02018R2066 — HU — 01.01.2022 — 002.004

Ez a dokumentum kizárólag tájékoztató jellegű és nem vált ki joghatást. Az EU intézményei semmiféle felelősséget nem vállalnak a tartalmáért. A jogi aktusoknak – ideértve azok bevezető hivatkozásait és preambulumbekezdéseit is – az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétett és az EUR-Lex portálon megtalálható változatai tekintendők hitelesnek. Az említett hivatalos szövegváltozatok közvetlenül elérhetők az ebben a dokumentumban elhelyezett linkeken keresztül

►B A BIZOTTSÁG (EU) 2018/2066 VÉGREHAJTÁSI RENDELETE (2018. december 19.) az üvegházhatású gázok kibocsátásának a 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek megfelelő nyomon követéséről és jelentéséről, valamint a 601/2012/EU bizottsági rendelet módosításáról (EGT-vonatkozású szöveg) (HL L 334, 2018.12.31., 1. o)

Módosította:









▼B

A BIZOTTSÁG (EU) 2018/2066 VÉGREHAJTÁSI RENDELETE

(2018. december 19.)

az üvegházhatású gázok kibocsátásának a 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek megfelelő nyomon követéséről és jelentéséről, valamint a 601/2012/EU bizottsági rendelet módosításáról

(EGT-vonatkozású szöveg)







I. FEJEZET

ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK







1. SZAKASZ

Tárgy és fogalommeghatározások

1. cikk

Tárgy

Ez a rendelet meghatározza az üvegházhatású gázok kibocsátásának és a tevékenységekre vonatkozó adatoknak a 2003/87/EK irányelv szerinti nyomon követésére és jelentésére vonatkozó, az Unió kibocsátáskereskedelmi rendszerének 2021. január 1-jén kezdődő és azt követő kereskedési időszakaiban alkalmazandó szabályokat.

2. cikk

Hatály

Ezt a rendeletet a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében felsorolt tevékenységekkel összefüggő üvegházhatásúgáz-kibocsátás és a helyhez kötött létesítmények tevékenységeire és a légiközlekedési tevékenységekre vonatkozó adatok nyomon követésére és jelentésére, valamint a légiközlekedési tevékenységek tonnakilométer-adatainak nyomon követésére és jelentésére kell alkalmazni.

Ezt a rendeletet a 2021. január 1-je után előforduló kibocsátásra és tevékenységre vonatkozó adatokra kell alkalmazni.

3. cikk

Fogalommeghatározások

E rendelet alkalmazásában a következő fogalommeghatározások alkalmazandók:

1. „tevékenységre vonatkozó adatok”: egy folyamat során felhasznált vagy előállított tüzelőanyag vagy más anyag mennyiségére vonatkozó adatok, amelyek a számításon alapuló nyomonkövetési módszerek szempontjából fontosak, adott esetben terajoule-ban, a tömeg tonnában vagy (gázok esetében) a térfogat normál köbméterben kifejezve;

2. „kereskedési időszak”: a 2003/87/EK irányelv 13. cikkében említett időszak;

3. „tonnakilométer”: a hasznos teher egy kilométerre szállított egy tonnája;

4. „forrásanyag”: a következők valamelyike: a) adott tüzelőanyag-típus, nyersanyag vagy termék, amelynek felhasználása vagy előállítása eredményeként egy vagy több kibocsátó forrás üvegházhatású gázt bocsát ki; b) adott tüzelőanyag-típus, nyersanyag vagy termék, amely szenet tartalmaz, és az üvegházhatásúgáz-kibocsátás anyagmérleg segítségével történő kiszámításának részét képezi;

5. „kibocsátó forrás”: valamely létesítmény olyan jól elkülöníthető része vagy egy létesítmény olyan eljárása, amely üvegházhatású gázokat bocsát ki, illetve légiközlekedési tevékenységek esetében a légi jármű;

6. „bizonytalanság”: egy mennyiség meghatározásának eredményével összefüggő, százalékban kifejezett paraméter, amely az adott mennyiséghez észszerűen hozzárendelhető értékek szórását jellemzi – beleértve a szisztematikus és véletlenszerű hibák hatásait is, valamint leírja a szóban forgó értékeknek az átlagérték körüli 95 %-át magában foglaló megbízhatósági intervallumot, figyelembe véve az értékek eloszlásának esetleges aszimmetriáját is;

7. „számítási tényezők”: fűtőérték, kibocsátási tényező, előzetes kibocsátási tényező, oxidációs tényező, konverziós tényező, széntartalom vagy biomasszahányad;

8. „meghatározási szint”: a tevékenységre vonatkozó adatok, a számítási tényezők, az éves kibocsátás, az éves átlagos óránkénti kibocsátás és a hasznos teher meghatározására szolgáló követelmény;

9. „eredendő kockázat”: az éves kibocsátási adatokat tartalmazó jelentésben vagy a tonnakilométer-jelentésben szereplő valamely paraméter érzékenysége olyan valótlanságokra, amelyek a kapcsolódó ellenőrzési tevékenységek hatásának figyelembevétele előtt önmagukban vagy más valótlanságokkal összesítve lényegi valótlanságok lehetnek;

10. „ellenőrzési kockázat”: az éves kibocsátási jelentésben vagy a tonnakilométer-adatokat tartalmazó jelentésben szereplő valamely paraméter olyan valótlanságokra való érzékenysége, amelyek önmagukban vagy más valótlanságokkal összesítve lényegi valótlanságok lehetnek, és amelyeket az ellenőrzési rendszer nem tud időben megakadályozni, észlelni vagy korrigálni;

11. „égetésből származó kibocsátás”: az üvegházhatású gázoknak a tüzelőanyag és az oxigén exoterm reakciójából származó kibocsátása;

12. „jelentési időszak”: egy naptári év, amely alatt a kibocsátást nyomon kell követni és arról jelentést kell készíteni, vagy tonnakilométer-adatok esetében a 2003/87/EK irányelv 3e. és 3f. cikkében említett tárgyév;

13. „kibocsátási tényező”: üvegházhatású gáz átlagos kibocsátása a forrásanyag tevékenységére vonatkozó adatokhoz képest, az égetés során teljes oxidációt, más vegyi reakciók esetében pedig teljes átalakulást feltételezve;

14. „oxidációs tényező”: az égetés eredményeképpen CO2-vé oxidált szén és a tüzelőanyagban lévő szén teljes mennyiségének aránya hányadosként kifejezve, a légkörbe kibocsátott szén-monoxidot (CO) a CO2 egyenértékű moláris mennyiségeként tekintve;

15. „konverziós tényező”: a CO2 formájában kibocsátott szén és a kibocsátás folyamata előtt a forrásanyagban lévő teljes szénmennyiség aránya hányadosként kifejezve, a légkörbe kibocsátott CO-t a CO2 egyenértékű moláris mennyiségeként tekintve;

16. „pontosság”: egy mérés eredménye és az adott mennyiség valódi érteke, vagy pedig nemzetközileg elfogadott és visszakereshető kalibrálási anyagokkal és szabványos módszerekkel empirikusan meghatározott referenciaérték közötti egyezés mértéke, figyelembe véve mind a szisztematikus, mind a véletlenszerű hibákat;

17. „kalibráció”: olyan műveletsor, amely meghatározott körülmények között meghatározza a mérőműszer vagy mérőrendszer által mutatott értékek, vagy egy ellenőrzőmérés vagy referenciaanyag által jelentett értékek és az etalonnal mért megfelelő értékek közötti összefüggést;

18. „járat”: a 2009/450/EK határozat melléklete 1. pontjának 1. alpontja szerint meghatározott járat;

19. „utasok”: a repülés során a fedélzeten lévő személyek a személyzet szolgálatban lévő tagjainak kivételével;

20. „konzervatív”: egy feltételrendszer meghatározása annak biztosítása érdekében, hogy ne lehessen alulbecsülni az éves kibocsátást vagy túlbecsülni a tonnakilométereket;

▼M1

21. „biomassza”: a mezőgazdaságból, a növényi és állati eredetű anyagokat is beleértve, az erdőgazdálkodásból és a kapcsolódó iparágakból – többek között a halászatból és az akvakultúrából – származó, biológiai eredetű termékek, hulladékok és maradékanyagok biológiailag lebontható része, valamint a hulladék, többek között a biológiai eredetű ipari és települési hulladék biológiailag lebontható része;

▼M1

21a. „biomasszából előállított üzemanyagok”: biomasszából előállított szilárd és gáz halmazállapotú üzemanyagok;

21b. „biogáz”: biomasszából előállított gáz halmazállapotú üzemanyagok;

21c. „hulladék”: a 2008/98/EK irányelv 3. cikkének 1. pontjában meghatározott hulladék, kivéve az e fogalommeghatározásnak való megfelelés érdekében szándékosan módosított vagy szennyezett anyagokat;

21d. „maradékanyag”: olyan anyag, amely nem a feldolgozási eljárással közvetlenül előállítani szándékozott végtermék; ez az anyag nem a feldolgozási eljárás elsődleges célja, és az eljárást nem módosították szándékosan az ilyen anyag előállítása céljából;

21e. „mezőgazdasági, akvakultúra-, halászati és erdészeti maradékanyagok”: olyan maradékanyagok, amelyeket közvetlenül a mezőgazdaság, az akvakultúra, a halászat és az erdészet állít elő, és amelyek a kapcsolódó iparágakból vagy feldolgozási folyamatokból származó maradékanyagokat nem foglalják magukban;

▼B

22. „folyékony bio-energiahordozók”: biomasszából előállított, a közlekedéstől eltérő célokra energiaforrásként használt folyékony üzemanyag, ideértve a villamos energiát, a fűtést és a hűtést is;

▼M1

23. „bioüzemanyagok”: a biomasszából előállított folyékony halmazállapotú, a közlekedésben használt üzemanyagok;

▼B

24. „jogszabályban előírt metrológiai ellenőrzés”: a mérőműszer alkalmazási területére irányuló, a közérdekkel, a közegészségüggyel, a közbiztonsággal, a közrenddel, a környezetvédelemmel, a fogyasztóvédelemmel, az adók és vámok kivetésével, valamint a tisztességes kereskedelemmel kapcsolatos mérési feladatok ellenőrzése;

25. „a megengedhető legnagyobb hiba”: a mérés megengedett hibája az I. mellékletben és a 2014/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv ( 1 ) mellékleteiben és műszerspecifikus mellékleteiben, vagy a jogszabályban előírt metrológiai ellenőrzésre vonatkozó nemzeti szabályokban meghatározottak szerint;

26. „adatkezelési tevékenységek”: a kibocsátási adatokat tartalmazó jelentés elsődleges adatforrásból való felvázolásához szükséges adatok megszerzéséhez, feldolgozásához és kezeléséhez kapcsolódó tevékenységek;

27. „tonna CO2(e)”: metrikus tonnában megadott CO2 vagy CO2(e);

28. „CO2(e)”: a 2003/87/EK irányelv II. mellékletében felsorolt bármely üvegházhatású gáz, a CO2 kivételével, amelynek globális felmelegedést okozó potenciálja a CO2-vel egyenértékű;

29. „mérőrendszer”: mérőműszerekből és más felszerelésekből – mint például mintavevő és adatfeldolgozó eszközökből – álló teljes rendszer, amely olyan változók meghatározására szolgál, mint például az üvegházhatásúgáz-kibocsátással kapcsolatban a tevékenységre vonatkozó adatok, a széntartalom, a fűtőérték vagy a kibocsátási tényező;

30. „fűtőérték”: a tüzelőanyag vagy más anyag oxigénnel, szabványos körülmények között történő teljes égetése során hő formájában kibocsátott energia pontos mennyisége, a létrejött víz párologtatásának hőjét levonva;

31. „technológiai kibocsátás”: az égetésből származó kibocsátástól eltérő, anyagok közötti szándékolt vagy véletlenül fellépő reakciókból vagy az anyagok átalakulásából származó kibocsátás, beleértve a fémércek kémiai vagy elektrolitikus redukciójával, az anyagok termikus bomlásával és az anyagok termékként vagy alapanyagként való felhasználására szolgáló átalakításával kapcsolatos kibocsátást is;

32. „kereskedelemben forgalmazott szabványos tüzelőanyag”: olyan, nemzetközileg szabványosított, kereskedelemben forgalmazott tüzelőanyag, amelynek fűtőértéke 95 %-os konfidenciaintervallum esetében legfeljebb 1 %-kal tér el az előírt értéktől, például a gázolaj, a könnyű fűtőolaj, a benzin, a világítóolaj, a kerozin, az etán, a propán, a bután, a sugárhajtómű-kerozin (Jet-A1 vagy Jet-A), a sugárhajtómű-benzin (jet B) és a repülőgépbenzin (AvGas);

33. „tétel”: tüzelőanyag vagy más anyag adott mennyisége, amelyből reprezentatív mintát vettek és jellemeztek, valamint egy szállítmányként vagy egy adott időszak alatt folyamatosan továbbítottak,

34. „kevert tüzelőanyag”: olyan tüzelőanyag, amely biomasszát és fosszilis eredetű szenet is tartalmaz;

35. „keverék”: olyan anyag, amely biomasszát és fosszilis eredetű szenet is tartalmaz;

36. „előzetes kibocsátási tényező”: a tüzelőanyag vagy keverék feltételezett teljes kibocsátási tényezője biomasszahányadának és fosszilis hányadának széntartalma alapján, mielőtt azt a kibocsátási tényező kiszámításához megszoroznánk a fosszilis hányaddal;

37. „fosszilis hányad”: a fosszilis eredetű szén és a tüzelőanyag vagy más anyag teljes széntartalmának aránya, hányadosként kifejezve;

38. „biomasszahányad”: a biomasszából származó szén aránya a tüzelőanyag vagy más anyag teljes széntartalmához képest, hányadosként kifejezve;

39. „energiamérlegen alapuló módszer”: kazánban fűtőanyagként használt energia mennyiségének becslésére szolgáló módszer, amely számításba veszi az összes hasznos hőt és hőveszteséget, beleértve a sugárzással, hőátadással keletkező hőveszteséget és a füstgázzal távozó hőt is;

