D.

BRUTTÓ FELHALMOZÁS (vö. ESA 95 3.100–3.116) 2.115. A bruttó felhalmozás magában foglalja az alábbiakat: — bruttó állóeszköz-felhalmozás, — készletváltozás, — értéktárgyak beszerzésének és eladásának egyenlege. 2.116. Mivel az EAA az egységek által a termelési funkciójuk révén létrehozott gazdasági folyamatok ábrázolására szolgáló számlák rendszere, ezért az alábbiakban csak a bruttó állóeszköz-felhalmozás és a készletváltozás szerepel. 2.117. A bruttó felhalmozás az állóeszközök értékcsökkenésének bruttó értékét jelenti. A nettó felhalmozást úgy kapjuk meg, ha az állóeszköz-felhalmozást levonjuk a bruttó állóeszköz-felhalmozásból. Az állóeszköz-felhalmozás az állóeszközök a termelési folyamat során bekövetkező normális mértékű kopásából következő értékcsökkenésének az értéke (vö. 3.099). 1. Bruttó állóeszköz-felhalmozás a) Fogalommeghatározás 2.118. A bruttó állóeszköz-felhalmozás az állóeszközök rezidens termelők általi, az adott időszakra vonatkozó beszerzésének és eladásának egyenlegéből áll, plusz a termelők vagy a szervezeti egységek termelőtevékenységéből származó nem termelt eszközök értékének bizonyos növekményei. Az állóeszközök a termelési folyamatokból származó, kibocsátásként létrehozott tárgyi eszközök vagy immateriális javak, amelyeket ismételten vagy folyamatosan több mint egy éven át felhasználnak egyéb termelési folyamatokban (vö. ESA 95, 3.102). b) A nemzetgazdaság egészére vonatkozó megfontolások 2.119. A nemzetgazdaság bruttó állóeszköz-felhalmozása alatt a referenciaévben előállított és egy évnél hosszabb ideig tartó, a termelési folyamatban termelőeszközként való használatra szánt bruttó hazai termék (GDP) arányát kell érteni (megkülönböztetve a magán- vagy állami háztartások végső fogyasztásától, a kiviteltől és a készletváltozástól). Következésképpen azokat a termékeket, amelyeket valamikor a múltban állítottak elő – így tehát szerepelnek a nemzeti termékben – és az elszámolási időszakban valamely más célból használják fel azokat, nem tartoznak bele a nemzetgazdaság bruttó állóeszköz-felhalmozásába. A felhasználási módban bekövetkező változás vagy a tulajdonosváltás nem jelenti azt, hogy ezek a termékek második alkalommal is a hazai termék részévé válnak, és semmi esetre sem változtatja meg a nemzetgazdaság egészének teljes állóeszköz-állományát. Az ilyen jellegű tranzakciók figyelembevétele azonban a homogén ágazatok, az ágazatok vagy szektorok szerinti elemzésekben játszik fontos szerepet. 2.120. Ha a tulajdonosváltás eltérő felhasználási módot (azaz már nem állóeszközként való felhasználást) eredményez, csökken a nemzetgazdaság állóeszköz-állománya. Erre a leggyakoribb példák: háztartások által termelőegységektől megvásárolt használt gépjárművek, használt hajók külföldi értékesítése, valamint ide tartoznak a felbontott és valamely köztes felhasználásba vett tárgyi eszközök is. Mivel az új felhasználási mód ezekben az esetekben a nemzeti termék részét képezi (végső fogyasztás, kivitel vagy bármely más felhasználási mód, a hulladékból előállított termékek típusától függően), a bruttó állóeszköz-felhalmozást ennek eredményeképpen csökkenteni kell. Ez az oka annak, hogy az ESA 95 a bruttó állóeszköz-felhalmozás kiszámításához a meglévő előállított áruk nettó beszerzéseinek fogalmát alkalmazza: ez a kategória lehetővé teszi az állóeszköz-elidegenítések, azaz az állóeszköz csökkenéseinek figyelembevételét. 2.121. A meglévő áruk nettó beszerzése lehet pozitív érték is, azaz jelenthet növekedést a nemzetgazdaság egészének tőkeeszközeiben. Ez a helyzet áll fenn például, amikor használt, a nemzeti termékben már végső fogyasztásként felsorolt gépjárműveket állóeszközként történő felhasználásra vásárolnak meg. Mivel a meglévő befektetési javak értékesítése meghaladja a vásárlást, a nettó beszerzés a nemzetgazdaság egészét tekintve negatív lesz. Ha azonban a bruttó állóeszköz-felhalmozást lebontják felhasználói ágazatokra, a nettó beszerzés egyes ágazatokra nézve pozitív is lehet. c) Tulajdonátruházási kritérium 2.122. A gazdaság ágazatai és területei bruttó állóeszköz-felhalmozásának meghatározása a tulajdon átruházásának (beszerzés, eladás) kritériumán alapul, és nem az áruk felhasználási módján. Meg kell említeni, hogy a pénzügyi lízing útján szerzett állóeszközöket (kivéve a pusztán bérlés útján szerzetteket) a bérlő eszközeiként kell kezelni (ha a bérlő termelő), és nem a bérbeadó eszközeiként, aki a névleges követeléssel egyenértékű befektetett pénzügyi eszközzel rendelkezik (vö. 2.109. d) pont és az ESA 95 tartós javak kölcsönzése különböző formái közötti megkülönböztetésről szóló II. melléklete) ( 26 ). 2.123. A tulajdon átruházása kritériumának alkalmazása attól a statisztikai rendszertől függ, amely alapján a bruttó állóeszköz-felhalmozást kiszámították. Ha a vevőktől származó adatokról van szó, akkor elméletileg nem adódhatnak nehézségek (az összes befektető elszámolásának gyakorlati nehézségétől eltekintve). Azonban gyakran előfordul (és ez különösen igaz a mezőgazdaságra), hogy a tárgyi eszközök előállítóitól származó, a kibocsátásukra és az értékesítésükre vonatkozó információk szolgálnak a számítások alapjául. Azokat az eseteket leszámítva, amikor nem teljesen egyértelmű, hogy egy adott termék a tárgyi eszközök kategóriába tartozik-e vagy sem, a tényleges vevőt is nehéz meghatározni, mivel a tárgyi eszközök jellege csak általános jelzést ad a felhasználó kilétéről. A mezőgazdaságban ezért fennáll annak a veszélye, hogy nem csak a mezőgazdasági üzemek által beszerzett, hanem az üzleti vállalkozások által kezelőszemélyzet nélküli bérbeadásra beszerzett tárgyi eszközöket is elszámolják. d) Beszerzések 2.124. Az állóeszközök beszerzése új vagy meglévő beszerzett (vásárolt, barterügyletekben megszerzett, természetbeni tőketranszferként kapott vagy pénzügyi lízing keretében szerzett) állóeszközökből, a termelő saját használatára előállított és visszatartott állóeszközökből, az állóeszközök és a nem termelt tárgyi eszközök jelentősebb állapotjavításából, a mezőgazdasági eszközök természetes gyarapodásából (állatállomány és ültetvények), valamint a nem termelt eszközök tulajdon-átruházásával kapcsolatos költségekből tevődik össze (vö. ESA95, 3.103. a) pont). 2.125. Szem előtt kell tartani, hogy a bruttó állóeszköz-felhalmozásként való elszámolhatóság érdekében a beszerzett tartós javaknak 1995-ös árakon 500 EUR feletti egységértékkel (vagy összértékkel, ha nagy mennyiségben történt a beszerzésük) kell rendelkezniük (vö. 2.090). 