EFTAN VALVONTAVIRANOMAISEN PÄÄTÖS N:o 120/97/KOL,

tehty 24 päivänä huhtikuuta 1997,

Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 53 artiklan soveltamismenettelystä asian KOM 020.0099 - NSF osalta (Ainoastaan norjan- ja englanninkieliset tekstit ovat todistusvoimaisia)

EFTAN VALVONTAVIRANOMAINEN, joka

ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (ETA-sopimus) ja erityisesti sen 21. pöytäkirjan 1 artiklan,

ottaa huomioon valvontaviranomaisen ja tuomioistuimen perustamisesta tehdyn EFTA-valtioiden välisen sopimuksen neljännen pöytäkirjan toisen luvun ja erityisesti sen 3 artiklan 1 kohdan,

ottaa huomioon Norges Skogeierforbundin hakemuksen puuttumattomuustodistuksen saamiseksi ja saman yhdistyksen ilmoituksen poikkeuksen myöntämiseksi valvontaviranomaisen ja tuomioistuimen perustamisesta tehdyn sopimuksen neljännen pöytäkirjan toisen luvun 2 ja 5 artiklan mukaisesti,

ottaa huomioon EFTAn valvontaviranomaisen 3 päivänä heinäkuuta 1996 tekemän päätöksen menettelyn aloittamisesta tämän asian osalta,

on antanut valvontaviranomaisen ja tuomioistuimen perustamisesta tehdyn sopimuksen neljännen pöytäkirjan toisen luvun 19 artiklan 1 kohdan ja 19 artiklan 2 kohdan sekä saman pöytäkirjan neljännen luvun mukaisesti kyseisille yrityksille ja asianomaisille luonnollisille ja oikeushenkilöille mahdollisuuden esittää kantansa EFTAn valvontaviranomaisen 3 päivänä heinäkuuta 1996 antamassa vastaväitetiedoksiannossa esittämien vastalauseiden osalta,

on kuullut kilpailurajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa,

sekä katsoo, että

OSA I

TOSISEIKAT

1. Ilmoitus

(1) EFTAn valvontaviranomainen sai 18. heinäkuuta 1994 Norges Skogeierforbundilta (Norjan metsänomistajien liitto, jäljempänä `NSF`) ilmoituksen, jossa pyydettiin puuttumattomuustodistusta tai poikkeusta ETA-sopimuksen 53 artiklasta seuraavien sopimusten osalta (1):

1. NSF:n perussäännöt (2)

2. Metsätalouden aluejärjestöjen vakiosäännöt (3)

3. Metsätalouden paikallisyhdistysten vakiosäännöt (4)

4. NSF:n ja Treforedlingsindustriens Servicekontorin välisiä kuitupuun hintaneuvotteluja sääntelevä puitesopimus (paperi- ja selluteollisuuden yhdistys, jäljempänä `TFS` (5)

5. Sopimuskautta 1. tammikuuta-31. joulukuuta 1994 NSF:n ja Treforedlingsindustriens Bransjeforeningin välillä sääntelevä hintasopimus (paperi- ja selluteollisuuden yhdistys, jäljempänä `TFB`) (6).

(2) Tämän jälkeen NSF on ilmoittanut seuraavat sopimukset, joilla lykätään edellä mainittua puitesopimusta (kohta 4):

6. Suuntaviivat tuleville kuitupuuneuvotteluille (7)

7. NSF:n päätös vuoden 1995 kuitupuuneuvotteluista (8)

8. Kuitupuun hintaneuvotteluja vuonna 1995 sääntelevä NSF:n ja TFB:n välinen sopimus (9)

9. NSF:n ja TFB:n välisiä kuitupuuneuvotteluja koskeva puitesopimus (10).

(3) Ilmoitus sisälsi lopuksi tietoa NSF:n ja TFS:n välisestä sopimuksesta, joka koskee NSF:lle ja NSF:n aluejärjestöille maksettavaa palkkiota koskevaa sopimusta, jäljempänä `palkkiosopimus` (11).

(4) Päätöksiä ja sopimuksia, jotka koskevat NSF:n ja teollisten ostajien välisiä hintaneuvotteluja ja muuta heidän välistään yhteistyötä, toisin sanoen edellä mainittuja kohtia 4-9 sekä palkkiosopimusta käsitellään kahdessa erillisessä asiassa (KOM 020.013-NSF+TFB I ja KOM 020.0132-NSF+TFB II). Tästä seuraa, että tämä päätös koskee ainoastaan NSF:n ja sen osien organisaatiota (edellä kohdat 1-3), jäljempänä `NSF-järjestelmä`.

2. NSF-järjestelmä

(5) NSF-järjestelmä on organisationaaliselta kannalta osuuskunnallinen. Yksittäiset metsänomistajat kuuluvat paikallisyhdistyksiin. Kaikki tietyn alueen yhdistykset ovat järjestäytyneet aluejärjestöksi. Paikallisjärjestön jäsenenä metsänomistaja kuuluu automaattisesti aluejärjestöön ja keskusliittoon NSF:ään. NSF puolestaan koostuu yksittäisistä jäsenistä, paikallisyhdistyksistä ja aluejärjestöistä ja on jäsentensä sekä aluejärjestöjen toimintaa yhteensovittava elin.

(6) 57 000 metsänomistajaa, jotka ovat enimmäkseen pientoimittajia, ovat järjestäytyneet 446 paikallisyhdistykseen. Enin osa kyseisten metsänomistajien taloudellisesta toiminnasta on kuitenkin keskittynyt aluejärjestötasolle. NSF:ssä on 19 tällaista aluejärjestöä, ja ne kattavat maantieteellisesti katsottuna koko Norjan.

(7) NSF:n, aluejärjestöjen ja paikallisyhdistysten säännöissä luodaan puitteet NSF:n toiminnalle ja määritellään sen jäsenten velvollisuudet ja oikeudet. Yksi NSF:n tarkoituksista on sen sääntöjen mukaan metsänomistajien taloudellisten etujen puolustaminen työskentelemällä parhaiden mahdollisten hintojen ja markkinaolosuhteiden luomiseksi metsätaloustuotteille, näiden tuotteiden parhaan mahdollisen markkinoinnin varmistaminen ja, jos tarpeellista, markkinoiden sääntely organisatorisin toimenpitein. NSF työskentelee myös sellaisen metsätalouspolitiikan edistämiseksi, joka heijastaa sen jäsenten etuja ja edistää metsätalouden tuntemusta ja kehitystä. Näihin tavoitteisiin pyritään jäsenten välisen yhteistyön avulla. Lisäksi keskitytään omistajien etujen yhteensovittamiseen metsäteollisuudessa ja sellaisen kehityksen edistämiseen, jolla turvataan mahdollisimman suuret maksut raakapuusta.

