell használni.

A kibocsátási tényezők és a tevékenységspecifikus kibocsátási tényezők meghatározásának követelményei e melléklet 11. és 13. szakaszában találhatók.

A biomassza a CO2 szempontjából semlegesnek tekintendő. Biomassza esetében 0 [t CO2/TJ vagy t vagy Nm3] kibocsátási tényezőt kell használni. A biomasszaként elfogadott különböző anyagtípusok nem teljes körű jegyzékét e melléklet 12. szakasza tartalmazza.

Fosszilis és biomassza eredetű szenet is tartalmazó tüzelőanyagok vagy más anyagok esetében súlyozott kibocsátási tényezőt kell alkalmazni, amely a fosszilis eredetű szénnek a tüzelőanyag összes széntartalmához viszonyított részarányán alapul. A fenti számításnak átláthatónak és az e melléklet 13. szakaszában megadott szabályokkal és eljárásokkal összhangban dokumentáltnak kell lennie.

Az európai kibocsátáskereskedelmi rendszer (EU-ETS) alapján az egy létesítménynek tüzelőanyag részeként átadott inherens CO2-nak (például kohógáz, kokszolókemence-gáz vagy földgáz) az adott tüzelőanyag kibocsátási tényezőjében kell szerepelnie.

Az illetékes hatóság jóváhagyásától függően, egy forrásanyagból származó, de később a létesítményen kívülre tüzelőanyag részeként átadott inherens CO2 levonható a létesítmény kibocsátásából – függetlenül attól, hogy a fogadó létesítmény az európai kibocsátáskereskedelmi rendszerbe tartozik-e. Kísérő adatként azonban mindenképpen szerepelnie kell a jelentésben. A tagállamoknak az érintett létesítményeket a 2003/87/EK irányelv 21. cikkében meghatározott kötelezettség keretében be kell jelenteniük a Bizottságnak.

5.6. OXIDÁCIÓS ÉS KONVERZIÓS TÉNYEZŐK

Az égetésből származó kibocsátásnál használt oxidációs tényező vagy a technológiai kibocsátáshoz használt konverziós tényező alkalmazandó annak a szénmennyiségnek a figyelembevételére, amely nem oxidálódott, illetve nem alakult át a technológiai folyamat során. Az oxidációs tényezőre nem vonatkozik az a követelmény, hogy a legmagasabb meghatározási szintet kell alkalmazni. Amennyiben egy létesítményben különböző tüzelőanyagokat használnak fel és tevékenységspecifikus oxidációs tényezőket számítanak ki, az üzemeltető az illetékes hatóság jóváhagyásától függően egyetlen összevont oxidációs tényezőt határozhat meg a tevékenységre, és azt valamennyi tüzelőanyagra alkalmazhatja, vagy, kivéve a biomassza használatának esetét, a részleges oxidációt hozzárendelheti valamelyik fő tüzelőanyagfajtához, a többinél pedig 1-es értéket használhat.

▼M3

5.7 ÁTADOTT CO2

Az illetékes hatóság jóváhagyásától függően az üzemeltető a létesítmény számított kibocsátásából levonhatja azt a CO2-mennyiséget, amely nem került kibocsátásra a létesítményből, hanem átadták a létesítményen kívülre:

▼M4

— tiszta anyagként, vagy közvetlenül felhasználták és megkötötték termékekben vagy alapanyagként felhasználták, hacsak a XIX–XXII. melléklet más követelményt nem állapít meg; vagy

▼M3

— üvegházhatású gáz kibocsátására vonatkozó engedéllyel rendelkező létesítménybe, kivéve, ha a XVII. vagy a XVIII. mellékletben szereplő eltérő rendelkezések alkalmazandók,

feltéve, hogy ez a levonás tükröződik a tevékenységre és létesítményre vonatkozó azon csökkenésben, amelyet az adott tagállam az Egyesült Nemzetek Éghajlat-változási Keretegyezménye titkárságának benyújtott nemzeti jelentésben szerepeltet. Ezekről a CO2-mennyiségekről minden olyan létesítmény esetében jelentést kell készíteni, amelybe vagy amelyből CO2-t adtak át, és azoknak kísérő adtaként szerepelnie kell mind az átadó, mind pedig az átvevő létesítmény éves kibocsátási jelentésében.

