Virallinen lehti nro L 327 , 03/12/1998 s. 0001 - 0027



EFTAN VALVONTAVIRANOMAISEN PÄÄTÖS N:o 165/98/COL, tehty 2 päivänä heinäkuuta 1998, valtion tuesta alueellisesti eriytettyjen sosiaaliturvamaksujen muodossa (Norja)(Tuki N:o 95-010) EFTAN VALVONTAVIRANOMAINEN, joka ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (1) ja erityisesti sen 61, 62 ja 63 artiklan sekä sopimuksen pöytäkirjan 26, ottaa huomioon EFTA-valtioiden välisen sopimuksen valvontaviranomaisen ja tuomioistuimen perustamisesta (2) ja erityisesti sen 24 artiklan ja pöytäkirjassa 3 olevan 1 artiklan, ottaa huomioon huomautukset, jotka se on saanut tehtyään päätöksen valvonta- ja tuomioistuinsopimuksen pöytäkirjassa 3 olevan 1 artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn aloittamisesta, sekä katsoo seuraavaa: I JOHDANTO Valvontaviranomainen pyysi Norjan viranomaisia 16 päivänä kesäkuuta 1995 päivätyllä kirjeellä (viite 95-3560-D) esittämään tarkat tiedot työnantajien maksamien alueellisesti eriytettyjen sosiaaliturvamaksujen (3) järjestelmästä. Pyynnön esittämisen tarkoituksena oli selvittää, ovatko tietyt järjestelmän osatekijät ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, ja jos ovat, missä määrin 61 artiklan 3 kohdan poikkeuksia voidaan soveltaa. Norjan viranomaiset vastasivat valvontaviranomaisen pyyntöön 5 päivänä syyskuuta (viite 95-4968-A) ja 19 päivänä syyskuuta 1995 (viite 95-5441-A) päivätyillä kirjeillä. Maaliskuuhun 1997 mennessä pidettiin useita epävirallisia, teknisiä valvontaviranomaisen edustajien ja Norjan viranomaisten välisiä kokouksia. Kokousten yhteydessä Norjan viranomaiset antoivat valvontaviranomaisen tutkimusten kannalta merkityksellisiä lisätietoja. Tutkittuaan käytettävissä olevat tiedot valvontaviranomainen päätteli (4) 14 päivänä toukokuuta 1997, että Norjan alueellisesti eriytettyjen sosiaaliturvamaksujen järjestelmän mukaisesti vyöhykkeillä 2-5 kannetut alennetut työnantajamaksut ovat 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea ja että yleistä vapautusta ei ollut myönnetty. Koska kyseessä on voimassa oleva tukijärjestelmä, valvontaviranomainen ehdotti samassa päätöksessä "aiheellisina toimenpiteinä" ehdot, jotka alueellisesti eriytettyjen työnantajien sosiaaliturvamaksujen järjestelmän on täytettävä ollakseen ETA-sopimuksen mukainen. Komissio, toisin sanoen valtiontuesta vastaava pääosasto IV:n linja G, on pidetty asiassa ajan tasalla valvontaviranomaisen tutkimusten ajan ETA-sopimuksen pöytäkirjassa 27 olevan f kohdan mukaisesti. Valvontaviranomainen saikin ennen aiheellisia toimenpiteitä koskevaa ehdotusta pääosasto IV:n linjalta G alustavaa arviotaan koskevia huomautuksia (5). Valvontaviranomainen pyysi Norjan hallitusta ilmoittamaan suostumuksestaan ehdotettuihin aiheellisiin toimenpiteisiin tai muutoin esittämään huomautuksensa kahden kuukauden kuluessa päätöksen vastaanottamisesta. Norjan hallitus vastasi 11 päivänä heinäkuuta 1997 päivätyllä kirjeellä (viite 97-5170-A), että se ei voinut suostua valvontaviranomaisen ehdottamiin aiheellisiin toimenpiteisiin. Norjan viranomaiset katsoivat muun muassa, että eriytetyt sosiaaliturvamaksut olivat osa yleistä verojärjestelmää, joka ei kuulu 61 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Saatuaan Norjan vastauksen valvontaviranomainen päätti aloittaa valvonta- ja tuomioistuinsopimuksen pöytäkirjassa 3 olevan 1 artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn. Viitaten asiaan Mezzogiorno (6) (95/455/EY) Euroopan komission pääosasto IV:n linja G yhtyi valvontaviranomaisen päätökseen aloittaa virallinen tutkinta (viite 97-7524-A). Valvontaviranomainen teki päätöksen virallisen tutkintamenettelyn aloittamisesta 19 päivänä marraskuuta 1997 (päätös n:o 246/97/COL). Norjan hallitukselle ilmoitettiin asiasta lähettämällä sille samana päivänä päätöksen jäljennös, jolla sitä kehotettiin esittämään päätöstä koskevat huomautuksensa. Päätöksen olennaiset kohdat julkaistiin ilmoituksena (7) Euroopan yhteisöjen virallisen lehden ETA-osastossa ja sen ETA-täydennysosassa, jolloin ETA-sopimuksen allekirjoittaneet EFTA-valtiot, EU:n jäsenvaltiot ja muut asianosaiset saivat tietää asiasta ja tilaisuuden esittää huomautuksensa kuukauden kuluessa julkaisemispäivästä. Euroopan komissiolle ilmoitettiin asiasta ETA-sopimuksen pöytäkirjan 27 mukaisesti toimittamalla sille päätöksen jäljennös. Norjan viranomaiset vastasivat valvontaviranomaisen päätökseen aloittaa tutkintamenettely 23 päivänä tammikuuta 1998 päivätyllä kirjeellä (viite 98-696-A). Siinä ne perustelivat näkemystään, jonka mukaan järjestelmään ei sisälly 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea (katso jäljempänä oleva III.2 jakso). Valvontaviranomainen sai Euroopan komissiolta tutkintamenettelyn aloittamista koskevia huomautuksia 5 päivänä maaliskuuta 1998 päivätyllä kirjeellä (8), jossa komissio muun muassa - katsoi, että järjestelmään sisältyy alueellisin perustein myönnettyä toimintatukea verovyöhykkeillä 2-5 sijaitseville yrityksille, - vahvisti, että Norjan järjestelmä on arvioitava asian kannalta merkityksellisten valtiontukisääntöjen perusteella, ja erityisesti niiden sääntöjen perusteella, jotka koskevat toimintatukea harvaan asutuilla alueilla sijaitseville yrityksille ylimääräisten kuljetuskustannusten korvaamiseksi, - oli valvontaviranomaisen kanssa täysin samaa mieltä kyseisten sääntöjen tulkinnasta, - yhtyi valvontaviranomaisen arvioon, jonka mukaan osa Norjan järjestelmästä nykyisessä muodossaan ei ole yhteensopiva ETA-sopimuksen kanssa, ja - kannatti selkeästi valvontaviranomaisen 14 päivänä toukokuuta 1997 tekemää ehdotusta aiheellisiksi toimenpiteiksi. Samassa kirjeessä Euroopan komissio kehotti valvontaviranomaista kiinnittämään huomionsa sen 30 päivänä heinäkuuta 1997 tekemään päätökseen, jossa ehdotettiin samankaltaisia Ruotsin tukijärjestelmää koskevia, EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 1 kohdan mukaisia aiheellisia toimenpiteitä (valtiontuki E 8/96 - alueellisesti eriytetty sosiaaliturvajärjestelmä). Norjan hallitus sai tiedon Euroopan komission huomautuksista 6 päivänä maaliskuuta 1998 päivätyllä kirjeellä (viite 98-1466-D). Norja otti kantaa Euroopan komission kirjeeseen 20 päivänä huhtikuuta 1998 päivätyllä kirjeellä (viite 98-2560-A). Norjan viranomaiset vastasivat pysyvänsä aiemmissa kirjeissään esittämällään kannalla ja katsoivat, että Ruotsin eriytetty sosiaaliturvajärjestelmä poikkeaa tietyiltä piirteiltään Norjan järjestelmästä. II TOSISEIKAT 1. Yleistä Seuraavassa esitetään joitakin Norjan sosiaalivakuutusjärjestelmän ja alueellisesti eriytettyjen työnantajamaksujen järjestelmän yleisiä piirteitä. Asian taustaa käsitellään yksityiskohtaisemmin tutkintamenettelyn aloittamista koskevassa 19 päivänä marraskuuta 1997 tehdyssä valvontaviranomaisen päätöksessä. Kyseisessä päätöksessä tarkastellaan lisäksi seikkaperäisemmin järjestelmän taloudellisia vaikutuksia ja alueellisia haittoja, joiden perusteella alueellinen kuljetustuki voi olla perusteltua. 2. Norjan sosiaalivakuutusjärjestelmä ("Folketrygden") Sosiaalivakuutusjärjestelmästä 17 päivänä kesäkuuta 1966 annetun lain mukaan pakollinen sosiaalivakuutus koskee kaikkia Norjassa asuvia tai työskenteleviä henkilöitä. Sosiaalivakuutuksen piiriin kuuluvat ovat oikeutettuja monenlaisiin etuuksiin kuten eläkkeisiin, kuntoutukseen, terveydenhuoltoon ja ansionmenetysten korvaamiseen sekä työttömyyspäivärahaan. Sosiaaliturvamaksut peritään työntekijöiltä ja työnantajilta ja lasketaan suhteessa bruttopalkkoihin. Sosiaalivakuutusjärjestelmän perinteiset rahoituslähteet ovat useasta eri syystä käyneet riittämättömiksi, minka vuoksi tarvitaan lisärahoitusta valtiolta. Tämän vuoksi sosiaalivakuutusjärjestelmä onkin vähitellen muuttunut perinteisestä vakuutusjärjestelmästä valtiontalouden kiinteäksi osaksi. Tulot eivät ole tiettyyn käyttökohteeseen sidottuja, ja niin tulot kuin menotkin on sisällytetty kokonaisuudessaan verovaroista katettavaan budjettiin. Työnantajien sosiaaliturvamaksut ovat arvonlisäveron jälkeen valtion merkittävin tulonlähde. Vuonna 1995 työnantajien sosiaaliturvamaksujen arvioitiin muodostavan 11 prosenttia verotuloista. Suurkäräjät päättää vuosittain sosiaaliturvamaksuista samoin kuin muista veroista ja maksuista osana verovaroista katettavaa budjettia. Sosiaaliturvamaksut määräytyvät työntekijän bruttopalkan mukaan. Maksu vaihtelee 0:sta 14,1 prosenttiin sen mukaan, millä verovyöhykkeellä työntekijän asuinpaikka sijaitsee. Eri verovyöhykkeiden maksuprosenttien erilaisuus ei millään tavoin vaikuta sosiaalivakuutusjärjestelmästä saataviin etuuksiin. Alueellisesti eriytettyjen maksuprosenttien järjestelmä otettiin käyttöön vuonna 1975 (9) aluepoliittisista syistä. Maa jaettiin tuolloin kolmeen verovyöhykkeeseen. Maksuprosentit olivat 17, 16 ja 14 aikaisemman yhtenäisen 16,7 prosentin sijasta. Järjestelmää on sittemmin tarkistettu useamman kerran maantieteellisen jakauman ja maksujen alueellisen tason osalta. Jäljempänä olevasta taulukosta 1 ilmenevät 1 päivästä tammikuuta 1995 voimassa olevat maksuprosentit sekä väestön jakautuminen verovyöhykkeittäin. Keskimääräiseksi maksuprosentiksi saadaan 12,6. >TAULUKON PAIKKA> Verovyöhykkeitä on viimeksi tarkistettu vuonna 1988. Sen jälkeen järjestelmään on tehty vain vähäisiä muutoksia. Työnantajan sosiaaliturvamaksuja koskevan eriytetyn järjestelmän keskeiset piirteet ovat Norjan viranomaisten mukaan seuraavat (10): - Maksuprosentti riippuu kunkin työntekijän virallisesta vakinaisesta kotipaikasta (kunnasta) (11) eikä yrityksen sijaintipaikasta. - Järjestelmää sovelletaan suoraan objektiivisin perustein, eikä siihen kuulu aikarajoituksia. - Järjestelmä on neutraali toimialan, yrityksen koon, taloudellisen toimintamuodon, omistusmuodon jne. suhteen. - Järjestelmä koskee niin yksityistä kuin julkista sektoria lukuun ottamatta valtionhallintoa, joka maksaa korkeimman työnantajamaksun työntekijöiden asuinpaikasta riippumatta. - Järjestelmä koskee niitä Norjassa asuvia vierasmaalaisia työntekijöitä, jotka kuuluvat sosiaalivakuutusjärjestelmän piiriin. - Työnantajan sosiaaliturvamaksu on riippumaton työnantajan kansalaisuudesta. 3. Verovyöhykkeet 2-5 - Väestötilanne Valvontaviranomaisen 19 päivänä tammikuuta 1994 antamien ja julkaisemien valtiontukea koskevien menettelysääntöjen ja aineellisten sääntöjen (jäljempänä `valtiontukea koskevat säännöt`), sellaisena kuin ne ovat muutettuna 20 päivänä heinäkuuta 1994 (12), 28.2.3 jakson mukaan NUTS III -tasoiset alueet, joilla asukastiheys on alle 12,5 asukasta neliökilometrillä, voivat täyttää alueellisen kuljetustuen edellytykset. Yhdeksässä läänissä (13), joiden osuus Norjan väestöstä on 31 prosenttia, asukastiheys on alhainen eli alle 12,5 asukasta neliökilometrillä. Verovyöhykkeiden 2-5 rajat eivät noudata läänien rajoja. Jotkut läänit kuuluvat kokonaisuudessaan verovyöhykkeisiin 2-5, kun taas toiset läänit kuuluvat niihin vain osittain. Kaikkien verovyöhykkeisiin 2-5 kuuluvien läänien tai läänin osien asukastiheys on alle 12,5 asukasta neliökilometrillä. Verovyöhykkeillä 2-5 asuu 27 prosenttia koko väestöstä, kun taas alueellisen investointituen piiriin kuuluvilla tukialueilla asuu 26 prosenttia väestöstä. Kyseiset alueet ja verovyöhykkeet 2-5 ovat suurelta osin päällekkäisiä. 