40. „folyamatos kibocsátásmérés”: olyan műveletsor, amelynek célja, hogy rendszeres mérések segítségével meghatározza egy mennyiség értékét, akár úgy, hogy mérést végeznek a kéményben, akár úgy, hogy a kémény közelében elhelyezett mérőműszerrel mérik a kéményből kivezetett anyagot, de nem tartoznak ide a kéményből vett egyes minták összegyűjtése alapján történő mérések;

41. „inherens CO2”: a forrásanyag részét képező CO2;

42. „fosszilis eredetű szén”: biomasszától eltérő szervetlen és szerves szén;

43. „mérési pont”: az a kibocsátó forrás, amelyre a kibocsátás mérése céljából folyamatos kibocsátásmérő rendszereket alkalmaznak, vagy egy csővezeték-rendszer azon keresztmetszete, amelynek vonatkozásában a CO2-áramlást folyamatos mérőrendszerekkel határozzák meg;

44. „tömeg- és súlypontszámítási dokumentáció”: a Chicagóban 1944. december 7-én aláírt nemzetközi polgári repülési egyezmény 6. mellékletében meghatározott szabványok és ajánlott gyakorlatok (SARPs) nemzetközi és nemzeti végrehajtásának keretében előírt, és a 965/2012/EU bizottsági rendelet ( 2 ) IV. melléklete C. alrészének 3. szakaszában meghatározott, illetve az azzal egyenértékű nemzetközi szabályozásban előírt dokumentáció;

45. „távolság”: az indulási repülőtér, illetve az érkezési repülőtér között, a földrajzi főkörön mért, további 95 km rögzített tényezővel növelt távolság;

46. „indulási repülőtér”: az a repülőtér, ahonnan a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében meghatározott légiközlekedési tevékenységnek minősülő járat elindul;

47. „érkezési repülőtér”: az a repülőtér, ahová a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében meghatározott légiközlekedési tevékenységnek minősülő járat megérkezik;

48. „hasznos teher”: a repülés során a légi jármű fedélzetén szállított áruk, postai küldemények, utasok és csomagok összes tömege;

49. „diffúz kibocsátás”: olyan forrásokból származó szabálytalan vagy nem szándékos kibocsátás, amelyek helye nem határozható meg, vagy amelyek az egyéni nyomon követéshez túlságosan sokfélék vagy kis méretűek;

50. „repülőtér”: a 2009/450/EK határozat melléklete 1. pontjának (2) bekezdésében meghatározott repülőtér;

51. „repülőtérpár”: az indulási és az érkezési repülőtér együttese;

52. „normál állapot”: a normál köbmétert (Nm3) definiáló 273,15 K hőmérséklet és 101 325 Pa nyomás;

53. „tárolóhely”: a 2009/31/EK irányelv 3. cikkének 3. pontjában meghatározott tárolóhely;

54. „CO2-leválasztás”: a máskülönben kibocsátásra kerülő CO2 gázáramoktól való leválasztására irányuló tevékenység, a CO2 elszállítása és egy, a 2009/31/EK irányelv értelmében engedélyezett tárolóhelyen való geológiai tárolása céljából;

55. „a CO2 szállítása”: a CO2 csővezetékeken keresztüli elszállítása geológiai tárolás céljából a 2009/31/EK irányelv értelmében engedélyezett tárolóhelyre;

56. „a CO2 geológiai tárolása”: a CO2 2009/31/EK irányelv 3. cikkének 1. pontjában meghatározott geológiai tárolása;

57. „légkörbe visszajuttatott kibocsátás”: egy meghatározott kibocsátási ponton keresztül valamely létesítményből szándékosan a légkörbe juttatott kibocsátás;

58. „növelt hatékonyságú szénhidrogén-kitermelés”: szénhidrogének kinyerése a víz besajtolása útján vagy más módszerrel kinyert mennyiségen túl;

59. „közvetett adatok”: éves értékek, amelyek empirikus vagy elfogadott forrásokból származnak, és amelyeket az üzemeltető arra használ, hogy a tevékenységre vonatkozó adatokat vagy a számítási tényezőket helyettesítse annak érdekében, hogy biztosítsa a jelentés teljességét azokban az esetekben, amikor az alkalmazandó nyomonkövetési módszerek nem teszik lehetővé az összes szükséges tevékenységre vonatkozó adat vagy számítási tényező előállítását;

60. „vízoszlop”: a 2009/31/EK irányelv 3. cikkének 2. pontjában meghatározott vízoszlop;

61. „szivárgás”: a 2009/31/EK irányelv 3. cikkének 5. pontjában meghatározott szivárgás;

62. „tárolókomplexum”: a 2009/31/EK irányelv 3. cikkének 6. pontjában meghatározott tárolókomplexum;

63. „szállítóhálózat”: a 2009/31/EK irányelv 3. cikkének 22. pontjában meghatározott szállítóhálózat.







2. SZAKASZ

Általános elvek

4. cikk

Általános kötelezettség

Az üzemeltetők és légijármű-üzembentartók az 5–9. cikkben meghatározott alapelveknek megfelelően hajtják végre az üvegházhatású gázok kibocsátásának 2003/87/EK irányelv szerinti nyomon követésével és jelentésével kapcsolatos kötelezettségeiket.

5. cikk

Teljesség

A nyomon követés és jelentés teljes és kiterjed a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében felsorolt, valamint az irányelv 24. cikke alapján felvett releváns tevékenységek összefüggésében meghatározott minden egyes üvegházhatású gáznak a tevékenységekhez tartozó valamennyi kibocsátó forrásból és forrásanyagból származó, égetési és technológiai eredetű összes kibocsátására, elkerülve ugyanakkor a kétszeres beszámítást.

Az üzemeltetők és légijármű-üzembentartók a jelentési időszakban megfelelő intézkedéseket tesznek a hiányos adatok előfordulásának megelőzése érdekében.

6. cikk

Összhang, összehasonlíthatóság és átláthatóság

(1) A nyomon követésnek és a jelentésnek összehangoltnak és összehasonlíthatónak kell lennie. Ennek érdekében az üzemeltetők és légijármű-üzembentartók azonos nyomonkövetési módszereket és azonos adatsorokat alkalmaznak, amelyekre az illetékes hatóság által jóváhagyott módosítások és eltérések vonatkoznak.

(2) Az üzemeltetők és légijármű-üzembentartók átlátható módon veszik fel, rögzítik, állítják össze, elemzik és dokumentálják a nyomonkövetési adatokat – többek között a feltevéseket, referenciákat, tevékenységre vonatkozó adatokat és számítási tényezőket – annak érdekében, hogy a hitelesítő és az illetékes hatóság számára lehetővé tegyék a kibocsátás megállapításának ellenőrzését.

7. cikk

Pontosság

Az üzemeltetők és légijármű-üzembentartók biztosítják, hogy a kibocsátás meghatározása ne legyen sem szisztematikusan, sem pedig tudatosan pontatlan.

Beazonosítják és a lehető legkisebbre csökkentik a pontatlanság forrását.

Kellő gondossággal járnak el annak érdekében, hogy a kibocsátás kiszámítása és mérése a lehető legnagyobb pontossággal történjen.

8. cikk

A módszer és a kibocsátási adatok sértetlensége

Az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó észszerű keretek között biztosítja a jelentéstétel céljából meghatározandó kibocsátási adatok sértetlenségét. A kibocsátást az e rendeletben meghatározott megfelelő nyomonkövetési módszerek alkalmazásával határozzák meg.

A kibocsátásra vonatkozó jelentésnek és az azzal kapcsolatban nyilvánosságra hozott adatoknak lényeges valótlanságoktól menteseknek kell lenniük – az (EU) 2018/2067 bizottsági végrehajtási rendelet ( 3 ) 3. cikkének (6) bekezdésében meghatározottak szerint –, azokat tárgyilagosan kell kiválasztani és bemutatni, valamint hitelt érdemlően és kiegyensúlyozottan kell ismertetniük a létesítményből, illetve a légijármű-üzembentartótől származó kibocsátást.

A nyomonkövetési módszer kiválasztásánál a nagyobb pontosságból származó javulásnak arányosnak kell lennie a többletköltségekkel. A kibocsátás nyomon követése és jelentése során az elérhető legnagyobb pontosságra kell törekedni, kivéve, ha az műszakilag nem megvalósítható, vagy ésszerűtlen költségekkel járna.

9. cikk

Folyamatos javítás

Az üzemeltetők és légijármű-üzembentartók a későbbi nyomon követéseikben és jelentéseikben figyelembe veszik a 2003/87/EK irányelv 15. cikkének megfelelően kiadott hitelesítési jelentésekben foglalt ajánlásokat.

10. cikk

Koordináció

Amennyiben egy tagállam a 2003/87/EK irányelv 18. cikkével összhangban egynél több illetékes hatóságot jelöl ki, koordinálja a hatóságok e rendelet szerint végzett tevékenységét.







II. FEJEZET

NYOMONKÖVETÉSI TERV







1. SZAKASZ

Általános szabályok

11. cikk

Általános kötelezettség

(1) Minden üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó nyomon követi az üvegházhatású gázok kibocsátását az illetékes hatóság által a 12. cikk értelmében jóváhagyott nyomonkövetési terv alapján, figyelembe véve az adott létesítmény vagy légiközlekedési tevékenység jellegét és működését.

A nyomonkövetési tervet írásos eljárások is kiegészítik, amelyeket az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó hoz létre, dokumentál, hajt végre és tart fenn a nyomonkövetési terv hatálya alá tartozó tevékenységek esetében.

(2) Az (1) bekezdésben említett nyomonkövetési terv logikus és egyszerű módon ad iránymutatást az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó számára, a párhuzamos tevékenységek elkerülése, és a létesítményben már meglévő, illetve az üzemeltető vagy a légijármű-üzembentartó által már használt, működő rendszerek kihasználása érdekében.

12. cikk

A nyomonkövetési terv tartalma és benyújtása

(1) Minden üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó nyomonkövetési tervet nyújt be jóváhagyásra az illetékes hatóságnak.

A nyomonkövetési terv egy konkrét létesítmény vagy légijármű-üzembentartó nyomonkövetési módszereinek részletes, teljes és átlátható dokumentációjából áll, és tartalmazza legalább az I. mellékletben meghatározott elemeket.

Az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó a nyomonkövetési tervvel együtt az alábbi igazoló dokumentumokat is benyújtja:

a) létesítmények esetében, minden jelentős és kisebb jelentőségű forrásanyag esetében annak igazolása, hogy azok adott esetben megfelelnek a II. és IV. melléklet szerint meghatározott alkalmazott meghatározási szintek tekintetében a tevékenységre vonatkozó adatok és adott esetben a számítási tényezők bizonytalansági küszöbértékeinek, és minden kibocsátási forrás esetében annak igazolása, hogy azok adott esetben megfelelnek a VIII. mellékletben meghatározott alkalmazott meghatározási szintekre vonatkozó bizonytalansági küszöbértékeknek;

b) a kockázatértékelés eredményei, amelyek igazolják, hogy a javasolt ellenőrzési tevékenységek és az ellenőrzési tevékenységek eljárásai arányosak a megállapított eredendő kockázatokkal és ellenőrzési kockázatokkal.

(2) Amennyiben az I. melléklet eljárásra utal, az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó ezt az eljárást a nyomonkövetési tervtől külön hozza létre, dokumentálja, hajtja végre és tartja fenn.

Az üzemeltetőnek vagy légijármű-üzembentartónak az alábbi információk megadásával kell összefoglalnia az eljárásokat a nyomonkövetési tervben:

a) az eljárás címe;

b) az eljárás visszakövethető és ellenőrizhető azonosítása;

c) az eljárás végrehajtásáért és az eljárás során szerzett vagy kezelt adatokért felelős pozíció vagy részleg azonosítása;

d) azon eljárás rövid leírása, amely segítségével az üzemeltető, a légijármű-üzembentartó, az illetékes hatóság és a hitelesítő megismerheti az alapvető paramétereket és az elvégzett műveleteket;

e) a vonatkozó feljegyzések és információk tárhelye;

f) adott esetben a használt számítógépes rendszer neve;

g) adott esetben az alkalmazott EN-szabványok vagy más szabványok listája.

Az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó az eljárások írásos dokumentációját kérésre az illetékes hatóság rendelkezésére bocsátja. Az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó a fentieket az (EU) 2018/2067 végrehajtási rendelet alapján végzett hitelesítés céljából is rendelkezésre bocsátja.

▼M1 —————

▼B

13. cikk

Szabványosított és egyszerűsített nyomonkövetési tervek

(1) A tagállamok engedélyezhetik az üzemeltetők és légijármű-üzembentartók számára, hogy a 12. cikk (3) bekezdésének sérelme nélkül szabványosított vagy egyszerűsített nyomonkövetési terveket használjanak.

Ennek érdekében a tagállamok formanyomtatványokat tehetnek közzé a nyomonkövetési tervekkel kapcsolatban, ideértve az 58. és 59. cikkben említett adatkezelési és ellenőrzési eljárások leírását is, a Bizottság által közzétett formanyomtatványok és iránymutatások alapján.

(2) Az (1) bekezdésben említett egyszerűsített nyomonkövetési terv jóváhagyása előtt az illetékes hatóság egyszerűsített kockázatértékelést végez arról, hogy a javasolt ellenőrzési tevékenységek és ellenőrzési eljárások arányosak-e a megállapított eredendő kockázatokkal és ellenőrzési kockázatokkal, és megindokolja az egyszerűsített nyomonkövetési terv használatát.

A tagállamok adott esetben arra kötelezhetik az üzemeltetőt vagy légijármű-üzembentartót, hogy a kockázatértékelést az előző albekezdésnek megfelelően végezzék el.

14. cikk

A nyomonkövetési terv módosításai

(1) Minden üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó a 2003/87/EK irányelv 7. cikke értelmében rendszeresen ellenőrzi, hogy a nyomonkövetési terv tükrözi-e a létesítmény vagy légiközlekedési tevékenység jellegét és működését, és hogy a nyomonkövetési módszereket lehet-e fejleszteni.