Másik létesítménybe való átadás esetében az átvevő létesítmény az átvett CO2-mennyiséget hozzáadja saját számított kibocsátásához, kivéve, ha a ►M4 XVII–XXII. ◄ mellékletben szereplő egyéb követelmények alkalmazandók.

A 2003/87/EK irányelv 21. cikke értelmében a tagállamoknak jelenteniük kell a Bizottságnak a vonatkozó átadó és átvevő létesítményeket. Az említett irányelv hatálya alá tartozó létesítménybe történő átadás esetében az átadó létesítmény éves kibocsátási jelentésében megnevezi az átvevő létesítményt, feltüntetve az átvevő létesítménynek az említett irányelv 19. cikke alapján rendeletben meghatározott létesítményazonosító kódját. Az átvevő létesítmény ugyanezzel a módszerrel megnevezi az átadó létesítményt.

A létesítményen kívülre átadott CO2 lehetséges esetei, többek között:

— üdítőitalok szénsavas dúsítására használt tiszta CO2,

— szárazjégként hűtési célra használt tiszta CO2,

— tűzoltó anyagként, hűtőközegként vagy laborgázként használt tiszta CO2,

— csávázáshoz használt tiszta CO2,

— az élelmiszer- vagy vegyiparban oldószerként használt tiszta CO2,

— a vegyiparban és a cellulóziparban termékekben vagy alapanyagokban felhasznált vagy megkötött CO2 (például karbamidhoz vagy lecsapatott karbonátokhoz),

— füstgázok félszáraz mosásából származó porlasztott abszorpciós termékben (SDAP) megkötött karbonátok,

— leválasztó létesítményeknek átadott CO2,

— a leválasztó létesítményekből származó, a szállítóhálózatba átadott CO2,

— a szállítóhálózatból a tárolóhelyre átadott CO2.

Hacsak a tevékenységspecifikus mellékletek nem írják elő más követelmények alkalmazását, az éves átadott CO2 vagy karbonát tömegét legfeljebb 1,5 %-os bizonytalansági tényezővel kell meghatározni, akár közvetlenül, térfogat- vagy tömegárammérővel vagy tömegméréssel, akár közvetve, a szóban forgó termék (például karbonátok vagy karbamid) tömegéből, az adott módszer használhatóságától függően.

Abban az esetben, ha az átadott CO2 mennyiségét mind az átadó, mind pedig az átvevő létesítményben megmérik, akkor az átadott, illetve az átvett CO2-mennyiségnek meg kell egyeznie. Amennyiben a mért értékek közötti elérés olyan határértékek között mozog, amely a mérőrendszerek bizonytalansági tényezőjével magyarázható, akkor a két mért érték számtani átlagát kell mind az átadó, mind pedig az átvevő létesítmény kibocsátási jelentésében feltüntetni. A kibocsátási jelentésben nyilatkozatot kell feltüntetni arról, hogy ezt az értéket összehangolták az átadó, illetőleg az átvevő létesítménnyel. A mért értéket kísérő adatként kell jelenteni.

Amennyiben a mért értékek közötti eltérés nem magyarázható a mérőműszerek bizonytalansági tartományával, az érintett létesítmények üzemeltetői a mért értékeket konzervatív korrekciók alkalmazásával (vagyis a kibocsátásokat nem alábecsülve) kiigazítják. Ezt a kiigazítást az átadó és az átvevő létesítmény hitelesítői ellenőrzik, és az illetékes hatóság hagyja jóvá.

Azokban az esetekben, amikor az átadott CO2 egy része biomasszából keletkezett, vagy ha a létesítményre csak részben vonatkozik a 2003/87/EK irányelv, az üzemeltető az átadott CO2 tömegének csak azt a részét vonja le, amely az irányelv alá tartozó tevékenységekben használt fosszilis tüzelőanyagokból és más anyagokból származik. A szóban forgó elszámolási módszereknek konzervatívaknak kell lenniük, és azokat jóvá kell hagyatni az illetékes hatósággal.

Amennyiben az átadó létesítményben mérésen alapuló módszert alkalmaznak, a biomasszából keletkezett CO2 átadott/átvett teljes mennyiségét mind az átadó, mind pedig az átvevő létesítmény jelentésében kísérő adatként fel kell tüntetni. Az átvevő létesítménynek e célból nem kell saját méréseket végeznie, a biomasszából keletkezett CO2-mennyiséget az átadó létesítmény adatait felhasználva tünteti fel jelentésében.