2.126. Ugyanez vonatkozik a kezdeti telepítéshez szükséges tartós javak vásárlására vagy saját előállítására. Egy sörgyár vagy bortermelő vállalat palackkészlete (kivéve a nem visszaváltható palackokat) például eszközként elszámolandó árutömeget jelent, bár az egyes palackok értéke elhanyagolható. Ugyanez vonatkozik az éttermek székeire és asztalaira, az edényekre és az evőeszközökre, valamint a vállalkozások szerszámaira. Ezen áruk kezdeti telepítése állóeszköz-felhalmozást jelent: ettől függetlenül ezekben az esetekben nem számítanak értékcsökkenésre, mivel feltételezhető, hogy a telepítés befejezte után az elveszett vagy használhatatlanná vált tételek pótlása érdekében folytatott állandó vásárlás eredményeképpen ugyanezen a szinten maradnak. Az aktuális pótlási vásárlásokat folyó termelőfelhasználásként kell elszámolni. Ez az elméletben egyértelmű szabály a gyakorlatban néha nehezen megvalósítható, mivel a termelésre vagy értékesítésre vonatkozó statisztikai adatok nem adnak világos képet arról, hogy az adott árukat kezdeti telepítésként vagy a meglévő tételek pótlására vásárolták meg. 2.127. A meglévő állóeszközökbe a fejlesztésük, újraépítésük, átalakításuk, élettartamuk meghosszabbítása vagy termelékenységük növelése érdekében beépített árukat és szolgáltatásokat azon tárgyi eszközökkel együtt kell elszámolni, amelyekbe beépítették azokat. Ezt a munkát új állóeszközök beszerzésének kell tekinteni. Elvben ebbe a kategóriába tartozik az állóeszközökbe beépített összes áru és szolgáltatás, amely jóval túllép az aktuális karbantartás és javítás körén. A folyó karbantartás alatt minden olyan szolgáltatást kell érteni, amelynek – a tárgyi eszközök szokásos élettartamával összevetve – viszonylag rövid időközönkénti biztosítása szükséges ahhoz, hogy az árukat javítható állapotban tartsák. Ide tartozik például a tárgyi eszközök gyorsan elkopó alkatrészeinek cseréje, a külső és belső festés, stb. 2.128. Az ilyen jellegű karbantartásokra kifizetett összeg nagysága semmi esetre sem lehet annak a döntésnek a kritériuma, hogy az adott szolgáltatás eszköz létrehozásának vagy folyó karbantartásnak számít, mivel a nagy értékű tételek esetében a folyó karbantartási szolgáltatások is igen költségesek lehetnek (vö. 2.109. e) pont). Szigorú értelemben véve a meglévő állóeszközökön végrehajtott szolgáltatásokat vagy a „folyó karbantartás” vagy a „bruttó állóeszköz-felhalmozás” kategóriába történő kiosztását azon időtartam alapján kell eldönteni, amely a szolgáltatás szükséges megismétléséig eltelik, pl. azon cserealkatrészek esetében, amelyek általában elkopnak egy éven belül – mint például a tehergépkocsik gumiabroncsai –, folyó karbantartásról van szó, míg a motor cseréje állóeszköz-felhalmozást jelent, és nem a nagyobb érték miatt, hanem azért, mert a motort rendes körülmények között nem évente, hanem csak több év elteltével kell kicserélni. Az ilyen szolgáltatások eszközök kategóriában való elszámolása (azaz állóeszköz-felhalmozásként és nem folyó karbantartásként való kezelése) az értékcsökkenés rendszerén keresztül lehetővé teszi az érték egyenlő elosztását a teljes használati időszakra. 2.129. Az SNA 93 meghatározza, hogy az állóeszközök javításait az állóeszközök jellemzőiben bekövetkező változások terjedelmére – azaz a méretükben, formájukban, teljesítményükben, kapacitásukban vagy várható élettartamukban bekövetkező főbb változások –, vagy arra a tényre alapozva kell eldönteni, hogy az adott típusú javítások nem olyan jellegű változtatások, amelyekre a hasonló típusú állóeszközök esetében rutinszerűen, a rendszeres karbantartási és javítási programok keretében szükség lenne (vö. SNA 93, 10.49). e) Állóeszköz-átadás 2.130. Az állóeszközök átadása magában foglalja az állóeszközök tulajdonos általi értékesítését, lebontását, selejtezését vagy megsemmisítését, vagy árucserébe, illetve természetbeni tőketranszferként való felajánlását (vö. ESA 95, 3.103. b) pont és 3.104). Ezek az átadási formák általában tulajdonosváltást eredményeznek és közvetlen gazdasági céllal rendelkeznek (ennélfogva a tulajdonosuk által a további gazdasági használat megakadályozása céljából lebontott, leselejtezett vagy megsemmisített állóeszközök nem szerepelnek ezen elidegenítések között) (SNA 93, 10.35 és 10.39). Egyes esetekben azonban az átadott eszköz ugyanazon szervezeti egységen belül tartható, mint például a mezőgazdasági termelő által levágott és a családja által felhasznált állatok esetében. f) Bruttó állóeszköz-felhalmozás értékelése 2.131. A bruttó állóeszköz-felhalmozást beszerzési áron (a tulajdon átruházásnak költségeivel, a telepítési és egyéb átruházási díjakkal együtt), vagy – ha saját előállítású – a hasonló állóeszközök alapárán (az alapár megkapható a felmerülő költségek összegéből) kell értékelni. Az elidegenítéseket az értékesítési áron kell elszámolni, amely megfelel a beszerzési árnak a tulajdon átruházása során felmerülő költségekkel, valamint a telepítési és átruházási díjakkal csökkentett összegével (vö. 2.130). g) Tulajdonátruházás költségei 2.132. Az eszközök tulajdonának átruházási költségei a beszerző félnél bruttó állóeszköz-felhalmozásként jelentkeznek, még akkor is, ha a költségek némelyikét az eladó fizette. Ide tartoznak az eszközök tulajdonba vétele érdekében felmerülő kiadások (telepítési és szállítási díjak stb.), a közvetítői díjak és jutalékok (ügyvédek, szakértők stb.), valamint az eszközök tulajdonának átruházása során felhasznált közvetítői szolgáltatások után fizetendő adók. 2.133. A beszerző fél bruttó állóeszköz-felhasználása magában foglalja a beszerzett áruk értékét (az átruházási költségek nélkül) plusz a beszerzés során felmerülő összes átruházási költséget. Ezzel szemben az eladó bruttó állóeszköz-felhalmozása csak az eladott áruk értékét tartalmazza (az átruházási költségek nélkül) ( 27 ). A nem termelt eszközök (pl. termőföld vagy szabadalmazott eszközök, pl. termelési jogok) esetében, amelyek nem szerepelnek a bruttó állóeszköz-felhalmozásban, e költségeket el kell különíteni ezen eszközök beszerzésétől/eladásától, és más címen, a beszerző bruttó állóeszköz-felhalmozásaként kell elszámolni. h) A bruttó állóeszköz-felhalmozás és az eszközök értékváltozásai 2.134. A mérleg, amely a tulajdonban lévő eszközök és a vállalt kötelezettségek értékeinek részletes jegyzékét tartalmazza, tájékoztatást nyújt az eszközök értékváltozásainak különböző összetevőiről. A mérlegben meghatározottak szerint (vö. ESA 95, 7.08) valamely eszköznek az elszámolási időszak kezdete és vége közötti értékváltozása az alábbiak szerint írható le:



Az eszközök értéke az elszámolási időszak végén – Az eszközök értéke az elszámolási időszak kezdetén = Bruttó állóeszköz-felhalmozás – Értékcsökkenés + Egyéb volumenváltozások + Névleges eszköztartási nyereség (veszteségek nélkül) 2.135. A névleges eszköztartási nyereségek (veszteségek nélküli) megfelelnek a vizsgált időszak alatt felhalmozott, és azon eszközök árváltozásából származó eszköztartási nyereségeknek (veszteségek nélkül), amelyek gazdasági és fizikai (mennyiségi és minőségi) jellemzői az érintett időszak alatt változatlanok maradtak. Ezeket a változásokat az átértékelési számlán kell elszámolni. 2.136. Az eszközök egyéb volumenváltozásai olyan gazdasági folyamatok, amelyek lehetővé teszik a természeti kincsek feltárásának, fokozatos csökkenésének és kimerülésének az elszámolását, valamint az eszközökből származó hasznot esetlegesen módosító kivételes események következményeinek elszámolását. Ami a mezőgazdasági ágazat eszközeit illeti, a volumenváltozások három kategóriába sorolhatók: — kivételes veszteségek vagy katasztrófa okozta veszteségek (földrengés, háború, aszály, járvány stb.), — az eszközérték-csökkenés várható leírása (az állóeszközök értékcsökkenésével mérve) és a ténylegesen elhatározott értékcsökkenés (előre nem látható elavulás, károsodás, minőségromlás és balesetek miatt a vártnál nagyobb mértékű értékcsökkenés) közötti árrés, — az állóeszközök osztályozásában vagy szerkezetében fellépő változások: pl. a mezőgazdasági földterület gazdasági céljának megváltozása, tejelő állomány átállítása hústermelésre (vö. 2.149, 1. lábjegyzet) vagy magáncélú vagy egyéb gazdasági használatra átalakított mezőgazdasági épületek. 