(2) Az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó legalább az alábbi esetekben módosítja a nyomonkövetési tervet: a) új kibocsátás történik olyan új tevékenységek végzése vagy új tüzelőanyagok vagy anyagok használata miatt, amelyeket a nyomonkövetési terv még nem tartalmaz; b) megváltozik az adatok elérhetősége új mérőműszer-típusok, mintavételi módszerek és elemzési módszerek alkalmazása vagy egyéb okok miatt, és ezáltal pontosabbá válik a kibocsátás meghatározása; c) a korábban alkalmazott nyomonkövetési módszerekből származó adatok pontatlannak bizonyulnak; d) a nyomonkövetési terv módosítása javítja a bejelentett adatok pontosságát, kivéve, ha ez műszakilag nem megvalósítható, vagy észszerűtlen költségeket eredményez; e) a nyomonkövetési terv nincs összhangban e rendelet követelményeivel, és az illetékes hatóság annak módosítására kéri fel az üzemeltetőt vagy légijármű-üzembentartót; f) a hitelesítői jelentésben a nyomonkövetési terv javítására vonatkozóan tett javaslatokra reagálni kell.

15. cikk

A nyomonkövetési terv módosításainak jóváhagyása

(1) Az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó haladéktalanul értesíti az illetékes hatóságot a nyomonkövetési terv módosítására vonatkozó javaslatokról.

Az illetékes hatóság azonban engedélyezheti az üzemeltetőnek vagy légijármű-üzembentartónak, hogy legkésőbb ugyanazon naptári év december 31-ig értesítse a nyomonkövetési terv olyan módosításairól, amelyek a (3) vagy (4) bekezdés értelmében nem minősülnek jelentősnek.

(2) A nyomonkövetési terv bármely, a (3) és (4) bekezdés értelmében történő módosításához az illetékes hatóság jóváhagyása szükséges.

Amennyiben az illetékes hatóság úgy véli, hogy a módosítás nem jelentős, erről késedelem nélkül értesíti az üzemeltetőt vagy légijármű-üzembentartót.

(3) A létesítmények nyomonkövetési tervének jelentős módosításai közé tartoznak az alábbiak: a) a létesítmény kategóriájának megváltozása, amennyiben e változás a nyomonkövetési módszer megváltoztatását teszi szükségessé vagy az alkalmazandó lényegességi szint megváltozását vonja maga után az (EU) 2018/2067 végrehajtási rendelet 23. cikke alapján; b) a 47. cikk (8) bekezdésétől eltérve az arra vonatkozó módosítások, hogy a létesítmény „kis kibocsátású létesítménynek” minősül-e; c) a kibocsátó források változásai; d) a kibocsátás meghatározására szolgáló módszer megváltoztatása, a számításon alapuló módszerről a mérésen alapuló módszerre, vagy fordítva, illetve a kivételes módszerről a meghatározási szinten alapuló módszerre, vagy fordítva; e) az alkalmazott meghatározási szint megváltozása; f) új forrásanyagok bevezetése; g) a forrásanyagok besorolásának módosítása a jelentős, a kisebb jelentőségű és a csekély jelentőségű forrásanyagok között, amennyiben e változás a nyomonkövetési módszer megváltoztatását teszi szükségessé; h) a számítási tényező alapértelmezett értékének módosítása, amennyiben az értéket a nyomonkövetési tervben kell meghatározni; i) a mintavételhez, az elemzéshez vagy a kalibráláshoz kapcsolódó új módszerek bevezetése vagy azokat érintő változások, amennyiben azok közvetlenül befolyásolják a kibocsátási adatok pontosságát; j) a tárolóhelyeken keletkező szivárgásokból származó kibocsátás mennyiségmeghatározási módszerének végrehajtása vagy adaptálása.

(4) A légijármű-üzembentartók nyomonkövetési tervének jelentős módosításai közé az alábbiak tartoznak: a) a kibocsátás-nyomonkövetési terv tekintetében: i. a nyomonkövetési tervben meghatározott kibocsátási tényező értékeinek megváltozása; ii. a III. mellékletben meghatározott számítási módszerek közötti változás, illetve az 55. cikk (2) bekezdésével összhangban a számítási módszer helyett a becslési módszer alkalmazása, vagy fordítva; iii. új forrásanyagok bevezetése; iv. változások a légijármű-üzembentartó kis kibocsátói státusát illetően az 55. cikk (1) bekezdése értelmében vagy a 2003/87/EK irányelv 28a. cikkének (6) bekezdésében előírt küszöbértékek egyike tekintetében; b) a tonnakilométer-adatok nyomonkövetési tervének tekintetében: i. a biztosított légiközlekedési szolgáltatás nem-kereskedelmi és kereskedelmi státusa közötti változás; ii. a légiközlekedési szolgáltatás tárgyának változása utasok, áru vagy postai küldemények között.

16. cikk

A módosítások végrehajtása és nyilvántartása

(1) Mielőtt az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó a 15. cikk (2) bekezdése értelmében megkapja a jóváhagyást vagy az információkat, a módosított nyomonkövetési terv használatával nyomon követést végezhet és jelentést tehet, amennyiben alapos oka van azt feltételezni, hogy a javasolt módosítások nem jelentősek, vagy amennyiben az eredeti nyomonkövetési terv szerint végzett nyomon követés hiányos kibocsátási adatokat eredményezne.

▼M1

Kétség esetén az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó mind a módosított, mind pedig az eredeti nyomonkövetési tervet párhuzamosan felhasználva elvégez minden nyomon követést és jelentéstételt mindkét tervvel összhangban, és nyilvántartást vezet mindkét nyomonkövetési eredményről.

▼B

(2) Amint az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó megkapja a 15. cikk (2) bekezdése szerinti jóváhagyást vagy az információkat, kizárólag a módosított nyomonkövetési tervvel kapcsolatos adatokat használja, és attól a naptól kezdve, amikor a nyomonkövetési terv szóban forgó változata alkalmazandóvá válik, minden nyomonkövetési és jelentési tevékenységet kizárólag a módosított nyomonkövetési terv felhasználásával végez.

(3) Az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó nyilvántartást vezet a nyomonkövetési terv összes módosításáról. E nyilvántartásban meg kell határozni az alábbiakat: a) a módosítás átlátható leírása; b) a módosítás indokolása; c) az a dátum, amikor az illetékes hatóságot a 15. cikk (1) bekezdésének megfelelően értesítették a módosításról; d) adott esetben az a dátum, amikor az illetékes hatóság visszaigazolja a 15. cikk (1) bekezdésében említett értesítés beérkezését, valamint a 15. cikk (2) bekezdésében említett információk jóváhagyásának dátuma; e) a módosított nyomonkövetési terv e cikk (2) bekezdésével összhangban történő alkalmazásának kezdő dátuma.







2. SZAKASZ

Műszaki megvalósíthatóság és észszerűtlen költségek

17. cikk

Műszaki megvalósíthatóság

Amennyiben egy üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó azt állítja, hogy egy konkrét nyomonkövetési módszer alkalmazása műszakilag nem megvalósítható, az illetékes hatóság értékeli a műszaki megvalósíthatóságot, figyelembe véve az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó indokolását. Az indokolást olyan üzemeltetőre vagy légijármű-üzembentartóra kell alapozni, amely rendelkezik a szükséges műszaki erőforrásokkal ahhoz, hogy teljesítse a javasolt rendszer igényeit, vagy megfeleljen az e rendelet alkalmazásában az előírt időn belül alkalmazható követelménynek. Az említett műszaki erőforrások közé tartozik az előírt technikák és technológia rendelkezésre állása.

18. cikk

Észszerűtlen költségek

(1) Ha egy üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó azt állítja, hogy egy konkrét nyomonkövetési módszer alkalmazása észszerűtlen költségekkel járna, az illetékes hatóság az üzemeltető indokolásának figyelembevételével értékeli, hogy a költségek észszerűtlenek-e.

Az illetékes hatóság akkor tekinti a költségeket észszerűtlennek, ha a becsült költségek meghaladják a hasznot. E célból a hasznot úgy kell kiszámítani, hogy egy javulási tényezőt meg kell szorozni a kibocsátási egységek egységenkénti 20 EUR-s referenciaárával, és a költségek között figyelembe kell venni a berendezések gazdasági élettartamán alapuló értékcsökkenési időszakot.

(2) A költségek észszerűtlen jellegének értékelése során a tevékenységre vonatkozó adatok meghatározási szintjeinek az üzemeltető általi kiválasztása szempontjából az illetékes hatóság az (1) bekezdésben említett javulási tényezőt használja a jelenlegi bizonytalanság és azon meghatározási szint bizonytalansági küszöbértéke közötti különbségként, amely a javítás és az adott forrásanyag legutóbbi három évre vonatkozó évi átlagos kibocsátásának szorzata lenne.

Amennyiben nem állnak rendelkezésre ilyen adatok az adott forrásanyag legutóbbi három évre vonatkozó évi átlagos kibocsátásáról, az üzemeltető vagy légijármű-üzembentartó az évi átlagos kibocsátás konzervatív becslését alkalmazza, a biomasszából származó CO2 nélkül, az átadott CO2 levonása előtt. A nemzeti jogszabályban előírt metrológiai ellenőrzés alá eső mérőműszerek esetében a jelenlegi bizonytalanságot helyettesítheti a vonatkozó nemzeti jogszabályok által megengedett legnagyobb hiba.

▼M1

E bekezdés alkalmazásában a 38. cikk (5) bekezdését kell alkalmazni, feltéve, hogy az üzemeltető rendelkezésére áll az égetésre használt bioüzemanyagok, folyékony bio-energiahordozók és biomasszából előállított üzemanyagok fenntarthatósági és üvegházhatásúgázkibocsátás-megtakarítási kritériumaira vonatkozó információ.

▼B

(3) A költségek észszerűtlen jellegének értékelése során a bejelentett kibocsátás minőségét javító, de a tevékenységre vonatkozó adatok pontosságára közvetlen hatással nem bíró intézkedések esetében az illetékes hatóság javulási tényezőként az adott forrásanyag legutóbbi három jelentéstételi évre vonatkozó évi átlagos kibocsátásának 1 %-át használja. Ezek az intézkedések a következőket foglalhatják magukba: a) átváltás az alapértelmezett értékekről a számítási tényezők meghatározása érdekében végzett elemzésekre; b) az egy forrásanyagra jutó elemzések számának növelése; c) amennyiben a konkrét mérési feladat nem esik a nemzeti jogszabályban előírt metrológiai ellenőrzés alá, a mérőműszerek helyettesítése a tagállam hasonló alkalmazásaira vonatkozó jogszabályban előírt metrológiai ellenőrzés vonatkozó követelményeinek megfelelő eszközökkel, vagy a 2014/31/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv ( 4 ) vagy a 2014/32/EU irányelv alapján elfogadott nemzeti szabályoknak megfelelő mérőműszerekkel; d) a mérőműszerek kalibrálási és karbantartási időközeinek rövidítése; e) az adatkezelési és ellenőrzési tevékenységeknek az eredendő és ellenőrzési kockázatot jelentősen csökkentő javulása.

(4) A létesítmények nyomonkövetési módszereinek javításához kapcsolódó intézkedések nem minősülnek észszerűtlen költséget okozó intézkedésnek, ha nem haladják meg a jelentési időszakonkénti 2 000 EUR-s összeget. Kis kibocsátású létesítmények esetében ez a küszöbérték jelentési időszakonként 500 EUR.







III. FEJEZET

A HELYHEZ KÖTÖTT LÉTESÍTMÉNYEK KIBOCSÁTÁSÁNAK NYOMON KÖVETÉSE







1. SZAKASZ

Általános rendelkezések

19. cikk

A létesítmények, forrásanyagok és kibocsátó források kategóriákba sorolása

(1) A kibocsátás nyomon követése és a meghatározási szintekre vonatkozó minimumkövetelmények meghatározása érdekében minden üzemeltető meghatározza létesítménye kategóriáját a (2) bekezdésnek megfelelően, és adott esetben az összes forrásanyag kategóriáját a (3) bekezdés értelmében, valamint az összes kibocsátó forrás kategóriáját a (4) bekezdés értelmében.

(2) Az üzemeltető az összes létesítményt az alábbi kategóriák egyikébe sorolja: a) A. kategóriájú létesítmény, amennyiben a jelenlegi kereskedési időszakot közvetlenül megelőző kereskedési időszak átlagos éves hitelesített kibocsátása a biomasszából származó CO2 nélkül és az átadott CO2 levonása előtt legfeljebb 50 000 tonna CO2(e); b) B. kategóriájú létesítmény, amennyiben a jelenlegi kereskedési időszakot közvetlenül megelőző kereskedési időszak átlagos éves hitelesített kibocsátása a biomasszából származó CO2 nélkül és az átadott CO2 levonása előtt több mint 50 000 tonna CO2(e), de legfeljebb 500 000 tonna CO2(e); c) C. kategóriájú létesítmény, amennyiben a jelenlegi kereskedési időszakot közvetlenül megelőző kereskedési időszak átlagos éves hitelesített kibocsátása a biomasszából származó CO2 nélkül és az átadott CO2 levonása előtt több mint 500 000 tonna CO2(e).

A 14. cikk (2) bekezdésétől eltérve, az illetékes hatóság lehetővé teheti, hogy az üzemeltetőnek ne kelljen módosítania a nyomonkövetési tervet, ha a hitelesített kibocsátások alapján az első albekezdésben említett létesítmény osztályozására vonatkozó küszöbértéket meghaladják, de az üzemeltető az illetékes hatóság számára kielégítő módon tudja bizonyítani, hogy az elmúlt öt jelentési időszak során még nem haladták meg, és az elkövetkező jelentési időszakban sem fogják újra meghaladni e küszöbértéket.

(3) Az üzemeltető minden forrásanyagot az alábbi kategóriák egyikébe sorol úgy, hogy összehasonlítja azt a számításalapú módszerekben alkalmazott összes forrásanyagnak megfelelő fosszilis eredetű CO2 és CO2(e) összes abszolút értékének összegével, valamint a mérésen alapuló módszerekkel nyomon követett kibocsátási források kibocsátásának összegével, az átadott CO2 levonása előtt: a) kisebb jelentőségű forrásanyagok, amennyiben az üzemeltető által kiválasztott forrásanyagok évente együttesen 5 000 tonnánál kevesebb fosszilis eredetű CO2-nek, vagy pedig kevesebb mint 10 %-nak, évente azonban összesen legfeljebb 100 000 tonna fosszilis eredetű CO2-nek felelnek meg, a két érték közül az abszolút értékben nagyobbat tekintve; b) csekély jelentőségű forrásanyagok, amennyiben az üzemeltető által kiválasztott forrásanyagok évente együttesen 1 000 tonnánál kevesebb fosszilis eredetű CO2-nek, vagy pedig kevesebb mint 2 %-nak, évente azonban összesen legfeljebb 20 000 tonna fosszilis eredetű CO2-nek felelnek meg, a két érték közül az abszolút értékben nagyobbat tekintve; c) jelentős forrásanyagok, amennyiben a forrásanyagok nem esnek az a) és b) pontban említett kategóriákba.