▼M2

6. MÉRÉSEN ALAPULÓ MÓDSZEREK HELYHEZ KÖTÖTT LÉTESÍTMÉNYEK SZÁMÁRA

▼B

6.1. ÁLTALÁNOS INFORMÁCIÓK

▼M1

A 4.2. szakaszban leírtak szerint az üvegházhatást okozó gázok kibocsátása meghatározható folyamatos kibocsátásmérő rendszerekkel (CEMS) szabványos vagy elfogadott módszerek alkalmazásával az összes vagy egyes kiválasztott forrásokból, amennyiben az üzemeltető a jelentési időszak előtt megkapta az illetékes hatóság jóváhagyását, amely szerint a CEMS alkalmazásával nagyobb pontosság érhető el, mint a legpontosabb meghatározási szint alkalmazásával. A mérésen alapuló módszerek konkrét elvei a XII. és XIII. mellékletben találhatók. A nyomon követő rendszer részeként folyamatos kibocsátásmérő rendszereket (CEMS) alkalmazó létesítményekről a tagállamoknak értesíteniük kell a Bizottságot a 2003/87/EK irányelv 21. cikkének megfelelően.

▼B

A koncentrációk, valamint a tömeg- és térfogatáramok mérésére alkalmazott eljárásoknak lehetőség szerint meg kell felelniük olyan szabványosított módszernek, amely korlátozza a mintavételi és mérési szubjektivitást, és ismert mérési bizonytalansággal rendelkezik. Lehetőség szerint CEN-szabványokat (azaz az Európai Szabványügyi Bizottság (CEN) által kibocsátott szabványokat) kell használni. Ha nincsenek CEN-szabványok, akkor megfelelő ISO-szabványok (a Nemzetközi Szabványügyi Szervezet által kiadott szabványok) vagy nemzeti szabványok alkalmazandók. Amennyiben nem léteznek alkalmazható szabványok, akkor lehetőség szerint szabványtervezetek vagy a legjobb ipari gyakorlatról szóló iránymutatások alapján lehet eljárni.

Az alkalmazható ISO-szabványok közé tartoznak többek között a következők:

— ISO 12039:2001: „Helyhez kötött források kibocsátásai. Szén-monoxid, szén-dioxid és oxigén meghatározása. Automatizált mérési módszer működési jellemzői és kalibrálása”,

— ISO 10396:2006: „Helyhez kötött források kibocsátásai. Mintavétel a gázkoncentrációk automatizált meghatározásához”,

— ISO 14164:1999: „Helyhez kötött források kibocsátásai. Gázok térfogatáramának meghatározása vezetékekben. Automatizált módszer”.

A mért CO2-kibocsátásból le kell vonni a számítással meghatározott biomasszahányadot, és azt kísérő adatként kell jelenteni (lásd e melléklet 14. szakaszát).

6.2. A MÉRÉSEN ALAPULÓ MÓDSZEREK MEGHATÁROZÁSI SZINTJEI

▼M1

Egy létesítmény üzemeltetőjének a XII. és XIII. melléklet szerinti legmagasabb meghatározási szinteket kell használnia minden olyan kibocsátó forrásnál, amely szerepel az üvegházhatást okozó gázokra vonatkozó engedélyben, és amelynél az üvegházhatást okozó gáz kibocsátását folyamatos kibocsátásmérő rendszerrel határozzák meg.

▼B

Kizárólag akkor használható eggyel alacsonyabb meghatározási szint, ha az illetékes hatóság számára kielégítő módon bizonyítják, hogy a legmagasabb meghatározási szinten alapuló megközelítés műszakilag megvalósíthatatlan vagy ésszerűtlen költségekkel járna. Ennélfogva a kiválasztott meghatározási szintnek a műszakilag megvalósítható és ésszerűtlen költséggel nem járó legnagyobb pontossági szintet kell tükröznie. A meghatározási szintek közötti választás az illetékes hatóság jóváhagyásához kötött (lásd 4.3. szakasz).

▼M1

A 2008–2012-es jelentési időszakra a CO2-kibocsátások esetében legalább a XII. melléklet szerinti 2. meghatározási szintet, illetve a N2O-kibocsátások esetében legalább a XIII. mellékletben megállapított meghatározási szinteket kell használni, amennyiben ez műszakilag megvalósítható.