4. Vyöhykkeiden 2-5 alennettujen maksuprosenttien taloudelliset vaikutukset Taloudellisten etujen määrä ja alakohtainen jakauma Valvontaviranomainen tilasi riippumattomalta konsultilta selvityksen (14) järjestelmän taloudellisista vaikutuksista. Konsultti arvioi eriytetyistä sosiaaliturvamaksuista saatuja etuja toimialan, yrityksen koon, verovyöhykkeen ja alueen mukaan. Arvioitu hyöty määriteltiin tässä yhteydessä kalleimman verovyöhykkeen (vyöhyke 1) mukaisten (15) ja yritysten verovyöhykkeillä 2-5 maksamien sosiaaliturvamaksujen tuoton erotukseksi. Taulukosta 2 ilmenee 4 473 miljoonaksi Norjan kruunuksi (vuoden 1994 osalta) arvioitu kokonaishyöty. Lähes 70 prosenttia koko määrästä eli 3 102 miljoonaa Norjan kruunua koituu Pohjois-Norjan hyväksi (verovyöhykkeet 4-5). Julkiselle sektorille (paikallis- ja aluehallinto) koitui 1 519 miljoonaa Norjan kruunua eli noin kolmasosa kokonaishyödystä, kun teollisuuden osalle tuli noin 17 prosenttia. >TAULUKON PAIKKA> Noin 23 prosenttia Norjan teollisuudesta (16), jonka liikevaihto oli vuonna 1994 yhteensä 79 miljardia Norjan kruunua, sijaitsi verovyöhykkeillä 2-5. Saman alueen teollisuusyritysten saamaksi taloudelliseksi hyödyksi arvioidaan 767,9 miljoonaa Norjan kruunua eli noin prosentti liikevaihdosta. Tästä määrästä 16 prosenttia eli 124,9 miljoonaa Norjan kruunua koitui suurten, yli 250 työntekijän yritysten hyödyksi. Selvityksen mukaan myös palvelutoiminta, muun muassa liikenne- ja rahoituspalvelut, hyötyvät alennetuista sosiaaliturvamaksuista vyöhykkeillä 2-5. Alueellinen jakauma Kuten edellä on selostettu, työnantajan sosiaaliturvamaksut lasketaan prosentteina työntekijän bruttopalkasta. Maksuprosentti määräytyy työntekijän virallisen kotipaikan mukaan. Koska suurin osa työntekijöistä käy työssä kodin läheisyydessä, työnantajan sosiaaliturvamaksut tietyllä verovyöhykkeellä vastaavat yleensä samalla vyöhykkeellä asuvien työntekijöiden määrää. Taulukko 3 vahvistaa asian. Vyöhykkeen sisäiset havainnot, jotka esitetään taulukossa vinorivin muodossa ja lihavoituina, osoittavat, että suurin osa maksutuloista kertyy työntekijöistä, jotka asuvat ja työskentelevät samalla verovyöhykkeellä. (Tämä ei tietenkään käy ilmi verovyöhyke 5:n osalta, koska maksuprosentti on nolla ja maksuja ei kerätä.) >TAULUKON PAIKKA> Vaikutukset palkanmuodostukseen Työnantajan sosiaaliturvamaksun alentamisen välittömänä vaikutuksena on kokonaispalkkakustannusten pienentyminen. Jos alennus saa aikaan palkkatason kohoamista, osa hyödystä koituu palkansaajille (kerrannaisvaikutukset). Kerrannaisvaikutusten mahdollisuus merkitsee sitä, että yritysten saama nettohyöty saattaa jäädä pienemmäksi kuin vyöhykkeiden 2-5 alennettuihin maksuihin liittyvä verotulojen menetys. Valvontaviranomaisen tilaama konsultti tarkasteli mahdollisten kerrannaisvaikutusten olemassaoloa ja merkitystä. Norjan viranomaiset tilasivat erillisen tutkimuksen (17) samasta aiheesta. Norjan viranomaiset viittaavat 23 päivänä tammikuuta 1998 päivätyssä kirjeessään tuoreempaan tutkimukseen (18), jossa arvioidaan, että palkkoihin kohdistuvien työnantajamaksujen muutosten osuus voi olla 60-100 prosentin luokkaa. Edellä mainittujen tutkimusten tulokset ovat lyhyesti: - Mikään empiirinen tutkimus ei anna täsmällistä vastausta siihen, miten työnantajamaksujen muutokset vaikuttavat palkanmuodostukseen. Valtakunnallisiin tietoihin perustuvissa empiirisissä tutkimuksissa arvioidaan kerrannaisvaikutusten olevan 20 ja 100 prosentin välillä. - Kaikki valtakunnallisiin tietoihin perustuvat empiiriset tutkimukset osoittavat työnantajan sosiaaliturvamaksujen alentamisen pienentävän lyhyellä aikavälillä yritysten palkkakustannuksia. Useimmissa tutkimuksissa todetaan vaikutuksen yritysten palkkakustannusten osalta jatkuvan pitkällä aikavälillä, mutta vähäisempänä. Toisin sanoen useimmista tutkimuksista ilmenee, että työnantajamaksujen alentamisesta koituva taloudellinen hyöty siirtyy pitkällä aikavälillä jossakin määrin palkansaajille korkeampien palkkojen muodossa. - Tietyt alueellisiin tietoihin perustuvat tutkimukset osoittavat, että alueellisilla työnantajamaksujen alentamisilla voi olla vähemmän kerrannaisvaikutuksia kuin yleisillä alentamisilla, jolloin pienempi osa hyödystä koituu palkansaajille silloin kun maksuja alennetaan vain joillakin alueilla. 5. Ylimääräiset kuljetuskustannukset Edellä mainitun harvan asukastiheyden ohella pohjoismailla on muitakin alueellisia haittatekijöitä, nimittäin erittäin pitkien välimatkojen ja ankaran ilmaston yrityksille aiheuttamat lisäkustannukset (19). Tämän vuoksi valtiontukea koskevissa säännöissä todetaan, että ylimääräisten kuljetuskustannusten osittaiseksi korvaamiseksi (20) tarkoitettu tuki saattaa olla 61 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaista hyväksyttävää tukea, jos se täyttää valtiontukea koskevien sääntöjen 28.2.3.2 jakson mukaiset edellytykset. Valvontaviranomaisen yksiköt ovat tutkineet yhdessä Norjan viranomaisten kanssa, mitä mahdollisuuksia on osoittaa olemassa olevasta tilastoaineistosta ylimääräiset kuljetuskustannukset. Olemassa olevaan tilastoaineistoon perustuvissa laskelmissa päädyttiin poikkeuksetta siihen, että arvioidut ylimääräiset kuljetuskustannukset olivat kullakin verovyöhykkeellä selvästi suuremmat kuin sosiaaliturvamaksujen alentamisesta koituva hyöty. Lisäksi Norjan viranomaiset ovat tilanneet erikoistutkimuksen ylimääräisten kuljetuskustannusten ja alennettujen sosiaaliturvamaksujen suhteesta verovyöhykkeillä 2-5 toimivien viennin ja tuonnin alalla kilpailevien teollisuus- ja kaivosyritysten osalta. Tutkimukseen valitut 36 yritystä muodostivat edustavan otoksen, joka heijasteli verovyöhykkeillä 2-5 vallitsevaa teollisuuden toimintamallia; yritykset oli valittu yhteensä 180 sellaisen yrityksen joukosta, joiden palveluksessa on yli 50 työntekijää. Tarkastelu koski Norjan tavallisimpia vientituotteita kuten metalleja (muun muassa alumiineja ja rautaseoksia), puuta ja puuteollisuustuotteita, huonekaluja, tekstiilejä, muovituotteita, metallituotteita ja -laitteita, kalajalosteita sekä kaivos- ja louhintateollisuuden tuotteita, mutta terästeollisuus ja laivanrakennus eivät kuuluneet tutkimuksen piiriin. Tutkimus osoitti, että kaiken kaikkiaan ylimääräiset kuljetuskustannukset ovat selvästi suuremmat kuin sosiaaliturvamaksujen alentamisesta yrityksille koituvaksi arvioitu hyöty. Ylimääräiset kuljetuskustannukset ylittivät arvioidun hyödyn jokaisen tutkitun yrityksen osalta. Sosiaaliturvamaksujen alentamisesta koituvaksi arvioitu hyöty mitattiin valvontaviranomaisen konsultin käyttämällä menetelmällä. Laskelmissa ei otettu huomioon mahdollisia kerrannaisvaikutuksia. III ARVIOINTI 1. ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan sovellettavuus ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa: "Jollei tässä sopimuksessa toisin määrätä, EY:n jäsenvaltion tai EFTA-valtion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu tämän sopimuksen toimintaan, siltä osin kuin se vaikuttaa sopimuspuolten väliseen kauppaan." Ensimmäiseksi on arvioitava, onko työnantajilta perittäviä alennettuja sosiaaliturvamaksuja pidettävä valtiontukena, joka suosii jotakin yritystä tai tuotannonalaa. Tuen käsite on hyvin väljä jo 61 artiklan 1 kohdan sanamuodon vuoksi ("muodossa tai toisessa"). Lisäksi Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että käsitteen perusteella tehdään päätöksiä, jotka sekä antavat yrityksille tai muille henkilöille resursseja että tuovat niille etuja (21). Useiden muiden tuomioistuimen tuomioiden (22) ja Euroopan komission hallinnollisten menettelytapojen (23) perusteella voidaan päätellä varmasti, että 61 artiklan 1 kohdassa esitetty tuen käsite ei rajoitu konkreettisten resurssien siirron muodossa annettaviin avustuksiin, vaan käsittää myös huojennukset ja vapautukset valtion yleisesti määräämistä rasituksista mukaan lukien sairausvakuutusjärjestelmät ja sosiaaliturvamaksut (24) edellyttämättä niille minkäänlaista vastiketta. Järjestelmän seurauksena tietyt yritykset, jotka kykenevät hyödyntämään verovyöhykkeiden 2-5 alennettuja maksuja, vapautuvat verotaakasta, jota tähän kykenemättömät yritykset joutuvat kantamaan. Kyseinen toimenpide johtuu kansallisesta lainsäädännöstä (Lov om folketrygd) ja suurkäräjien vuosittain tekemistä sosiaaliturvamaksuja koskevista päätöksistä. Kyseisen kaltaista toimenpidettä, joka suosii tiettyjä yrityksiä valtion budjetin välityksellä, on pidettävä valtiontukena, elleivät alennetut maksut ole perusteltuja järjestelmän luonteen tai yleisen rakenteen johdosta (25). Toimenpidettä olisi voitu pitää perusteltuna, jos alennettu maksuprosentti olisi esimerkiksi sidottu saatuihin oikeuksiin. Valvontaviranomainen on havainnut, että alennetut maksut eivät vaikuta sosiaalivakuutusjärjestelmän piirissä saavutettuihin oikeuksiin. Voidaan väittää, että alennetuilla sosiaaliturvamaksuilla voi olla vaikutusta palkanmuodostukseen ja että kyseiset yritykset eivät saa täyttä hyötyä tarkasteltavina olevista toimenpiteistä. Tältä osin valvontaviranomainen on huomauttanut, että alennetut maksut ovat ilmeinen etu. Tämän päätöksen II osassa mainitut kerrannaisvaikutuksia koskevat tutkimukset vahvistavat, että tämä etu johtaa palkkakustannusten alenemiseen. Näin ollen havainto, jonka mukaan edut ajan myötä jossakin määrin siirtyvät työntekijöille, ei muuta sitä tosiasiaa, että kyseiset yritykset nauttivat 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta edusta. ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa kielletään toimenpiteet, jotka suosivat jotakin yritystä tai tuotannonalaa. Eroteltaessa toisistaan toimenpiteet, jotka ovat valtiontukea 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä, ja yleiset taloudelliset toimenpiteet, joita kielto ei koske, on erotteluperusteena toisin sanoen se, onko toimenpide luonteeltaan valikoiva. Valvontaviranomainen katsoo, että valikoivuusehto täyttyy muun muassa silloin, kun toimenpiteen vaikutuksena on tietyillä alueilla sijaitsevien yritysten suosiminen verrattuna useimpiin muilla alueilla sijaitseviin yrityksiin, jotka eivät kykene hyötymään toimenpiteestä. Säännöstä, jonka mukaan maksuprosentin alennus riippuu työntekijän virallisesta kotipaikasta eikä teknisesti katsoen yrityksen sijaintipaikasta, on tutkittava sen vaikutusten kannalta. Tarkasteltuaan verovyöhykkeisiin 2-5 kuuluvan alueen kokoa, pinnanmuodostusta ja maantieteellisiä oloja valvontaviranomainen on havainnut, että yrityksen sijaintivyöhykkeen ja sen työntekijöiden asuinpaikkavyöhykkeen välillä on huomattava korrelaatio, ks. taulukko 3. Tämän vuoksi järjestelmä vaikuttaa siten, että se suosii tiettyjä yrityksiä eli yrityksiä, joiden sijainti on sellainen, että huomattava osa niiden työvoimasta yleensä asuu vakinaisesti verovyöhykkeisiin 2-5 kuuluvien alueiden kunnissa. Yritykset, jotka kykenevät hyödyntämään alennettuja sosiaaliturvamaksuja, sijaitsevat yleensä verovyöhykkeisiin 2-5 kuuluvissa kunnissa, kun taas verovyöhykkeellä 1 sijaitsevat yritykset eivät yleensä kykene hyödyntämään niitä tai kykenevät siihen erittäin rajoitetusti, ks. taulukko 3. ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan kielto käsittää toimenpiteet, jotka vääristävät tai uhkaavat vääristää kilpailua, siltä osin kuin ne vaikuttavat sopimuspuolten väliseen kauppaan. Yrityksillä, jotka maksavat alennettuja sosiaaliturvamaksuja, on kilpailuetu, koska ne on vapautettu osasta verotaakkaansa valtion toimenpitein, jotka alentavat suoraan niiden palkka- ja tuotantokustannuksia ja edistävät siten kilpailun vääristymistä. Vyöhykkeiden 2-5 alennetut sosiaaliturvamaksut koskevat kaikkia yrityksiä, joilla on palveluksessaan näillä vyöhykkeillä asuvia henkilöitä, mukaan lukien näillä vyöhykkeillä sijaitsevat yritykset, jotka osallistuvat Euroopan talousalueella käytävään kilpailuun, toisin sanoen vientiyrityksiä sekä kotimaisia yrityksiä, jotka kilpailevat muiden ETA-maista peräisin olevien tuotteiden ja palvelujen tuottajien kanssa. On syytä korostaa erityisesti sitä, että verovyöhykkeillä 2-5 tai niiden läheisyydessä sijaitsevat yritykset (26), jotka hyötyvät vyöhykkeiden 2-5 alennetuista maksuista ja jotka kilpailevat verovyöhykkeellä 1 tai muissa ETA-valtioissa toimivien tuottajien kanssa, esimerkiksi alumiinin, rautaseosten ja teräksen tuottajat ja telakat, hyötyvät nykyisin alhaisemmista työvoimakustannuksista vyöhykkeiden 2-5 alennettujen maksujen vuoksi. Verrattuna tilanteeseen, jossa kyseisiä maksuja ei olisi alennettu, tuki vahvistaa kyseisten yritysten asemaa suhteessa muihin Euroopan talousalueella kilpaileviin yrityksiin ja vaikuttaa siten viimeksi mainittuihin. Tässä yhteydessä viitataan tuomioistuimen asiassa 730/79, Philip Morris v. komissio (27), antamaan tuomioon. Näin ollen kyseinen tuki vääristää tai uhkaa vääristää ETA:n sisäistä kilpailua. Perhelisiä koskevan tuomion (28) mukaan se, että tukea saavat yritykset tai tuotteet kilpailevat muiden ETA-valtioiden yritysten tai tuotteiden kanssa, on riittävä osoitus 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta sopimuspuolten väliseen kauppaan kohdistuvasta vaikutuksesta. Kuten edellä jo todettiin, tämä pätee kyseiseen tapaukseen. Se, että alennetut maksut koskevat myös kansainväliseltä kilpailulta suojassa olevaa taloudellista toimintaa, ei poista kyseistä vaikutusta. Valvontaviranomainen ei olekaan esittänyt vastaväitteitä sen suhteen, että alennetut maksut koskevat myös tällaista toimintaa. Edellä käsiteltyjen seikkojen perusteella valvontaviranomaisen on todettava, että Norjan alueellisesti eriytettyjen työnantajien sosiaaliturvamaksujen järjestelmään sisältyy valtiontukea, joka ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan nojalla ei sovellu sopimuksen toimintaan. 2. Norjan hallituksen vastaus Norjan viranomaiset katsovat vastauksessaan (29) virallisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevaan valvontaviranomaisen päätökseen, että alueellisesti eriytetty maksujärjestelmä ei kuulu ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Norjan viranomaisten esittämä eriytetyn työnantajien sosiaaliturvamaksujen järjestelmän kuvaus on yhtenevä tämän päätöksen II osaan sisältyvän Norjan sosiaalivakuutusjärjestelmän ("Folketrygden") lyhyen kuvauksen kanssa. Lisäksi ne huomauttavat, että palkansaajilta, itsenäisiltä ammatinharjoittajilta ja mm. eläkeläisiltä peritään maksuja eri perustein. Lisäksi niiden vastauksessa todetaan, että jos (vyöhykkeen 1) korkeinta maksuprosenttia olisi sovellettu yleisesti koko maahan, valtion tulot olisivat vuonna 1994 nousseet noin 4,5 miljardia Norjan kruunua. Norjan viranomaiset esittävät näkemyksilleen useita syitä ja perusteita, jotka valvontaviranomainen on koonnut yhteen ja jotka esitetään ja arvioidaan jäljempänä a-h kohdassa: a) Norjan viranomaiset katsovat, että eriytetyt työnantajien sosiaaliturvamaksut ovat kiinteä osa Norjan yleistä vero- ja tulonsiirtojärjestelmää ja että kyseinen järjestelmä on yleinen verotoimenpide, joka ei kuulu ETA-sopimukseen 61 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan eikä sopimuksen soveltamisalaan muutoinkaan, koska kyseinen sopimus ei koske verotusta sellaisenaan. ad a) Valvontaviranomainen on samaa mieltä siitä, että ETA-sopimuksen ei sisälly määräyksiä sopimuspuolten verrojärjestelmien yhtenäistämisestä. On kuitenkin selvää, että sopimuspuolet eivät saa toteuttaa verotoimenpiteitä, jotka ovat sopimuksen vastaisia rikkomalla valtiontukea koskevia sääntöjä tai muita sääntöjä. ETA-sopimuksen 14 artikla on tässä suhteessa selkeä esimerkki. Tässä yhteydessä viitataan Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 57/86, Kreikka v. komissio, antaman tuomion 9 kohtaan, jossa tuomioistuin katsoi, että jäsenvaltiot eivät rahapoliittisen toimivaltansa perusteella voi yksipuolisesti toteuttaa sopimuksessa kiellettyjä toimenpiteitä. b) Norjan viranomaisten mukaan yhtenä Norjan vero- ja tulonsiirtopolitiikan päätavoitteena on tehdä elintasosta tasa-arvoisempi asuinpaikasta riippumatta. Eriytetyt sosiaaliturvamaksut ovat yksi monista toimenpiteistä tämän tavoitteen saavuttamiseksi. Tässä yhteydessä viitataan laajaan kunnille suunnattujen valtion tulonsiirtojen järjestelmään sekä alennettuihin henkilökohtaisiin maksuprosentteihin maan pohjoisosassa. Kyseisillä toimenpiteillä ja eriytetyillä työnantajien sosiaaliturvamaksuilla katsotaan olevan monia pitkäaikaisia ominaisuuksia muun muassa siten, että niiden vaikutukset mukautuvat markkinatalouden mukaan ja kohdistuvat markkinaosapuolten toimintaan ja siten palkanmuodostukseen. Henkilökohtaisten tuloveron alennusten todetaan aluksi lisäävän palkansaajien käytettävissä olevien tulojen määrää, mutta pitkällä aikavälillä myös työnantajat pääsevät nauttimaan kyseisistä eduista palkanmuodostuksen kautta. Samalla tavoin alennetut työnantajien sosiaaliturvamaksut lisäävät aluksi työnantajien voittoja, mutta pitkällä aikavälillä myös palkansaajat pääsevät nauttimaan kyseisestä edusta nousseiden palkkojen muodossa. Tässä yhteydessä viitataan tuoreeseen tutkimukseen (30), jonka mukaan huomattava osa sosiaaliturvamaksujen alentamisesta koituu palkansaajien hyödyksi nousseiden palkkojen muodossa (kerrannaisvaikutukset). Tämän perusteella päätellään, että vero- ja tulonsiirtojärjestelmän eri osa-alueiden toiminnallinen yhtenevyys korostaa tarvetta tarkastella eriytettyä sosiaaliturvajärjestelmää koko vero- ja tulonsiirtojärjestelmän osana, jolla pyritään saavuttamaan mainitut tavoitteet. ad b) Valvontaviranomainen ei kiistä sitä, että alueellisesti eriytettyjen sosiaaliturvamaksujen järjestelmä voidaan nähdä osana Norjan vero- ja tulonsiirtojärjestelmää ja että sillä pyritään tekemään elintasosta tasa-arvoisempi. Vaikka alueellista eriyttämistä voidaankin tarkastella tällä tavalla, työnantajien sosiaaliturvamaksujen alueellinen eriyttäminen muodostaa kuitenkin erityisen verojärjestelmän, jonka kautta yritykset rahoittavat sosiaaliturvajärjestelmää ja jossa alemmat maksuprosentit suosivat tiettyjä yrityksiä, kuten edellä III.1 jaksossa todettiin, sekä vääristävät kilpailua ja kauppaa. Se, että alueellisesti eriytetyt verosäännökset ovat osa yleistä järjestelmää, ei poista alueellisen eriyttämisen aiheuttamaa kilpailun vääristymistä. Näin ollen esitetty perustelu ei ole asian kannalta merkityksellinen. On selvää, että jos halutaan esittää asian kannalta merkityksellinen, ratkaiseva perustelu, tuskin mikään verotoimenpide täyttäisi 61 artiklan 1 kohdan valikoivuusehtoa, koska toimenpide tavallisesti kuuluisi yleiseen verojärjestelmään. Järjestelmän väitetty verotuksellinen luonne ei ole riittävä syy olla soveltamatta siihen ETA-sopimuksen 61 artiklaa (31). Vaikka yksi Norjan yleisen verojärjestelmän tavoitteista on tulontasauksen edistäminen, se ei muuta päätelmää, jonka mukaan järjestelmään sisältyy valtiontukea, ks. jäljempänä oleva kohta ad c). Kerrannaisvaikutusten osalta valvontaviranomaisen mielestä on kohtuullista olettaa, että osa työnantajien sosiaaliturvamaksujen alentamisesta koituu palkansaajien hyödyksi nousseiden palkkojen muodossa. Tästä huolimatta yrityksillä, jotka maksavat alennettuja sosiaaliturvamaksuja, on kustannusetu ja siten kilpailuetu verrattuna yrityksiin, joita alennus ei koske. c) Norjan viranomaiset myöntävät, että tietyt verosäännöt voivat olla ristiriidassa valtiontukea koskevien säännösten kanssa, vaikka yleinen veropolitiikka ei kuulukaan ETA-sopimuksen soveltamisalaan. Tässä yhteydessä viitataan perhelisiä koskevaan tuomioon (32), jossa Euroopan yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että Italian tekstiiliteollisuuteen sovellettavat alennetut sosiaaliturvamaksut olivat vapautuksia yleisen sosiaaliturvajärjestelmän tavanomaisesta soveltamisesta, "ilman, että kyseistä vapautusta voitaisiin perustella järjestelmän luonteella tai rakenteella". Norjan viranomaisten mukaan kyseisessä tuomiossa vahvistetaan periaate, jonka mukaan perusteiden soveltaminen riippuu tapauskohtaisesta taloudellisen toimintaympäristön ja olosuhteiden arvioinnista ja jonka mukaan toimenpiteen tavoite on tältä osin otettava huomioon. Koska kyseinen toimenpide on Norjan verojärjestelmän kiinteä osa, jolle on asetettu muun muassa edellä mainitut tavoitteet, Norjan viranomaiset katsovat, että "nämä näkökohdat eivät ole ristiriidassa ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa olevien valtiontukea koskevien määräysten kanssa". Koska sosiaaliturvamaksujen eriyttäminen perustuu työntekijöiden asuinpaikkaan eikä yritysten sijaintipaikkaan, Norjan viranomaisten mielestä tämä antaa alhaisten maksujen vyöhykkeillä asuville työntekijöille työmarkkinaetuja, jotka yhdessä muiden vero- ja tulonsiirtotoimenpiteiden kanssa edistävät alueellista työllisyyttä ja tulontasausta. Norjan hallitus katsoo, että kun verotoimenpiteeseen liittyy tällaisia yleisiä piirteitä ja vaikutuksia, sitä ei voida pitää ETA-sopimuksessa tarkoitettuna valtiontukena. ad c) Norjan viranomaisten näkemys, jonka mukaan poliittisen toimenpiteen tavoite, esimerkiksi alueellisen työllisyyden ja tulontasauksen edistäminen, on otettava huomioon sovellettaessa 61 artiklan 1 kohtaa, ei vastaa vakiintunutta oikeuskäytäntöä. Euroopan yhteisöjen tuomioistuin totesi perhelisiä koskevassa tuomiossa, että EY:n perustamissopimuksen 92 artiklassa (joka vastaa ETA-sopimuksen 61 artiklaa) "ei erotella siinä tarkoitettuja toimenpiteitä niiden perusteiden tai tavoitteiden perusteella, vaan määritellään ne niiden vaikutuksen mukaan" (33). Norjan viranomaisten esittämä perustelu ei sen vuoksi ole merkityksellinen ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan soveltamisen kannalta, mutta se voidaan ottaa huomioon tarkasteltaessa ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohtaan perustuvia vapautuksia. d) Norjan viranomaisten mukaan alennettujen sosiaaliturvamaksujen järjestelmää sovelletaan ilman eri toimenpiteitä käyttäen objektiivisia kelpoisuusperusteita, joihin kuuluu työntekijän asuinpaikka, eikä mitään yritystä suljeta järjestelmän ulkopuolelle. Järjestelmän soveltamiselle ei ole asetettu aikarajoitusta. Alennettuja maksuja sovelletaan suhteellisen suureen väestönosaan, vuonna 1995 noin 850 000:een yhteensä noin 3 200 000 työntekijästä. Norjan viranomaisten mukaan nämä tekijät korostavat järjestelmän yleistä luonnetta. Vaikka ne myöntävät, että yritysten sijaintipaikka kuuluu yleensä samaan vyöhykkeeseen kuin työntekijöiden asuinpaikka, mahdollisuus käyttää lähiliikennettä, jonka ansiosta korkeiden maksujen vyöhykkeillä sijaitsevien yritysten on mahdollista ottaa palvelukseensa alhaisten maksujen vyöhykkeillä asuvia henkilöitä, katsotaan myös todisteeksi järjestelmän yleisestä luonteesta. Norjan viranomaisten mielestä tällaisen eriyttämisen ei voida katsoa suosivan "jotakin yritystä tai tuotannonalaa" ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. ad d) Valvontaviranomainen ei kiistä tosiseikkoihin perustuvia havaintoja, joiden mukaan järjestelmä toimii ilman eri toimenpiteitä työntekijän asuinpaikan kaltaisten objektiivisten kelpoisuusperusteiden nojalla. Kuitenkaan tämänkaltaiset järjestelmään kuuluvat tekniset piirteet eivät muuta miksikään päätelmää, jonka mukaan alueelliseen eriyttämiseen sisältyy valtiontukea. Vyöhykkeiden 2-5 alennetut maksuprosentit merkitsevät sitä, että valtio myöntää joillekin yrityksille taloudellisen edun, joka vääristää tai uhkaa vääristää yritysten välistä kilpailua ETA-sopimuksen alueella. Norjan esittämät tosiseikat eivät poista kyseistä kilpailuetua. Säännöstä, jonka mukaan maksuprosentin alennus riippuu työntekijän virallisesta kotipaikasta, on tutkittava sen vaikutusten osalta. Valvontaviranomainen pitää tilannetta tältä osin de facto selvänä siten, että vyöhykkeellä 1 sijaitsevilla työnantajilla, joiden palveluksessa on suurin osa Norjan työvoimasta, on tavallisesti hyvin rajalliset mahdollisuudet alentaa palkkoihin liittyviä käyttökustannuksiaan ottamalla palvelukseen henkilöitä, joiden vakinainen asuinpaikka