(8) Jäsenet ovat velvollisia noudattamaan NSF:n ja sen alajärjestöjen päätöksiä (12). Kyseisten päätösten ja sääntöihin sisältyvien määräysten noudattamatta jättäminen voi aiheuttaa erottamisen (13). Metsänomistajilla on lisäksi oikeus ja velvollisuus myydä kaikki myyntiin menevä raakapuunsa asianomaisen aluejärjestön kautta (14). Jäsen voi erota NSF:stä kolmen kuukauden irtisanomisajalla, mutta ilman oikeutta vaatia osaa yhdistyksen varoista itselleen (15). NSF:n mukaan jäsen voi erota ja liittyä uudelleen maksutta.

(9) NSF puolestaan edustaa jäseniään keskitetyissä neuvotteluissa, jotka koskevat hintoja ja toimitusehtoja. Tämän tekee NSF:n hallitus tai hallituksen nimittämä komitea. Hallitus voi vastaavasti neuvotella toimitettavista määristä raakapuun ostajien kanssa ja määrätä aluejärjestöt päättämään kyseisten määrien jakamisesta keskenään (16). Muihin sitoviin toimenpiteisiin, joita NSF tai aluejärjestöt voivat toteuttaa, kuuluvat markkinatoimenpiteet, kuten myynti- ja tasoitushintojen sääntely (17) sekä muiden aluejärjestöjen taloudellisen tuen varmistaminen yhdelle tai useammalle aluejärjestölle markkinoiden äkillisten ja laajojen muutosten tapahtuessa (18).

3. Tuote

(10) Raakapuulle perustavanlaatuinen ominaispiirre on erittäin pitkä tuotantoaika istutuksesta taloudellisesti optimaaliseen hakkuuaikaan. Pohjoismaissa saattaa täysikasvuisen sahatukin kasvuaika olla 70-100 vuotta. Periaatteessa metsän laatu paranee ja siten sen arvo kasvaa ajan kuluessa tiettyyn rajaan asti. Näin ollen yksittäisen metsänomistajan on mahdollista "varastoida" raakapuuta jättämällä se korjaamatta ilman, että sen arvo vaarantuisi.

(11) Norjassa korjataan vuosittain 10-12 miljoonaa kuutiometriä raakapuuta. Puun arvioitu vuosittainen kasvu on noin 18 miljoonaa kuutiometriä. Korjattava raakapuu on pääasiallisesti kuusta (77 prosenttia) ja mäntyä (20 prosenttia). Lehtipuun, pääasiassa koivun määrä on ainoastaan noin 3 prosenttia koko korjatusta puumäärästä.

(12) Raakapuuta voi luonnehtia välituotteeksi, jota käytetään puuhun perustuvien tuotteiden kuten sellun, paperin, kartongin ja tukkipuun tuottamiseen. Riittävänkokoisten raakapuutukkien korkealaatuisin osa myydään tukkipuuksi sahoille ja puuteollisuudelle, kun taas suurin osa jäljelle jäävästä osuudesta myydään paperi- ja selluteollisuudelle. Pienempi osuus korjatusta raakapuusta käytetään polttopuuna lämmitystarkoituksiin, usein suoraan kuluttajien toimesta. Määrältään 10-12 miljoonan kuutiometrin suuruisesta korjatun puun kokonaismäärästä yleensä noin 8-9 miljoonaa kuutiometriä myydään metsäteollisuudelle kuitupuuna tai tukkipuuna.

>TAULUKON PAIKKA>

(13) Tietyltä alueelta saatavan tukkipuun määrä vaihtelee suuresti, aina 30-80 prosenttia metsän laadun ja tyypin mukaan. Paitsi laatuvaihteluilla, myös kuitupuun ja tukkipuun välisellä suhteellisella hintaerolla on vaikutus siihen, mihin luokkaan kuuluvana raakapuu myydään.

(14) Tukkipuuta käyttävässä tuotannossa syntyy sivutuotteena haketta. Tätä haketta käytetään yhdessä kuitupuun kanssa paperi- ja selluteollisuudessa. On arvioitu, että 35-38 prosentista sahojen käyttämästä tukkipuusta tulee haketta. Hake myydään paperi- ja selluteollisuudelle joko suoraan tai vaihdettuna tukkipuuhun. Kyseessä olevien hakemäärien vuoksi hakekauppaa pidetään elintärkeänä sahojen kannattavuuden kannalta.

(15) Korjattu raakapuu on tuote, jota on sen muodon vuoksi vaikea käsitellä ja jolla on kokoonsa nähden alhaiset hinnat. Korjuuseen ja kuljetuksiin liittyvät käsittelykustannukset ovat korkeita ja niihin vaaditaan erityiskoneita. On arvioitu, että keskimääräiset kuljetuskustannukset muodostavat noin 25 prosenttia kokonaiskustannuksista sekä saha- että kuitupuun osalta. Raakapuun laatu riippuu ensisijaisesti korjattavan metsän laadusta. Koska puun laatu heikkenee pian korjuun jälkeen, tuoreus on myös tärkeä kriteeri. NSF on myös viitannut hygieniaan ja alkuperän erittelemiseen yhä tärkeämpinä laatutekijöinä.

4. Markkinat

(16) Kansallisten tilastojen mukaan Norjassa vuosina 1993/1994 teolliseen käyttöön korjatun 8,5 miljoonan kuutiometrin bruttohinta oli 2,5 miljardia Norjan kruunua. Hakkuiden vähentymisen vuoksi kokonaisarvo on vähentynyt vuosien 1989/1990 3,8 miljardista Norjan kruunusta. Vuonna 1994 viennin vastaava arvo oli 121 miljoonaa kruunua ja tuonnin arvo 657 miljoonaa kruunua. NSF:n mukaan teolliseen käyttöön Norjassa vuosina 1989 ja 1991 korjatun raakapuun määrä oli hieman vähemmän kuin 5 prosenttia Euroopan talousalueella korjatusta kokonaismäärästä.