▼B

6.3. TOVÁBBI ELJÁRÁSOK ÉS KÖVETELMÉNYEK

▼M1

a) Mintavételi gyakoriság

Óránkénti átlagokat („érvényes adatok órája”) kell kiszámítani a kibocsátásmeghatározás minden vonatkozó elemére – a XII. és XIII. melléklet szerint – az adott órára rendelkezésre álló összes adatpont felhasználásával. Az óra egy részében üzemen kívül lévő, vagy megbízhatatlanul működő berendezések esetén az óránkénti átlagot az adott órára rendelkezésre álló többi adatpont alapján, arányosítva kell kiszámítani. Ha nem számítható ki érvényes óránkénti átlag a kibocsátásmeghatározás valamely elemére azért, mert az adott órában az adatpontok előírt legnagyobb számának kevesebb mint 50 %-a áll rendelkezésre, akkor az az óra elveszettnek tekintendő. Minden olyan esetben, amikor nem számítható ki érvényes óránkénti átlag, az e szakaszban foglalt rendelkezések szerinti helyettesítő értékeket kell számítani.

▼B

b) Hiányzó adatok

Ha a berendezés megbízhatatlan működése (például kalibrálási hibák vagy üzemzavarok esetén) vagy működésképtelensége miatt a kibocsátásszámítás egy vagy több elemére nem állítható elő érvényes óránkénti átlag, akkor az üzemeltetőnek az alábbiak szerint helyettesítő értékeket kell meghatároznia az egyes hiányzó órákra.

i. Koncentráció

Ha koncentrációként közvetlenül mért paraméterre (például üvegházhatást okozó gázok, O2) nincs érvényes adatokat tartalmazó óra, akkor erre az órára ki kell számítani egy C*subst helyettesítő értéket, a következőképpen:

ahol

az adott paraméter koncentrációjának számtani átlaga,

σC_ a legjobb becslés az adott paraméter koncentrációjának szórására

A számtani átlagot és a szórást a jelentési időszak végén kell kiszámítani a jelentési időszak alatt mért kibocsátási adatok teljes halmazából. Ha a létesítménynél bekövetkezett alapvető műszaki változások miatt ilyen időszak nem használható, akkor az illetékes hatósággal meg kell állapodni egy reprezentatív időszakról – ami lehetőség szerint egy év.

A számtani átlag és a szórás számítását be kell mutatni a hitelesítőnek.

ii. További paraméterek

Ha nem közvetlenül koncentrációként mért paraméterekre nincs érvényes adatokat tartalmazó óra, akkor ezekre a paraméterekre a helyettesítési értékeket anyagmérleget vagy energiamérleget használó technológiai modell segítségével kell megállapítani. A kibocsátásszámítás többi mért elemét fel kell használni az eredmények hitelesítésére.

Az anyagmérlegen vagy energiamérlegen alapuló modellt és az annak alapját képező feltevéseket a számított eredményekkel együtt egyértelműen dokumentálni kell és be kell mutatni a hitelesítőnek.

c) A kibocsátásszámítások ellenőrzése

▼M1

A XII. és XIII. melléklettel összhangban lévő mérésen alapuló módszerekkel történő kibocsátásmeghatározással párhuzamosan számítással is meg kell határozni az egyes üvegházhatást okozó gázok éves kibocsátását, a következő módszerek egyikével:

▼B

a) kibocsátás kiszámítása az érintett tevékenységekre a vonatkozó mellékletekben meghatározott módon. A kibocsátás kiszámítására általában alkalmazhatók alacsonyabb meghatározási szintek (de legalább az 1. meghatározási szint); vagy

b) a 2006. évi IPPC-iránymutatásokban meghatározott kibocsátásszámítás használható, például az 1. meghatározási szint.

A mérésén, illetve számításon alapuló meghatározások eredményei között előfordulhatnak eltérések. Az üzemeltetőnek fel kell tárnia a mérésen, illetve számításon alapuló módszerek eredményei közötti korrelációt, figyelembe véve, hogy a két különböző megközelítés általános érvényű eltérést eredményezhet. Figyelembe véve ezt a korrelációt, az üzemeltetőnek a számításon alapuló módszer eredményeit fel kell használnia a mérésen alapuló módszerből származó eredmények keresztellenőrzésére.