2.137. Ennélfogva a bruttó állóeszköz-felhalmozáson és az értékcsökkenésen (vö. 3.098–3.106) kívül az eszközök értékváltozásainak elemzése során más elemeket is figyelembe kell venni. i) A bruttó állóeszköz-felhalmozás elemei 2.138. Az ESA 95 négy olyan elemtípust különböztet meg, amelyet bruttó állóeszköz-felhalmozásként kell elszámolni (vö. ESA 95, 3.105): — új vagy meglévő tárgyi eszközök (lakások, egyéb épületek és szerkezetek, gépek és berendezések, művelés alatt álló eszközök) beszerzésének és eladásának egyenlege, — új vagy meglévő immateriális javak (ásványkincsek feltárása, számítógépes szoftverek, művészeti és egyéb alkotások) beszerzésének és eladásának egyenlege, — a nem termelt tárgyi eszközökön végzett nagyobb fejlesztések, beleértve a termőföldet, — a nem termelt eszközök, mint például a termőföld és a szabadalmazott eszközök tulajdonjogának átruházási költségei. 2.139. Az EAA esetében a bruttó állóeszköz-felhalmozás elemeinek öt típusa különböztethető meg: — újratermelő ültetvények, — állatállomány, — tárgyi eszközök és immateriális javak: — — gépek és egyéb tárgyi eszközök, — fuvareszközök, — gazdasági épületek (nem lakáscélú), — egyéb szerkezetek, a termőföld minőségének javítása kivételével (egyéb épületek és szerkezetek stb.), — egyéb (számítógépes szoftverek stb.) — termőföld minőségének javítása, — a nem termelt eszközök, mint például a termőföld és a termelési jogok tulajdonjogának átruházási költségei. 2.140. A mezőgazdasági eszközök esetében a bruttó állóeszköz-felhalmozás két eszköztípust érint (ültetvények és állatok), amelyeket ismételten és folyamatosan olyan termékek előállítására használnak, mint a gyümölcsök, gumi, tej stb.: gyümölcsfák, szőlőültetvények, komlóültetvények, bogyósgyümölcs-ültetvények és spárga-ágyások. A karácsonyfa-ültetvények (amelyek csak egy alkalommal szolgáltatnak végterméket) nem minősülnek állóeszköznek, ahogyan a gabona- és zöldségvetemények sem. Állóeszközként szolgáló állatok például a következők: tenyészállatok, tejelő tehenek, gyapjukért tartott juhok és igavonó állatok (a vágásra szánt állatok, köztük a baromfifélék, nem állóeszközök). j) Ültetvények 2.141. Az ESA 95 értelmében (3.103) az ültetvények bruttó állóeszköz-felhalmozása megfelel a már termőképes újratermelődő természeti erőforrások (mint például gyümölcsfák) beszerzése és elidegenítése egyenlegének, plusz a még nem termőképes (termékeket előállítani még nem képes) természeti erőforrások természetes gyarapodásának összegével az érintett elszámolási időszakban. 2.142. A bruttó állóeszköz-felhalmozás e meghatározása megfelel az alábbiaknak: — az elszámolási időszakban új ültetvényekre (új vagy felújított) fordított kiadások, beleértve az elszámolási időszak alatt a fiatal ültetvények fenntartására fordított összegeket (az első három évben), — az ültetvényeknek a termőképességük eléréséig a belső értékükben bekövetkezett növekedés, — a már termőképes ültetvények mezőgazdasági egységek közötti cseréjével kapcsolatos tulajdonátruházási költségek. 2.143. A bruttó állóeszköz-felhalmozás ültetvényekre vonatkozó felosztásának első két eleme a bruttó állóeszköz-felhalmozás saját előállítású mezőgazdasági kibocsátásának felel meg. 2.144. Az ültetvények elidegenítése (amelyet negatív bruttó állóeszköz-felhalmozásként kell elszámolni) két formában történhet: lábon álló ültetvények értékesítése más (mezőgazdasági) egységeknek, amely esetben az EAA rendszerébe csak a tulajdon átruházásával kapcsolatos költségeket kell felvenni. A másik lehetőség az ültetvények szokásos élettartamuk végét megelőző kivágása. Ebben az esetben azonban – az elidegenítés általános meghatározásának megfelelően – a kivágott ültetvényeknek közvetlen gazdasági felhasználással kell rendelkezniük; más szóval egy ellentételező tételt kell bejegyezni áruk és szolgáltatások formájában való felhasználásként (mint például értékesítés faanyagok értékesítésére szakosodott vállalkozásnak ( 28 )). A második esetben az ültetvények negatív bruttó állóeszköz-felhalmozásként elszámolandó elidegenítésének alacsonyabb összeget kell képviselnie. 2.145. Következésképpen az esetek többségében (kivéve a 2.144 pontban leírt második esetben) a kivágások értékét nem lehet levonni az ültetvényekbe beruházott értékből. A meglévő ültetvények megújítását szolgáló beruházásokat beruházásként, és nem szokásos karbantartási költségekként kell elszámolni. 2.146. Az ültetvények kivágásának kezelését az értékcsökkenés kiszámításával kapcsolatosan kell elemezni. Az ESA 95 rendszerrel összhangban az ültetvények esetében akkor beszélhetünk az ültetvények értékcsökkenésének megfelelő állóeszköz-értékcsökkenésről, ha az ültetvények már elérték a termőképességet. Ennek megfelelően a kivágások ( 29 ) a következőképpen értelmezhetők: — az ültetvények szokásos élettartamának végén kivitelezett kivágások az ültetvények eszközök közül való kivonásának felelnek meg. Ezeket a kivágásokat az ültetvények termőideje alatt végig figyelembe kell venni az állóeszköz értékcsökkenésében, — a „kivételes” kivágások az ültetvényeknek a szokásos élettartamuk vége előtti kivágását jelentik, amely különböző (gazdasági, stratégiai stb.) okokból történhet. Ezeket a kivágásokat a reál (tényleges) értékcsökkenés és az állóeszköz értékcsökkenésével mért szokásos értékcsökkenés különbségeként kell értelmezni. Ezt az értékcsökkenési többletet az „eszközök egyéb volumenváltozásai” számlán (felhalmozási számlák) kell elszámolni, amely nem szerepel az EAA rendszerében. 2.147. Az ültetvények értékében az elszámolási időszak alatt bekövetkezett változás tehát az alábbi négy összetevőből áll (vö. 2.134): — bruttó állóeszköz-felhalmozás, amely megfelel az elszámolási időszak alatti beszerzések és eladások közötti értékkülönbségnek, a 2.141–2.145 pontban meghatározottak szerint, — állóeszköz értékcsökkenése, amely az ültetvények értékcsökkenését méri a 2.146 pontban meghatározottak szerint, — a „volumen” egyéb változásai, amelyek az ültetvényeket érintő előre nem látható eseményeket (mint például kivételes kivágások) képezik le, és amelyeket az „eszközök egyéb volumenváltozásai” számlán kell elszámolni (vö. a 2.136 és 2.146 pontokban említett meghatározásokkal), — eszköztartási nyereségek (veszteségek nélkül), amelyek az elszámolási időszakban bekövetkezett árváltozások eredményeképpen bekövetkezett értékváltozást mérik, és amelyeket az ESA 95 felhalmozási számlák átértékelési számláján kell elszámolni (vö. a 2.135 pontban említett meghatározással). 