(17) Kuten kuviosta 1 ilmenee, keskimäärin noin 50 prosenttia myytävästä korjatusta raakapuusta myydään sahoille ja hieman vähemmän paperi- ja selluteollisuudelle. Koska tukkipuun hinta on korkeampi, se edustaa noin kahta kolmasosaa metsänomistajien tuloista. Luokkaan "muut" kuuluvat puunsäilyttämisteollisuus, huonekaluvalmistajat sekä vienti.

Kuvio 1 Myyntiin korjattu raakapuu ostajaryhmittäin vuosina 1993/1994 (19)

>VIITTAUS FILMIIN>

4.1. Toimittajat

(18) Enin osa Norjan metsäalasta kuuluu noin 126 000 yksityiselle metsänomistajalle. Noin 75 prosenttia heistä on myös maanviljelijöitä. Pienemmän osan omistavat valtionyhtiö Statsskog ja yksittäiset kunnat, kun taas metsäteollisuuden osuus on suhteellisen merkityksetön. Omistusrakenne on seuraavassa esitetty graafisesti.

Kuvio 2 Omistusrakenne (prosentteina metsäalasta) (20)

>VIITTAUS FILMIIN>

4.1.1. NSF

(19) NSF-järjestelmään kuuluvat 57 000 metsänomistajaa edustavat keskimäärin noin 75:tä prosenttia Norjassa korjatun raakapuun toimituksista. NSF:n osuus toimituksista on 60-65 prosenttia Norjan itäosissa ja 80-95 prosenttia muilla alueilla. Keskimääräinen myynti toimituksineen metsänomistajaa kohti vuonna 1994 oli 77 000 Norjan kruunua. On kuitenkin pidettävä mielessä, että suurin osa jäsenistä korjaa puuta epäsäännöllisin väliajoin - yleensä useamman vuoden välein. Jäseniltä tehtyjen raakapuun kokonaisostojen määrä vaihtelee vuodesta toiseen hintatasosta ja korjatun puun määrästä riippuen, mutta se on viime aikoina ollut noin 2 miljardia kruunua vuodessa.

(20) NSF-järjestelmässä olevien yritysten kokonaisliikevaihtoa ei voida arvioida täsmällisesti. On todettava, että yksittäisten metsänomistajien pääasiallinen tulolähde on yleensä muu toiminta, lähinnä maatalous. Koska maataloustulot ovat peräisin kaupallisesta toiminnasta, ne on sisällytettävä NSF:n yksittäisten jäsenten liikevaihtoon. Näin ollen voidaan arvioida, että heidän kokonaisliikevaihtonsa on huomattavasti suurempi kuin 2 miljardia kruunua. Aluejärjestöjen kokonaisliikevaihdon osalta on todettava, että paitsi myymällä yksittäisiltä jäseniltä ostettua raakapuuta, ne saavat lisätuloja myös metsätalouteen liittyvistä palveluista, kuten hakkuista ja kuljetusten yhteensovittamisesta sekä vähäisemmässä määrin myös teollisesta toiminnasta. Niiden vuosittaisen liikevaihdon voi näin ollen myös arvioida ylittävän 2 miljardia kruunua.

(21) Metsätalouden lisäksi NSF:llä on myös intressejä teollisessa toiminnassa erityisesti siten, että sen aluejärjestöt ovat omistajina Norske Skog AS:ssä, joka yli 9 miljardin kruunun liikevaihdolla on Norjan metsäteollisuuden suurin yksittäinen yritys. Metsänomistajayhdistykset omistavat noin 30 prosenttia osakkeista (36 prosenttia äänivallasta), joten he ovat yrityksen suurin omistajaryhmä. NSF:llä on kolme edustajaa Norske Skogin hallituksessa, ja hallituksen puheenjohtaja tulee perinteisesti NSF-järjestelmästä. Tällaista edustusta ei kuitenkaan ole Norsk Virke AS:ssä, joka vastaa raakapuun ja hakkeen hankkimisesta Norske Skogille (katso jäljempänä), ja NSF:n mukaan metsänomistajayhdistysten ja Norske Skogin väliset liiketoimet toteutetaan yksinomaan kaupalliselta perustalta.

(22) NSF:n keskusliitto ei ole suoraan osallisena raakapuun myynnissä. Sen lisäksi, että se neuvottelee yleiset myyntiehdot teollisten ostajien edustajien kanssa ja asettaa suuntaviivat hajautetuille hintaneuvotteluille, sillä on toimintaa, joka liittyy jäsenille suunnattuun tiedotus- ja neuvontapalveluun, metsäpolitiikan muotoilemiseen ja metsätalousalan tutkimukseen.

(23) Varsinainen kaupankäynti tapahtuu aluetasolla. Viime aikoihin asti aluejärjestö on yleensä toiminut yksittäisten jäsentensä kaupallisena agenttina. Nykyään se kuitenkin ostaa raakapuuta jäseniltään ja myy sitä teollisuudelle omissa nimissään. Tämän seurauksena aluejärjestö sitoutuu toimittamaan tiettyjä määriä teollisuudelle, kun taas aluejärjestön aiemmin neuvottelemat myyntisopimukset heijastivat pikemminkin aikomusta kuin sitoumista.

(24) Käytännössä aluejärjestö tekee teollisen ostajan kanssa sopimuksen lähtien "noudettuna tienvarresta" -perushinnasta, joka on yleensä samansuuruinen kuin muilla aluejärjestöillä tai aluejärjestöjen ryhmillä, lisättynä lisillä ostajalle koituvista lisäeduista, jotka voivat vaihdella aluejärjestöjen välillä. Tällaiset lisät tai bonukset voivat johtua muun muassa toimitusten ajoittamisesta ympärivuotisiksi, kuljetusavusta sekä sitoutumisesta tiettyihin määriin ja palkkioihin.