Az üzemeltető – adott esetben laboratóriumi elemzések felhasználásával – meghatározza, és az éves kibocsátási jelentésben megadja a kibocsátások ►M3 II-XI. melléklet, valamint ►M4 XVI–XXIV. ◄ melléklet ◄ szerinti meghatározásához használt, a tevékenységre vonatkozó adatokról, a fűtőértékekről, a kibocsátási tényezőkről, az oxidációs tényezőkről és más paraméterekről rendelkezésre álló adatokat vagy azok legjobb becsléseit. A nyomonkövetési tervnek tartalmaznia kell az alkalmazott módszereket, valamint a számítások ellenőrzésére választott módszereket, és azokat jóvá kell hagynia az illetékes hatóságnak.

▼M1

Ha a számításon alapuló módszer eredményeivel való összehasonlítás egyértelműen azt mutatja, hogy a mérésen alapuló módszerrel kapott eredmények nem hitelesek, akkor az üzemeltetőnek az e szakaszban leírt helyettesítő értékeket kell használnia (kivéve a XIII. melléklettel összhangban történő nyomon követés esetében).

▼B

7. A BIZONYTALANSÁG MEGHATÁROZÁSA

7.1. SZÁMÍTÁS

E szakaszra vonatkoznak az e melléklet 16. szakaszában leírtak. Az üzemeltetőnek a kibocsátás kiszámítása során tisztában kell lennie a bizonytalanság főbb forrásaival.

▼M2

Az 5.2. szakasz szerinti számításon alapuló módszer alkalmazásakor az illetékes hatóság jóváhagyja a létesítmény egyes forrásanyagaihoz használandó meghatározási szintek kombinációját, valamint az adott létesítmény nyomonkövetési módszertanának összes többi részletét, úgy, ahogy az a létesítmény engedélyében, illetve légiközlekedési tevékenységek esetében a nyomonkövetési tervben szerepel. Ezáltal az illetékes hatóság engedélyezi a jóváhagyott nyomonkövetési módszertan megfelelő alkalmazásából közvetlenül eredő bizonytalanságot, és e jóváhagyás bizonyítéka a kiadott engedély tartalma, illetve légiközlekedési tevékenységek esetében a nyomonkövetési terv tartalma. A meghatározási szintek kombinációjának a kibocsátási jelentésben való feltüntetésével az üzemeltető a 2003/87/EK irányelv alkalmazásában eleget tesz a bizonytalanság megadására vonatkozó kötelezettségnek. Ezért a számításon alapuló módszer alkalmazásakor a bizonytalanság jelentésére vonatkozóan nincs további követelmény.

▼B

A meghatározási szintek rendszerében az adott mérőrendszerre meghatározott megengedhető bizonytalanság az alkalmazott mérőműszerek meghatározott bizonytalanságából, a kalibrálással kapcsolatos bizonytalanságból és a berendezés gyakorlatban történő felhasználásának módjából eredő egyéb bizonytalanságból tevődik össze. A meghatározási szintek rendszerében megadott küszöbértékek az egy jelentési időszakra kapott érték bizonytalanságát mutatják.

A kereskedelemben forgalmazott tüzelőanyagok vagy más anyagok tekintetében az illetékes hatóság engedélyezheti, hogy az éves tüzelőanyag-/anyagáramot az üzemeltető kizárólag a tüzelőanyag vagy más anyag leszámlázott mennyisége alapján határozza meg, a kapcsolódó bizonytalanságok további egyedi bizonyítása nélkül, feltéve, hogy a nemzeti jogszabályok vagy a vonatkozó nemzeti vagy nemzetközi szabványok igazolt alkalmazása biztosítja, hogy a kereskedelmi ügyletekre teljesülnek a tevékenységre vonatkozó adatokra vonatkozó bizonytalansági követelmények.