sijaitsee vyöhykkeillä 2-5. Vuonna 1995 vyöhykkeiden 2-5 alennettuja maksuprosentteja sovellettiin noin 850 000 henkilöön eli 26,5 prosenttiin koko työvoimasta; korkeinta eli vyöhykkeen 1 maksuprosenttia puolestaan sovellettiin enemmistöön, jonka osuus oli 73,5 prosenttia. Valvontaviranomainen katsoo, että tällaista eriyttämistä ei voida pitää yleisenä toimenpiteenä, joka ei siis kuulu 61 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Siitä huolimatta, että tietyt korkean maksuprosentin vyöhykkeellä sijaitsevat yritykset voivat ottaa palvelukseensa alhaisen maksuprosentin vyöhykkeellä asuvia henkilöitä, edunsaajina ovat yleensä vyöhykkeillä 2-5 sijaitsevat yritykset (ks. taulukko 3). e) Norjan hallitus huomauttaa, että Norjan alennettujen sosiaaliturvamaksujen ei voida katsoa poikkeavan yleisesti sovellettavasta maksuprosentista, kuten asiaintila oli perhelisiä koskevassa tuomiossa. Lainsäädännössä ei määritellä vakiomaksua eikä tiettyjä alueita koskevia vapautuksia vaan viiden aluekohtaisen maksuprosentin järjestelmä. Lisäksi Norjan hallitus korostaa, että tarkasteltavana oleva Norjan järjestelmä ei suoranaisesti kohdistu vientiteollisuuteen tai kansainväliseen kilpailuun osallistuviin teollisuudenaloihin. Tässä yhteydessä Norjan hallitus mainitsee, että suurin osa Norjan vientiteollisuuden yrityksistä sijaitsee maan keskiosassa ja että kyseisten alueiden (vyöhyke 1) maksuprosenttia korotettiin valtion tulojen turvaamiseksi silloin, kun alueelliseen eriyttämiseen siirryttiin vuonna 1975. Lisäksi Norjan hallitus katsoo, että eriytettyjä työnantajien sosiaaliturvamaksuja ei voida pitää "joillekin yrityksille tai tuotannonaloille" suunnattuna tukena. ad e) Vaikka järjestelmän perustana on viisi erilaista maksuprosenttia, se ei muuta eriyttämisen vaikutuksia eli sitä, että verovyöhykkeillä 2-5 sijaitsevat yritykset maksavat yleensä alhaisempia sosiaaliturvamaksuja kuin vyöhykkeellä 1 sijaitsevat yritykset. 61 artiklan 1 kohtaa ei voida jättää soveltamatta sillä perusteella, että järjestelmää koskevissa säädöksissä ei määritellä vakiomaksua. Verotoimenpiteen vaikutukset ovat tältäkin osin ratkaisevia. Norjan viranomaiset näyttävät olevan sitä mieltä, että perhelisiä koskevan tuomion tilannetta ei voida verrata tarkasteltavana olevaan asiaan. Näkemystä perustellaan sillä, että perhelisiä koskevassa tuomiossa tuki oli vastoin tätä asiaa tarkoitettu yksinomaan vientiteollisuudelle. Näin ollen Norjan viranomaiset näyttävät olevan sitä mieltä, että perhelisiä koskevassa tuomiossa esitettyjä periaatteita voidaan soveltaa ainoastaan vientiyrityksiä koskeviin valtiontukijärjestelmiin. Kuitenkaan mikään kyseisessä Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa ei puolla Norjan näkemystä. Päinvastoin tuomion 19 kohdan perusteella tuki vaikuttaa kauppaan ja on siten EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan vastainen, mikäli Italian tekstiiliteollisuus kilpailee muiden jäsenvaltioiden tekstiiliyritysten kanssa eikä ainoastaan siinä tapauksessa, että Italian tekstiiliteollisuus harjoittaa vientiä. Näin ollen EY:n perustamissopimuksen 92 artiklaa olisi voitu soveltaa kyseiseen asiaan silloinkin, kun Italian teollisuus ei harjoittanut vientiä vaan sen tuotteet ainoastaan kilpailivat tuontituotteiden kanssa. Siten 19 kohdan toteamus ei tue Norjan viranomaisten näkemystä. Tuomioon ei sisälly muitakaan toteamuksia, jotka osoittaisivat, että kyseisessä tuomiossa esitettyjen tuomioistuimen periaatteiden soveltamisala olisi niin suppea kuin Norja väittää. Näin ollen kyseinen asia on merkityksellinen tarkasteltavana olevan asian kannalta. f) Norjan hallitus kiinnittää huomiota myös siihen, että Euroopan unionin jäsenvaltioissa on nykyisin useita eriytettyjä verojärjestelmiä, ja viittaa tässä yhteydessä komission hyväksymään Belgian Maribel quater -järjestelmään. ad f) Se, että mahdollisesti on olemassa muita verojärjestelmiä, jotka tutkittaessa voivat osoittautua ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi, ei ole pätevä syy, jonka vuoksi valvontaviranomaisen olisi pidätyttävä toimenpiteistä tarkasteltavana olevan asian suhteen. Valvontaviranomaisen käytettävissä olevien tietojen (34) mukaan Euroopan komissio hyväksyi Belgian Maribel quater -järjestelmän todettuaan, että Belgian hallituksen ehdottamin edellytyksin alennetut ruumiillisen työn tekijöiden sosiaaliturvamaksut eivät sisältäneet valtiontukea. Komissio katsoi, että järjestelmän vaikutukset ovat yleisiä ja että Maribel quater -järjestelmä ei suosi tiettyjä yrityksiä tai tuotannonaloja. Järjestelmää pidettiin yleisenä toimenpiteenä, jota sovelletaan kaikkiin ruumiillista työvoimaa käyttäviin yrityksiin. g) Norjan viranomaiset viittaavat lisäksi ristiriitaisena pitämäänsä asiaan: vaikka ETA-maiden väliset talouspolitiikkojen ja varsinkin verojärjestelmien erot hyväksytään, tarkasteltavana olevassa asiassa valvontaviranomainen on asettanut kyseenalaiseksi yhden maan sisäiset verotukselliset erot. Norjan viranomaisten mukaan Norjan sisäisillä suhteellisilla veroilla ei ole suurta merkitystä arvioitaessa yritysten välistä kilpailua eri ETA-maissa. Pikemminkin olisi vertailtava ETA:n alueella kilpaileviin yrityksiin kohdistuvia absoluuttisia veroja ja otettava tällöin huomioon monenlaiset liiketoiminnan kannalta merkitykselliset verot. Olisi syytä tutkia, onko Norjan verovyöhykkeillä 2-5 sijaitsevilla yrityksillä alhaisemmat verokiilat kuin muissa ETA-maissa sijaitsevilla kilpailijayrityksillä. Norjan viranomaiset näyttävät olevan sitä mieltä, että tietyn maan sisäinen verotuksen alueellinen vaihtelu alueellisten viranomaisten veroitsehallinnon perusteella ei kuulu 61 artiklan soveltamisalaan. ad g) ETA-sopimuksen soveltamisala ylittyisi, jos tavoitteena olisi yhdenmukaistaa kaikki yritysten tuotantokustannuksiin vaikuttavat tekijät eri ETA-maissa. Kuten Norjan viranomaiset myöntävät, tämä koskee myös veroja. Näin ollen on selvää, että Norjan ehdottama kilpaileviin yrityksiin kohdistuvien absoluuttisten verotaakkojen vertailu ei ole merkityksellinen arvioitaessa, onko valtiontuki myönnetty 61 artiklan 1 kohdan vastaisesti. Se, kuuluvatko tietyn maan sisäiseen alueelliseen veroitsehallintoon perustuvat toimenpiteet ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan vai ei, on arvioitava tapauskohtaisesti. Tarkasteltavana olevaan asiaan ei liity tämänkaltaisia toimenpiteitä, koska eriytetyistä maksuprosenteista säädetään kansallisessa lainsäädännössä. h) Jotta toimenpidettä voidaan pitää ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena, sen on vaikutettava sopimuspuolten väliseen kauppaan. Norjan hallitus katsoo, että valvontaviranomainen ei virallisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä selvittänyt, kuinka kyseinen edellytys täyttyy tarkasteltavana olevassa asiassa. ad h) Kuten valvontaviranomainen totesi tutkintamenettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä, Norjan tilastokeskus löysi noin 180 viennin tai tuonnin alalla kilpailevaa yritystä, jotka työllistävät yli 50 henkeä yksinomaan teollisuuden alalla (teräksen tuotannon ja laivanrakennuksen lisäksi) ja jotka sijaitsevat verovyöhykkeillä 2-5 ja hyötyvät siten alennetuista maksuprosenteista. Lisäksi Norjan tilastokeskuksen julkaisemien tietojen mukaan kaikissa Norjan lääneissä on teollisuus- ja kaivosyrityksiä, jotka harjoittavat vientiä (35) ja joilla viennin osuus tuotannosta nousi (36) vuosina 1986-1994. On siis selvää, että alennetuista maksuprosenteista saadut taloudelliset edut todennäköisesti vaikuttavat sopimuspuolten väliseen kauppaan. Lopuksi Norjan hallitus toteaa, että hyväksyessään ETA-sopimuksen ratifioinnin suurkäräjät asetti yhdeksi tärkeäksi ehdoksi alueellisesti eriytettyjen työnantajien sosiaaliturvamaksujen järjestelmän jatkumisen. Tältä osin valvontaviranomainen toteaa, että kun suurkäräjät hyväksyi ETA-sopimuksen ratifioinnin, se hyväksyi sopimuksen kokonaisuudessaan mukaan lukien muun muassa valtiontukea koskevat määräykset ja määräyksen (ETA-sopimuksen 6 artikla), jonka mukaan sopimuksen määräyksiä tulkittaessa sovelletaan Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen antamia merkityksellisiä ratkaisuja. Erityisesti on todettava, että ETA-sopimukseen tai muihin ETA-sopimuksen ratifiointiin liittyviin asiakirjoihin ei sisälly määräyksiä, joiden voitaisiin katsoa rajoittavan ETA-sopimuksen valtiontukisääntöjen soveltamisalaa Norjan alueellisesti eriytettyjen sosiaaliturvamaksujen järjestelmän osalta. 3. 61 artiklan 3 kohdan a ja c alakohdan sovellettavuus 3.1. Yleistä Tutkintamenettelyn aikana valvontaviranomainen ei ole saanut kannanottoja tai tietoja, joiden perusteella sen olisi syytä muuttaa kantaansa, jonka se otti esittäessään Norjalle aiheellisia toimenpiteitä 14 päivänä toukokuuta 1997 tekemällään päätöksellä ja jonka mukaan järjestelmä sellaisenaan, muuntamattomana, ei kuulu ETA-sopimuksen 61 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisten vapautusten piiriin. Norjan viranomaiset pitävät tarkasteltavana olevaa järjestelmää selkeästi aluepoliittisena välineenä. Valvontaviranomainen on tutkinut järjestelmän yhteensopivuuden ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan a ja c alakohtaan perustuvien aluetukea koskevien sääntöjen kanssa. Valvontaviranomainen on tutkinut myös muut 61 artiklan 2 kohdan ja 61 artiklan 3 kohdan mukaiset vapautukset ja todennut, että niitä ei voida soveltaa tarkasteltavana olevaan asiaan. Verovyöhykkeiden 2-5 alennetut maksuprosentit vaikuttavat suoraan yritysten käyttökustannuksiin, koska maksuprosentit määräytyvät työntekijän bruttopalkkaan. Alennetut maksuprosentit eivät liity investointeihin eivätkä edellytä edunsaajalta maksuosuutta. Edellä kuvatun kaltaista tukea, joka alentaa työvoimakustannuksia, on pidettävä toimintatukena. Valtiontukea koskevissa säännöissään (37) EFTAn valvontaviranomainen on esittänyt toimintatuen ja ETA-sopimuksen yhteensopivuutta koskevat periaatteelliset rajoituksensa, toisin sanoen sen, että tuki ei edellytä alkuinvestointeja tai työpaikkojen luomista. Kuten jäljempänä kuitenkin todetaan, valvontaviranomainen voi katsoa tietyt toimintatuet sopimuksen mukaisiksi. 3.2. 61 artiklan 3 kohdan a alakohta Valvontaviranomainen on ilmaissut valtiontukea koskevien sääntöjen 28.1.5 jaksossa voivansa hyväksyä toimintatuen, jolla on tarkoitus voittaa erityisiä tai pysyviä haittoja, tietyissä olosuhteissa ja tietyin edellytyksin, kun tuella on tarkoitus edistää taloudellista kehitystä alueilla, jotka kuuluvat ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisen vapautuksen soveltamisalaan. Hyväksyessään Norjan alueellisen investointituen piiriin kuuluvien tukialueiden kartan (38) valvontaviranomainen kuitenkin katsoi, että mitkään Norjan alueet eivät kuuluneet aluetuen piiriin ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan a alakohdan perusteella. Tämän vuoksi valvontaviranomaisen on käytettävä 61 artiklan 3 kohdan c alakohtaa perustana arvioidessaan verovyöhykkeiden 2-5 alennettujen maksuprosenttien soveltuvuutta. 3.3. 