(25) Tämän jälkeen, tai rinnakkaisesti, aluejärjestö tekee sopimuksia yksittäisten jäsentensä kanssa voidakseen täyttää teollisen ostajan kanssa tekemänsä sopimuksen. Vaikka perushinta perustuukin teollisuuden tekemään tarjoukseen, yksittäisen metsänomistajan saama hinta voi vaihdella enimmäkseen hakkuumääriin ja -aikoihin liittyvistä syistä. Metsänomistaja on vapaa järjestämään hakkuun itse, mutta aluejärjestö voi antaa tukea koneiden rahoituksessa, ennakkoina tulevista toimituksista, takuina yrityksille jne. Aluejärjestöt järjestävät suoraan noin 40 prosenttia hakkuista. Erilliset yritykset hoitavat suurimman osan kuljetuksista ja teolliset ostajat maksavat ne. Aluejärjestöt kuitenkin usein organisoivat logistiikan ja voivat esittää näkemyksiä teollisuuden käytettävää yritystä koskevasta valinnasta.

4.1.2. Muut toimittajat

(26) Useat merkittävät metsänomistajat ovat metsänomistajayhdistys Norskogin jäseniä. Norskogilla on nykyään noin 200 jäsentä. Jäsenet edustavat noin 5:tä-10:tä prosenttia Norjassa korjatun raakapuun tarjonnasta. Jäsenillä on velvollisuus myydä 50 prosenttia korjaamastaan raakapuusta Norskogin kautta. Hinnat ja ehdot, jotka Norskog on neuvotellut teollisten ostajien kanssa, yleensä vastaavat NSF:n neuvottelemia hintoja ja ehtoja. Maksu kuitupuusta on kuitenkin alhaisempi kuin NSF:llä.

(27) Statsskog on valtionyhtiö, joka korjaa ja myy puuta valtion ja kirkon omistamista metsistä. Se edustaa noin 5:tä-10:tä prosenttia Norjassa korjatun raakapuun tarjonnasta. Myös Statsskog saa yleensä hyväkseen samat hinnat ja ehdot, jotka NSF on neuvotellut, mutta palkkio on jonkin verran alhaisempi kuin kahdella yhdistyksellä.

(28) Noin 68 000 enimmäkseen hyvin pientä metsänomistajaa toimii metsätalousyhdistyksen ulkopuolella. Useat näistä kuitenkin korjaavat metsää ainoastaan epäsäännöllisin väliajoin. Yhdessä ne edustavat noin 10:tä prosenttia Norjassa korjatun raakapuun kokonaistarjonnasta. Ne myyvät puuta joko yksittäin teollisille ostajille tai itsenäisten raakapuukauppiaiden kautta. Kyseiset kauppiaat toimivat enimmäkseen Østfoldissa.

(29) Ainoastaan noin 2 prosenttia raakapuusta saadaan metsäteollisuuden omistamista metsistä.

4.2. Raakapuun ostajat Norjassa

4.2.1. Tukkipuun ostajat

(30) Norjassa on noin 600 saha- ja höyläämölaitosta. Näistä noin 120 on jäseninä Trelastindustriens Landsforeningissä (Norjan sahateollisuusyhdistys, jäljempänä `TL`). Ne edustavat noin 80:tä prosenttia sahatun puun tuotannosta. TL huolehtii pääasiallisesti tiedon ja neuvojen tarjoamisesta jäsenilleen eikä osallistu jäsentensä toimintaan tukkipuumarkkinoilla. Kukin saha tekeee hankintansa itse. Niissä tapauksissa, joissa omistussuhteet yhtyvät, hankintoja tehdään myös saharyhmittäin. NSF:n mukaan kuusi suurinta ryhmää edustaa 50:tä prosenttia kokonaisostoista.

4.2.2. Kuitupuun ostajat

(31) Paperi- ja selluteollisuudessa toimi 17 yritystä vuonna 1993. Kaikki kuitupuun ostajat ovat jäseninä Treforedlingsindustriens Bransjeforeningissä (paperi- ja selluteollisuuden järjestö, jäljempänä `TFB`). TFB on perinteisesti edustanut paperi- ja selluteollisuutta määriteltäessä hintoja ja muita kauppaehtoja kuitupuulle ja hakkeelle. Jäsenet ovat TFB:n puitteissa sopineet maantieteellisestä markkinoiden jakoa koskevasta järjestelmästä, jossa vahvistetaan se alue, jolla yritys tai yritysryhmä voi ostaa kuitupuuta Norjan markkinoilla. EFTAn valvontaviranomainen on vastustanut tätä järjestelyä erillisessä asiassa (asia n:o KOM 020.0130 - TFB).

(32) Vaikka jotkut paperi- ja sellulaitokset ostavat kuitupuuta yksittäisesti omilla alueillaan, noin 90 pr-M. Peterson & Søn A/S:n ja Norske Skog Saugbrugs AS:n yhteinen hankintayhtiö, joka toimii Østfoldissa Itä-Norjassa. Se ostaa yli 30 prosenttia Norjan kuitupuun tarjonnasta. Norsk Virke ja Østfoldtømmer vastaavat kaikista hankinnoista, joilla täytetään niiden omistajien raaka-aineiden tarve niiden maantieteellisillä alueilla, sahoilta tuleva hake sekä tuonti mukaan lukien.

4.3. Raakapuun hinnoittelu

(33) Raakapuu myydään tavallisesti valmiiksi kaadettuna ja tienvarresta noudettuna. Ostaja maksaa kuljetuksen tienvarresta teollisuusalueelle, jossa varsinainen mittaaminen tapahtuu. Metsänomistajien yhdistys yleensä neuvottelee hinnan ostajan kanssa. Keskeinen periaate aiemmissa hintaneuvotteluissa on ollut sen varmistaminen, että hinta, jonka teollisuus maksaa tällä tavalla toimitetusta tietynlaatuisesta tavarasta, on sama kaikkialla Norjassa. Perusajatus tämän periaatteen takana on se, että kaikkia Norjan resursseja on käytettävä riippumatta niiden sijainnista. Tämä periaate merkitsee sellaisten tasapainottavien toimenpiteiden hyväksymistä, joilla hyvitetään epäedullista sijaintia.

(34) Raakapuu myydään joko tukkipuuna tai kuitupuuna. Tukkipuun nykyisessä hinnoittelussa vaikuttaisi olevan enemmän paikallisia tarjonnan ja kysynnän eroja heijastavaa joustavuutta kuin kuitupuun hinnoittelussa.