►M2 Minden más esetben az ezen iránymutatás ►M3 II–XI. mellékletében és ►M4 XIV–XXIV. ◄ mellékletében ◄ előírt bizonytalansági küszöbértékek tejesülésének igazolása érdekében az üzemeltető köteles írásos bizonyítékot szolgáltatni az egyes forrásanyagokhoz tartozó tevékenységi adatok meghatározásával kapcsolatos bizonytalansági szintről. ◄ Az üzemeltető a számításokat a mérőműszerek szállítója által adott specifikációk alapján végzi el. Ha nincsenek ilyen specifikációk, akkor az üzemeltető gondoskodik a mérőműszer bizonytalanságának meghatározásáról. Az üzemeltető mindkét esetben figyelembe veszi a specifikációknak a tényleges használat feltételeiből (mint például a műszer életkora, a fizikai környezet, a kalibrálás és a karbantartás) adódóan szükséges korrekcióját. A korrekciókhoz adott esetben konzervatív szakértői megítélést is felhasználhatnak.

Mérőrendszer alkalmazása esetén az üzemeltető figyelembe veszi a mérőrendszer összes elemének az éves tevékenységre vonatkozó adatok bizonytalanságára gyakorolt összegződő hatását a hibaterjedési törvény ( 10 ) felhasználásával, ami két jól használható szabályt ad az összeadáskor és szorzáskor keletkező független bizonytalanságok összevonására, illetve a vonatkozó konzervatív közelítésekre egymástól függő bizonytalanságok esetén:

a) Összeadás bizonytalansága (például az éves értéket adó egyedi adatok összegének bizonytalansága)

független bizonytalanságok esetében:

egymással összefüggő bizonytalanságok esetében:

ahol:

Utotal: az összeg bizonytalansága, százalékban kifejezve,

xi és Ui: a bizonytalan mennyiség, illetve a hozzá tartozó százalékos bizonytalanság.

b) Szorzat bizonytalansága esetében (például a mérőműszeren leolvasott érték tömegárammá történő átszámításához használt különböző paraméterek)

független bizonytalanságok esetében:

egymással összefüggő bizonytalanságok esetében:

ahol:

Utotal: a szorzat bizonytalansága, százalékban kifejezve,

Ui: az adott mennyiséghez tartozó százalékos bizonytalanság.

Az üzemeltetőnek minőségbiztosítási és -ellenőrzési rendszere segítségével kezelnie és csökkentenie kell a kibocsátási jelentésében szereplő kibocsátási adatokra vonatkozó további bizonytalanságokat. A hitelesítési eljárás során a hitelesítő ellenőrzi a jóváhagyott nyomonkövetési módszertan helyes alkalmazását, és értékeli a fennmaradt bizonytalanságoknak az üzemeltető minőségbiztosítási és -ellenőrzési eljárásaival történő kezelését és csökkentését.

7.2. MÉRÉS

▼M1

A 4.2. szakaszban leírtak szerint az üzemeltető indokoltan használhat mérésen alapuló módszereket, ha azok megbízhatóan kisebb bizonytalanságot eredményeznek, mint a megfelelő számításon alapuló módszerek (v.ö. 4.2. szakasz), más esetekben kötelező mérésen alapuló módszert használnia a XIII. melléklet szerint. Az illetékes hatóság felé történő indokolásként az üzemeltető megadja egy átfogóbb, az alábbi bizonytalansági tényezőkre irányuló bizonytalansági analízis számszerűsített eredményeit az EN 14181 szabvány figyelembevételével:

▼B

— a folyamatos kibocsátásmérő berendezés specifikáció szerinti bizonytalansága,

— a kalibrálással összefüggő bizonytalanságok,

— a nyomonkövetési berendezés gyakorlati használati módjából fakadó további bizonytalanságok.

Az üzemeltető által benyújtott indoklás alapján az illetékes hatóság jóváhagyhatja a folyamatos kibocsátásmérő rendszer üzemeltető általi használatát a létesítmény összes vagy egyes kiválasztott forrásainál, valamint jóváhagyhatja ezekre a forrásokra a nyomonkövetési módszertan összes többi részletét, úgy, ahogy az a létesítmény engedélyében szerepel. Ezáltal az illetékes hatóság engedélyezi a jóváhagyott nyomonkövetési módszertan megfelelő alkalmazásából közvetlenül eredő bizonytalanságot, és e jóváhagyás bizonyítéka a kiadott engedély tartalma.