2.148. A művelés alatt álló növényi eszközökbe, azaz ültetvényekbe fektetett beruházásokat az ilyen típusú mezőgazdasági szerződéses munkára (talajelőkészítéssel, gépek rendelkezésre bocsátásával, növényi anyaggal, munkaerővel stb. együtt) szakosodott vállalkozások általi értékesítésként, vagy saját számlára előállított állóeszközök kibocsátásaként kell elszámolni (vö. 1.75). Ültetvény saját számlás előállításánál az alábbiakat kell elszámolni: a) a kibocsátás értékének kiszámításához: az ültetvényben a saját előállítású állóeszközök esetében akár a hasonló ültetvények értéke, amelyet az alapár és az időszak alatt felmerülő arányos termelési költségek alapján lehet értékelni, akár az időszak alatt felhasznált anyagok (beleértve a faiskolai növényeket) és nyújtott szolgáltatások értéke; b) a folyó termelőfelhasználás kiszámítása során a különböző folyó termelőfelhasználásként felhasznált áruk (beleértve a faiskolai növényeket) értéke; c) a bruttó állóeszköz-felhalmozáshoz, az „ültetvények” kategóriában az ültetvények saját előállítású állóeszközei értékének (azaz az a) pontban említett bejegyzés) és az ilyen jellegű szerződéses munkára szakosodott egység telepítési kibocsátásának összeadásával kapott érték. k) Állóeszközként besorolt állatok. 2.149. Az állatállományra vonatkozó bruttó állóeszköz-felhalmozás az alábbi elemeknek felel meg: — az állatállomány éves gyarapodása (a teljes kifejlettség eléréséig); — állatállomány-beszerzések (behozatal) és eladások (vágások ( 30 ) és kivitel) egyenlege; — mezőgazdasági egységek közötti kereskedésben ( 31 ) felmerülő, a tulajdon átruházásával kapcsolatos költségek. 2.150. Az ESA 95 rendszerrel összhangban az állatállományra vonatkoztatott bruttó állóeszköz-felhalmozás az év során megvalósított állatállomány-beszerzések (természetes gyarapodás és behozatal), beleértve a saját tenyésztésből származókat is, és az állatállomány-elidegenítések (vágásra ( 32 ), kivitelre vagy egyéb végső felhasználásra) közötti különbség mértéke, amelyhez hozzáadódik a tulajdon átruházásának költsége ( 33 ). Az állatállományra vonatkozó bruttó állóeszköz-felhalmozás végig jelen van az állat élete során. Először is a bruttó állóeszköz-felhalmozás elsősorban az állat természetes gyarapodásából áll. Amikor az állat eléri a kifejlett állapotot, a bruttó állóeszköz-felhalmozás mérése elsősorban az elidegenítések (értékesítés eladásra vagy kivitelre) segítségével történik. A behozatal, a kivitel és a tulajdon átruházásának költségei az állatállományra vonatkozó bruttó állóeszköz-felhalmozás olyan elemei, amelyek az állat hasznos élettartama alatt nagy valószínűséggel bármikor megjelenhetnek. Az állatállomány természetes gyarapodása (és a bruttó állóeszköz-felhalmozás egésze) képezi az állatállomány-állóeszközök saját mezőgazdasági előállítását. 2.151. A 2.134. pontban említettek szerint a bruttó állóeszköz-felhalmozás mérése az eszközök értékváltozásának csak az egyik eleme. Valójában a bruttó állóeszköz-felhalmozás az egyes állatkategóriák adott naptári évre vonatkozó átlagárán értékelt állatállomány számában bekövetkezett változáson keresztül csak akkor mérhető (kvantitatív módszer), ha teljesül az alábbi három feltétel: — nincs névleges eszköztartási nyereség vagy veszteség (azaz az árak és az állatállomány létszámában szabályos trend figyelhető meg), — nincs egyéb volumenváltozás (azaz nincs természeti katasztrófák okozta veszteség és nincs változás az osztályozásban stb.), — nincs állóeszköz-értékcsökkenés (azaz nincs előrelátható értékcsökkenés az állatállomány értékében). A számítás másik módszere (közvetlen módszer) az egyes állatkategóriák hozzáadási és kivonási folyamatainak méréséből áll, a megfelelő árakon történő számítással: a beszerzések és az elidegenítések mellett ez a módszer a hozzáadásokat (különösen születések) és az üzemből való kivonásokat is figyelembe veszi. 2.152. Ebből kifolyólag a bruttó állóeszköz-felhalmozás általában nem mérhető az elszámolási időszak vége és eleje közötti állatállomány-értékek különbségével. Az állatállományra vonatkozó bruttó állóeszköz-felhasználás kiszámítására vonatkozó szabály közvetlenül függ az állatállomány (bruttó állóeszközön-felhalmozáson kívüli) értékváltozása három elemének elszámolására és mérésére elfogadott módszertől, és különösen az állóeszköz-értékcsökkenés elemétől. 2.153. Elméletben az állóeszköz értékcsökkenését az állatállományra kell kiszámítani ( 34 ). Valójában az állatállomány állóeszköz-értékcsökkenése megfelel az állatállománynak a termelési célból való felhasználása során a termelékenység várt visszaesése mérésének, amelyet az adott állatállományból származó jövőbeli bevétel frissített értéke is tükröz. Azonban, tekintetbe véve az állóeszköz értékcsökkenése kiszámításának gyakorlati nehézségeit (a számítási paraméterek meghatározása igen összetett, vö. 3.105 és 3.106), a termelő állatállományokra nem kell kiszámítani az állóeszköz értékcsökkenését. 2.154. Az állatállományra vonatkozó bruttó állóeszköz-felhalmozás különböző módszerekkel mérhető. A folyamatos leltározás módszerének használatával a bruttó állóeszköz-felhalmozás 2.149. pontban meghatározott összes eleme (az állatállomány természetes gyarapodása, a behozatal, az értékesítések vágásra és kivitelre, a tulajdon átruházásának költségei) pontosan értékelhető. Ettől függetlenül számos adat szükséges az értékeléshez (mint például a termelő állatállományra vonatkozó árak a hasznos élettartamuk során). Ugyanez vonatkozik az állatállomány termelési ciklusára alapuló módszerekre is. Szükséges tehát egy egyszerűbb módszer elfogadása, még akkor is, ha az kevésbé pontos. 2.155. Az ajánlott módszer közvetett számítási megközelítést ( 35 ) alkalmaz. Az állatok számában bekövetkező változás számításán, és az alábbi két feltevésen alapul: — az állatállományok árai szabályosak és általában előre láthatók, így az évi átlagár használható a mennyiségek értékelésére, kizárva az eszköztartási nyereségeket/veszteségeket, — a kivételes veszteségek megbecsülhetők (mennyiségben és árban). 2.156. A bruttó állóeszköz-felhalmozás az alábbi elemek összegéből áll:



Bruttó állóeszköz-felhalmozás= Az állatállomány egyedszámában az elszámolási időszak vége és eleje közötti változás, az éves átlagáron (P) értékelve + Selejt állat értékkülönbözet + Termelő állatállomány egyéb veszteségei + Tulajdon átruházásának költségei 2.157. A „selejt állat értékkülönbözet” a termelő állatállományból való kivonása idején fennálló, a termelő állatokként értékelt állomány értéke (amelyet nevezhetünk „tőkeárnak”) és ugyanezen állatállomány vágásra szánt állatokként értékelt értéke (azaz a vágóhídi eladási ár) közötti különbségre vonatkozik. 2.158. A „termelő állatállomány egyéb veszteségei” két veszteségtípusból áll össze: — a teljes kifejlettséget elért termelő állatállomány kivételes veszteségei, — az élete végéig (természetes halál) termelésben tartott állatállomány értéke. 2.159. A bruttó állóeszköz-felhalmozás számítása során elszámolandó veszteségek értéke megfelel az állatállománynak az időszak elején érvényes áron számított értéke és az állatok elidegenítési értéke közötti különbségnek. Ezeket az elidegenítéseket a vágásra (azaz értékesítésre vagy saját végső fogyasztásra) kerülő állatok eladási árán kell értékelni, vagy lehet nulla is, ha az állatokat nem hasznosítják (pl. ha kényszervágást hajtanak végre rajtuk stb.). 2.160. A „termelő állatállomány egyéb veszteségei” és a „selejt állat értékkülönbözet” kifejezések a mérleg „eszközök egyéb volumenváltozásai” számláján elszámolt folyamatoknak felelnek meg. Kapcsolatot biztosítanak az eszközértékek változásának különböző összetevői és a bruttó állóeszköz-felhalmozás között, és biztosítják az ESA 95-nek való megfelelést. Figyelembevételük elmulasztása az állatállományokra vonatkozó bruttó állóeszköz-felhalmozás reálértékének alulbecslését eredményezné. 