A 14. cikk (2) bekezdésétől eltérve, az illetékes hatóság engedélyezheti, hogy az üzemeltetőnek ne kelljen módosítania a nyomonkövetési tervet, ha a hitelesített kibocsátások alapján egy forrásanyag kisebb jelentőségű forrásanyagként vagy csekély jelentőségű forrásanyagként történő besorolására vonatkozó, az első albekezdésben említett küszöbértéket meghaladják, de az üzemeltető az illetékes hatóság számára kielégítő módon bizonyítja, hogy az elmúlt öt jelentési időszak során még nem haladták meg, és az elkövetkező jelentési időszakban sem fogják újra meghaladni e küszöbértéket.

(4) Az üzemeltető az alábbi kategóriák valamelyikébe sorol minden olyan kibocsátó forrást, amelyre a mérésen alapuló módszert alkalmazták: a) kisebb jelentőségű kibocsátó források, ha a kibocsátó forrás évente 5 000 tonnánál kevesebb fosszilis eredetű CO2(e)-t vagy a létesítmény fosszilis eredetű összkibocsátásának kevesebb mint 10 %-át, évi legfeljebb 100 000 tonna fosszilis eredetű CO2(e) bocsát ki, a kettő közül azt figyelembe véve, amely abszolút értékben nagyobb; b) jelentős kibocsátó források, ha a kibocsátó forrás nem minősül kisebb jelentőségű kibocsátó forrásnak.

A 14. cikk (2) bekezdésétől eltérve, az illetékes hatóság engedélyezheti, hogy az üzemeltetőnek ne kelljen módosítania a nyomonkövetési tervet, ha a hitelesített kibocsátások alapján egy kibocsátási forrás kisebb jelentőségű kibocsátási forrásként történő besorolásra vonatkozó, az első albekezdésben említett küszöbértéket meghaladják, de az üzemeltető az illetékes hatóság számára kielégítő módon tudja bizonyítani, hogy az elmúlt öt jelentési időszak során még nem haladták meg, és az elkövetkező jelentési időszakban sem fogják újra meghaladni e küszöbértéket.

(5) Amennyiben a létesítmény a jelenlegi kereskedési időszakot közvetlenül megelőző kereskedési időszakra vonatkozó átlagos éves hitelesített kibocsátása nem elérhető vagy a (2) bekezdés alkalmazásában a továbbiakban nem reprezentatív, az üzemeltető a létesítmény kategóriájának meghatározása érdekében konzervatív becslést készít az átlagos éves kibocsátásról, a biomasszából származó CO 2 nélkül és az átadott CO 2 levonása előtt.

▼M1

(6) E cikk alkalmazásában a 38. cikk (5) bekezdését kell alkalmazni.

▼B

20. cikk

A nyomon követés tárgyi terjedelme

(1) Az üzemeltetők minden létesítmény esetében meghatározzák a nyomon követés tárgyi terjedelmét.

A tárgyi terjedelmen belül az üzemeltető figyelembe veszi a 2003/87/EK irányelv I. mellékletében felsorolt és a létesítményben folytatott tevékenységekhez tartozó összes kibocsátó forrásból és forrásanyagból származó valamennyi vonatkozó üvegházhatású-gázkibocsátást, valamint a létesítmény helye szerinti tagállam által a fenti irányelv 24. cikke alapján a rendszerbe bevont tevékenységeket és üvegházhatású gázokat.

Az üzemeltető a jelentési időszak alatt a rendes üzemelés és a rendkívüli események – beleértve az üzemindítás és -leállítás, valamint a vészhelyzetek – során jelentkező kibocsátást is figyelembe veszi, kivéve a szállításhoz használt járművekből származó kibocsátást.

(2) A nyomonkövetési és jelentési eljárás meghatározása során az üzemeltető a IV. mellékletben meghatározott ágazatspecifikus követelményeket is figyelembe veszi.

(3) Amennyiben a 2009/31/EK irányelv szerinti tárolókomplexumból származó szivárgásokat azonosítanak, és azok CO 2 -kibocsátást vagy vízoszlopba juttatást okoznak, akkor ezeket a szivárgásokat az adott létesítmény vonatkozásában kibocsátási forrásnak kell minősíteni, és e rendelet IV. melléklete 23. szakaszának megfelelően nyomon kell követni.

Az illetékes hatóság engedélyezheti, hogy a szivárgást ne vonják be kibocsátási forrásként a nyomonkövetési és jelentési folyamatba, amennyiben a 2009/31/EK irányelv 16. cikke szerinti korrekciós intézkedésekre került sor, és már nem mutatható ki a szivárgásból származó kibocsátás vagy vízoszlopba juttatás.

21. cikk

A nyomonkövetési módszer kiválasztása

(1) A létesítmények kibocsátásának nyomon követése esetében az üzemeltető számításon alapuló módszert vagy pedig mérésen alapuló módszert alkalmaz, e rendelet konkrét rendelkezéseivel összhangban.

A számításon alapuló módszerek a forrásanyagokból történő kibocsátásnak a mérőrendszerekkel kapott, tevékenységre vonatkozó adatok és a laboratóriumi elemzésekből vagy alapértelmezett értékekből származó kiegészítő paraméterek alapján történő meghatározásából állnak. A számításon alapuló módszereket a 24. cikkben meghatározott szabványos módszer, vagy pedig a 25. cikkben meghatározott anyagmérlegen alapuló módszer segítségével lehet alkalmazni.

A mérésen alapuló módszerek a kibocsátó forrásokból származó kibocsátást a füstgázban lévő, üvegházhatású gáz és a füstgázáram koncentrációjának folyamatos mérésével határozzák meg, ideértve a CO2-átadások nyomon követését azon létesítmények között, amelyekben a CO2-koncentrációt és az átadott gáz áramát mérik.

Amennyiben számításon alapuló módszert alkalmaznak, az üzemeltető minden forrásanyag esetében meghatározza a nyomonkövetési tervben, hogy a szabványos módszert vagy az anyagmérlegen alapuló módszert használja-e, ideértve a II. mellékletnek megfelelő lényeges meghatározási szinteket.

(2) Az illetékes hatóság jóváhagyásától függően az üzemeltető kombinálhatja a szabványos, valamint az anyagmérlegen és a mérésen alapuló módszereket az ugyanazon létesítményhez tartozó különböző kibocsátó források és forrásanyagok esetében, feltéve, hogy nem fordul elő adathiány vagy kétszeres beszámítás a kibocsátással kapcsolatban.

(3) Amennyiben a IV. mellékletben meghatározott ágazatspecifikus követelmények konkrét nyomonkövetési módszer alkalmazását teszik szükségessé, az üzemeltetőnek azt a módszert vagy egy mérésen alapuló módszert kell alkalmaznia. Az üzemeltető csak akkor választhat más módszert, ha bizonyítja az illetékes hatóság számára, hogy az előírt módszer alkalmazása műszakilag nem megvalósítható, vagy észszerűtlen költségekkel járna, illetve hogy az alternatív módszer alkalmazása összességében pontosabb kibocsátási adatokat eredményez.

22. cikk

Nem meghatározási szinteken alapuló nyomonkövetési módszer

A 21. cikk (1) bekezdésétől eltérve az üzemeltető alkalmazhat olyan nyomonkövetési módszereket, amelyek nem a kiválasztott forrásanyagokra vagy kibocsátó forrásokra vonatkozó meghatározási szinteken alapulnak (a továbbiakban: kivételes módszer), amennyiben az alábbi feltételek mindegyike teljesül:

a) legalább az 1. meghatározási szint alkalmazása a számításon alapuló módszer keretében egy vagy több jelentős vagy kisebb jelentőségű forrásanyag esetében, és a mérésen alapuló módszer alkalmazása legalább egy, ugyanazon forrásanyagokhoz kapcsolódó kibocsátó forrás esetében műszakilag nem megvalósítható, vagy észszerűtlen költségekkel járna;

b) az üzemeltető az „Útmutató a mérések bizonytalanságának megadásához” című ISO-útmutatónak (JCGM 100:2008), vagy másik egyenértékű, nemzetközi szinten elfogadott szabványnak megfelelően minden évben értékeli és számszerűsíti az éves kibocsátás meghatározásához használt összes paraméter bizonytalanságait, és az eredményeket belefoglalja az éves kibocsátási jelentésbe;

c) az üzemeltető az illetékes hatóság számára kielégítő módon bizonyítja, hogy kivételes nyomonkövetési módszerek alkalmazásával a teljes létesítmény üvegházhatásúgáz-kibocsátásának éves szintjére vonatkozó bizonytalansági küszöbértékek A. kategóriájú létesítmények esetében nem haladják meg a 7,5 %-ot, B. kategóriájú létesítmények esetében az 5,0 %-ot, C. kategóriájú létesítmények esetében pedig a 2,5 %-ot.

23. cikk

A nyomonkövetési módszerek ideiglenes módosításai

(1) Amennyiben műszaki okok miatt az illetékes hatóság által jóváhagyott nyomonkövetési terv alkalmazása ideiglenesen nem megvalósítható, az érintett üzemeltető az elérhető legmagasabb meghatározási szintet alkalmazza, vagy amennyiben a meghatározási szint alkalmazása nem lehetséges, meghatározási szint nélküli konzervatív megközelítést alkalmaz mindaddig, amíg a nyomonkövetési tervben jóváhagyott meghatározási szint alkalmazásának feltételei helyre nem állnak.

Az üzemeltető minden szükséges intézkedést megtesz az illetékes hatóság által jóváhagyott nyomonkövetési terv alkalmazásának mihamarabbi folytatása érdekében.

(2) Az érintett üzemeltető haladéktalanul értesíti az illetékes hatóságot a nyomonkövetési módszer (1) bekezdésben említett ideiglenes módosításáról, különösen meghatározva az alábbiakat: a) az illetékes hatóság által jóváhagyott nyomonkövetési tervtől való eltérés okai; b) azon ideiglenes nyomonkövetési módszer részletei, amelyet az üzemeltető addig használ a kibocsátás meghatározására, amíg az illetékes hatóság által jóváhagyott nyomonkövetési alkalmazásának feltételei helyre nem állnak; c) az üzemeltető által az illetékes hatóság által jóváhagyott nyomonkövetési terv alkalmazási feltételeinek helyreállítása érdekében hozott intézkedések; d) az illetékes hatóság által jóváhagyott nyomonkövetési terv újbóli alkalmazásának várható időpontja.







2. SZAKASZ

Számításon alapuló módszer







1. alszakasz

Általános rendelkezések

24. cikk

A kibocsátás kiszámítása a szabványos módszer segítségével

(1) A szabványos módszer alapján az üzemeltető az égetésből származó kibocsátást forrásanyagonként a tevékenységre vonatkozó adatok – az elégetett tüzelőanyag mennyisége terajoule-ban kifejezve, a fűtőérték alapján –és a kapcsolódó kibocsátási tényező – tonna CO 2 /terajoule-ban (t CO 2 /TJ) kifejezve, amely összhangban van a fűtőérték használatával – összeszorzásával, valamint a megfelelő oxidációs tényező segítségével határozza meg.

Az illetékes hatóság tüzelőanyagok esetében engedélyezheti a t CO2/t-ben vagy t CO2/Nm3-ben kifejezett kibocsátási tényezők használatát. Ilyen esetekben az üzemeltető az égetésből származó kibocsátás meghatározása érdekében az elégetett tüzelőanyag mennyiségéhez kapcsolódó tevékenységre vonatkozó adatokat, tonnában vagy normál köbméterben kifejezve, a kibocsátási tényezővel és a megfelelő oxidációs tényezővel szorozza meg.

(2) Az üzemeltető a technológiai kibocsátást forrásanyagonként az anyagfelhasználáshoz, a termelési volumenhez vagy a termékkibocsátáshoz kapcsolódó tevékenységre vonatkozó – tonnában vagy normál köbméterben kifejezett – adatok és a kapcsolódó – t CO 2 /t-ben vagy t CO 2 /Nm 3 -ben kifejezett – kibocsátási tényező, valamint a megfelelő konverziós tényező összeszorzásával állapítja meg.

(3) Amennyiben az 1. vagy 2. meghatározási szint kibocsátási tényezője már tartalmazza a részleges vegyi reakciók hatását, az oxidációs tényezőhöz vagy konverziós tényezőhöz az 1-es értéket kell megadni.

25. cikk

A kibocsátás kiszámítása anyagmérlegen alapuló módszer segítségével

(1) Az anyagmérlegen alapuló módszer alapján az üzemeltető úgy számítja ki az anyagmérlegben szereplő összes forrásanyaghoz kapcsolódó CO 2 -mennyiséget, hogy az anyagmérlegbe belépő vagy az onnan kilépő tüzelőanyag vagy anyag mennyiségével kapcsolatos, tevékenységre vonatkozó adatokat összeszorozza a tüzelőanyag vagy az anyag 3,664 t CO 2 /t C-vel megszorzott széntartalmával, a II. melléklet 3. szakaszának megfelelően.

(2) A 49. cikktől eltérve az anyagmérleg alá tartozó teljes folyamat kibocsátása az anyagmérleg alá tartozó forrásanyagoknak megfelelő CO 2 -mennyiségek összegének felel meg. A légkörbe kibocsátott CO-t az anyagmérlegben a CO 2 egyenértékű moláris mennyiségeként kell kiszámítani.

26. cikk

Alkalmazandó meghatározási szintek

(1) A jelentős és kisebb jelentőségű forrásanyagokra vonatkozó meghatározási szinteknek a 21. cikk (1) bekezdésével összhangban való meghatározása során a tevékenységre vonatkozó adatok és az egyes számítási tényezők meghatározása érdekében minden üzemeltető az alábbiakat alkalmazza: a) legalább az V. mellékletben felsorolt meghatározási szintek A. kategóriájú létesítmény esetében, vagy ha számítási tényezőt írtak elő olyan forrásanyagra, amely kereskedelemben forgalmazott szabványos tüzelőanyag; b) az a) pontban említetteken kívüli esetekben a II. mellékletben meghatározott legmagasabb meghatározási szint.