Ebből a kiindulási átfogó bizonytalansági elemzésből kapott bizonytalansági tényezőt az üzemeltetőnek a vonatkozó kibocsátó források és forrásanyagok mellett mindaddig szerepeltetnie kell az illetékes hatósághoz eljuttatott éves kibocsátási jelentésében, ameddig a hatóság felül nem vizsgálja a mérés – a számítással szembeni – választását, és a bizonytalansági tényező újraszámítását elő nem írja. E bizonytalansági tényezőnek a kibocsátási jelentésben való feltüntetése a bizonytalanságnak a 2003/87/EK irányelv által előírt jelentését jelenti.

Az üzemeltetőnek minőségbiztosítási és -ellenőrzési rendszere segítségével kezelnie és csökkentenie kell a kibocsátási jelentésében szereplő kibocsátási adatokra vonatkozó további bizonytalanságokat. A hitelesítési eljárás során a hitelesítő ellenőrzi a jóváhagyott nyomonkövetési módszertan helyes alkalmazását, és értékeli a fennmaradt bizonytalanságoknak az üzemeltető minőségbiztosítási és -ellenőrzési eljárásaival történő kezelését és csökkentését.

8. JELENTÉS

▼M2

A 2003/87/EK irányelv IV. melléklete meghatározza a létesítményekre és a légijármű-üzemeltetőkre vonatkozó jelentési követelményeket. Az e melléklet 14. szakaszában található jelentési formanyomtatvány és az abban kért információk szolgálnak a számszerű adatok megadásának alapjául, kivéve ha az Európai Unió Bizottsága az éves jelentéshez a nyomtatvánnyal egyenértékű standard elektronikus formanyomtatványt tett közzé. Ha valamely tevékenységspecifikus melléklet jelentési formanyomtatványt ír elő, azt és a benne kért információt a jelentés elkészítésekor használni kell.

▼B

A kibocsátási jelentés egy jelentési időszakban egy naptári év éves kibocsátásait tartalmazza.

A jelentést a tagállamok által a 2003/87/EK irányelv V. melléklete értelmében meghatározott részletes követelményeknek megfelelően kell hitelesíteni. Az üzemeltető minden év március 31-ig nyújtja be az előző év kibocsátásaira vonatkozó hitelesített jelentését az illetékes hatósághoz.

A környezeti információkhoz való nyilvános hozzáférésről és a 90/313/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. január 28-i 2003/4/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben ( 11 ) megállapított szabályok szerint az illetékes hatóság a birtokában lévő kibocsátási jelentéseket a nyilvánosság számára hozzáférhetővé teszi. Az említett irányelv 4. cikke (2) bekezdésének d) pontjában megállapított kivétel értelmében az üzemeltető jelezheti, hogy jelentésének mely adatait tekinti kereskedelmi szempontból kényes információnak.

Minden üzemeltetőnek meg kell adnia az alábbi információkat az adott létesítményről szóló jelentésében:

1. a létesítmény azonosító adatai a 2003/87/EK irányelv IV. mellékletében meghatározottak szerint, valamint egyedi engedélyszáma;

2. minden kibocsátó forrásra, illetve forrásanyagra külön-külön az összes kibocsátás, a választott megközelítés (mérésen vagy számításon alapuló), a választott meghatározási szintek és (adott esetben) a hozzájuk tartozó módszer, tevékenységre vonatkozó adatok ( 12 ), kibocsátási tényezők ( 13 ) és oxidációs/konverziós tényezők ( 14 ). Az alábbi, a kibocsátások meghatározásakor figyelmen kívül hagyott tételeket kísérő adatként kell szerepeltetni: elégetett vagy technológiai folyamatban felhasznált biomassza mennyisége, [TJ], illetve [t vagy Nm3], biomasszából származó CO2-kibocsátások [t CO2], ahol a kibocsátások meghatározását méréssel végzik, létesítményből átadott CO2 [t CO2], a létesítményt tüzelőanyag részeként elhagyó inherens CO2;

3. ha a tüzelőanyagok kibocsátási tényezői és tevékenységi adatai nem energiára, hanem tömegre vannak vonatkoztatva, akkor az üzemeltető tüzelőanyagonként kiegészítő közvetett adatokat ad meg az éves átlagos fűtőérték és kibocsátási tényező tekintetében. A „közvetett adatok” (empirikus vagy elfogadott forrásokból származó) éves értékek, amelyek az I–XI. melléklet szerinti standard számítási módszerekben szereplő változók (azaz tüzelőanyag-/anyagáram, f