(35) 1980-luvun puoliväliin asti tukkipuun hinta vahvistettiin NSF:n ja TL:n, jotka edustavat noin 80:tä prosenttia Norjan sahateollisuuden tuotannosta, välisissä keskitetyissä neuvotteluissa. Tämän jälkeen neuvottelut hajautettiin, ja nykyään hinnat vahvistetaan pääasiallisesti yksittäisen aluejärjestön tai muun myyjän ja yksittäisen ostajasahan tai, jos omistussuhteet yhtyvät, sahojen ryhmän välisissä neuvotteluissa. Myynti tapahtuu tiettyyn rajaan asti eräänlaisena huutokauppana eniten tarjoavalle. Sen seurauksena, ettei keskitettyjä hintaneuvotteluja enää jatketa, TL:llä ei enää ole oikeutta neuvotella hintoja jäsentensä puolesta.

(36) Vuoteen 1994 asti kuitupuun perushinta ja muut myyntiehdot, palkkiotasot mukaan lukien, vahvistettiin NSF:n ja TFB:n välisissä keskitetyissä neuvotteluissa vuodeksi kerrallaan. Näissä puitteissa mahdolliset hintojen mukautukset, jotka perustuivat paikallisiin edellytyksiin kuten toimitusaikaan, laatuun ja määrään, neuvoteltiin aluejärjestön ja yksittäisen teollisen ostajan välillä. Palkkiotasoa lukuun ottamatta NSF:n ulkopuolisille myyjille tarjottiin tavallisesti samoja hintoja ja ehtoja.

(37) Vuonna 1994 päätettiin kuitupuun kysynnän kasvu, hakkuiden suhteellisen vähäinen määrä ja vastaavasti kasvanut tuonti huomioon ottaen käydä alueellisia hintaneuvotteluja vuodelle 1995. Kolme tällaista hankinta-aluetta perustettiin. Kunkin kanssa näistä neuvottelut käytiin yhteisesti hankinta-alueen aluejärjestöjen ja saman hankinta-alueen teollisten ostajien välillä. Aluejärjestöjen neuvottelujen pohjaksi NSF hyväksyi suuntaviivat, joissa määrättiin muun muassa, että hinta ei saa vaihdella sen mukaan, mikä etäisyys teollisuuslaitokseen on, ja että neuvottelut on yhteensovitettava. Neuvottelujen tuloksena sovitut perushinnat ja ehdot olivat periaatteessa samanlaiset kullakin kolmella hankinta-alueella.

(38) Vuotta 1996 koskevia hintaneuvotteluja hajautettiin entisestään siten, että ne käytiin kunkin yksittäisen ostajan kanssa. Jos toisin sanoen yksi ostaja kattoi useamman alueen, vastaavat aluejärjestöt neuvottelivat yhteisesti. Jos toisaalta ostaja kattoi ainoastaan yhden alueen, asianomainen aluejärjestö kävi neuvottelut itsenäisesti. Tämän seurauksena kuitupuun hinnat ja siihen liittyvät ehdot ovat vaihdelleet alueittain.

4.4. Kansainvälinen kauppa

(39) Raakapuun rajat ylittävää kauppaa rajoittavat tekijät kuten suhteellisen korkeat kuljetuskustannukset, haluttujen lajien ja laatujen saatavuus, tuoreus sekä mittaamista ja kuorimista koskevien kansallisten säännösten erot. Kansainvälinen kauppa on kuitenkin kasvussa. Yksi syy tähän on se, että enenevissä määrin käytetään nopeasti kasvavia ja siten halvempia, erityisesti eteläiseltä pallonpuoliskolta peräisin olevia puulajeja erilaisiin puutuotteisiin, joihin aiemmin käytettiin pohjoisessa kasvanutta puuta. Suhteellisen halvan havupuun lisääntynyt saanti Venäjältä ja Baltian maista on myös johtanut kaupan kasvuun Pohjois-Euroopassa. Uusiopaperin käyttö on lisäksi edistänyt sen paineen vähentymistä, joka kapasiteettiin on kohdistunut paikallisen tai alueellisen raakapuun tarjonnan perusteella. Tuonnin määrä Norjassa kasvaa, kun taas vienti pysyy suhteellisen vakaana tai vähenee. Vuodesta 1994 lähtien raakapuun ja hakkeen tuonti on ollut merkittävällä tavalla ylijäämäistä.

Kuvio 3. Tukkipuun vienti ja tuonti (1 000 m³) (21)

>VIITTAUS FILMIIN>

(40) Kotimaassa vuosittain käytetyn tukkipuun kokonaismäärän voi arvioida olevan noin 4,5-5 miljoonaa kuutiometriä. Tuonnin määrä vaihtelee 5-10 prosentin välillä kotimaisesta tarjonnasta. Yleensä noin 90 prosenttia eli 250 000-300 000 kuutiometriä tuodusta määrästä tuodaan Ruotsista, enimmäkseen rajaseuduilta. Kun Norjassa vuonna 1994 vallitsi yleinen pula raakapuusta, tukkipuun tuonti kasvoi 50 prosentilla. Suuri osa kasvaneesta määrästä tuli Venäjältä ja Baltian maista. NSF:n toimittamat luvut osoittavat, että vuonna 1995 tuotiin maahan ylimääräiset 80 000 kuutiometriä, eli yhteensä 555 000 kuutiometriä puuta. Sahojen edustajien mukaan korkean laadun tarve ja korkeat kuljetuskustannukset vaikeuttavat tuonnin merkittävää kasvattamista.

(41) Tukkipuun vienti rajoittuu samanlaisista syistä naapurimarkkinoille. Viennin kokonaismäärä on noin 100 000-200 000 kuutiometriä eli noin 5 prosenttia kotimaisesta tarjonnasta. Ruotsi on selkeästi suurin vientikohde lukuun ottamatta vuotta 1993, jolloin pantiin täytäntöön myrskyvahinkoihin liittyvä erittäin suuri vientitilaus Turkkiin.