61 artiklan 3 kohdan c alakohta Jotta voitaisiin arvioida, täyttääkö tukitoimenpide 61 artiklan 1 kohdassa määrätystä yleisestä valtiontukia koskevasta kiellosta tehtävän vapautuksen edellytykset 61 artiklan 3 kohdan c kohdassa määrätyn poikkeuksen nojalla, on määriteltävä, missä määrin tukitoimenpiteen voidaan - aluetuen tapauksessa - olettaa edistävän alueellista kehitystä. Tämä puolestaan edellyttää, että kyseisellä alueella on tiettyjä alueellisen kehityksen haittoja, jotka on tarkoitus voittaa toimenpiteen avulla. Tällaiset kehitystä haittaavat tekijät voivat heijastua tietyn alueen tulotasossa, rakenteellisessa työttömyydessä tai asukastiheydessä. Viimeksi mainittu peruste on erityisen kiinnostava tarkasteltavana olevan asian kannalta, kun otetaan huomioon kyseisten maantieteellisten alueiden väestötilanne. Valtiontukea koskevien sääntöjen 28.2.3.1.1 kohdassa todetaan, että väestötilanteesta johtuvien erityisten alueelliseen kehitykseen liittyvien ongelmien huomioon ottamiseksi NUTS III -tasoa vastaavat alueet, joiden asukastiheys on alle 12,5 asukasta neliökilometrillä, voidaan katsoa alueellisen tuen piiriin kuuluviksi 61 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetun vapautuksen nojalla. Näin ollen on syytä tutkia, voidaanko verovyöhykkeet 2-5 luokitella 61 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetuiksi alueiksi soveltamalla asukastiheysperustetta. Valtiontukea koskevien sääntöjen 28.2.3.2 jaksossa esitettyihin alueellista kuljetustukea koskeviin määräyksiin, jotka perustuvat 61 artiklan 3 kohdan c alakohtaan, sisältyy joukko perusteita, joiden avulla varmistetaan, että kyseinen toimintatuki on perusteltua korvauksena tietyistä haitoista. Alueellinen kuljetustuki on perusteltu keino korvata tietyt pohjoismaille tyypilliset haitat, varsinkin erittäin pitkien välimatkojen ja ankaran ilmaston yrityksille aiheuttamat lisäkustannukset. Valvontaviranomainen on tutkinut, missä määrin alennettujen sosiaaliturvamaksujen muodossa möynnetty toimintatuki on perusteltavissa välillisenä korvauksena ylimääräisistä kuljetuskustannuksista (välillisenä kuljetustukena) hyödykkeitä tuottaville yrityksille. Valtiontukea koskevien sääntöjen 28.2.3.2 jaksossa määritellyt perusteet voidaan jakaa seuraaviin kolmeen pääluokkaan: i) alueellisen kuljetustuen piiriin kuuluvat alueet, ii) korvaus ylimääräisistä kuljetuskustannuksista ja iii) tiettyä toimintaa koskevat ehdot. 3.4. Alueellisen kuljetustuen piiriin kuuluvat alueet Valtiontukea koskevien sääntöjen 28.2.3.2.2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan alueellista kuljetustukea "voidaan myöntää vain yrityksille, jotka kuuluvat alueellisen kuljetustuen piiriin asukastiheytensä perusteella." Analyysin ensimmäisessä vaiheessa yhdeksän (NUTS III -tasoista) lääniä yhdeksästätoista täyttää asukastiheysedellytyksen, joka on alle 12,5 asukasta neliökilometrillä. Näiden läänien osuus väestöstä on 31 prosenttia, kun taas verovyöhykkeillä 2-5 asuu 27 prosenttia väestöstä. Yhdeksästä läänistä neljä kuuluu kokonaisuudessaan alempien verojen vyöhykkeisiin: Sogn og Fjordane (vyöhyke 2), Nordland (vyöhyke 4), Tromssa (vyöhykkeet 4 ja 5) sekä Ruija (vyöhyke 5). Yhdeksästä läänistä viidessä (Nord-Trøndelag, Aust-Agder, Telemark, Oppland ja Hedmark) vain tietyt osat kuuluvat verovyöhykkeisiin 2-4. Näiden läänien alennetuista maksuprosenteista hyötyvät osat ovat harvaan asuttuja. Joka tapauksessa niiden keskimääräinen asukastiheys on huomattavasti pienempi kuin 12,5 asukasta neliökilometrillä. Jäljelle jäävistä kymmenestä läänistä kuusi (Buskerud, Vest-Agder, Rogaland, Hordaland, Møre og Romsdal, Sør-Trøndelag), jotka eivät kaikilta osin täytä asukastiheysedellytystä, kuuluu osittain verovyöhykkeisiin 2 ja 3. Kyseiset osat ovat myös suhteellisen harvaan asuttuja; niiden asukastiheys on alle 12,5 asukasta neliökilometrillä. Neljä lääniä kuuluu kokonaisuudessaan verovyöhykkeeseen 1. Valtiontukea koskevien sääntöjen 28.2.3.2.2 kohdan mukaan alueen on saatava valvontaviranomaisen lupa voidakseen kuulua alueellisen kuljetustuen piiriin. Valvontaviranomainen määrittelee alueellisen kuljetustuen piiriin kuuluvat alueet tämän päätöksen liitteessä 1 esitettyjen periaatteiden mukaisesti. Tarkasteltavana olevassa asiassa valvontaviranomainen on todennut, että jos Norjan viranomaiset valvontaviranomaisen päätöksen saatuaan ilmoittavat aikovansa katsoa jonkin alueen alueellisen kuljetustuen piiriin kuuluvaksi, Ruijan, Tromssan, Nordlandin ja Sogn og Fjordanen läänit kokonaisuudessaan sekä verovyöhykkeisiin 2-4 kuuluvat Nord-Trøndelagin läänin osat voidaan katsoa alueellisen kuljetustuen piiriin kuuluviksi. Valvontaviranomainen ei ole kuitenkaan vakuuttunut tähän mennessä esitettyjen tietojen perusteella siitä, että alueellinen kuljetustuki on perusteltu kaikkien verovyöhykkeeseen 2 kuuluvien kuntien osalta Rogalandin, Hordalandin, Møre og Romsdalin sekä Hedmarkin lääneissä. Tämä koskee erityisesti mainittujen läänien niitä osia, jotka eivät muodosta periaatteessa yhtenäistä aluetta muiden verovyöhykkeeseen 2 kuuluvien kuntien kanssa, jotka sijaitsevat suurkaupunkien läheisyydessä tai jotka muutoin eivät näytä tarvitsevan pysyväisluonteista korvausta alueellisen kehityksen varmistamiseksi. 3.5. Korvaus ylimääräisistä kuljetuskustannuksista Valtiontukea koskevien sääntöjen 28.2.3.2.2 kohdan toisen, kolmannen, neljännen ja viidennen alakohdan mukaan: - Tuella on tarkoitus korvata ainoastaan ylimääräiset kuljetuskustannukset. Kyseisen EFTA-valtion on osoitettava, että korvauksen tarpeellisuudelle on olemassa objektiiviset perusteet. Liiallisia korvauksia ei saa maksaa. Tässä yhteydessä on otettava huomioon muut kuljetusalaa koskevat avustusjärjestelmät, varsinkin ETA-sopimuksen 49 ja 51 artiklan mukaiset. - Tukea saa myöntää ainoastaan kyseisen maan kansallisten rajojen sisällä tapahtuvien kuljetusten ylimääräisiin kustannuksiin. Siitä ei saa tulla vientitukea. - Tuen määrä on voitava ilmaista objektiivisesti etukäteen joko tuen määränä kilometriä kohden tai tuen määränä kilometriä ja painoyksikköä kohden, ja on laadittava vuosikertomus, jossa esitetään tuen määrä vähintään toisella näistä tavoista. - Ylimääräisiä kustannuksia koskevan arvion on perustuttava taloudellisimpaan kuljetusmuotoon sekä tuotantopaikan ja myyntipaikkojen väliseen lyhimpään välimatkaan. Ylimääräisistä kuljetuskustannuksista vyöhykkeillä 2-5 alennettujen maksuprosenttien järjestelmän muodossa suoritettavien välillisten korvausten osalta Norja on esittänyt 36 viennin ja tuonnin alalla kilpailevan yrityksen ylimääräisiä kuljetuskustannuksia koskevan yksityiskohtaisen tutkimuksen, josta käy ilmi, että minkään yrityksen alennetuista sosiaaliturvamaksuista saama hyöty ei ylittänyt niiden ylimääräisiä kuljetuskustannuksia. Nämä yksittäiset havainnot on vahvistettu eri tilastolähteisiin perustuvien kokonaisvaltaisempien laskelmien avulla. Valvontaviranomainen on todennut, että yksittäisten yritysten ylimääräisiä kuljetuskustannuksia koskevaan tutkimukseen valitut yritykset muodostavat otoksen, joka heijastaa Norjan vientiteollisuuden toimintamallia. Valvontaviranomaisen mielestä valitut yritykset muodostavat edustavan otoksen asian kannalta merkityksellisten verovyöhykkeiden yrityksistä. Tutkimus käsittää muun muassa rannikolla sijaitsevia raaka-alumiinin ja rautaseosten kaltaisten energiavaltaisten tuotteiden tuottajia. Lisäksi valvontaviranomainen on todennut, että edellä mainittuun tutkimukseen ei sisälly laivanrakennusalan, EHTY-terästeollisuuden ja muun kuin EHTY-terästeollisuuden yrityksiä, joita koskevat erityiset alakohtaiset säännöt. Alennetuista työnantajamaksuista saatavat arvioidut edut on määritelty tosiasiallisesti maksettujen sosiaaliturvamaksujen ja vyöhykkeen 1 maksuprosentin mukaisesti ilman eriyttämistä laskettujen maksujen erotuksena. Mahdollisia kerrannaisvaikutuksia ei ole otettu huomioon. Valvontaviranomaisen käytettävissä olevien tietojen perusteella ei näytä siltä, että kuljetusalaa koskeviin Norjan avustusjärjestelmiin, jotka voivat kuulua ETA-sopimuksen 49 ja 51 artiklan soveltamisalaan, sisältyisi korvauksia, joiden määrä ylittää korvauksen julkisten palvelujen käsitteeseen kuuluvien velvoitteiden täyttämisestä. Tämän vuoksi valvontaviranomainen ei ole katsonut tarpeelliseksi mukauttaa ylimääräisiä kuljetuskustannuksia koskevia arvioita ottaen huomioon kyseisten järjestelmien mahdolliset vaikutukset muun muassa liikenteen hinnoitteluun. Tämän perusteella valvontaviranomainen myöntää, että mainitun tutkimuksen ulkopuolelle jätetyille aloille kuulumattomilla, verovyöhykkeillä 2-5 sijaitsevilla teollisuusyrityksillä on huomattavat ylimääräiset kuljetuskustannukset ja että ylimääräisiä kuljetuskustannuksia ei korvata liiallisella tavalla kyseisten alueiden alennettuihin sosiaaliturvamaksuihin liittyvillä taloudellisilla eduilla. Laskelmiin on otettu mukaan ainoastaan kotimaiset kustannukset Norjan rajojen sisällä tapahtuvista kuljetuksista. Valvontaviranomainen on todennut, että edellä mainituissa tutkimuksissa ja laskelmissa käsitellään riittävästi Norjan talouselämälle tyypillisiä vientiin suuntautuneita aloja. Koska alennettuja maksuprosentteja lisäksi sovelletaan keskushallintoa lukuun ottamatta kaikkiin talouden sektoreihin ja kaikkiin yrityksiin toimialasta riippumatta, valvontaviranomaisen mielestä alennetuilla maksuprosenteilla ei pyritä tukemaan vientiyrityksiä. Näin ollen se on päättänyt, että vyöhykkeiden 2-5 maksuprosentit eivät ole vientitukea (39). Edellä mainitussa tutkimuksessa esitetyt arviot osoittavat, että tuen määrä voidaan ilmaista objektiivisesti etukäteen. Samaan tutkimukseen sisältyvien yksittäisten yritysten kuljetuskustannusten osalta voidaan todeta, että koska yritysten oli maksettava kuljetuskustannukset omista varoistaan, niillä oli taloudelliset perusteet minimoida kuljetuskustannukset valitsemalla lyhimmät reitit ja edullisimmat kuljetusmuodot. Tämän perusteella valvontaviranomainen on todennut, että Norjan esittämät tiedot teollisuuden ylimääräisten kuljetuskustannusten ja alennetuista maksuprosenteista saatavan hyödyn välisistä suhteista eivät osoita, että ylimääräisistä kuljetuskustannuksista maksettavan välillisen korvauksen tason yleinen mukauttaminen olisi tarpeen vyöhykkeillä 2-5. Tämän vuoksi ylimääräisistä kuljetuskustannuksista maksettavan välillisen korvauksen nykyisen tason yleiseen alentamiseen ei ole syytä. Kuten valtiontukea koskevissa säännöissä edellytetään (28.2.3.2.2 kohta), järjestelmää koskeviin vuotuisiin raportointivelvoitteisiin on alueellisen kuljetustuen arviointiperusteiden täyttämiseksi sisällytettävä joukko indikaattoreita, jotka ilmaisevat tuen määrän kilometriä kohden tai tuen määrän kilometriä ja painoyksikköä kohden. Alueellista kuljetustukea koskevien sääntöjen mukaan tulevien kuljetusalaa koskevien avustusjärjestelmien voimassaoloajan on oltava rajoitettu eivätkä niiden ehdot saa olla edullisempia kuin kyseisessä EFTA-valtiossa jo voimassa olevien järjestelmien ehdot. Tämä merkitsee sitä, että valvontaviranomainen ei ole valmis hyväksymään suhteellisen suuria ylimääräisiä kuljetuskustannuksia perusteena entistä suuremmalle maksuprosenttien eriyttämiselle, sellaisten uusien toimenpiteiden käyttöönotolle, jotka merkitsisivät ylimääräisistä kuljetuskustannuksista maksettavien korvausten korotusta, tai sen alueen laajentamiselle, jolla ylimääräisistä kuljetuskustannuksista maksettavia välillisiä korvauksia myönnetään alennettujen sosiaaliturvamaksujen muodossa. 