2.161. Az állatállomány mint saját előállítású állóeszköz – amely megfelel az állatok természetes gyarapodásának – becslése a bruttó állóeszköz-felhalmozás 2.149. pontban említett meghatározásából származik, a teljes kifejlettséget még el nem ért állatok kategóriájára alkalmazva: Saját előállítás = bruttó állóeszköz-felhalmozás + elidegenítések (vágások és kivitel) – beszerzések (behozatal) ( 36 ) – (tulajdon átruházásának költsége). l) Tárgyi eszközök és immateriális javak (a mezőgazdasági eszközök kivételével) 2.162. A mezőgazdasági eszközöktől (ültetvények és állatállomány) eltérő tárgyi eszközök és immateriális javak az alábbi elemekből állnak: — gépek és egyéb tárgyi eszközök, — fuvareszközök, — gazdasági épületek (nem lakáscélú), — egyéb (számítógépes szoftverek stb.). 2.163. A bruttó állóeszköz-felhalmozás megfelel ezen eszközök (az elszámolási időszak alatt előállított vagy importált új eszközök) beszerzésének az egyéb egységekhez (a mezőgazdasági ágazat vagy valamely más nemzetgazdasági ágazat egységeihez) irányuló transzferrel csökkentett értékének. Szem előtt kell tartani, hogy ha ez a gazdasági művelet a mezőgazdasági ágazat két egységére vonatkozik ugyanazon elszámolási időszakon belül, akkor a két folyamat kioltja egymást, és a megfelelő állóeszköz-kategória alatt csak a tulajdon átruházásával kapcsolatos költségeket kell elszámolni. 2.164. Olyan építkezés vagy (értékesítésre szánt) tárgyi eszközök esetében, amelyek előállítása több időszakon nyúlik át, a termelés időszakában végzett munka értékét a termelő készleteinek állományváltozása alatt kell elszámolni befejezetlen termelés formájában. Ezeket az árukat (ingó vagy ingatlan) nem kell elszámolni a bruttó állóeszköz-felhalmozás alatt mindaddig, amíg a tulajdon átruházása meg nem történt. Ezzel szemben, ha a termelés saját előállítású, akkor ezt a munkát a termelési időszak egésze alatt bruttó állóeszköz-felhalmozásként kell elszámolni (vö. 2.025). 2.165. Azokat az eszközöket, amelyek gazdasági felhasználása anélkül változik meg, hogy tulajdonosváltás következne be (pl. amikor valamely gazdasági épületet a mezőgazdasági termeléstől eltérő célra használnak), nem lehet eszközök elidegenítéseként elszámolni. Ezeket a változásokat az „eszközök egyéb volumenváltozásai” számlán kell elszámolni. m) A földterület fejlesztése 2.166. A nem termelt tárgyi eszközökön végzett jelentősebb fejlesztések elsősorban a földterület fejlesztésére (jobb talajminőség és nagyobb terméshozamok öntözés, alagcsövezés és árvízvédelmi intézkedések révén) vonatkoznak, és bármely más bruttó állóeszköz-felhalmozáshoz hasonlóan kell ezeket kezelni. Mivel a termőföld-beszerzéseket és -kivonásokat nem bruttó állóeszköz-felhalmozásként számolják el (mivel nem termelt eszközök), a termőföld minőségének javítására tett beruházásokat külön, egy speciális bruttó állóeszköz-felhalmozási kategória alatt kell felsorolni. 2.167. Ezek a beruházások a termőföld minőségének javítására és egyéb termelési felhasználásokra történő előkészítésére fordított kiadásoknak felelnek meg, a szokásos karbantartási kiadások kivételével (vö. 2.127–2.129). Ezeknek a kiadásoknak a gazdálkodóktól kell származniuk, vagy a ráfordítások eredményének az ő tulajdonukba kell kerülnie. Ez különösen az olyan infrastruktúrával kapcsolatos munkálatokra vonatkozik, mint például az erdőirtás, a planírozás, az alagcsövezés, az öntözés és a talajkonszolidáció (vö. ESA 95, 3.106 és SNA 93, 10.51–10.54). n) A nem termelt eszközök tulajdonjogának átruházásával kapcsolatos költségek 2.168. A nem termelt eszközök tulajdonjogának átruházásával kapcsolatos költségek a termőföld és nem termelt immateriális javak (mint például szabadalmaztatott eszközök, termelési jogok stb.) mezőgazdasági egységek általi beszerzéseire vonatkoznak. Ezeket a beszerzéseket nem bruttó állóeszköz-felhalmozásként számolják el (hanem a tőkeszámla egy másik kategóriája alatt, mivel ezek nem termelt eszközök), és bruttó állóeszköz-felhalmozásként csupán a tulajdonjog átruházásával kapcsolatos költségeket számolják el (a beszerzőnél, de nem az eladónál). o) A bruttó állóeszköz-felhalmozásba nem tartozó áruk és szolgáltatások 2.169. Az alábbi áruk és szolgáltatások nem tartoznak bele a bruttó állóeszköz-felhalmozásba: a) kis értékű (500 EUR alatt, 1995-ös árakon) kisebb szerszámok, munkaruha, tartalékalkatrészek és berendezések, még akkor sem, ha szokásos élettartamuk meghaladja az egy évet (vö. azonban 2.125 és 2.126); mivel ezeket rendszeresen pótolják, és az üzleti elszámolási gyakorlatnak való megfelelés érdekében az ilyen áruk beszerzéseit folyó termelőfelhasználásnak kell tekinteni (vö. 2.105 és 2.106); b) a folyamatban lévő karbantartást és javítást (vö. 2.127–2.129) folyó termelőfelhasználásként sorolják be; c) tudományos kutatási, reklámozási és piackutatási stb. szolgáltatások. Az ilyen szolgáltatások beszerzései a folyó termelőfelhasználás alá tartoznak (vö. 2.108 d) pont); d) háztartások által saját szükségleteik kielégítésére beszerzett tartós javak; mivel ezeket az árukat nem használják fel termelési célokra, végső fogyasztásként kell őket kezelni; e) készletként besorolt állatok: vágásra tartott hízóállatok, beleértve a baromfiféléket; f) állóeszközök eszköztartási nyereségei vagy veszteségei (az átértékelési számlán kell elszámolni, vö. 2.135); g) állóeszközök katasztrófa (szarvasmarha-betegségek stb.) vagy vis maior (árvíz, szélvihar stb.) eredményezte veszteségei (vö. 2.045 és 2.136). 2.170. Az egyszerre szakmai és magáncélokra is használt állóeszközök (például gépjárművek) értékét a két lehetséges felhasználásukkal összhangban kell elszámolni; részben bruttó állóeszköz-felhasználásként, részben pedig végső felhasználásként. 2. Készletváltozás a) A készlet és a készletváltozás meghatározása 2.171. A készletek olyan árukból állnak, amelyek nem részei az állótőkének, és amelyek az adott pillanatban a termelőegység tulajdonában vannak. A készletek két típusát különböztetjük meg: az input készleteket és az output készleteket: — az input készletek olyan nyersanyagokból és forrásokból állnak, amelyeket egy-egy későbbi időpontban folyó termelőfelhasználás céljára fognak felhasználni a termelési folyamatokban. Általában e termékek felhasználását a vásárlásoknak (vagy egyéb beszerzési formáknak) az elszámolási időszakban történt készletváltozással való kompenzálásával számítják ki (vö. 2.021). — az output készletek a termelő késztermék- és befejezetlentermelés-készleteit jelentik. Ezeket a kibocsátás kiszámításakor veszik figyelembe. Az output készletek az alábbiakból állnak: — — az ágazat késztermékei: ezek olyan áruk, amelyeket a termelők már nem dolgoznak fel tovább, mielőtt egyéb gazdasági célokra továbbküldenék őket. A mezőgazdaság esetében ide tartoznak a növényi termékek, az olívaolaj, a szőlőmust, az állati termékek és az el nem választható másodlagos tevékenységek által termelt nem mezőgazdasági termékek, — befejezetlen termelés: még nem teljesen befejezett termelés. Az EAA esetében ide tartozik a bor, a vágásra szánt állatok, csirke és egyéb baromfifélék (beleértve a tenyészbaromfikat is), és egyéb állatok, kivéve az állóeszközként besorolt állatokat. Meg kell említeni, hogy a lábon álló növényi állományok (vö. 2.012) az éves gazdasági számlákban nem befejezetlen termelésként szerepelnek. 