Kuvio 4. Kuitupuun vienti ja tuonti (1 000 m³) (22)

>VIITTAUS FILMIIN>

(42) Kuitupuun tuonnilla katettiin aiemmin noin 10 prosenttia teollisuuden tarpeesta. Vuosina 1994 ja 1995 tuotiin kuitenkin 30 prosenttia. Mahdollisuudet kuitupuun tuontiin ovat varsin laajat, sillä Norjan paperi- ja selluteollisuudella on pääsy satamiin ja sillä on kapasiteetti ostaa suuria määriä kerralla. Kuljetuskustannukset yksikköä kohti, joka on kaupankäynnin pääasiallisin este, voidaan tällä tavoin pitää alhaisina. On mahdollista ostaa kuitupuuta kansainvälisillä avistamarkkinoilla, mutta enin osa tuonnista on säännelty sopimuksilla, jotka kattavat kokonaisen vuoden. Suurin osa tuonnista tulee Venäjältä, mutta merkittäviä määriä tuodaan myös Venäjältä, Baltian maista, Saksasta ja nopeasti kasvavien lajien osalta myös Etelä-Amerikasta ja Afrikasta.

(43) Kuitupuun vienti on rajallista muun muassa keruu- ja kuljetuskustannuksia kasvattavien Norjan maantieteellisten ja pinnanmuodostukseen liittyvien olojen, suhteellisen korkeiden tuontantokustannusten sekä pienistä ja laajalti hajaantuneista metsänomistajista muodostuvan omistusrakenteen vuoksi. Jonkin verran esiintyy kuitenkin vientiä naapurimaihin, lähinnä Ruotsiin. Vienti on määrältään noin 300 000-500 000 kuutiometriä.

(44) NSF:n mukaan kuitupuun suhteellinen hintakehitys noudattaa samoja kehityskulkuja kansainvälisesti, ainakin Skandinaviassa, Saksassa ja Ranskassa. Toisaalta, viralliset tilastot (23) tuntuvat osoittavan suuria eroja kuitupuun ja vielä enemmän tukkipuun absoluuttisissa hinnoissa Norjan ja muiden maiden välillä. NSF:n toimittamista tilastoista ilmenee, että hintaerot ovat suhteellisesti pienempiä Norjan ja muiden Pohjoismaiden välillä, tavallisesti 5-25 prosentin välillä tiettyjen sellu- ja tukkipuulajien välillä viimeisen viiden vuoden aikana. Eri maiden välisiä hintojen suhteellista kehitystä ja absoluuttisia hintoja koskevien vertailujen tekemiseen liittyy kuitenkin huomattavia vaikeuksia, jotka johtuvat muun muassa raakapuun lajien ja laatujen suhteellisten osuuksien eroista, valuuttakurssivaihteluista, myyntiehdoista (esim. noudettuna tienvarresta, CIF, pystymetsänä), kansallisista mittausjärjestelmistä, maiden paikallisista hintavaihteluista sekä luotettavien hintatilastojen saatavuudesta. Tämä huomioon ottaen ei ole mahdollista tehdä lopullisia päätelmiä Norjan hintatasoista ja hintojen kehityksestä verrattuna muihin maihin.

(45) Kuitupuusta ja tukkipuusta saatavat eri puutuotteet menevät suuressa määrin vientiin. ETA on näiden tuotteiden kaupan kannalta merkittävä alue. Esimerkiksi vuonna 1994 paperin ja kartongin vienti Norjasta muihin ETA-maihin oli arvoltaan 5,9 miljardia Norjan kruunua (24). Useiden kyseisten lopputuotteiden tai puolivalmisteiden hinnat tuntuvat määräytyvän kansainvälisesti.

OSA II

OIKEUDELLINEN ARVIOINTI

(46) NSF on vastaväitetiedoksiannon jälkeen valvontaviranomaisen edustajien kanssa käymissään neuvotteluissa ja kirjallisissa huomautuksissa osoittanut eräitä mahdollisia muuntoksia NSF:n, aluejärjestöjen ja paikallisyhdistysten sääntöihin tavoitteenaan löytää ratkaisu, jonka avulla valvontaviranomaisen olisi mahdollista päästä asiassa myönteiseen lopputulokseen. Valvontaviranomainen on arvioinut kyseisiä mahdollisia muutoksia ja esittänyt käsityksensä niistä.

(47) Vaikka osoitetut muutokset lieventäisivät merkittävää osaa vastaväitetiedoksiannossa yksilöidystä kilpailunrajoituksista, valvontaviranomainen on kuitenkin omaksunut kannan, jonka mukaan jäljelle jäävät rajoitukset aiheuttaisivat sen, ettei asiassa päästäisi myönteiseen päätökseen. Mitään sääntöjen muutoksia ei sitä paitsi ole tehty tai ilmoitettu valvontaviranomaiselle.

(48) Tässä asiassa jää näin ollen arvioitavaksi puuttumattomuustodistusta tai poikkeusta ETA-sopimuksen 53 artiklasta koskeva pyyntö asianomaisten sääntöjen osalta siten kuin ne on ilmoitettu, eli sellaisina kuin niihin viitataan 1 kappaleen kohdissa 1-3.

1. 53 artiklan 1 kohta

(49) ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan nojalla kiellettyjä ovat sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka voivat vaikuttaa sopimuspuolten väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua Euroopan talousalueella tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy siellä.

1.1. 53 artiklan 1 kohdan yleinen sovellettavuus ilmoitettuihin järjestelyihin

(50) Sopimuksen 8 artiklan 3 kohdan a alakohdan nojalla ETA-sopimuksen määräyksiä sovelletaan raakapuuhun. ETA-sopimukseen sisältyviä kilpailusääntöjä sovelletaan näin ollen ilmoitettuihin järjestelyihin.

(51) ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdassa olevalla termillä "yritys" tarkoitetaan kaikkia oikeus- tai luonnollisia henkilöitä, jotka harjoittavat taloudellista toimintaa. Ne metsänomistajat, jotka ovat NSF:n jäseniä, ovat kaupallista toimintaa harjoittavia luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, ja niitä pidetään näin ollen 53 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina yrityksinä. NSF, aluejärjestöt ja paikallisyhdistykset ovat siten yritysten yhteenliittymiä samalla kun ne ovat itsenäisiä yrityksiä siinä määrin kuin ne harjoittavat kaupallista toimintaa. Tästä seuraa, että NSF:n, aluejärjestöjen ja paikallisyhdistysten ilmoitettuja sääntöjä on pidettävä jäsenten välisinä sopimuksina tai yhdistyksen päätöksinä.