3.6. Tiettyä toimintaa koskevat ehdot 3.6.1. Yritykset, joilla ei ole vaihtoehtoista sijaintipaikkaa Valtiontukea koskevien sääntöjen 28.2.3.2.2 kohdan kuudennen alakohdan mukaan "tukea ei saa myöntää sellaisten yritysten tuotteiden kuljetukseen tai siirtämiseen, joilla ei ole vaihtoehtoista sijaintipaikkaa (kaivannaisteollisuuden tuotteet, vesivoimalat jne.)". Tätä sääntöä tarkasteltaessa on otettava huomioon edellä 3.5 kohdassa siteeratut säännöt ja erityisesti sääntö, jonka mukaan tuen tarpeellisuudelle on oltava olemassa objektiiviset perusteet. Syrjäistä seutua, jolla esiintyy runsaasti jotakin kaupallisesti hyödynnettävää luonnonvaraa, on sinänsä pidettävä alueensa vahvuutena eikä haittatekijänä, vaikka alueen yleisessä teollisessa kehityksessä voikin olla muita haittoja. Tietyn luonnonvaran hyödyntämiseen perustuvassa toiminnassa ei ehkä tarvita tukea kuljetuskustannuksiin, koska luonnonvarasta saatava hyöty voi olla kuljetuskustannuksia suurempi ja tuotannon siirtäminen kuljetuskustannuksiltaan edullisempiin paikkoihin voi osoittautua mahdottomaksi toiminnan luonteen vuoksi. On tarkasteltava seuraavia toimintamuotoja: i) sähkön tuotanto ja jakelu, ii) raakaöljyn ja maakaasun tuotanto sekä satunnaiset palvelut ja iii) kaivos- ja louhintatoiminta. Sähkön tuotanto ja jakelu Valtiontukea koskevien sääntöjen 28.2.3.2 jakson mukaan tukea ei saa myöntää (mm.) vesivoimaloiden tuotteiden siirtämiseen. Tämän edellytyksen sisällyttäminen alueellista kuljetustukea koskeviin sääntöihin johtuu pohjimmiltaan siitä, että koko sähköalan on katsottava perustuvan tiettyyn luonnonvaraan. Valvontaviranomainen on havainnut, että alueelliselle kuljetustuelle ei ole selkeää tarvetta, että kyseinen tuki ei edistäisi merkittävällä tavalla alueellista kehitystä ja että lisäksi tukeen liittyy todetusti riski tuen siirtymisestä vientiteollisuudelle. Valvontaviranomainen ei ole havainnut, että sähkönjakelualan (oletettavasti lähinnä tehohäviön) kuljetuskustannukset liittyvät kenties haittatekijöihin, jotka voidaan poistaa siirtämällä jotkut toiminnot (esimerkiksi tarkistusasemat) keskeisemmille alueille. Näistä syistä valvontaviranomainen on päättänyt, että sähkön tuotannon ja jakelun (NACE 40.1) ei voida sallia hyötyvän vyöhykkeillä 2-5 sovelletuista alemmista maksuprosenteista. Raakaöljyn ja maakaasun tuotantoon liittyvä toiminta sekä satunnaiset palvelut Valvontaviranomainen on todennut, että raakaöljyn ja maakaasun tuotantoon liittyvä toiminta olisi jätettävä pois toimenpiteistä saatavan hyödyn tarkastelusta. Valvontaviranomaisen kanta ei riipu ainoastaan sijaintipaikkaa koskeviin päätöksiin liittyvistä seikoista. Kanta perustuu yleisemmin näkemykseen, jonka mukaan ala on hyvin kannattava eikä alueellista kuljetustukea sen vuoksi tarvita. Näin ollen se ei täytä edellytystä, joka on ilmaistu epäsuorasti 61 artiklan 3 kohdan c alakohdassa ja suoraan alueellisen kuljetustuen perusteissa: Kyseisen EFTA-valtion on osoitettava, että korvauksen tarpeellisuudelle on olemassa objektiiviset perusteet. Näin ollen raakaöljyn ja maakaasun tuotantoon myönnettyä toimintatukea ei pidetä perusteltuna alueellisen kehityksen kannalta. Norjan viranomaisten on sen vuoksi varmistettava, että raakaöljyn ja maakaasun tuotanto (NACE 11.10) ja raakaöljyn ja maakaasun tuotantoon liittyvät palvelut (NACE 11.20) eivät hyödy vyöhykkeillä 2-5 sovelletuista alennetuista maksuprosenteista. Kaivos- ja louhintatoiminta Kaivos- ja louhintateollisuus jakautuu useisiin osa-alueisiin. Kullakin osa-alueella resurssien saatavuus on omanlaisensa. Tämän vuoksi teollisuuden ala voidaan jakaa seuraavasti: i) metallimalmien louhinta, ii) teollisuusmineraalit, iii) kivenlouhinta ja iv) sora ja kiviainekset. Teollisuudenalalle on ominaista luonnonvarojen louhinta. Tämä merkitsee sitä, että alan teollinen toiminta liittyy kivennäisten geologisiin esiintymiin, jotka ovat väistämättä maantieteellisten tekijöiden rajoittamia. Kivennäisvarojen saatavuus vaikuttaa siihen, missä määrin maantieteelliset tekijät rajoittavat kaivos- ja louhintatoimintaa koskevia investointipäätöksiä. Jos louhittavan kivennäisen varannot ovat pieniä ja siitä tunnetaan vain joitakin juonia, maantieteelliset tekijät rajoittavat sen louhintaa enemmän kuin kivennäistä, josta tunnetaan useita juonia ja jonka varannot ovat suuria. Näin ollen tiettyjen luonnonvarojen louhintaa harjoittava yritys voi periaatteessa tietyin edellytyksin vapaasti valita sijaintipaikkansa, koska tuotanto perustuu laajalle alueelle levittäytyneisiin huomattaviin varantoihin. Tämän vuoksi valvontaviranomainen myöntää, että kaivos- ja louhinta-alalla toimii yrityksiä, jotka joutuvat kohtaamaan samanlaisia sijaintipaikkaa koskevia ongelmia kuin muut teollisuusyritykset. Valvontaviranomainen pitää metallimalmien louhintaa maantieteellisesti keskittyneenä toimintana, joka perustuu rajallisiin luonnonvaroihin. Sama päätelmä koskee teollisuusmineraalien nefeliinisyeniitti ja oliviini louhintaa. Näin ollen valvontaviranomainen päättelee, että metallimalmien louhintaa (NACE 13) ja/tai teollisuusmineraalien nefeliinisyeniitti (HS 2529.3000) ja oliviini (HS 2517.49100) louhintaan liittyvää toimintaa harjoittavat yritykset eivät saa hyötyä vyöhykkeillä 2-5 sovelletuista alennetuista maksuprosenteista. Valvontaviranomainen on tietoinen siitä, että tietyillä Norjan kaivosteollisuuden yrityksillä on ollut taloudellisia vaikeuksia. Valvontaviranomainen on valmis harkitsemaan ilmoitusten ja tapauskohtaisen tutkinnan perusteella, täyttyvätkö yritysten pelastamisen tai rakenneuudistuksen edellytykset ja ovatko yritykset sen vuoksi oikeutettuja tukeen, joka voi olla perusteltua muun muassa sosiaalisten näkökohtien vuoksi. Valvontaviranomainen on todennut muun muassa Norjan viranomaisten toimittamien geologisten tietojen perusteella ja suhteellisen runsaisiin varantoihin perustuvaa mineraalien louhintaa koskevien edellä esitettyjen seikkojen perusteella, että muita teollisuusmineraaleja kuin nefeliinisyeniitti ja oliviini ei tarvitse välttämättä sulkea vyöhykkeillä 2-5 sovellettujen alennettujen maksuprosenttien soveltamisalan ulkopuolelle. Tässä kohdin valvontaviranomainen on ottanut huomioon sen, että kyseinen toiminta on usein luonteeltaan paikallista ja että suhteellisen pieniä yrityksiä on huomattavan paljon. Se on ottanut huomioon teollisuusmineraalien osalta myös sen, että luonnontilaisten teollisuusmineraalien paikallinen jatkokäsittely todennäköisesti edistää työllisyyttä ja alueellista kehitystä. Kivenlouhintaan, soraan ja kiviaineksiin liittyvä toiminta perustuu yleensä runsaitten kivennäisvarojen louhintaan. Näin ollen maantieteellisten tekijöiden ei katsota rajoittavan kyseistä toimintaa. 3.6.2. Teollisuudenalat, joita koskevat erityiset alakohtaiset säännöt Valtiontukea koskevien sääntöjen 28.2.3.2.2 kohdan seitsemännen alakohdan mukaan kuljetustukea, jota myönnetään EFTAn valvontaviranomaisen herkiksi katsomille teollisuudenaloille (moottoriajoneuvot, tekstiilit, tekokuidut, EHTY-tuotteet ja muu kuin EHTY-teräs), koskevat kyseisen teollisuudenalan alakohtaiset säännöt, ja tuen on erityisesti täytettävä näiden sääntöjen asian kannalta merkityksellisissä luvuissa tai ETA-sopimuksen liitteen XV 1 A kohdassa tarkoitetussa säädöksessä esitetyt erityiset ilmoitusvelvollisuudet (40). Lisäksi laivanrakennusalaa koskevat erityiset säännöt. Nykyisin Norjassa sovellettavien laivanrakennusalan tukijärjestelmien mukaan voidaan myöntää sopimuskohtaista tuotantotukea, jonka määrä on 7 prosenttia sopimuksen arvosta ennen tukea, sopimusarvoltaan vähintään kymmenen miljoonan ecun arvoisista aluksista tai 3,5 prosenttia alle kymmenen miljoonan ecun arvoisista aluksista ja tukea voidaan myöntää myös huomattavaan aluksen muuntamiseen. Norjan viranomaiset eivät ole toimittaneet tietoja, joista kävisi ilmi, että Norjan laivanrakennusalan yritykset kärsivät pysyvistä haitoista, joita voidaan korvata alueellisella kuljetustuella. Ne eivät ole myöskään toimittaneet tietoja kyseisten yritysten ylimääräisistä kuljetuskustannuksista tai alennettujen sosiaaliturvamaksujen muodossa myönnetyn tuen määrästä suhteessa laivanrakennusteollisuudelle myönnettävän toimintatuen hyväksyttävään tasoon. Tämän vuoksi valvontaviranomainen päättelee, että ETA-sopimuksen liitteen XV 1 B kohdassa tarkoitetun säädöksen (laivanrakennusteollisuudelle myönnettävästä tuesta annettu neuvoston direktiivi 90/684/ETY) soveltamisalaan kuuluvat yritykset eivät saa hyötyä vyöhykkeillä 2-5 sovelletuista alennetuista maksuprosenteista. ETA-sopimuksen liitteessä XV olevassa 1 A kohdassa tarkoitetun säädöksen (yhteisön säännöistä valtion tuesta terästeollisuudelle tehty komission päätös 2496/96/EHTY) mukaan muuta toimintatukea kuin sulkemistukea ei sallita. Näin ollen EHTY-teräksen tuottajat, sijaintipaikastaan riippumatta, eivät saa hyötyä vyöhykkeillä 2-5 sovelletuista alennetuista maksuprosenteista. Muun kuin EHTY-terästeollisuuden osalta alakohtaisiin sääntöihin sisältyvät erityiset ilmoitusvelvollisuudet koskevat nykyisellään ainoastaan saumattomien putkien tai suurten hitsattujen putkien (Ø > 406,4 mm) tuotantoa. Tekstiiliteollisuudelle ei ole säädetty erityisistä ilmoitusvelvollisuuksista. Tekokuituteollisuudelle myönnettävä tuki ei kuulu alakohtaisiin sääntöihin sisältyvien ilmoitusvelvollisuuksien piiriin, jos tuotetut tekokuidut ovat olemassa vain lyhyen aikaa ennen kuin ne käytetään köysien, kalaverkkojen ja muiden kuin kudottujen tuotteiden valmistuksessa. Moottoriajoneuvojen osien tai varusteiden tuotantoon myönnetty tuki ei kuulu moottoriajoneuvoteollisuudelle myönnettävää tukea koskevien erityisten sääntöjen piiriin, paitsi jos kyseinen tuki myönnetään moottoriajoneuvojen valmistajille tai niiden tytäryrityksille tai ajoneuvon valmistajan lisenssiin tai patentteihin perustuvaan osien tai varusteiden valmistukseen. Jos moottoriajoneuvon, muun kuin EHTY-teräksen tai tekokuitujen tuotantoon liittyvän yrityksen alennetuista sosiaaliturvamaksuista saama hyöty on alle 100 000 ecua kolmen vuoden aikana, sovelletaan de minimis -sääntöä. Harjoitettaessa toimintaa kyseisillä aloilla, joita ilmoitusvelvollisuudet koskevat, kaikista toimintaa koskevista mahdollisista kuljetustuista on ilmoitettava erikseen ja tuet on arvioitava tapauskohtaisesti asian kannalta merkityksellisten alakohtaisten sääntöjen perusteella. Norjan viranomaisten toimittamien tietojen perusteella nykyisin ei näytä olevan yhtään sellaista yritystä, joiden tuottamat tuotteet kuuluisivat muulle kuin EHTY-terästeollisuudelle myönnettävää tukea koskevien sääntöjen mukaisen ilmoitusvelvollisuuden piiriin. Tekokuitu- ja ajoneuvoteollisuudessa ei nykyisin harjoiteta kyseisiä teollisuudenaloja koskevien alakohtaisten sääntöjen soveltamisalaan kuuluvaa tuotantoa. Näiden tosiseikkojen perusteella valvontaviranomainen hyväksyy nykytilanteessa erityisten ilmoitusvelvollisuuksien käyttöönoton kyseisillä aloilla ja pyytää Norjan viranomaisia sitoutumaan vastedes ilmoittamaan valvontaviranomaiselle kaikista tarkasteltavana olevien alennettujen maksuprosenttien piiriin kuuluvista edunsaajista. Lisäksi kyseisiä ilmoituksia on seurattava vuosikertomuksissa, joihin sisältyvät muun muassa erillisenä kohtana ylimääräisistä kuljetuskustannuksista alennettujen sosiaaliturvamaksujen muodossa maksettujen välillisten korvausten arvioidut määrät ja/tai mahdollisesti saatu suora kuljetustuki. 