A jelentős forrásanyagok tekintetében azonban a C. kategóriájú létesítmények esetében az üzemeltető az első albekezdésnek megfelelően előírt meghatározási szinteknél eggyel, míg az A. és B. kategóriájú létesítmények esetében akár kettővel alacsonyabb meghatározási szintet alkalmazhat, de legalább az 1. meghatározási szintet, amennyiben kielégítő módon igazolja az illetékes hatóság számára, hogy az első albekezdésben előírt meghatározási szint műszakilag nem megvalósítható, vagy észszerűtlen költségekkel jár.

Az illetékes hatóság az üzemeltetővel megállapodott átmeneti időszak alatt engedélyezheti az üzemeltetőnek, hogy a második albekezdésben említetteknél alacsonyabb meghatározási szinteket – de minimum az 1. meghatározási szintet – alkalmazzon a jelentős forrásanyagokra, feltéve, hogy:

a) az üzemeltető kielégítő módon igazolja az illetékes hatóság számára, hogy a második albekezdésben előírt meghatározási szint műszakilag nem megvalósítható, vagy észszerűtlen költségekkel jár; valamint

b) az üzemeltető javítási tervet készít annak megjelölésével, hogy miként és mikorra éri el legalább a második albekezdésben előírt meghatározási szintet.

(2) A kisebb jelentőségű forrásanyagok esetében az üzemeltető az (1) bekezdés első albekezdésének megfelelően előírt meghatározási szintnél alacsonyabb meghatározási szintet alkalmazhat, de legalább az 1. meghatározási szintet, amennyiben kielégítő módon igazolja az illetékes hatóság számára, hogy az (1) bekezdés első albekezdésében előírt meghatározási szint műszakilag nem megvalósítható, vagy észszerűtlen költségekkel járna.

(3) A csekély jelentőségű forrásanyagok esetében az üzemeltető meghatározási szintek alkalmazása helyett konzervatív becslések segítségével is meghatározhatja a tevékenységekre vonatkozó adatokat és az egyes számítási tényezőket, kivéve, ha a megadott meghatározási szint további erőfeszítés nélkül elérhető.

(4) Az oxidációs tényező és a konverziós tényező esetében az üzemeltető legalább a II. mellékletben felsorolt legkisebb meghatározási szinteket alkalmazza.

(5) Amennyiben az illetékes hatóság a 25. cikk értelmében engedélyezte a t CO 2 /t-ben vagy t CO 2 /Nm 3 -ben kifejezett kibocsátási tényezők használatát a tüzelőanyagok és a technológiai alapanyagként feldolgozott vagy az anyagmérlegben használt tüzelőanyagok esetében, a fűtőérték meghatározási szintek alkalmazása helyett konzervatív becslések segítségével is nyomon követhető, kivéve, ha a megadott meghatározási szint további erőfeszítés nélkül elérhető.







2. alszakasz

A tevékenységre vonatkozó adatok

27. cikk

A tevékenységre vonatkozó adatok meghatározása

(1) Az üzemeltető a forrásanyagok tevékenységre vonatkozó adatait az alábbi módszerek egyikével határozza meg: a) a kibocsátást okozó folyamatnál végzett folyamatos mérés alapján; b) a külön beszállított mennyiségek mérésének összesítése alapján, a vonatkozó készletváltozások figyelembevételével.

(2) Az (1) bekezdés b) pontjának alkalmazásában a jelentési időszakban felhasznált tüzelőanyag vagy más anyag mennyiségét a következőképpen kell kiszámítani: a jelentési időszakban beszállított tüzelőanyag vagy más anyag mennyisége mínusz a létesítményből kiszállított tüzelőanyag vagy más anyag mennyisége plusz a jelentési időszak elején készleten lévő tüzelőanyag vagy más anyag mennyisége mínusz a jelentési időszak végén készleten lévő tüzelőanyag vagy más anyag mennyisége.

Ha a készleten lévő mennyiségek közvetlen mérés általi megállapítása műszakilag megvalósíthatatlan vagy észszerűtlen költségekkel járna, az üzemeltető ezeket a mennyiségeket a következők egyike alapján becsülheti meg:

a) az előző évekből származó adatok és a jelentési időszak alatti termeléssel fennálló korreláció;

b) dokumentált eljárások és a jelentési időszakra vonatkozó auditált pénzügyi kimutatásokban szereplő adatok.

Ha a tevékenységre vonatkozó adatok egy teljes naptári évre való meghatározása műszakilag megvalósíthatatlan vagy észszerűtlen költségekkel járna, az üzemeltető kiválaszthatja a következő legmegfelelőbb napot a jelentési év és a következő év elválasztására, és azt ennek megfelelően igazítja az előírt naptári évhez. Az egy vagy több forrásanyagnál jelentkező eltéréseket egyértelműen dokumentálni kell, alapul kell venni a naptári évre vonatkozó reprezentatív érték meghatározásához, valamint következetesen figyelembe kell venni a következő év vonatkozásában.

28. cikk

Az üzemeltető irányítása alatt álló mérőrendszerek

(1) A tevékenységre vonatkozó adatoknak a 27. cikkel összhangban történő meghatározása érdekében az üzemeltető a létesítménynél a saját irányítása alatt álló mérőrendszeren alapuló mérési eredményeket használja, amennyiben az alábbi feltételek mindegyike teljesül: a) az üzemeltetőnek bizonytalansági értékelést kell végeznie, és biztosítania kell az adott meghatározási szint bizonytalansági küszöbértékének a betartását; b) az üzemeltetőnek évente legalább egyszer és a mérőműszer minden egyes kalibrálása után biztosítania kell, hogy a kalibráció eredményeinek és egy konzervatív korrekciós tényezőnek a szorzatát összehasonlítsák a vonatkozó bizonytalansági küszöbértékekkel. A működés közbeni bizonytalanság hatásának figyelembevétele érdekében a konzervatív korrekciós tényezőnek a szóban forgó vagy hasonló mérőműszerek korábbi kalibrálásának megfelelő idősorain kell alapulnia.

Amennyiben túllépik a 12. cikknek megfelelően jóváhagyott meghatározási szintek küszöbértékeit, vagy a berendezések nem felelnek meg a többi követelménynek, az üzemeltető haladéktalanul korrekciós intézkedéseket tesz, és azokról értesíti az illetékes hatóságot.

(2) Az új nyomonkövetési terv bejelentésekor vagy amikor az a jóváhagyott nyomonkövetési terv módosítása szempontjából releváns, az üzemeltető benyújtja az illetékes hatóságnak az (1) bekezdés a) pontjában említett bizonytalansági értékelést.

Ez az értékelés az alkalmazott mérőműszerek meghatározott bizonytalanságát, a kalibrálással kapcsolatos bizonytalanságot és a mérőműszerek gyakorlatban történő felhasználásának módjából eredő további bizonytalanságot öleli fel. A bizonytalansági értékelés kiterjed a készletváltozásokkal kapcsolatos bizonytalanságra, amennyiben a tárolólétesítményekben az érintett tüzelőanyag vagy más anyag egy év alatt felhasznált mennyiségének legalább 5 %-a elfér. Az értékelés elvégzése során az üzemeltető figyelembe veszi azt, hogy a II. mellékletben foglalt meghatározási szintek bizonytalansági küszöbértékeinek meghatározásához használt említett értékek az egész jelentési időszakra vonatkozó bizonytalanságra utalnak.

Az üzemeltető leegyszerűsítheti a bizonytalansági értékelést, azt feltételezve, hogy a működtetett mérőműszer esetében meghatározott, megengedhető legnagyobb hiba, illetve ha az alacsonyabb, a kalibrálás során szerzett bizonytalanság a bizonytalanság hatásának figyelembevétele érdekében megszorozva a konzervatív korrekciós tényezővel, a teljes jelentési időszakra vonatkozó, a II. mellékletben szereplő meghatározási szintekben előírt bizonytalanságnak tekinthető, amennyiben a mérőműszereket a használati előírásaiknak megfelelő környezetben építették be.

(3) A (2) bekezdéstől eltérve az illetékes hatóság megengedheti az üzemeltetőnek, hogy a létesítményben a saját irányítása alatt álló mérőrendszeren alapuló mérési eredményeket használja, amennyiben az üzemeltető igazolja, hogy a használt mérőműszerek a nemzeti jogszabályban előírt metrológiai ellenőrzés hatálya alá esnek.

Ennek érdekében a metrológiai ellenőrzésre vonatkozó nemzeti jogszabályok által az adott mérés esetében meghatározott, megengedhető legnagyobb hiba használható bizonytalanságként további adatok benyújtása nélkül.

29. cikk

Az üzemeltető irányításán kívül eső mérőrendszerek

(1) Amennyiben az egyszerűsített bizonytalansági értékelés alapján az üzemeltető irányításán kívül eső mérőrendszerek használata – az üzemeltető irányítása alatt álló mérőrendszerek 28. cikknek megfelelő használatával ellentétben – lehetővé teszi az üzemeltető számára, hogy betartsa a legalább ugyanolyan magas meghatározási szinteket, megbízhatóbb eredményeket biztosít és kevésbé van kitéve ellenőrzési kockázatoknak, az üzemeltető a tevékenységre vonatkozó adatokat az irányításán kívül eső mérőrendszerek segítségével határozza meg.

Ennek érdekében az üzemeltető visszatérhet az alábbi adatforrások egyikére:

a) a kereskedelmi partnerek által kibocsátott számlákon szereplő mennyiségek, amennyiben két független kereskedelmi partner között jön létre kereskedelmi tranzakció;

b) a mérőrendszerek közvetlen leolvasása.

(2) Az üzemeltető biztosítja a 26. cikk értelmében alkalmazandó meghatározási szintnek való megfelelést.

Ennek érdekében a metrológiai ellenőrzésre vonatkozó nemzeti jogszabályok által az adott kereskedelmi tranzakció esetében meghatározott, megengedhető legnagyobb hiba további adatok benyújtása nélkül bizonytalanságként használható.

Amennyiben a nemzeti jogszabályokban előírt metrológiai ellenőrzések alapján alkalmazandó követelmények kevésbé szigorúak, mint a 26. cikknek megfelelő meghatározási szint, az üzemeltető igazolást szerez a mérőrendszerért felelős kereskedelmi partnertől az alkalmazandó bizonytalanságról.







3. alszakasz

Számítási tényezők

30. cikk

A számítási tényezők meghatározása

(1) Az üzemeltető a számítási tényezőket a meghatározási szint függvényében alapértelmezett értékként vagy elemzésen alapuló értékként határozza meg.

(2) Az üzemeltető a számítási tényezőket a kapcsolódó tevékenységre vonatkozó adatok esetében használt állapottal összhangban határozza meg és jelenti, és hivatkozik a tüzelőanyag vagy más anyag állapotára, amelyben a tüzelőanyagot vagy más anyagot beszerezték vagy a kibocsátást eredményező folyamatban használták, mielőtt száraz állapotra hozzák vagy más kezelésnek vetik alá a laboratóriumi elemzés céljából.

Amennyiben ez a megközelítés észszerűtlen költségeket okozna, vagy nagyobb pontosság érhető el, a tevékenységre vonatkozó adatokat és a számítási tényezőket az üzemeltető arra az állapotra hivatkozva is jelentheti ellentmondásmentesen, amelyben a laboratóriumi elemzéseket végezték.

Az üzemeltetőnek csak kevert tüzelőanyagok vagy keverékek esetében kell meghatároznia a biomasszahányadot. Egyéb tüzelőanyagok vagy anyagok esetében a fosszilis tüzelőanyagok vagy anyagok biomasszahányadára a 0 % alapértelmezett értéket, a csak biomasszából álló biomassza-tüzelőanyagok vagy anyagok esetében pedig a 100 % alapértelmezett értéket kell alkalmazni.

31. cikk

A számítási tényezőkre vonatkozó alapértelmezett értékek

(1) Amennyiben az üzemeltető a számítási tényezőket alapértelmezett értékként határozza meg, a II. és VI. mellékletben előírt meghatározási szintre vonatkozó követelménynek megfelelően az alábbi értékek egyikét kell használnia: a) a VI. mellékletben felsorolt standard tényezők és sztöchiometriai tényezők; b) a tagállam által az ENSZ Éghajlatváltozási Keretegyezményének titkárságához benyújtott nemzeti jelentésben használt standard tényezők; c) az illetékes hatóság által elfogadott szakirodalmi értékek, ideértve az illetékes hatóság által közzétett standard tényezőket, amelyek kompatibilisek a b) pontban említett tényezőkkel, azonban reprezentatívak több, részekre bontott tüzelőanyag-forrás esetében; d) egy tüzelőanyag vagy anyag beszállítója által meghatározott és garantált értékek, amennyiben az üzemeltető kielégítő módon bizonyítani tudja az illetékes hatóság számára, hogy a széntartalom 95 %-os konfidenciaintervallum esetében legfeljebb 1 %-kal tér el az előírt értéktől; e) a múltban végzett elemzéseken alapuló értékek, amennyiben az üzemeltető kielégítő módon bizonyítani tudja az illetékes hatóság számára, hogy ezek az értékek ugyanazon tüzelőanyag vagy anyag jövőbeli tételeire reprezentatívak.

(2) Az üzemeltető feltünteti a nyomonkövetési tervben használt összes alapértelmezett értéket.

Amennyiben évente változnak az alapértelmezett értékek, az üzemeltető a nyomonkövetési tervben meghatározza az adott érték hiteles alkalmazandó forrását.

(3) Az illetékes hatóság csak akkor hagyhatja jóvá a 15. cikk (2) bekezdése értelmében a nyomonkövetési tervben foglalt számítási tényezőre vonatkozó alapértelmezett értékek változását, ha az üzemeltető igazolja, hogy az új alapértelmezett érték segítségével pontosabban lehet meghatározni a kibocsátást.