1.2. Asian kannalta merkityksellisten markkinoiden määrittäminen

1.2.1. Tuotemarkkinat

(52) Raakapuu, jolla NSF-järjestelmässä käydään kauppaa, on kuitupuuta ja tukkipuuta. Asian kannalta merkityksellisten tuotemarkkinoiden määrittämiseksi on tarpeen tarkastella paitsi kyseisten tuotteiden objektiivisia ominaisuuksia ja käyttötarkoitusta myös näihin tuotteisiin soveltuvia kilpailuolosuhteita.

(53) Kuitupuun ja tukkipuun välillä on merkittävä laatuero, jota ilmentävät erot sekä fyysisissä ominaisuuksissa että hinnoittelussa. Tuotteiden käyttötarkoitukset eroavat toisistaan. Näillä kahdella tuotteella käytävän kaupan kilpailuolosuhteet eroavat lisäksi toisistaan merkittävällä tavalla, koska muun muassa myyjäpuolen keskittymisessä, tuontitasossa ja hintojen yhteensovittamisessa on eroja. Vaikka tietyn hetken suhteellisista hinnoista ja ostajan laatutarpeista riippuen voi jonkin verran päällekkäisyyttä esiintyä, voidaan näin ollen kuitenkin todeta, että tukkipuu ja kuitupuu kuuluvat eri markkinoille. Tätä päätelmää tukee lisäksi se tosiasia, että raakapuulla käytävän kaupan pääasialliset toimijat, NSF mukaan lukien, tekevät eron tukkipuu- ja kuitupuumarkkinoiden välillä.

(54) On myös arvioitava, onko tarpeen jakaa edelleen kuitupuumarkkinoita ja tukkipuumarkkinoita. Erilaiset kuitupuu- ja tukkipuutyypit ja -lajikkeet eivät tavallisesti ole toisiaan korvaavia loppukäyttäjien kannalta, osittain hintaerojen ja osittain teknisten vaatimusten vuoksi. Eräät merkittävät kaupankäynnin olosuhteet kuten kuljetusjärjestelyt ja mittausvaatimukset ovat näiden markkinoiden sisällä kuitenkin samat. Ne ostajat ja myyjät, jotka asettavat hinnat ja muut kaupankäyntiin liittyvät olosuhteet, ovat lisäksi pääasiallisesti samat niin kuitupuumarkkinoilla kuin tukkipuumarkkinoillakin. Sen arvioimiseksi, mikä on kyseessä olevien sopimusten vaikutus kilpailuun, riittää näin ollen, että viitataan yksiin kuitupuumarkkinoihin ja yksiin tukkipuumarkkinoihin.

(55) Lopuksi on arvioitava, onko olemassa sellaisia ylimääräisiä tuotteita, jotka olisi sisällytettävä asian kannalta merkityksellisiin markkinoihin. NSF on tältä osin väittänyt, että kuitupuu ja puuhake kuuluvat samoille markkinoille. Vaikka kuitupuu ja puuhake ovat suuressa määrin toisiaan korvaavia teollisen käyttäjän kannalta, useat tekijät osoittavat, että kyseisten kahden tuotteen kilpailuolosuhteet ovat erilaiset. Puuhake syntyy sivutuotteena sahojen jalostaessa tukkipuuta, ja tuotetut määrät määräytyvät sahojen lopputuotteiden kysynnän perusteella pikemminkin kuin teollisuuden puuhakkeeseen ja kuitupuuhun kohdistuvan kysynnän perusteella. Tätä tarjonnan joustamattomuutta pahentavat entisestään pitkäaikaisvarastoinnin ongelmat, jotka johtuvat puuhakkeen suhteellisesti suuremmasta tilavuudesta ja nopeammasta pilaantumisesta verrattuna tukkipuuhun. Koska hakkeelle vaikuttaa olevan vähän vaihtoehtoisia käyttötapoja, tämä merkitsisi sitä, että sahat ovat suhteellisesti heikommassa asemassa ostajiin nähden kuin kuitupuun toimittajat. Nämä erot kahden tuotteen kilpailuolosuhteissa ovat sellaiset, että kyseessä olevan järjestelyn arvioimiseksi puuhaketta ei ole sisällytettävä asian kannalta merkityksellisiin kuitupuumarkkinoihin.

(56) Tätä päätelmää ei muuta se tosiasia, että hakkeen hinnoittelun ja kuitupuun hinnan välillä on sellainen yhteys, että hakkeen hinta paperi- ja selluteollisuudelle nousee silloin kun kuitupuun hinta nousee. Paperi- ja selluteollisuuden pitäisi siten olla valmiimpi maksamaan korkeampaa hintaa hakkeesta. Hakkeen lopullinen hinta vaikuttaa pikemminkin riippuvan sahan ja paperi- ja selluteollisuuden neuvottelutaidosta kun kuitupuun hinnasta. Käänteisesti ottaen olosuhteet puuhakkeen kaupassa eivät merkittävällä tavalla vaikuta kuitupuun hinnoitteluun ja muihin kaupankäyntiin liittyviin olosuhteisiin.

1.2.2. Maantieteelliset markkinat

(57) Lähtökohtana asian kannalta merkityksellisten markkinoiden määrittämiseksi on maantieteellinen alue, jolla tarkasteltavia sopimuksia sovelletaan. Tässä käsiteltävässä asiassa alue on Norja. Asian kannalta merkityksellistä aluetta voidaan kuitenkin laajentaa, jos kyseisiin tuotteisiin sovellettavat kilpailuolosuhteet ovat samat kaikkien toimijoiden osalta laajemmalla maantieteellisellä alueella.

(58) NSF:n mukaan sekä kuitupuun että tukkipuun asian kannalta merkityksellinen maantieteellinen markkina-alue on Eurooppa tai vähintään Pohjois-Eurooppa Venäjä ja Baltian maat mukaan lukien. Vaikuttaa siltä, että pääasiallinen perustelu tämän kannan tueksi on se, että raakapuulla, erityisesti kuitupuulla, käydään merkittävää kauppaa ja että suhteellinen hintakehitys seuraa kansainvälisesti samoja kehityskulkuja.