3.7. Palvelualat ja muu ei-teollinen toiminta Valvontaviranomainen on tutkinut verovyöhykkeiden 2-5 alennettujen sosiaaliturvamaksujen soveltuvuutta 61 artiklan 3 kohdan c alakohdan perusteella niitten alojen osalta, joilla ei valmisteta hyödykkeitä, toisin sanoen palvelualojen ja rakennusalan kaltaisen muun ei-teollisen toiminnan osalta. Alueellista kuljetustukea koskevat säännöt on laadittu siten, että niitä voidaan soveltaa pääasiassa hyödykkeitä valmistaviin yrityksiin, minkä vuoksi ne eivät sovellu yhtä hyvin valvontaviranomaisen suorittamaan soveltuvuuden arviointiin, jossa tarkasteltavana ovat muun muassa palvelualoja koskevat toimenpiteet. Tämän vuoksi valvontaviranomainen on tarkastellut 61 artiklan 3 kohdan c alakohdan soveltuvuutta laajemmasta näkökulmasta. Se on ottanut huomioon erityisesti sosiaaliturvamaksujen alentamisen vaikutuksen työllisyystilanteeseen ja arvioinut alennettujen maksuprosenttien vaikutukset ottaen huomioon vaikutukset tietyillä palvelualoilla käytävään kilpailuun ja kauppaan. Käytettävissä ei ole palvelualojen kuljetuskustannuksia koskevaa järjestelmällistä tilannekatsausta. On kuitenkin selvää, että tietyillä palvelualoilla on huomattavat kuljetuskustannukset, minkä vuoksi ylimääräiset kuljetuskustannukset todennäköisesti vaikuttavat niihin kielteisesti samaan tapaan kuin hyödykkeitä valmistavilla aloilla. Eräällä tukkukaupan osa-alueella ylimääräisten kuljetuskustannusten osuudeksi on arvioitu keskimäärin noin viisi prosenttia liikevaihdosta (41), kun taas koko vähittäis- ja tukkukaupan kuljetuskustannusten osuudeksi on arvioitu 33 prosenttia arvonlisästä (42). Valvontaviranomainen myöntää, että pitkät matkat markkinoille tai pitkät alueen sisäiset välimatkat voivat vaikuttaa kielteisesti useimpien palvelualojen yrityksiin alueilla, jotka voidaan katsoa alueellisen kuljetustuen piiriin kuuluviksi. Ankara ilmasto on myös yksi laadullinen tekijä, joka voi lisätä taloudellisten toimijoiden käyttökustannuksia myös palvelualoilla. Valvontaviranomainen myöntää, että verovyöhykkeiden 2-5 alennetut sosiaaliturvamaksut edistävät työllisyystilanteen paranemista alentamalla työvoimakustannuksia mainituilla alueilla. Työllisyyden edistämisen kannalta alennetuilla sosiaaliturvamaksuilla voi olla todellista vaikutusta vain, jos ne koskevat aloja, joilla ei juurikaan käydä kansainvälistä kilpailua. Esimerkkejä tällaisista aloista lueteltiin Euroopan komission tiedonannossa "Euroopan unionin paikallisten kehitys- ja työllistämisaloitteiden kannustamisstrategia" (43). Edellä mainittuihin aloihin kohdistuvien sosiaaliturvamaksujen alentamiseksi toteutettavista toimenpiteistä saadaan kahdenlaista hyötyä. Ensinnäkin niiden vaikutukset kilpailuun ja ETA-kauppaan ovat usein vähäisiä tai olemattomia, ja toiseksi niiden avulla on mahdollista luoda paljon työpaikkoja (44). Näin ollen valvontaviranomainen voi yleensä suhtautua myönteisesti kyseisiin toimenpiteisiin siltä osin, kuin ne kuuluvat ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Tämä koskee erityisesti paikallisia palveluja. Muita ovat kasvavat erityismarkkinat tai osa-alueet, joilla on hyvät mahdollisuudet luoda työpaikkoja; näihin valvontaviranomainen suhtautuu myönteisemmin edellyttäen, että ne eivät vääristä kilpailua yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla. Noin 65 prosenttia alennettujen sosiaaliturvamaksujen arvioidusta hyödystä kohdentuu aloille, joilla kaupan osuuden voidaan olettaa olevan suhteellisen vähäinen, tai aloille, joihin ETA-sopimuksen 61 artiklaa ei sovelleta kaikilta osin, toisin sanoen julkiseen sektoriin, rakennustoimintaan, tukku- ja vähittäiskauppaan, ravintola- ja hotellitoimintaan ja muihin yhteiskunnallisiin ja henkilökohtaisiin palveluihin, vrt. taulukko 2. Valvontaviranomainen on ottanut huomioon EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan tulkinnan, jonka Euroopan komissio on esittänyt yhteisön puitteissa kaupunkien ongelma-alueilla toimiville yrityksille myönnettävälle valtiontuelle (45) sekä tiedonannossaan valtiontukien valvonnasta ja työkustannusten alentamisesta (46). Tämän perusteella alennetut maksuprosentit näyttävät soveltuvan toimintamuotoihin (47), jotka edistävät työllisyyttä verovyöhykkeillä 2-5. Todettu erittäin alhainen asukastiheys lähes koko verovyöhykkeisiin 2-5 kuuluvalla alueella ja asutuksen rakenne osoittavat, että kyseisellä alueella ei ole yhtäkään yli 50 000 asukkaan asutuskeskusta ja että suurin osa väestöstä on levittäytynyt laajalle maantieteelliselle alueelle, jossa vain harvoissa asutuskeskuksissa on yli 5 000 asukasta. Nämä havainnot merkitsevät sitä, että verovyöhykkeillä 2-5 sijaitsevien palveluyritysten laajenemismahdollisuudet ovat rajalliset ja että niiden toiminta suuntautuu tavallisesti paikallisille markkinoille. Lisäksi valvontaviranomainen on ottanut huomioon, että asutuksen rakenne sekä Norjan puolella rajaa että Ruotsin ja Suomen puoleisilla lähialueilla viittaa siihen, että alennetuilla maksuprosenteilla ei todennäköisesti ole merkittävää vaikutusta Pohjoismaiden väliseen rajat ylittävään palvelujen kauppaan. Arvioidessaan tarkasteltavina olevia alennettuja maksuprosentteja valvontaviranomainen on lisäksi ottanut huomioon valvontaviranomaisen 15 päivänä toukokuuta 1996 hyväksymien valtiontukea koskevien sääntöjen 12 luvussa esitetyt de minimis -sääntöä koskevat määräykset. Valvontaviranomainen on vahvistanut yrityskohtaisen tuen määräksi 100 000 ecua kolmen vuoden aikana, jota lyhempiin jaksoihin ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohtaa ei voitaisi soveltaa sopimuspuolten kauppaan kohdistuvien huomattavien vaikutusten puuttuessa. Tämän perusteella valvontaviranomainen on todennut, että palvelutoiminnan ja muun kuin jäljempänä tarkoitetun ei-teollisen toiminnan osalta 61 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan kuuluvat alennetut maksuprosentit ovat perusteltuja alueelliseen kehittämiseen myönnettynä tukena 61 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla edellyttäen, että alennetut maksuprosentit rajoittuvat alueeseen, jota koskeviin ylimääräisistä kuljetuskustannuksista maksettaviin korvauksiin valvontaviranomainen on antanut luvan. Valvontaviranomainen on kuitenkin todennut, että vyöhykkeiden 2-5 alennettuja maksuprosentteja ei voida kaikilta osin soveltaa seuraaviin toimintamuotoihin: rahoituspalvelut, liikenne ja televiestintä. Liikenteen osalta valvontaviranomainen on ottanut huomioon, että eri ETA-maista peräisin olevien tieliikenteen harjoittajien välillä on kilpailua varsinkin rajat ylittävien kuljetusten alalla. Valvontaviranomainen pitää mahdollisena, että alennettuihin maksuprosentteihin liittyvät edut saattavat hyödyttää myös muita aloja, jos rajat ylittävää tieliikennettä harjoittavat yritykset pääsevät niistä osallisiksi. Lisäksi huomattava osa tiettyjen verovyöhykkeillä 2-5 sijaitsevien tieliikenteen harjoittajien toiminnasta voi tapahtua pysyvistä haitoista kärsivien alueiden ulkopuolella eli olosuhteissa, joissa alueellisen kuljetustuen myöntäminen ei ole perusteltua. Tämän vuoksi valvontaviranomainen päättelee, että yritykset, joissa on yli 50 työntekijää (valtiontukea koskevissa säännöissä pienen yrityksen koolle asetettu yläraja) ja jotka harjoittavat tieliikenteen tavarankuljetukseksi (NACE 60.24) luokiteltavaa toimintaa, eivät saa hyötyä vyöhykkeillä 2-5 sovelletuista alennetuista maksuprosenteista. Lisäksi valvontaviranomainen katsoo, että sama pätee teleliikennealan (NACE 64.20) yrityksiin ja yrityksiin, jotka ovat perustaneet haarakonttoreita ulkomailla, tai rajat ylittävää toimintaa harjoittaviin yrityksiin rahoituksen välitykseksi (NACE 65), vakuutustoiminnaksi (NACE 66) ja rahoituspalvelevaksi toiminnaksi (NACE 67) luokiteltavilla aloilla. Valvontaviranomaisen kanta perustuu osittain siihen, että ETA-sopimukseen sisältyy erityisiä määräyksiä, joilla pyritään edistämään kauppaa ja kilpailua näillä aloilla, ja yleisemmin siihen, että uusimman tietotekniikan käyttöönoton ansiosta pitkien välimatkojen ja ankaran ilmaston voidaan katsoa hankaloittavan mainittua palvelutoimintaa vain hyvin rajoitetussa määrin. Valvontaviranomainen hyväksyy kuitenkin sen, että verovyöhykkeillä 2-5 sijaitsevat haarakonttorit saavat hyötyä kyseisten vyöhykkeiden alennetuista maksuprosenteista edellyttäen, että kyseiset haarakonttorit tarjoavat ainoastaan paikallisia palveluja. 3.8. Vyöhykkeellä 1 sijaitsevien yritysten maksamat alennetut sosiaaliturvamaksut Kuten taulukosta 3 kävi ilmi, alhaisten maksujen vyöhykkeellä sijaitsevan yrityksen alennetuista sosiaaliturvamaksuista saama hyöty liittyy pääasiassa kyseisellä verovyöhykkeellä asuviin työntekijöihin. Jos verovyöhykkeellä 1 sijaitseva yritys kuitenkin ottaa palvelukseensa vyöhykkeillä 2-5 asuvia henkilöitä, kyseisen yrityksen verotaakka kevenee. On kohtuullista olettaa, että huomattava osa kyseisestä hyödystä koituu sellaisten alojen työnantajille, joilla kauppaan ja kansainväliseen kilpailuun kohdistuvat vaikutukset ovat jokseenkin merkityksettömiä, esimerkiksi palvelu- ja rakennusaloilla. Lisäksi niiden työntekijöiden määrä, joiden asuinpaikka sijaitsee eri vyöhykkeellä kuin yrityksen sijaintipaikka, on tavallisesti vain murto-osa yrityksen työntekijöiden kokonaismäärästä. Tämän perusteella ja ottaen huomioon de minimis -säännön valvontaviranomainen ei näe syytä kiistää sitä, että alennetut sosiaaliturvamaksut saattavat tällä tavoin suosia tiettyjä yrityksiä. Edellä esitettyjen seikkojen perusteella valvontaviranomainen on päättänyt olla esittämättä vastaväitteitä sille, että työnantajien sosiaaliturvamaksut määräytyvät kunkin työntekijän virallisen kotipaikan mukaan. 3.9. Tuen kasautuminen Tietyillä verovyöhykkeisiin 2-5 kokonaan tai osittain kuuluvilla lääneillä on käytössä omat suoran kuljetustuen järjestelmänsä (48). Tämän vuoksi on mahdollista, että tietyt yritykset saattavat pyrkiä hyötymään sekä tarkasteltavana olevista alennetuista maksuprosenteista että läänin viranomaisten suorista avustuksista, joilla korvataan asiakirjoin todistetut kuljetuskustannukset. Norjan viranomaisten on näin ollen otettava käyttöön erityiset säännöt sen varmistamiseksi, että eri lähteistä peräisin olevan alueellisen kuljetustuen kasautuminen ei johda liiallisten korvausten maksamiseen. 3.10. Vuosikertomukset ja säännöllinen arviointi Vakiintuneen käytäntönsä mukaisesti valvontaviranomainen pyytää EFTA-maiden kaikkia voimassa olevia tukijärjestelmiä koskevat vuosikertomukset täyttääkseen velvollisuutensa varmistaa, että kaikki EFTA-maissa voimassa olevat valtiontukijärjestelmät ovat jatkuvan seurannan alaisia 61 artiklan soveltuvuuden osalta. Alueellista kuljetustukea koskeviin sääntöihin perustuva järjestelmä edellyttää yksityiskohtaisten vuosikertomusten toimittamista valtiontukea koskevien sääntöjen liitteessä III esitetyssä muodossa. Ensimmäinen kertomus on toimitettava valvontaviranomaiselle 1 päivään heinäkuuta 2000 mennessä. Sitä seuraavat vuosikertomukset on toimitettava kuuden kuukauden kuluessa kunkin tilivuoden päättymisestä, ja kunkin kertomuksen on katettava kaksi tilivuotta. Alueellista kuljetustukea koskevien sääntöjen mukaan on ilmoitettava tuen määrä kilometriä kohden tai tuen määrä kilometriä ja painoyksikköä kohden. Vuosittain ajantasaistetut kyseisiä määriä koskevat tiedot ovat yksityiskohtaisen vuosikertomuksen kiinteä osa. Kyseisiin vuosikertomuksiin on sisällytettävä erillisinä kohtina ylimääräisistä kuljetuskustannuksista alennettujen sosiaaliturvamaksujen muodossa maksettujen välillisten korvausten arvioidut määrät ja erityisten ilmoitusvelvollisuuksien piiriin kuuluvilla aloilla (moottoriajoneuvoteollisuus, tekokuituteollisuus ja muu kuin EHTY-terästeollisuus) toimivien yritysten mahdollisesti saama suora kuljetustuki. Vuosikertomuksissa on myös annettava tietoa suorasta kuljetustuesta, jotta tuen kasautumisen arviointi on mahdollinen. Kuten edellä todettiin, valtiontukea koskevien sääntöjen mukaan tulevien kuljetusalaa koskevien avustusjärjestelmien voimassaoloajan on oltava rajoitettu. Valvontaviranomainen pitää tarkoituksenmukaisena, että tähän määräykseen perustuva järjestelmä on voimassa enintään viisi vuotta. Mahdollinen voimassaolon jatkaminen edellyttää uutta ilmoitusta ja arviointia. 4. Päätelmä Alueellisesti eriytettyjen sosiaaliturvamaksujen järjestelmään sisältyy ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valtiontuki. Osalle tästä tuesta voidaan myöntää 61 artiklan 3 kohdan nojalla poikkeuslupa, osalle taas ei. Norjan on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että havaitut 61 artiklan 1 kohdan rikkomiset saadaan loppumaan. ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN: 1. Norjan alueellisesti eriytettyjen sosiaaliturvamaksujen järjestelmä on ETA-sopimuksen vastainen, mikäli a) sitä sovelletaan muuhun kuin jäljempänä b kohdassa tarkoitettuun toimintaan, ellei sitä ole rajoitettu alueisiin, joista on ilmoitettu valvontaviranomaiselle ja jotka on katsottu alueellisen kuljetustuen piiriin kuuluviksi, b) seuraavanlaiset yritykset hyötyvät sen ansiosta vyöhykkeillä 2-5 sovelletuista alennetuista sosiaaliturvamaksuista, - sähkön tuotantoa ja jakelua harjoittavat yritykset (NACE 40.1) - raakaöljyn ja maakaasun tuotantoa harjoittavat yritykset (NACE 11.10) - raakaöljyn ja maakaasun tuotantoon liittyviä palveluja tarjoavat yritykset (NACE 11.20) - metallimalmien louhintaa harjoittavat yritykset (NACE 13) - teollisuusmineraalien nefeliinisyeniitti (HS 2529.3000) ja oliviini (HS 2517.49100) tuotantoon liittyvää toimintaa harjoittavat yritykset - ETA-sopimuksen liitteessä XV olevassa 1 B kohdassa tarkoitetun säädöksen (laivanrakennusteollisuudelle myönnettävästä tuesta annettu neuvoston direktiivi 90/684/ETY) soveltamisalaan kuuluvat yritykset - EHTY-teräksen tuotantoa harjoittavat yritykset - tieliikenteen tavarankuljetusta (NACE 60.24) harjoittavat yli 50 työntekijän yritykset - televiestintäalalla (NACE 64.20) toimivat yritykset - ulkomaisia haarakonttoreita perustaneet yritykset tai muutoin rajat ylittävää toimintaa harjoittavat yritykset seuraavilla aloilla: rahoituksen välitys (NACE 65), vakuutustoiminta (NACE 66) ja rahoitusta palveleva toiminta (NACE 67) lukuun ottamatta haarakonttoreita, jotka tarjoavat ainoastaan paikallisia palveluja. 2. Jotta työnantajilta perittävien alueellisesti eriytettyjen sosiaaliturvamaksujen järjestelmää mukautettaisiin siten, että se on yhteensopiva valvontaviranomaisen valtiontukea koskevissa säännöissä esitettyjen alueellista kuljetustukea koskevien sääntöjen kanssa ja että valvontaviranomainen voi sen avulla suorittaa valvontatehtävänsä valvonta- ja tuomioistuinsopimuksen pöytäkirjan 1 3 artiklan mukaisesti, tämän päätöksen 1 kohdan a ja b alakohdassa edellytettyjen mukautusten lisäksi, seuraavien edellytysten on täytyttävä: a) Järjestelmän soveltamisajan on oltava rajoitettu ja päätyttävä viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2003. Ennen kyseistä ajankohtaa valvontaviranomaisen tarkasteltavaksi voidaan jättää soveltamisajan pidennystä koskeva pyyntö. b) Norjan hallituksen on toimitettava tukijärjestelmää koskevat yksityiskohtaiset vuosikertomukset valtiontukea koskevien sääntöjen liitteessä III esitetyssä muodossa. Kuten valtiontukea koskevien sääntöjen 32 luvussa määrätään, kukin kertomus on laadittava kahdelta tilivuodelta ja toimitettava valvontaviranomaiselle kuuden kuukauden kuluessa kunkin tilivuoden päättymisestä. Ensimmäinen kertomus on toimitettava ennen 1 päivää heinäkuuta 2000. c) Alueellista kuljetustukea koskevien sääntöjen mukaisesti yksityiskohtaisissa vuosikertomuksissa on ilmoitettava b kohdassa edellytettyjen tietojen lisäksi tuen määrä kilometriä kohden tai tuen määrä kilometriä ja painoyksikköä kohden. d) Yksityiskohtaisiin vuosikertomuksiin on sisällytettävä a ja c kohdassa edellytettyjen tietojen lisäksi erityisten ilmoitusvelvollisuuksien piiriin kuuluvilla aloilla (moottoriajoneuvoteollisuus, tekokuituteollisuus ja muu kuin EHTY-terästeollisuus) toimivien yritysten ylimääräisistä kuljetuskustannuksista alennettujen sosiaaliturvamaksujen muodossa saamien välillisten korvausten arvioidut määrät. e) Tekokuituja, moottoriajoneuvoja ja muuta kuin EHTY-terästä koskevien erityisten alakohtaisten sääntöjen soveltamisalaan kuuluvan tuotannon osalta Norjan hallituksen on ilmoitettava kaikista vyöhykkeiden 2-5 alennettujen maksuprosenttien piiriin kuuluvista edunsaajista. f) Norjan viranomaisten on otettava käyttöön erityiset säännöt sen varmistamiseksi, että eri lähteistä peräisin olevan alueellisen kuljetustuen kasautuminen ei johda liiallisten korvausten maksamiseen. 3. Norjan on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että tukea, jonka valvontaviranomainen on todennut ETA-sopimuksen toimintaan soveltumattomaksi, ei myönnetä 31 päivän joulukuuta 1998 jälkeen ja että tämän päätöksen 2 kohdan edellytykset täyttyvät. Sen on ilmoitettava valvontaviranomaiselle viipymättä toteuttamistaan toimenpiteistä. 4. Tämä päätös on osoitettu Norjalle. Norjan hallitukselle ilmoitetaan asiasta kirjeellä, joka sisältää tämän päätöksen jäljennöksen. 5. Tämän päätöksen englanninkielinen toisinto on todistusvoimainen. Brysselissä 2 päivänä heinäkuuta 1998 EFTAn valvontaviranomaisen puolesta Knut ALMESTAD Puheenjohtaja (1) Jäljempänä `ETA-sopimus`. (2) Jäljempänä `valvonta- ja tuomioistuinsopimus`. (3) Jäljempänä käytetään myös nimitystä `maksuprosentit`. (4) Päätös N:o 145/97/COL. (5) Euroopan komission kirje 28 päivältä maaliskuuta 1997 (viite 97-1924-A), pääosasto IV - Kilpailu/Valtiontuet. (6) EYVL L 265, 1.3.1995, (s. 23-29). (7) EYVL C 38, 5.2.1998 (s. 6-17) ja sen ETA-täydennysosa. (8) SG(98) D/1946 (98-1420-A). (9) Lakialoite suurkäräjille (Ot prp) n:o 12 1974-75. (10) 19 päivänä syyskuuta 1995 päivätty kirje (viite 95-5441-A). (11) Sellaisena kuin se on määritelty 16 päivänä tammikuuta 1970 annetussa laissa N:o 1 "Lov om folkeregistrering". (12) EYVL L 231, 3.9.1994 ja EYVL L 240, 15.9.1994. (13) Ruija, Tromssa, Nordland, Nord-Trøndelag, Sogn og Fjordane, Hedmark, Oppland, Telemark ja Aust-Agder (tässä kohdassa esitetyt väestötiedot ovat vuodelta 1995). (14) Arild Hervik, "Benefits from reduced pay-roll taxes in Norway", Norjan liiketaloudellinen instituutti (BI), 1996. (15) Oletuksena on, että maksuprosentti ei vaikuta palkkatasoon, toimintatasoon eikä taloudellisen toiminnan jakautumiseen eri alueille ja toimialoille. Oletuksen perustana on, että vyöhykkeillä 2-5 sijaitsevien yritysten saamien etujen määrää yleensä yliarvioidaan. (16) Liikevaihdon perusteella mitattuna. (17) Nils Martin Stølen: "Effects on wages from changes in pay-roll taxes in Norway", Norjan tilastokeskus. (18) Frode Johansen ja Tor Jakob Klette: "Wage and Employment Effects of Payroll Taxes and Investment Subsidies", muistio, toukokuu 1997, Norjan tilastokeskus. (19) Ks. valtiontukea koskevien sääntöjen 28.2.3.2.1 kohta. (20) Ks. valtiontukea koskevien sääntöjen 28.2.3.2.2 kohta. (21) C-61/79, Administratione delle Finanze v. Denkavit Italiana, Kok. 1980, s. 1205, 31 kohta. (22) C-30/59, Steenkolenmijnen v. korkea viranomainen, Kok. 1961, s. 91, 19 kohta. (23) Ks. mm. XXII kertomus kilpailupolitiikasta 1992, s. 264-266, komission 1 päivänä maaliskuuta 1995 tekemä päätös, EYVL L 265, 1.3.1995 (s. 23-29), valtiontuki E 8/96 - alueellisesti eriytetty sosiaaliturvajärjestelmä (Ruotsi). (24) C-203/83, komissio v. Italia, Kok. 1983, s. 2525; C-173/73, Italia v. komissio, Kok. 1974, s. 475; C-301/87, Ranska v. komissio, Kok. 1990, s. I-307. (25) C-173/73, Italia v. komissio, Kok. 1974, s. 475, 15 kohta. (26) Ks. taulukko 2. (27) Asiassa 730/79, Philip Morris v. komissio, 17.9.1980 annetun tuomion 11 kohta. (28) Asia 173/73, Italia v. komissio, 19 kohta. (29) 23 päivänä tammikuuta 1998 päivätty kirje (98-696-A). (30) Frode Johansen ja Tor Jakob Klette, op. cit. (31) Asia 173/73, Italia v. komissio, 13 kohta. (32) Asia 173/73, Italia v. komissio. (33) Asia 173/73, Italia v. komissio, 13 kohta. (34) Ks. 15 päivänä huhtikuuta 1997 päivätty komission kirje SG(97) D/2850, asia: valtiontuki N 132/97 Belgia. (35) Kenneth Årdalen ja Terje Søsæter, Regional fordeling av leveranser i industri og bergverk, Vedleggsundersøkelse til industristatistikken, taulukko 1, Norjan tilastokeskuksen tiedote 25/96. (36) Ukens Statistikk Nr 22/96, Norjan tilastokeskus. (37) Ks. mm. valtiontukea koskevien sääntöjen 26.1.8 jakso. (38) Alueellisen investointituen piiriin kuuluvien tukialueiden kartasta (Norja) 28 päivänä huhtikuuta 1998 tehty päätös 110/98/COL. (39) `Vientituella` tarkoitetaan mitä tahansa tukea, joka liittyy välittömästi vientituotteiden määrään, jakeluverkon perustamiseen ja toimintaan tai vientitoimintaan liittyviin juokseviin menoihin, ks. valtiontukea koskevien sääntöjen 12.1.5 jakson alaviite. (40) Terästeollisuudelle myönnettävää tukea koskevista yhteisön säännöistä 27 päivänä marraskuuta 1991 tehty komission päätös 3855/91/EHTY (EYVL L 362, 31.12.1991, s. 57). (41) TØI Projekt O-1238 Næringslivets transportkostnader for rør- og sanitærgrossister (Hagen). (42) TØI rapport 297/1995 Analyse av kostnadsutviklingen i innenlandske godstransporter (Hagen). (43) EYVL:n numeron C 265, 12.10.1995, s. 3 kolmannessa kappaleessa komissio yksilöi 17 aluetta, joilla voidaan tyydyttää eurooppalaisten uusia tarpeita ja jotka tarjoavat huomattavia työllistämismahdollisuuksia. Näitä ovat kotipalvelut, lastenhoito, uudet tieto- ja viestintäteknologiat, vaikeuksissa olevien nuorten auttaminen, asumisen laadun parantaminen, paikalliset julkiset kulkuneuvot, julkisten kaupunkialueiden arvostuksen lisääminen, lähikaupat, turismi, audiovisuaaliala, kulttuuriperintö, paikallinen kulttuurikehitys, jätehuolto, vesihuolto, luonnonalueiden suojelu ja kunnossapito sekä saasteiden valvonta ja säätely. (44) Ks. esim. työllisyyttä koskeva OECD:n tutkimus "Taxation, employment and unemployment", OECD 1995. (45) Ks. EYVL C 146, 14.5.1997, s. 6. (46) Ks. EYVL C 1, 3.1.1997, s. 10. (47) Ks. EYVL C 265, 12.10.1995, s. 3, kolmas kappale. (48) Møre og Romsdal (tuki n:o 93-207), Sør-Trøndelag (tuki n:o 93-208), Nord-Trøndelag (tuki n:o 93-209), Nordland (tuki n:o 93-210), Tromssa (tuki n:o 93-211) ja Ruija (tuki n:o 93-212). LIITE I ARVIOINTIMENETELMÄ - ASUKASTIHEYDEN PERUSTEELLA (1) ALUEELLISEN KULJETUSTUEN PIIRIIN KUULUVAT ALUEET i) Ensimmäinen arviointi suoritetaan NUTS III -tasolla. Väestötiheyden kynnysarvo tällä tasolla määritellään tutkimalla, millä NUTS III -tasoisilla alueilla asukastiheys on alle 12,5 asukasta neliökilometrillä. ii) NUTS III -tasoinen alue voi kuulua alueellisen kuljetustuen piiriin, jos koko alueen asukastiheys täyttää mainitun edellytyksen. iii) Kun arvioidaan NUTS III -tasoisen alueen osa, sovelletaan seuraavia periaatteita: 1) Jos kyseinen NUTS III -tasoinen alue kokonaisuudessaan kuuluu tuen piiriin, ehdotettu alueen osa kuuluu tuen piiriin, jos sen asukastiheys on alle 12,5 asukasta neliökilometrillä. Tavallisesti tuen piiriin kuuluvan osan on sijaittava muiden NUTS III -alueiden vieressä. 2) Jos kyseinen NUTS III -tasoinen alue ei kokonaisuudessaan kuulu tuen piiriin, ehdotettu alueen osa kuuluu tuen piiriin, jos jokainen kunta täyttää asukastiheysedellytyksen ja sijaitsee muiden tuen piiriin kuuluvien alueiden vieressä. Poikkeustapauksissa kuntien muodostama yhtenäinen alue voidaan katsoa tuen piiriin kuuluvaksi, jos kyseinen alue kokonaisuudessaan täyttää asukastiheysedellytyksen. 3) NUTS III -tasoisten alueiden osat, jotka eivät täytä edellä 1 ja 2 kohdassa tarkoitettua asukastiheysedellytystä, on arvioitava erikseen ottaen erityisesti huomioon niiden syrjäisyys, maantieteellinen sijainti ja pinnanmuodostus kuntakohtaisen asukastiheyden lisäksi. Tämä merkitsee sitä, että muut tekijät, joiden voidaan kohtuullisesti katsoa aiheuttavan ylimääräisiä kuljetuskustannuksia syrjäisillä alueilla sijaitseville yrityksille, otetaan huomioon asukastiheysperusteen lisäksi valvontaviranomaisen arvioidessa, kuuluuko jokin alue alueellisen kuljetustuen piiriin. 4) Kunnat, jotka eivät täytä asukastiheysedellytystä, mutta joiden väestö kokonaisuudessaan tai huomattavalta osin asuu saarella, voidaan arvioida tapauskohtaisesti. iv) Edellä olevaan iii kohtaan perustuvien mukautusten lopputuloksena laaditaan kartta, jossa esitetyllä yhtenäisellä alueella i kohdassa määritelty väestötiheyden kynnysarvo ei ylity. (1) Jäljempänä kuvatulla menetelmällä pyritään määrittelemään tarpeelliset edellytykset, joiden avulla voidaan rajata alueellisen kuljetustuen piiriin kuuluva alue asukastiheyden perusteella. Muut arviointiperusteet, jotka liittyvät mm. sijainnin keskeisyyteen, toimivat täydentävinä muuttujina päätettäessä alennettujen sosiaaliturvamaksujen piiriin kuuluvan alueen täsmällisestä rajaamisesta.