2.172. Azt a jelenséget, hogy az európai mezőgazdaságban a lábon álló növényi állományokat nem befejezetlen termelésként számolják el, az támasztja alá, hogy a növények igen nagy többségének a termelési ciklusa rövidebb, mint az elszámolási időszak. Az az általános vélemény, hogy a betakarítás idején való elszámolásuk megfelelő konzisztenciát biztosít a termelési költségekkel ahhoz, hogy a tevékenységből származó bevétel elemzésében szerepeljen (vö. 2.012). Amennyiben a betakarítási, a talajelőkészítési és a vetési műveletek nem ugyanabban az elszámolási időszakban zajlanak le, annak az időszaknak a számlái, amelyben a költségek felmerültek, elszámolási veszteséget, míg a betakarítási időszak számlái elszámolási nyereséget mutatnak. Ez az elszámolási módszer azonban elfogadható lehet, ha a körülmények évről évre változatlanok, hozzávetőleges egyensúly alakul ki abban a tekintetben, hogy az adott időszak kiadásait kompenzálja az előző betakarítás értékesítéséből származó haszon. Ez a kompenzáció csak a termelésben bekövetkező jelentős változás vagy igen gyenge betakarítás esetén nem történik meg. Ilyen körülmények között a kibocsátás befejezetlen termelésként való elszámolása lenne javasolt (vö. 2.013). 2.173. Meg kell említeni, hogy a szolgáltatásokat nem lehet készletként elszámolni, kivéve a készletekbe felvett áruk beszerzési árában benne foglalt szolgáltatásokat. 2.174. Az ESA 95 értelmében a készletváltozást a készletbevétel értékéből a készletből való kivonásokat, valamint a készleten lévő áruk esetleges veszteségeit levonva kell kiszámítani. b) A számbavétel időpontja és a készletváltozás értékelése 2.175. A készlet tételeit a készletbevétel napján kell értékelni, a készletből való kivonásokat pedig a készletből való kivonás idején érvényes árakon. A készletbe vételek és kivonások számbavétele (és értékelése) időpontjának konzisztensnek kell lennie termékekkel való egyéb gazdasági műveletek (kibocsátás és folyó termelőfelhasználás) időpontjával. 2.176. A készletekváltozásnak (készletbe vétel, kivonás, vagy késztermékek vagy befejezetlen termelés ismétlődő veszteségei) az értékeléséhez az alapárat kell használni. A befejezetlen termelés készletbe vétele esetén az alkalmazott árat az időszak végéig felmerülő összes termelési költség arányos részét egy hasonló késztermék érvényes alapárára alkalmazva kell megbecsülni. A befejezetlen termelés készletbevételi értékének becslésére alkalmazható a termelési költségnek a várható működési eredménnyel vagy a (becsült) vegyes jövedelemmel megnövelt összege is (vö. ESA 95, 3.51 és 3.52). 2.177. Az ESA 95 rendszerben a készletnövelő és készletcsökkentő tételek elszámolására javasolt módszer a folyamatos leltározás módszere. Ez a megoldás azonban nem alkalmazható általánosan, tekintve a készletbe vételre és készletből való kivonásra vonatkozó információk megszerzésének nehézségeit. A folyamatos leltározás módszerével való összhang kialakítása érdekében az ESA 95 a „kvantitatív” módszert ajánlja, amely a készletváltozások az elszámolási időszak nyitó- és zárókészletének volumenei közötti különbségként való méréséből áll, az adott időszakban érvényben lévő átlagárak alapján értékelve. Azonban ez a módszer csak akkor alkalmazható, ha az árak az érintett időszak alatt változatlanok, vagy ha az elszámolási időszak alatt az árak és a készletezett mennyiségek változatlan ütemben nőnek vagy csökkennek. 2.178. Ez a „mennyiségi módszer” az árak és a termelési folyamatból származó mennyiségek, valamint a kínálat és kereslet szerkezetének ingadozása miatt nem alkalmazható a növénytermelésre. Ezt a mezőgazdaságra jellemző problémát az ESA 95 felismerte (vö. 3.124. c) pont). 2.179. Azt is figyelembe kell venni, hogy a készleteknek a 2.174. pont szerinti változása csak egyik összetevője a készletértéknek az elszámolási időszak kezdete és vége közötti változásában. Létezik egy olyan elszámolási alapegyenlet, amely összekapcsolja a készletállományok nyitó- és záróértékeit:



A zárókészletek értéke, az elszámolási időszak végén alkalmazandó árakon – A nyitókészletek értéke, Készletváltozás (készletnövelő tételek – készletcsökkentő tételek – ismétlődő veszteségek + névleges eszköztartási nyereség (veszteségek nélkül) + egyéb volumenváltozások 2.180. Ezek a névleges eszköztartási nyereségek és veszteségek, valamint az egyéb volumenváltozások ( 37 ) nem szerepelnek a kibocsátás mérésében, az eszközök egyéb változásai számlán viszont igen (az átértékelési számlán, valamint az eszközök egyéb volumenváltozásai számlán). 2.181. A készletváltozás értékelése kapcsán az EAA-ban a legfőbb nehézség a növényi termékekkel kapcsolatban adódik. Ezek a termékek valójában idényjellegű termékek, amelyek készletnövelő tételként csak a betakarítást követően jelennek meg, míg állománycsökkenésként a betakarítást követő több hónapon is áthúzódnak, sőt gyakran még a következő elszámolási esztendőre is átnyúlnak. Az áruk is jelentősen ingadozhat egyik időszakról a másikra, sőt még ugyanazon időszakon belül is. c) Állatállomány és állati termékek készletváltozásai 2.182. Az állatállomány-készletek változásainak értékelésekor nem bír túl nagy jelentősséggel, hogy az állatokat a születésüktől kezdve az országban tartották, vagy fiatalon importálták, és azt követően tartották és hizlalták az országban. Amikor az importált állatokat átveszi a gazdaság, amely folytatja a tartásukat az ország területén, az állatok a nemzeti termelés részévé válnak, és következésképpen bekerülnek a hazai termelésbe. 2.183. Az állományban bekövetkezett változások elszámolási időszak végén történő értékeléséhez megkülönböztetést kell tenni a „készletként” és az „állóeszközként” besorolt állatok között (vö. 2.140 és 2.202). Az első kategóriába tartozó állatok esetében a különböző állatállomány-szakágazatokban az alapáron vett értéket kell tekinteni az átlagos állatok élete során felmerülő termelési költségek összegeként a referenciaévvel bezárólag, a becsült működési eredmény vagy becsült vegyes jövedelem értékével növelve (vö. 2.176). Ha egy állatot eredetileg importáltak a nemzeti területen eltöltött időszak előtt, a behozatal idején érvényes beszerzési ár tekinthető az addig az időpontig felhasznált termelési költségek összegeként. 2.184. Mivel az állatok ára általában szabályosan változik, az állatállomány-készletek változásai megbecsülhetők az egyszerű közelítéses módszerrel, amely nem veszi figyelembe a névleges eszköztartási nyereségeket (veszteségek nélkül). Az állatok minden egyes kategóriája esetében a számviteli év vége és kezdete közötti populációváltozást meg kell szorozni az elszámolási időszak alatt tapasztalt átlagárral. d) Idényjellegű termékek készleteinek állományváltozása 2.185. Az idényjellegű termékek olyan termékek, amelyek esetében a mennyiségi módszer nem biztosítja a folyamatos leltározás módszerének megfelelő megközelítését, tekintve az árak és mennyiségek szabálytalan változásait. A mennyiségi módszer alkalmazása a névleges eszköztartási nyereségek vagy veszteségek figyelembevételét eredményezheti a készletváltozások mérése során. Megoldás lehet erre, ha a készletváltozásokat az elszámolási időszaknál rövidebb időszakokra (például minden negyedévben), alidőszakokra nézve mérjük, amelyek még több ár- és mennyiségi trenddel szolgálhatnak. Mindamellett az ilyen jellegű módszert gyakran nehéz alkalmazni az alapadatok hiánya miatt. 