(4) Az üzemeltető általi kérelem esetén az illetékes hatóság engedélyezheti, hogy a tüzelőanyagok fűtőértékét és kibocsátási tényezőit a kereskedelemben forgalmazott szabványos tüzelőanyagokra előírtakkal azonos meghatározási szintek használatával határozzák meg, feltéve, hogy az üzemeltető legalább három évente igazolja, hogy az elmúlt három évben az adott fűtőérték esetében betartották az 1 %-os intervallumot.

(5) Az üzemeltető kérelme esetén az illetékes hatóság elfogadhatja, hogy a tiszta vegyi anyag sztöchiometriai széntartalmát úgy tekintsék, hogy az megfelel egy olyan meghatározási szintnek, amely egyébként a 32–35. cikkel összhangban végzett elemzéseket tenne szükségessé, amennyiben az üzemeltető az illetékes hatóság számára kielégítő módon bizonyítja, hogy az elemzések alkalmazása észszerűtlen költségekkel járna, és hogy a sztöchiometriai érték alkalmazása nem okozza a kibocsátás alulbecslését.

32. cikk

Elemzésen alapuló számítási tényezők

(1) Az üzemeltető biztosítja, hogy a számítási tényezők meghatározása érdekében végzett elemzéseket, mintavételt, kalibrációkat és érvényesítéseket megfelelő EN-szabványokon alapuló módszerek alkalmazásával végezzék.

Amennyiben ilyen szabványok nem állnak rendelkezésre, úgy a módszereknek megfelelő ISO-szabványokon vagy nemzeti szabványokon kell alapulniuk. Amennyiben nincsenek közzétett alkalmazható szabványok, megfelelő szabványtervezeteket, a legjobb ipari gyakorlatról szóló iránymutatásokat, vagy más, tudományosan igazolt módszereket kell alkalmazni, ezáltal korlátozva a mintavételi és mérési hibák előfordulását.

(2) Amennyiben a kibocsátás meghatározásához online gázkromatográfokat vagy extrakciós vagy nem extrakciós gázelemzőket használnak, az üzemeltető az illetékes hatóság jóváhagyását kéri ilyen jellegű műszerek használatához. A berendezések kizárólag gáz-halmazállapotú tüzelőanyagok és anyagok összetételének meghatározására használhatók. Minimális minőségbiztosítási intézkedésként az üzemeltető gondoskodik arról, hogy elvégezzék a műszerek első hitelesítését, és ezt évente megismételjék.

(3) Az elemzések eredménye kizárólag arra a szállítási időszakra vagy tüzelőanyag- vagy anyagtételre alkalmazandó, amelyre a mintát vették, és amelyre a minták reprezentatívak.

Egy konkrét paraméter meghatározásakor az üzemeltető az adott paraméterrel kapcsolatban végzett összes elemzés eredményét felhasználja.

33. cikk

Mintavételi terv

(1) Amennyiben a számítási tényezőket elemzésekkel állapítják meg, az üzemeltető minden tüzelőanyag vagy más anyag esetében írásos mintavételi tervet nyújt be jóváhagyásra az illetékes hatóságnak, amely terv információkat tartalmaz a minták előkészítésének módszeréről, többek között információkat a feladatokról, a helyszínekről, a gyakoriságokról, a mennyiségekről, valamint a minták tárolására és szállítására vonatkozó módszerekről.

Az üzemeltető biztosítja, hogy a számított értékek reprezentatívak és torzítástól mentesek legyenek az adott tétel vagy szállítási időszak szempontjából. A mintavételi terv vonatkozó elemeiről az adott tüzelőanyag vagy más anyag elemzését végző laboratóriummal is egyeztetni kell, és a tervnek tartalmaznia kell a megállapodás igazolását. Az üzemeltető a tervet rendelkezésre bocsátja az (EU) 2018/2067 végrehajtási rendelet alapján végzett hitelesítés céljából.

(2) Ha az elemzés eredményei szerint a tüzelőanyag vagy más anyag különbözősége nagyban eltér a különbözőségre vonatkozó információktól, amelyeken az adott tüzelőanyagra vagy más anyagra vonatkozó eredeti mintavételi terv alapult, az üzemeltető az adott tüzelőanyag vagy más anyag elemzését végző laboratórium hozzájárulásával és az illetékes hatóság jóváhagyása függvényében módosítja a mintavételi terv elemeit.

34. cikk

Laboratóriumok használata

(1) Az üzemeltető biztosítja, hogy a számítási tényezők meghatározására használt laboratóriumokat az EN ISO/IEC 17025 szabvány szerint akkreditálják a vonatkozó analitikai módszerek tekintetében.

(2) A nem az EN ISO/IEC 17025 szabvány szerint akkreditált laboratóriumok kizárólag akkor használhatók számítási tényezők meghatározásához, ha az üzemeltető kielégítő módon tudja bizonyítani az illetékes hatóság számára, hogy az (1) bekezdésben említett laboratóriumokhoz való hozzáférés műszakilag nem megoldható vagy észszerűtlen költségekkel járna, és hogy a nem akkreditált laboratórium az EN ISO/IEC 17025 szabványban megállapított követelményekkel egyenértékű követelményeknek felel meg.

(3) Az illetékes hatóság akkor minősít egy laboratóriumot a (2) bekezdés értelmében az EN ISO/IEC 17025 szabványban megállapított követelményekkel egyenértékű követelményeknek megfelelőnek, ha az üzemeltető – a lehetséges mértékben – a 12. cikk (2) bekezdése szerinti eljárásokhoz előírt formában és részletességgel bizonyítékokat nyújt be e bekezdés második és harmadik albekezdésének megfelelően.

A minőségirányítással kapcsolatban az üzemeltető bemutatja a laboratórium EN ISO/IEC 9001 szabvány, vagy a laboratóriumra kiterjedő más hitelesített minőségirányítási rendszerek szerinti akkreditációs tanúsítványát. Amennyiben nincs ilyen hitelesített minőségirányítási rendszer, az üzemeltető más megfelelő módon igazolja, hogy a laboratórium megbízhatóan tudja kezelni személyzetét, eljárásait, dokumentumait és feladatait.

A műszaki szakértelemmel kapcsolatban az üzemeltető igazolja, hogy a laboratórium alkalmas és képes a megfelelő analitikai eljárásokkal műszakilag hiteles eredményeket előállítani. Ezek az adatok legalább a következő elemeket tartalmazzák:

a) a személyzet konkrét, rábízott feladatra vonatkozó szakértelmének kezelése;

b) a helyszín és a környezeti feltételek megfelelősége;

c) az analitikai módszerek és a vonatkozó szabványok kiválasztása;

d) adott esetben a mintavétel és a minta előkészítésének irányítása, ideértve a minták épségének biztosítását is;

e) adott esetben új analitikai módszerek kifejlesztése és hitelesítése, vagy olyan módszerek alkalmazása, amelyekre nem terjednek ki a nemzetközi vagy nemzeti szabványok;

f) becsült bizonytalanság;

g) a műszerek kezelése, ideértve a műszerek kalibrálási, kiigazítási, karbantartási és javítási eljárásait, valamint ezek nyilvántartása;

h) adatok, dokumentumok és szoftverek kezelése és ellenőrzése;

i) a kalibrálási tételek és a referenciaanyagok kezelése;

j) a kalibrálás és a teszteredmények minőségbiztosítása, ideértve a szakmai alkalmassági vizsgálatokon való rendszeres részvételt, analitikai módszerek tanúsított referenciaanyagokban való használatát vagy egy akkreditált laboratóriummal való összehasonlítást;

k) az alvállalkozók bevonásával végzett folyamatok irányítása;

l) a feladatok és az ügyfelek panaszainak kezelése, valamint időben meghozott korrekciós intézkedések biztosítása.

35. cikk

Az elemzések gyakorisága

(1) Az üzemeltető a VII. mellékletben felsorolt minimális gyakoriságokat alkalmazza az adott tüzelőanyagok és más anyagok elemzéséhez.

(2) Az illetékes hatóság engedélyezheti az üzemeltetőnek, hogy az (1) bekezdésben említettektől eltérő gyakoriságot alkalmazzon, amennyiben nem állnak rendelkezésre minimális gyakoriságok, vagy amennyiben az üzemeltető az alábbiak egyikét igazolja: a) a régi adatok alapján, ideértve a konkrét tüzelőanyagoknak vagy más anyagoknak a jelenlegi jelentési időszakot közvetlenül megelőző jelentési időszakban megállapított analitikus értékeit, az adott tüzelőanyagok vagy más anyagok analitikus értékeinek variációja nem haladja meg a bizonytalansági érték 1/3-át, amelyet az üzemeltetőnek be kell tartania az adott tüzelőanyag vagy más anyag tevékenységre vonatkozó adatainak meghatározása tekintetében; b) az előírt gyakoriság alkalmazása észszerűtlen költségekkel járna.

Amennyiben egy létesítmény csak az év bizonyos részében üzemel, vagy amennyiben a tüzelőanyagokat vagy anyagokat olyan tételekben szállítják, amelyeket több mint egy naptári év során használnak fel, az illetékes hatóság megállapodhat az üzemeltetővel az elemzések megfelelőbb ütemezéséről, feltéve, hogy az az első albekezdés a) pontjában említettel összehasonlítható bizonytalanságot eredményez.







4. alszakasz

Konkrét számítási tényezők

36. cikk

A CO2-re vonatkozó kibocsátási tényezők

(1) Az üzemeltető meghatározza a CO 2 -kibocsátásra vonatkozó tevékenységspecifikus kibocsátási tényezőket.

(2) A tüzelőanyagok kibocsátási tényezőjét, ideértve azokat az eseteket is, amikor technológiai alapanyagként használják fel, t CO 2 /TJ-ban kell kifejezni.

Az illetékes hatóság megengedheti az üzemeltetőnek, hogy egy tüzelőanyag esetében t CO2/t-ban vagy t CO2/Nm3-ben fejezze ki az égetésből származó kibocsátás kibocsátási tényezőjét, amennyiben a t CO2/TJ-ban kifejezett kibocsátási tényező használata észszerűtlen költségekkel jár, vagy ha ilyen kibocsátási tényező használatával legalább egyenértékű pontossággal ki lehet számítani a kibocsátást.

(3) Az üzemeltetőnek a 3,664 t CO 2 /t C tényezőt kell használnia széntartalomnak a CO 2 -vel kapcsolatos kibocsátási tényező értékévé történő átváltásához vagy fordított irányú átváltásához.

37. cikk

Oxidációs és konverziós tényezők

(1) Az üzemeltető minimum az 1. meghatározási szintet használja az oxidációs és konverziós tényezők meghatározására. Az üzemeltető az 1-es értéket használja oxidációs vagy konverziós tényezőként, amennyiben a kibocsátási tényező a részleges oxidáció vagy konverzió hatását is tartalmazza.

Az illetékes hatóság azonban előírhatja az üzemeltetők számára, hogy mindig az 1. meghatározási szintet használják.

(2) Amennyiben egy létesítményben több tüzelőanyagot használnak, és az adott oxidációs tényező esetében a 3. meghatározási szintet kell alkalmazni, az üzemeltető az alábbiak közül az egyikhez vagy mindkettőhöz kérheti az illetékes hatóság jóváhagyását: a) összevont oxidációs tényező meghatározása a teljes égetési folyamatra, és ennek alkalmazása az összes tüzelőanyagra; b) a részleges oxidáció hozzárendelése valamelyik jelentős forrásanyaghoz, a többi forrásanyagnál pedig 1-es érték használata oxidációs tényezőként.

Amennyiben biomasszát vagy kevert tüzelőanyagokat használnak, az üzemeltető bizonyítja, hogy az első albekezdés a) vagy b) pontjának alkalmazása nem vezet a kibocsátás alulbecsléséhez.







5. alszakasz

A biomassza kezelése

38. cikk

Biomassza-forrásanyagok

(1) Az üzemeltető meghatározási szintek alkalmazása és a biomassza-tartalomra vonatkozó analitikai adatok benyújtása nélkül is meghatározhatja a biomassza-forrásanyag tevékenységre vonatkozó adatait, amennyiben az adott forrásanyag kizárólag biomasszát tartalmaz, és az üzemeltető biztosítani tudja, hogy nem tartalmaz más anyagból vagy tüzelőanyagból származó szennyeződést.

▼M1

E bekezdés alkalmazásában a 38. cikk (5) bekezdését kell alkalmazni.

▼B

(2) ►M1 ◄ A biomassza kibocsátási tényezője nulla. Ezen albekezdés alkalmazásában a 38. cikk (5) bekezdését kell alkalmazni.

Minden tüzelőanyag vagy más anyag kibocsátási tényezőjét a 30. cikknek megfelelően meghatározott előzetes kibocsátási tényezőhöz hasonlóan kell kiszámítani és bejelenteni, megszorozva az adott tüzelőanyag vagy anyag fosszilis hányadával.

(3) A tőzeg, a xilitol és a kevert tüzelőanyagok vagy más anyagok fosszilis hányada nem minősül biomasszának.

(4) Amennyiben a kevert tüzelőanyagok vagy anyagok biomassza-hányada 97 % vagy magasabb, vagy amennyiben a tüzelőanyag vagy más anyag fosszilis hányadával kapcsolatos kibocsátás mennyisége miatt csekély jelentőségű forrásanyagnak számít, az illetékes hatóság engedélyezheti, hogy az üzemeltető meghatározási szint nélküli módszert alkalmazzon, ideértve az energiamérlegen alapuló módszert a tevékenységre vonatkozó adatok és a vonatkozó számítási tényezők meghatározására.

▼M1

E bekezdés alkalmazásában a 38. cikk (5) bekezdését kell alkalmazni.

(5) Az e bekezdésre történő hivatkozáskor az égetésre használt bioüzemanyagoknak, folyékony bio-energiahordozóknak és biomasszából előállított üzemanyagoknak meg kell felelniük az (EU) 2018/2001 irányelv 29. cikkének (2)–(7) és (10) bekezdésében meghatározott fenntarthatósági és üvegházhatásúgázkibocsátás-megtakarítási kritériumoknak.

A hulladékból és – a mezőgazdasági, akvakultúrából származó, halászati és erdészeti maradékanyagoktól eltérő – maradékanyagokból előállított bioüzemanyagoknak, folyékony bio-energiahordozóknak és biomasszából előállított üzemanyagoknak azonban csak az (EU) 2018/2001 irányelv 29. cikkének (10) bekezdésben meghatározott kritériumnak kell megfelelniük. Ez az albekezdés azon hulladékokra és maradékanyagokra is vonatkozik, amelyeket a bioüzemanyaggá, folyékony bio-energiahordozóvá vagy biomasszából előállított üzemanyaggá való további átalakítás előtt valamilyen egyéb termékké dolgoznak fel.