2.186. Az idényjellegű termékek készletei értékelésének másik módszere a készletezett áruk áraiban mutatkozó trend vizsgálata. Az áruk ára a tárolás alatt megváltozhat, legalább három okból kifolyólag (SNA 93, 6.105): — az áru fizikai jellemzői idővel javulhatnak vagy romolhatnak, — előfordulhat, hogy szezonális tényezők befolyásolják az áru kínálatát és keresletét, ezáltal szabályos és előre megjósolható változásokat okozva az ár éves alakulásában, még akkor is, ha a fizikai jellemzők egyébként nem változnak, — jelen lehetnek olyan tényezők, mint például az általános infláció vagy egyéb általános tényezők, amelyek az ár változását eredményezhetik, még akkor is, ha az áru fizikai és gazdasági jellemzői idővel nem változnak. 2.187. A termékek készletbe vételkor érvényes ára és a készletből való kivonásakor érvényes ára közötti különbség – az első két esetben – a tárolás során keletkezett kiegészítő kibocsátás értéket tükrözi (SNA 93, 6.106), mivel a több hónappal a betakarítás után a készletből kivont termékek – gazdasági értelemben véve – különböznek a tárolt termékektől. A termékek ilyen értéknövekedése nem számolható el névleges eszköztartási nyereségként (SNA 93, 12.70). 2.188. A készletértékek változásainak különböző összetevői, valamint a készleten lévő termékek árában bekövetkezett változásokat meghatározó tényezők alapján, és tekintve az eszköztartási nyereségek és veszteségek elszámolásának a szezonális kibocsátás értékeléséből való teljes kizárásának nehézségét, két módszer ajánlott. A két módszer különbözik a tárolási tevékenység, valamint az áruk készleten maradása okozta értékváltozás számbavételi időpontja értelmezésében. Az első módszer képezi az idényjellegű mezőgazdasági termékek kibocsátásának és készletváltozásának értékelésében alkalmazandó referenciamódszert. A második módszer egyedi esetekben használható (főleg olyan termékek esetében, amelyek árait nehéz előre jelezni). 2.189. A referenciamódszer a készletváltozásnak az éves kibocsátási érték és ugyanazon év értékesítései (és egyéb felhasználásai) értékének különbségeként történő meghatározásából áll ( 38 ). Azon a feltevésen alapul, hogy az értékesítési év végén (a következő naptári év első felének végén) nem marad meg készlet. A módszer lényege, hogy közvetlenül értékeli az n év során betakarított teljes kibocsátást az (n/n + 1) gazdasági év súlyozott átlagárának használatával, majd levonja ebből a betakarítás évének megfelelő n naptári év ( 39 ) alatt realizált összes értékesítést (és egyéb felhasználást), az értékesítés (vagy egyéb felhasználások) idején alkalmazandó árakon. 2.190. A referenciamódszer a raktározási tevékenységet az áruk tárolás alatti áremelkedését szolgáló tényezőként kezeli. Ezért különbséget tesz a raktározási tevékenység és annak a termékek áraira kifejtett hatása között. A raktározás alatti értéknövekedés „várható”, mivel felosztják az év (azaz a betakarítás éve, bár az értékesítés két naptári évet érint) kibocsátására, lehetővé téve az ártrendek túl nagy bizonytalanság nélküli előrejelzését, mivel ezek többnyire szabályos és előre jelezhető árak alapján jöttek létre (vö. 2.186). 2.191. E módszer alkalmazása lehetővé teszi az eszköztartási nyereségeknek és veszteségeknek a kibocsátás mérésébe való beszámításának minimalizálását. Biztosítja a kibocsátás értékben és mennyiségben történő számítása közötti összefüggést, és megakadályozza a kibocsátás befejezetlentermelés-alapú elszámolását (amelyhez adatok szükségesek a naptári év végén és kezdetén fennálló készletek szintjéről és a megfelelő árakról). Emellett megkönnyíti a számlák állandó árakon történő kidolgozását is. 2.192. A második módszer termékek azon egyedi esetében ajánlott, amelyeknél nehéz előre jelezni az árakat (mint például a gyümölcsök, zöldségek, burgonya és olívaolaj), és amelyek mezőgazdasági üzemekben való raktározása gazdasági szempontból jelentős mértéket ér el. Ez a módszer a referenciamódszernél kevésbé szigorú az eszköztartási nyereségeknek és veszteségeknek a kibocsátás méréséből való kizárása tekintetében; a raktározási tevékenységet a termelési folyamat időben való meghosszabbításának tekinti. A raktározott termékek árában bekövetkezett növekedés felvétele késleltetett, és arra az évre osztják fel, amelyben a raktározás történt. 2.193. Ezzel a második módszerrel a szezonális kibocsátás közvetlenül kiszámítható az értékesítés, az egyéb felhasználás és a készletváltozások összegeként. A készletváltozások felbecslése a készleteknek az elszámolási időszak végén és elején, az aktuális áraik alapján történő értékelésével történik. 2.194. Meg kell említeni, hogy e két módszer különbözik ugyan a készletváltozás mérésének módszerében, de az értékesítés (a készletből való kivonásra alkalmazandó alapáron értékelve) értékelésében nincs köztük eltérés. e) Készletváltozások (ugyanazon gazdaság által termelt szőlőből előállított) bor esetében 2.195. A bor olyan termék, amelyet érlelés céljából általában több évig tárolnak. Ez alatt a tárolási időszak alatt megváltozik a bor minősége. A gazdaságnál végzett e tárolási tevékenység tekinthető a bortermelés folyamata meghosszabbításának, mivel a tárolásból kikerülő bor minősége különbözik a korábban betárolt bor minőségétől. A tárolt bort ezért befejezetlen termelésként kell kezelni, és a meghatározott értéknövekedést a kibocsátás növekedésének kell tekinteni, és a tárolás alatt folyamatosan mérni kell. 2.196. A bor értékében bekövetkező változást három tényező eredményezheti: a minőségváltozás, a kereslet és kínálat szerkezetében bekövetkező változások (azaz a fiatal és idősebb borok közötti relatív árak), valamint az árak általános növekedése. Míg a bor értékében az első két tényező eredményeképpen bekövetkező változást figyelembe kell venni a kibocsátás mérésekor, a borárakban bekövetkező bármely általános növekedést nem a kibocsátás értékében kell feltüntetni, hanem eszköztartási nyereségként kell kezelni (és az átértékelés számlán kell elszámolni). 2.197. A bor értéke növekedésének a kibocsátás értékében történő elszámolását az érlelési folyamat során folyamatosan kell végezni. Azonban ehhez nagy mennyiségű adat hozzáférhetősége szükséges a borkészletek szerkezetére vonatkozóan a termelési év, minőség és termőterület, valamint a vonatkozó árak alakulása alapján. Mivel ezek az adatok általában nem állnak rendelkezésre a tagállamokban, kifejlesztettek két gyakorlati módszert, amelyek lehetővé teszik az érlelés eredményeképpen a bor értékében bekövetkezett növekedés megközelítő kiszámítását az EAA számára. Bár ez a két módszer a fogalmak szempontjából nem túl pontos, ettől függetlenül az adatok hozzáférhetőségét tekintve a jelenlegi helyzetben elfogadhatónak tűnik. A tagállamok boripariparuk szerkezetének és a statisztikai rendszerüknek megfelelően választják ki, melyik módszert alkalmazzák. 