A települési szilárd hulladékból előállított villamos energiára, fűtőenergiára és hűtőenergiára nem vonatkoznak az (EU) 2018/2001 irányelv 29. cikkének (10) bekezdésében meghatározott kritériumok.

Az (EU) 2018/2001 irányelv 29. cikkének (2)–(7) és (10) bekezdésben megállapított kritériumok a biomassza földrajzi eredetétől függetlenül alkalmazandók.

Az (EU) 2018/2001 irányelv 29. cikkének (10) bekezdése alkalmazandó a 2003/87/EK irányelv 3. cikkének e) pontjában meghatározott létesítményekre.

Az (EU) 2018/2001 irányelv 29. cikkének (2)–(7) és (10) bekezdésben megállapított kritériumoknak való megfelelést az említett irányelv 30. cikkével és 31. cikkének (1) bekezdésével összhangban értékelik.

Amennyiben az égetéshez felhasznált biomassza nem felel meg e bekezdésnek, széntartalmát fosszilis eredetű szénnek tekintik.

▼M2

(6) Az (5) bekezdés első albekezdésétől eltérve a tagállamok vagy – adott esetben – az illetékes hatóságok úgy tekinthetik, hogy a 2022. január 1. és 2022. december 31. között égetésre használt bioüzemanyagok, folyékony bio-energiahordozók és biomasszából előállított üzemanyagok megfelelnek a szóban forgó bekezdésben említett fenntarthatósági és üvegházhatásúgázkibocsátás-megtakarítási kritériumoknak.

▼B

39. cikk

A biomassza- és a fosszilis hányad meghatározása

(1) Kevert tüzelőanyagok vagy keverékek esetében az üzemeltető a biomasszahányad hiányát feltételezve alapértelmezett 100 %-os fosszilis hányadot alkalmaz, vagy a (2) bekezdéssel összhangban, a II. melléklet 2.4. szakaszában meghatározott meghatározási szintek alkalmazásával határozza meg a biomasszahányadot.

(2) Amennyiben – az előírt meghatározási szintre is figyelemmel – az üzemeltetőnek elemzéseket kell végeznie a biomasszahányad meghatározására, ezt a vonatkozó szabvány és az abban foglalt analitikai módszerek alapján teszi, feltéve, hogy az illetékes hatóság jóváhagyja a szóban forgó szabvány és analitikai módszerek használatát.

Amennyiben – az előírt meghatározási szintre is figyelemmel – az üzemeltetőnek elemzéseket kell végeznie a biomasszahányad meghatározására, de az első albekezdés alkalmazása műszakilag nem megvalósítható, vagy észszerűtlen költségekkel járna, az üzemeltető a biomasszahányad meghatározása céljából alternatív becslési módszert nyújt be jóváhagyásra az illetékes hatósághoz. Jól meghatározott és nyomon követhető kiindulási anyagokkal működő technológiával előállított tüzelőanyagok vagy más anyagok esetében az üzemeltető becslését a technológiába belépő és az onnan kilépő fosszilis, illetve biomassza eredetű szén anyagmérlegére alapozhatja.

A Bizottság iránymutatásokat nyújthat a további alkalmazható becslési módszerekre vonatkozóan.

▼M1

(3) Az (1) és (2) bekezdéstől és a 30. cikktől eltérve az üzemeltető nem használ elemzéseket vagy a (2) bekezdés szerinti becslési módszereket olyan, a földgázhálózatból származó földgáz biomasszahányadának a meghatározásához, amelyhez biogázt adnak.

Az üzemeltető a (4) bekezdésben meghatározott módszertant alkalmazva megállapíthatja, hogy a földgázhálózatból származó földgáz bizonyos mennyisége biogáz.

▼M1

(4) Az üzemeltető meghatározhatja a biomasszahányadot azonos energiatartalmú biogáz vásárlási bizonylatainak segítségével, feltéve, hogy az üzemeltető az illetékes hatóság számára kielégítő módon bizonyítja, hogy: a) ugyanazon biogázmennyiséget nem számítják be kétszer, különösen, hogy senki más nem állítja, hogy ő használta fel a megvásárolt biogázt, ideértve az (EU) 2018/2001 irányelv 2. cikkének 12. bekezdésében meghatározott származási garancia nyilvánosságra hozatala révén; b) az üzemeltető és a biogáz előállítója ugyanahhoz a gázhálózathoz csatlakozik. Az e bekezdésnek való megfelelés igazolásához az üzemeltető felhasználhatja az egy vagy több tagállam által létrehozott adatbázisban rögzített, a biogáz-átadások nyomon követését lehetővé tévő adatokat.

▼B







3. SZAKASZ

Mérésen alapuló módszer

40. cikk

A mérésen alapuló nyomonkövetési módszer használata

Az üzemeltető a mérésen alapuló módszereket a IV. mellékletben meghatározott összes dinitrogén-oxid- (N2O-) kibocsátás, valamint a 49. cikknek megfelelően átadott CO2 számszerűsítése esetén alkalmazza.

Az üzemeltető ezenkívül a CO2-kibocsátó források esetében is alkalmazhat mérésen alapuló módszereket, ha be tudja bizonyítani, hogy minden kibocsátó forrás esetén betartja a 41. cikknek megfelelően előírt meghatározási szinteket.

41. cikk

A meghatározási szintekre vonatkozó követelmények

(1) Minden jelentős kibocsátó forrás esetében az üzemeltetőnek az alábbiakat kell alkalmaznia: a) A. kategóriájú létesítmény esetében legalább a VIII. melléklet 2. szakaszában felsorolt meghatározási szintek; b) egyéb esetekben a VIII. melléklet 1. szakaszában felsorolt legmagasabb meghatározási szint.

A C. kategóriájú létesítmények esetében azonban az üzemeltető az első albekezdésnek megfelelően előírt meghatározási szinteknél eggyel, míg az A. és B. kategóriájú létesítmények esetében akár kettővel alacsonyabb meghatározási szintet alkalmazhat, de legalább az 1. meghatározási szintet, amennyiben kielégítő módon igazolja az illetékes hatóság számára, hogy az első albekezdésben előírt meghatározási szint műszakilag nem megvalósítható, vagy észszerűtlen költségekkel járna.

(2) A kisebb jelentőségű kibocsátó források esetében az üzemeltető az (1) bekezdés első albekezdésének megfelelően előírt meghatározási szintnél alacsonyabb meghatározási szintet alkalmazhat, de legalább az 1. meghatározási szintet, amennyiben kielégítő módon igazolja az illetékes hatóság számára, hogy az (1) bekezdés első albekezdésében előírt meghatározási szint műszakilag nem megvalósítható, vagy észszerűtlen költségekkel járna.

42. cikk

Mérési szabványok és laboratóriumok

(1) Minden mérést az alábbiakon alapuló módszerek alkalmazásával kell végezni: a) EN 14181 (Helyhez kötött légszennyező források kibocsátása – Az automatizált mérőrendszerek minőségbiztosítása); b) EN 15259 (Levegőminőség – Helyhez kötött légszennyező források kibocsátásnak mérése – A mérési szelvények és pontok, a mérés céljának, tervének és jegyzőkönyvének követelményei); c) egyéb releváns EN szabványok, különösen az EN ISO 16911-2 (Helyhez kötött légszennyező források kibocsátása — A lineáris sebesség és a térfogatáram meghatározása kivezetőcsövekben).

Amennyiben ilyen szabványok nem állnak rendelkezésre, úgy a módszereknek megfelelő ISO-szabványokon, a Bizottság által közzétett szabványokon vagy nemzeti szabványokon kell alapulniuk. Amennyiben nincsenek közzétett alkalmazható szabványok, megfelelő szabványtervezeteket, a legjobb ipari gyakorlatról szóló iránymutatásokat vagy más, tudományosan igazolt módszereket kell alkalmazni, ezáltal korlátozva a mintavételi és mérési hibák előfordulását.

Az üzemeltető figyelembe veszi a folyamatos mérőrendszer minden vonatkozó aspektusát, ideértve a műszerek, a kalibrálás, a mérés, a minőségbiztosítás és a minőség-ellenőrzés helyszínét.

(2) Az üzemeltető biztosítja, hogy a folyamatos kibocsátásmérő rendszerek méréseit, kalibrációit és azok vonatkozó berendezéseinek értékelését végző laboratóriumok a vonatkozó analitikai módszerek vagy kalibrálási tevékenységek tekintetében rendelkezzenek az EN ISO/IEC 17025 szabvány szerinti akkreditációval.

Amennyiben a laboratórium nem rendelkezik ilyen akkreditációval, az üzemeltető biztosítja, hogy a 34. cikk (2) és (3) bekezdésének egyenértékű követelményei teljesüljenek.

43. cikk

A kibocsátás meghatározása

(1) Az üzemeltető úgy határozza meg egy adott kibocsátó forrás éves kibocsátását a jelentési időszakban, hogy összesíti az üvegházhatású gáz jelentési időszakban mért koncentrációja óránkénti értékeinek és a füstgázáram óránkénti értékeinek szorzatát; az óránkénti értékeket az egyes üzemórák mérési eredményeinek átlaga adja meg.

A CO2-kibocsátás esetében az üzemeltető az éves kibocsátást a VIII. melléklet 1. egyenlete alapján határozza meg. A légkörbe kibocsátott CO-t a CO2 egyenértékű moláris mennyiségének kell tekinteni.

A dinitrogén-oxid (N2O) esetében az üzemeltető az éves kibocsátást a IV. melléklet 16. szakaszának B.1. alszakaszában foglalt egyenlet alapján határozza meg.

(2) Ha egy létesítményben több kibocsátó forrás van, és ezek a mérés során nem tekinthetők egy kibocsátó forrásnak, akkor az ezekből a forrásokból származó kibocsátást az üzemeltető külön-külön méri, és ezek összege fogja megadni a szóban forgó gáz összkibocsátását a jelentési időszakban.

(3) Az üzemeltető egy reprezentatív ponton történő folyamatos mérés révén határozza meg a füstgáz üvegházhatásúgáz-koncentrációját az alábbiak egyikének segítségével: a) közvetlen mérés; b) amennyiben magas a füstgázban lévő koncentráció, a koncentráció kiszámítása a VIII. melléklet 3. egyenlete segítségével közvetett koncentrációmérés alkalmazásával és a gázáram többi összetevőjének mért koncentrációs értékei figyelembevételével, az üzemeltető nyomonkövetési tervében foglaltak szerint.

(4) Az üzemeltető adott esetben külön határozza meg a biomasszából származó CO2-t, és levonja azt a CO2 összes mért kibocsátásából. E célból az üzemeltető az alábbiakat használhatja: a) számításon alapuló módszer, ideértve az EN ISO 13833 (Helyhez kötött légszennyező források kibocsátása — A biomasszából származó (biogén) és a fosszilis eredetű szén-dioxid arányának meghatározása — Radiokarbon mintavétele és meghatározása) szabványon alapuló elemzéseket és mintavételt alkalmazó megközelítést is; b) releváns szabványon – ideértve az ISO 18466 (Helyhez kötött források kibocsátása — A hulladékgázban található CO2 biogén hányadosának meghatározása mérlegen alapuló módszer alkalmazásával) szabványt is – alapuló egyéb módszer; c) a Bizottság által közzétett becslési módszer.

Ha az üzemeltető által javasolt módszer a füstgázáramból való folyamatos mintavételt foglal magában az EN 15259 (Levegőminőség – Helyhez kötött légszennyező források emissziójának mérése – A mérési szelvények és pontok, a mérés céljának, tervének és jegyzőkönyvének követelményei) szabványt kell alkalmazni.

▼M1

E bekezdés alkalmazásában a 38. cikk (5) bekezdését kell alkalmazni.

▼B

(5) Az üzemeltető az (1) bekezdés szerinti számításhoz a füstgázáramot az alábbi módszerek egyike segítségével határozza meg: a) megfelelő anyagmérleg segítségével történő számítás, figyelembe véve a belépő oldal összes jelentős paraméterét, ideértve a CO2-kibocsátás esetében legalább a belépő anyagokat, a belépő levegőáramot és a technológiai hatékonyságot, valamint a kilépő oldal összes jelentős paraméterét, ideértve legalább a termékkibocsátást, valamint az oxigén (O2), a kén-dioxid (SO2) és a nitrogén-oxidok (NOx) koncentrációját; b) egy reprezentatív ponton történő folyamatos áramlásmérés általi meghatározás.

44. cikk

Az adatok összesítése

(1) Az üzemeltető a kibocsátás meghatározásában fontos paraméterek óránkénti átlagát – ideértve a koncentrációkat és a füstgázáramot is – mérésen alapuló módszerekkel számítja ki, a konkrét óra esetében rendelkezésre álló összes adatpont felhasználásával.

Amennyiben az üzemeltető többletköltség nélkül rövidebb referencia-időszakokra is elő tud állítani adatokat, ezeket az időszakokat kell használnia az éves kibocsátás 43. cikk (1) bekezdése értelmében történő meghatározásához.

(2) Amennyiben egy paraméter folyamatos kibocsátásmérő berendezése az óra egy részében vagy az (1) bekezdésben említett rövidebb referencia-időszak alatt megbízhatatlan, nem elérhető, vagy üzemen kívül van, az üzemeltető a kapcsolódó óránkénti átlagot az adott órára vagy rövidebb referencia-időszakra rendelkezésre álló többi adatpont alapján, arányosítva számítja ki, amennyiben az egy paraméterre vonatkozó adatpontok előírt legnagyobb számának legalább 80 %-a rendelkezésre áll.

Amennyiben egy paraméterre vonatkozó adatpontok előírt legnagyobb számának kevesebb mint 80 %-a áll rendelkezésre, a 45. cikk (2)–(4) bekezdése alkalmazandó.

45. cikk

Hiányzó adatok

(1) Amennyiben a folyamatos kibocsátásmérő rendszer egyik mérőműszere bármely naptári évben több mint öt egymást követő napig nem működik, az üzemeltető haladéktalanul értesíti az illetékes hatóságot, és megfelelő intézkedéseket javasol az érintett folyamatos kibocsátásmérő rendszer minőségének javítására.