2.198. A bor érleléséből származó értéknövekedésének előzetes számítása: az első módszer lényege, hogy a termelő által érlelendő, készletbe vett bormennyiségeket értékeli a már kiérlelt boroknak az év második felében megfigyelt eladási árainak segítségével. A várt értéknövekedést a szüret évének kibocsátásában előlegezik meg. Ez a növekedés csak részleges, mivel ezeket a borokat nem a valós eladási árukon értékelik, hanem más, azonos fajtájú, de régebbi borok árain. A valós eladási ár és a készletek értékelésére használt ár közötti különbség nem számít bele a kibocsátás értékébe, mivel eszköztartási nyereségként szerepel (Megj.: ebbe a különbségbe beletartoznak az inflációs hatások is). Mivel ez a módszer nem tesz különbséget a készletre kerülő vagy eladott bor szüretelési évének függvényében, azt feltételezi, hogy a minőségi borok piaca a bor korát tekintve egyenletes. 2.199. A borok érlelésének késleltetett figyelembevétele: a második módszer lényege, hogy a készletbe vett bormennyiségeket a szüret idején az újborok árán értékeli, és nem számol el növekedést a bor befejezetlen termelésére (azaz érlelés alatti árnövekedést, függetlenül a borárak általános változásának hatásától), amíg az óbort nem értékesítik. Mivel az értékesítést az éves átlagáron értékelik, a szüret éve és az értékesítés éve közötti bármely értéknövekedést az értékesítés évének kibocsátásában kell elszámolni (ebből kifolyólag időben nem megosztott). Ehhez a módszerhez több adatra van szükség a borkészletek szerkezetére vonatkozóan, és ez a módszer azt feltételezi, hogy minden szüreti évre ismert a készletek (és a készletből való kivonások) eloszlása. Mindazonáltal ez a módszer pontosabb képet adhat a különböző szüretek értékesítése és készletei tekintetében. 2.200. E két gyakorlati módszer egyike sem teszi lehetővé a bornak az érlelésből származó értéknövekedésének időbeli felosztását: azt az egyik módszer előre, a másik pedig késleltetve számolja el. Ez a hátrány mindkét esetben viszonylag jelentéktelennek tekinthető, ha feltételezik, hogy az „óborok” termelése időben bizonyos állandóságot mutat. Rövidebb érlelési időszak esetében az első módszer tűnik célszerűbbnek. 3. Állatállomány elszámolása „bruttó állóeszköz-felhalmozásként” vagy „készletváltozásként” 2.201. A 2.140. és 2.151. pontban említettek értelmében az állatállomány számának változását (agrárstatisztikai célokból) bruttó állóeszköz-felhalmozásként vagy készletváltozásként kell elszámolni, az állat típusától függően. a) Fogalommeghatározás 2.202. Az állatállomány bruttó állóeszköz-felhalmozása olyan állatokra, azaz állóeszközökre vonatkozik, amelyeket ismétlődően és folyamatosan használnak a termelési folyamatban. Ezeket az állatokat – a tenyészállat-állományt, a tejelőállat-állományt, az igavonó állatokat, a juhokat és egyéb, a gyapjukért tenyésztett állatokat –a rendszeresen nyújtott kibocsátás miatt tartják. Ezzel szemben a készletként szolgáló állatok olyan állatok, amelyeket a folyó vagy egy előző időszakban tenyésztettek, és amelyeket a későbbi eladás vagy egyéb termelési célra való felhasználás érdekében tartanak. Ide tartoznak a húsukért tartott állatok, mint például a vágásra szánt állatok és a baromfifélék. b) Állatbehozatal elszámolása 1. Állóeszközként értékelhető állatok: 2.203. Amennyiben a behozatal időpontjában az állatok egyértelműen állóeszközként értékelhetők, kizárólag a bruttó állóeszköz-felhalmozás beszerzéseiként kell őket elszámolni (vö. 2.149. és 2.150.). Természetesen a mezőgazdaság bruttó állóeszköz-felhalmozásaként csak a mezőgazdasági ágazat által vásárolt állatokat lehet elszámolni, így például a magáncélú használatra beszerzett hátaslovak vagy egyéb célokra beszerzett állatok nem tartoznak ide. 2. Készletként értékelhető állatok: 2.204. Ezzel szemben, ha a behozatal időpontjában az állatok egyértelműen készletként értékelhetők (pl. vágóállatok), a behozatalukat a befejezetlen termelés készleteibe való felvételként kell tekintetni, és ezért a kibocsátás kiszámításakor ezt le kell vonni az értékesítésből (negatív értékesítés) (vö. 2.069.). 3. A kezelés módja: 2.205. A rendelkezésre álló adatforrások alapján néha nehéz megfelelő különbséget tenni az állatok e két különböző kategóriája között. Ez az oka annak, hogy a kibocsátás kiszámításakor minden importált állat (állóeszközként vagy készletként osztályozott állatok, az azonnali vágásra importált állatok kivételével) értékét le kell vonni az értékesítésből. Ha a későbbiekben valamikor átkerülnek a termelőállományba (azaz az állóeszközök közé), akkor saját előállítású állóeszközként kell őket elszámolni abban az elszámolási időszakban, amelyben a transzfer megtörténik (ugyanúgy, ahogy az országban tenyésztett és tartott állatok esetében, amelyek később átkerülnek a termelőállományba) (vö. 2.069. és 2.070.). 2.206. Megemlítendő, hogy az azonnali vágásra importált állatokat a nemzeti vágóhidak behozatalaként számolják el, és ezeket az EAA rendszerében nem kell elszámolni, mivel annak a feladata a nemzeti mezőgazdaság kibocsátásának ábrázolására korlátozódik. c) Mezőgazdasági egységek közötti állatállomány-kereskedelem elszámolása 2.207. Állóeszközként osztályozott állatok: az ezekkel az állatokkal folytatott kereskedést a bruttó állóeszköz-felhalmozás alatt állóeszközök beszerzéseként vagy átadásaként kell elszámolni (a tulajdon átruházásával kapcsolatos szolgáltatásokat a beszerzési árban tüntetik fel). Ha az értékesítés és a vásárlás ugyanazon elszámolási időszakon belül történik, akkor ezek a folyamatok kompenzálják egymást, és csak a tulajdonjog átruházásával kapcsolatos költségeket számolják el bruttó állóeszköz-felhalmozásként (vö. 2.068). 2.208. Készletként besorolt állatok: ezeket az értékesítéseket és vásárlásokat csak akkor kell elszámolni, ha két különböző elszámolási időszakban történnek. Az ilyen kereskedelemmel kapcsolatos szolgáltatásokat – amelyeket beépítenek a beszerzési árba – le kell vonni a kibocsátás összegéből, ha a kereskedelem ugyanabban az elszámolási időszakban történik (vö. 2.067). 2.209. A mezőgazdasági egységek közötti állatállomány-kereskedelem és a behozatal különleges kezelése miatt az „Állatállomány és állati termékek” esetében nincsen folyó termelőfelhasználás. d) Nem mezőgazdasági állatok 2.210. A versenylovak, hátaslovak, kutyák, macskák, díszmadarak, állatkerti és cirkuszi állatok, valamint a bikaviadalra szánt bikák tartása szerepel a mezőgazdasági ágazat meghatározó tevékenységei között, attól függetlenül, hogy a tartás tenyésztés, hústermelés, szabadidős tevékenységek vagy sportesemények céljából történik (vö. 1.78). Ezen állatok szolgáltatási tevékenységekben való használata csak akkor tartozik a mezőgazdasági ágazatba, ha az ilyen tevékenységeket mezőgazdasági egységek végzik el nem választható másodlagos tevékenységként. A nem mezőgazdasági állatok tartása olyan egységek által, amelyek esetében a mezőgazdasági tevékenység pusztán szabadidős tevékenységet jelent, nem tekinthető az EAA részének (vö. 1.24). 2.211. Az ilyen állatok az alábbi helyekre értékesíthetők: — háztartások: amely esetben az állatokkal kapcsolatos további műveletek már nem bírnak jelentőséggel az EAA szempontjából, — más ágazatoknak: például őrző-védő kutyák, cirkuszi állatok vagy versenylovak; ezek a vásárló ágazat állóeszköz-felhalmozásának részét képezik.