(2) Ha a berendezés megbízhatatlan működése, elérhetetlensége vagy működésképtelensége miatt a mérésen alapuló módszer egy vagy több paramétere esetében a 44. cikk (1) bekezdése értelmében nem állítható elő érvényes óránkénti vagy rövidebb referencia-időszakra vonatkozó átlag, akkor az üzemeltető határoz meg értékeket minden hiányzó óránkénti átlag helyettesítésére.

(3) Ha koncentrációként közvetlenül mért paraméterre nincs érvényes adatokat tartalmazó óra vagy rövidebb referencia-időszak, az üzemeltető a helyettesítő értéket az átlagos koncentráció és az adott átlaghoz kapcsolódó szórás kétszeresének összeadásával számítja ki, a VIII. melléklet 4. egyenlete segítségével.

Amennyiben a jelentési időszak a létesítményben lezajlott jelentős műszaki változtatások miatt nem vonatkozik az ilyen helyettesítő értékek meghatározására, az üzemeltető megegyezik az illetékes hatósággal egy lehetőleg egy évnél korábbi határidőben, amelyen belül meghatározzák az átlagot és a szórást.

(4) Ha nem koncentrációként mért paraméterekre nincs érvényes adatokat tartalmazó óra, akkor az üzemeltető az adott paraméter helyettesítési értékeit megfelelő anyagmérleget vagy energiamérleget használó technológiai modell segítségével állapítja meg. Az üzemeltető normál működési feltételek mellett a mérésen alapuló módszer maradék mért paramétereinek és adatainak használata által hitelesíti az eredményeket, a hiányos adatok időtartamával megegyező időtartamot figyelembe véve.

46. cikk

Ellenőrzés a kibocsátás kiszámítása segítségével

Az üzemeltető az összes figyelembe vett üvegházhatású gáz éves kibocsátásának ugyanazon kibocsátó források és forrásanyagok tekintetében történő kiszámítása révén ellenőrzi a mérésen alapuló módszerekkel megállapított kibocsátást, kivéve a salétromsav gyártásából származó N2O-kibocsátást és a szállítóhálózatba vagy tárolóhelynek átadott üvegházhatású gázokat.

Nem kell meghatározási szintű módszereket alkalmazni.







4. SZAKASZ

Különös rendelkezések

47. cikk

Kis kibocsátású létesítmények

(1) Az illetékes hatóság engedélyezheti az üzemeltetőnek, hogy a 13. cikk értelmében egyszerűsített nyomonkövetési tervet nyújtson be, amennyiben kis kibocsátású létesítményt üzemeltet.

Az első albekezdés nem vonatkozik azokra a létesítményekre, amelyek a 2003/87/EK irányelv I. melléklete értelmében N2O-t is tartalmazó tevékenységeket végeznek.

(2) Az (1) bekezdés első albekezdésének alkalmazásában egy létesítmény akkor minősül kis kibocsátású létesítménynek, ha az alábbi feltételek közül legalább egy teljesül: a) az adott létesítménynek a jelenlegi kereskedési időszakot közvetlenül megelőző kereskedési időszakban bejelentett éves átlagos kibocsátása – a biomasszából származó CO2 nélkül, az átadott CO2 levonása előtt – évi 25 000 tonna CO2(e)-nél kevesebb volt; b) az a) pontban említett éves átlagkibocsátás nem áll rendelkezésre, vagy már nem alkalmazható a létesítmény határainak vagy a létesítmény működési feltételeinek megváltozása miatt, de a szóban forgó létesítmény éves kibocsátása konzervatív becslési módszer alapján a következő öt évben – a biomasszából származó CO2 nélkül, az átadott CO2 levonása előtt – 25 000 tonna CO2(e)-nél kevesebb lesz.

▼M1

E bekezdés alkalmazásában a 38. cikk (5) bekezdését kell alkalmazni.

▼B

(3) A kis kibocsátású létesítmények üzemeltetőjének nem kell benyújtania a 12. cikk (1) bekezdésének harmadik albekezdésében említett kiegészítő dokumentumokat, és mentesül a 69. cikk (4) bekezdésében említett, a hitelesítő által a hitelesítői jelentésben tett javításra irányuló ajánlásokra válaszul benyújtandó javítást tartalmazó jelentés benyújtására vonatkozó követelmény alól.

(4) A 27. cikktől eltérve egy kis kibocsátású létesítmény üzemeltetője meghatározhatja a tüzelőanyag vagy más anyag mennyiségét a rendelkezésre álló és dokumentált beszerzési nyilvántartások és becsült készletváltozások alapján. Az üzemeltetőre nem vonatkozik továbbá a 28. cikk (2) bekezdésében említett követelmény, amely szerint bizonytalansági értékelést kell benyújtania az illetékes hatóságnak.

(5) A kis kibocsátású létesítmény üzemeltetője mentesül a 28. cikk (2) bekezdésének azon követelménye alól, hogy a bizonytalansági értékelésben készletváltozásokkal kapcsolatos bizonytalanságot is fel kell tüntetni.

(6) A 26. cikk (1) bekezdésétől és a 41. cikk (1) bekezdésétől eltérve a kis kibocsátású létesítmények üzemeltetője minden forrásanyag esetében a tevékenységre vonatkozó adatok és a számítási tényezők, valamint mérésen alapuló módszerek esetében a kibocsátások megállapításához legalább az 1. meghatározási szintet alkalmazhatják – kivéve, ha az üzemeltető részéről külön erőfeszítés nélkül nagyobb pontosság érhető el –, anélkül, hogy igazolniuk kellene, hogy magasabb meghatározási szintek alkalmazása műszakilag nem megvalósítható, vagy észszerűtlen költségekkel járna.

(7) A számítási tényezők elemzések alapján történő, a 32. cikknek megfelelő meghatározása érdekében a kis kibocsátású létesítmények üzemeltetője bármely olyan laboratóriumot alkalmazhat, amely műszakilag alkalmas és képes arra, hogy műszakilag hiteles eredményeket állítson elő a vonatkozó analitikai eljárások használatával, és igazolja a 34. cikk (3) bekezdésében említett minőségbiztosítási intézkedések megtételét.

(8) Amennyiben az egyszerűsített nyomon követés alá tartozó kis kibocsátású létesítmény bármely naptári évben átlépi a (2) bekezdésben említett küszöbértéket, a létesítmény üzemeltetője haladéktalanul értesíti erről az illetékes hatóságot.

Az üzemeltető haladéktalanul benyújtja jóváhagyásra az illetékes hatóságnak a nyomonkövetési terv bármely, a 15. cikk (3) bekezdésének b) pontja értelmében történő módosítását.

Az illetékes hatóság azonban lehetővé teszi, hogy az üzemeltető egyszerűsített nyomon követést folytasson, amennyiben az üzemeltető az illetékes hatóság számára kielégítően bizonyítja, hogy a (2) bekezdésben említett küszöbértéket az utóbbi öt jelentési időszakban nem lépték túl, és a következő jelentési időszaktól kezdve nem fogják túllépni.

48. cikk

Inherens CO2

(1) A valamely létesítménynek átadott inherens CO 2 -nek – ideértve a földgázban, a hulladékgázban (például a kohógázban vagy a kokszolókemence-gázban) vagy technológiai alapanyagokban (ideértve a szintézisgázt is) található CO2-t is – szerepelnie kell az adott forrásanyag kibocsátási tényezőjében.

(2) Amennyiben az inherens CO 2 a 2003/87/EK irányelv I. mellékletének hatálya alá tartozó, vagy az említett irányelv 24. cikke értelmében figyelembe vett tevékenységekből származik, és azt később forrásanyag részeként a létesítményből egy másik létesítménybe adják át, amely a tevékenysége alapján az említett irányelv hatálya alá esik, az nem számít kibocsátásnak a származási létesítményben.

Amennyiben azonban az inherens CO2-t kibocsátják, vagy a létesítményből az említett irányelv hatálya alá nem tartozó entitásoknak adják át, akkor a származási létesítmény kibocsátásának számít.

(3) Az üzemeltetők a létesítményből átadott inherens CO 2 mennyiségét mind az átadó, mind pedig az átvevő létesítményben meghatározhatják. Ebben az esetben az inherens CO 2 átadott és átvett mennyiségének meg kell egyeznie.

Amennyiben az átadott és átvett inherens CO2 mennyiségei nem egyeznek meg, a két meghatározott érték számtani átlagát kell feltüntetni mind az átadó, mind pedig az átvevő létesítmény kibocsátási jelentésében, ha az értékek közötti eltérés a mérőrendszerek bizonytalanságával vagy a meghatározási módszerrel indokolható. Ebben az esetben a kibocsátási jelentésben utalni kell az érték kiigazítására.

Amennyiben az értékek közötti eltérés nem magyarázható a mérőműszerek jóváhagyott bizonytalansági tartományával vagy a meghatározási módszerrel, az átadó és átvevő létesítmények üzemeltetői az illetékes hatóság által jóváhagyott konzervatív kiigazítások alkalmazásával közelítik az értékeket.

49. cikk

Átadott CO2

(1) Az üzemeltető a létesítmény kibocsátásából levon annyi, a 2003/87/EK irányelv I. mellékletének hatálya alá tartozó tevékenységek során használt fosszilis eredetű szénből származó CO2-t, amennyit nem a létesítmény bocsátott ki, hanem: a) a létesítményből az alábbiak bármelyikének átadtak: i. leválasztó létesítménynek elszállítás és a 2009/31/EK irányelv szerint engedélyezett tárolóhelyen való geológiai tárolás céljából; ii. szállítóhálózatnak a 2009/31/EK irányelv szerint engedélyezett tárolóhelyen történő hosszú távú geológiai tárolás céljából; iii. a 2009/31/EK irányelv szerint engedélyezett tárolóhelynek hosszú távú geológiai tárolás céljából. b) a létesítményből átadtak, és – a felhasznált CO2-t kémiailag megkötő – lecsapatott kalcium-karbonát gyártása céljából használtak.

(2) Az átadó létesítmény üzemeltetője éves kibocsátási jelentéseiben megadja az átvevő létesítménynek a 2003/87/EK irányelv 19. cikkének (3) bekezdése alapján elfogadott jogi aktusokkal összhangban elismert létesítményazonosító kódját, amennyiben a létesítmény a fenti irányelv hatálya alá tartozik. Az átadó létesítmény üzemeltetője minden egyéb esetben megadja az átvevő létesítmény kapcsolattartójának nevét, címét és elérhetőségét.

Az első albekezdés az átvevő létesítményre is vonatkozik az átadó létesítmény létesítményazonosító kódja tekintetében.

(3) Egy létesítményből egy másikba átadott CO 2 mennyiségének meghatározása érdekében az üzemeltető mérésen alapuló módszert alkalmaz, többek között a 43., 44. és 45. cikknek megfelelően. A kibocsátó forrásnak meg kell felelnie a mérési pontnak, és a kibocsátást az átadott CO 2 mennyiségében kell kifejezni.

Az (1) bekezdés b) pontjának alkalmazásában az üzemeltető számításon alapuló módszert alkalmaz.

(4) Az egyik létesítményből egy másikba átadott CO 2 -mennyiségnek a megállapítása esetén az üzemeltetők a VIII. melléklet 1. szakaszában meghatározott legmagasabb meghatározási szintet alkalmazzák.

Az üzemeltető azonban az eggyel alacsonyabb meghatározási szintet is alkalmazhatja, ha megállapította, hogy a VIII. melléklet 1. szakaszában meghatározott legmagasabb meghatározási szint alkalmazása műszakilag nem megvalósítható, vagy észszerűtlen költségekkel jár.

A lecsapatott kalcium-karbonátban kémiailag megkötött CO2 mennyiségének meghatározásához az üzemeltető az elérhető legnagyobb pontosságot biztosító adatforrásokat használja.

(5) Az üzemeltetők a létesítményből átadott CO 2 mennyiségét mind az átadó, mind pedig az átvevő létesítményben meghatározhatják. Ilyen esetekben a 48. cikk (3) bekezdését kell alkalmazni.

50. cikk

N2O felhasználása vagy átadása

(1) Amennyiben az N 2 O a 2003/87/EK irányelv I. mellékletének hatálya alá tartozó olyan tevékenységekből származik, amelyek tekintetében az említett melléklet az N 2 O-t relevánsnak határozza meg, és az intézmény az N 2 O-t nem kibocsátja, hanem egy másik olyan létesítménynek adja át, amely e rendeletnek megfelelően követi nyomon és jelenti a kibocsátásokat, az nem számít kibocsátásnak abban a létesítményben, amelyből származik.

A valamely létesítménytől és tevékenységből az első albekezdéssel összhangban N2O-t átvevő létesítmény az e rendeletben előírtak szerint ugyanazokkal a módszerekkel követi nyomon a releváns gázáramokat, mint ha az N2O az átvevő létesítményben keletkezett volna.

Ha azonban az N2O-t palackozzák vagy termékekben gázként használják oly módon, hogy az a létesítményen kívül kerül kibocsátásra, vagy amennyiben azt a létesítményből a 2003/87/EK irányelv hatálya alá nem tartozó jogalanyoknak adják át, azt kibocsátásnak kell számítani a származási létesítményben, azon N2O-mennyiségek kivételével, amelyek tekintetében az N2O származási létesítményének üzemeltetője igazolni tudja az illetékes hatóság számára, hogy az N2O-t megfelelő kibocsátáscsökkentő berendezéssel semmisítik meg.

(2) Az átadó létesítmény üzemeltetője éves kibocsátási jelentésében adott esetben megadja az átvevő létesítménynek a 2003/87/EK irányelv 19. cikkének (3) bekezdése alapján elfogadott jogi aktusokkal összhangban elismert létesítményazonosító kódját.

Az első albekezdés az átvevő létesítményre is vonatkozik az átadó létesítmény létesítményazonosító kódja tekintetében.

(3) Az egyik létesítményből egy másikba átadott N 2 O mennyiségének meghatározásához az üzemeltető mérésen alapuló módszert alkalmaz, többek között a 43., 44. és 45. cikknek megfelelően. A kibocsátó forrásnak meg kell felelnie a mérési pontnak, és a kibocsátást az átadott N 2 O