(59) Molempien tuotteiden osalta on tehtävä kaksi yleistä huomautusta. Ensinnäkään ei ole yllättävää, että raakapuun suhteellinen hintakehitys on samankaltaista useimmissa maailman maissa. Tämä on odotettavissa, koska teollisten ostajien kyky maksaa raakapuusta on yhteydessä sellaisten kansainvälisen kaupan kohteina olevien tuotteiden, kuten paperin, sellun ja muiden puusta saatavien loppu- ja välituotteiden hintakehitykseen, joiden hinnat laajalti määräytyvät kansainvälisesti. Tämä ei kuitenkaan ole välttämättä osoitus kuitupuun ja tukkipuun markkinoiden kansainvälisyydestä. Absoluuttisten hintojen osalta näyttäisi eri maissa esiintyvän huomattavia vaihteluja, mikä olisi osoitus kansallisista markkinoista.

(60) Toiseksi, raakapuun kuljetuskustannukset ovat melko korkeat, keskimäärin 25 prosenttia loppukäyttäjän kokonaiskustannuksista. Raakapuuta kuljetettaisiin siten mahdollisimman lyhyitä matkoja, eli se toisin sanoen myytäisiin lähimpänä sijaitsevaan laitokseen. Tämä merkitsisi alueellisia tai jopa paikallisia markkinoita. Vaikuttaa siltä, että markkinajärjestelyt, kuten jakelu, hankinta ja mittausjärjestelmät on laajalti järjestetty kansallisilla linjoilla.

(61) Tukkipuun osalta vienti Norjasta ja tuonti Norjaan on suhteellisen vähäistä (katso edellä kohta 4.4.). Korkeiden laatuvaatimusten vuoksi tukkipuuta on vaikeata ja kallista kuljettaa pitkiä matkoja, erityisesti jos uudelleenlastaus on tarpeen. Norjan sahat sijaitsevat yleensä sisämaassa, joten näille sahoille merentakaisesta tuonnista aiheutuvat kustannukset olisivat luvattoman suuret. Tuonti on näin ollen harvoin realistinen vaihtoehto kotimaiselle tarjonnalle. Tuontia harjoittavat rajaseudulla sijaitsevat sahat, jotka tuovat puuta Ruotsista. Vastaavasti vienti ei ole toimittajille toteuttamiskelpoinen vaihtoehto. Korkeat kuljetuskustannukset sulkevat metsänomistajien enemmistön vientitoiminnan ulkopuolelle, elleivät nämä omista metsää Ruotsin vastaisella rajaseudulla tai satamien lähellä. Yksittäiset metsänomistajat ovat lisäksi yleensä liian pieniä järjestääkseen itse markkinointia, eri mittausjärjestelmien käyttöönottoa ja kuljetuksia, ja käytettävissä olevilla myyntiorganisaatioilla, NSF:n aluejärjestöt mukaan lukien, on yleensä ainoastaan rajallista toimintaa tässä suhteessa.

(62) Nämä kaupan esteet yhdessä tukkipuumarkkinoiden hinnoittelua, jakelua ja hankintaa koskevien yleisten ominaispiirteiden kanssa osoittavat, etteivät kilpailuolosuhteet ole ole riittävän homogeenisiä Norjaa suuremmalla alueella, Ruotsin rajaseudut mahdollisesti mukaan lukien, jotta sitä voitaisiin pitää yhtenä markkina-alueena. Tarjonta kyseisiltä Ruotsin rajaseuduilta on kuitenkin suhteellisen rajallista - noin 5 prosenttia kotimaisesta kokonaistarjonnasta - ja vienti näille alueille on vieläkin vähäisempää. Tästä seuraa, että Ruotsin rajaseutujen sisällyttäminen asian kannalta merkityksellisiin markkinoihin ei vaikuttaisi ilmoitettujen markkinajärjestelyjen arvioimiseen. Näin ollen riittää, että asian kannalta merkityksellisinä tukkipuun viitemarkkinoina tarkastellaan Norjan markkinoita.

(63) Kuitupuuta on yleensä helpompi tuoda huolimatta siitä, että sen suhteellinen arvo tilavuusyksikköä kohti on jopa alhaisempi kuin tukkipuun arvo. Tuonnin määrä on noin 30 prosenttia kokonaistarjonnasta. Norjalaiset ostajat ovat riittävän suuria ostaakseen suuria määriä, kuten laivalastillisen, ja pitämään siten kuljetuskustannukset alhaisina. Niillä on lisäksi pääsy satamiin. Kuljetuskustannukset Ruotsin rajaseudulta, josta selkeästi suurin osa tuonnista tulee, eivät sellaiselle laitokselle, joka sijaitsee rajaseudulla Norjan puolella, välttämättä ole korkeampia kuin kotimaisen raaka-aineen osalta. Kuljetuskustannukset ja tiettyjen laatujen saatavuus tietynä aikana rajoittavat kuitenkin tätä tuontia.

(64) Myyjät kohtaavat kuitenkin samat ongelmat kuin tukkipuunkin viennissä. Arvoon nähden korkeat kuljetuskustannukset ja kansainvälisen kaupan toimijoiden puute tekevät viennin mahdottomaksi lähes kaikille metsänomistajille paitsi niille, joiden metsät sijaitsevat rajaseuduilla tai kansainvälisten satamien lähellä. Tästä seuraa, että vienti on suhteellisen vähäistä.

(65) Nykyisten markkinaolosuhteiden ominaispiirteet, kotimaisten myyjien ja ostajien välisissä neuvotteluissa määräytyvä hinnoittelu sekä kotimaisesti määräytyvät jakelu- ja hankintajärjestelmät mukaan lukien ovat kaikki osoituksena kansallisista markkinoista. Samalla tuonnin korkea taso osoittaa, että kysyntäpuolella kotimaista kuitupuuta voidaan tietyssä määrin korvata pääasiassa Ruotsista, Venäjältä ja Baltian maista peräisin olevalla kuitupuulla. On tunnustettu tosiasia, että hinnat, joita hankkijat voivat saada näistä maista tulevasta tuonnista, voivat olla tärkeä osatekijä ostajien ja myyjien välisissä hintaneuvotteluissa Norjassa. Tämä voi tietyssä määrin vaikuttaa markkinatoimijoiden suhteellisiin neuvotteluasemiin, ja se olisi näin ollen otettava huomioon arvioitaessa näiden toimijoiden nykyistä markkina-asemaa. Suhteellisen korkea tuontitaso ei itsessään kuitenkaan riitä sen päätelmän tekemiseen, että Norja ja pääasialliset vientimaat kuuluisivat samoille markkinoille. Yleiset markkinaolosuhteet ja edellä mainitut kaupan esteet huomioon ottaen hinta ja muut kaupankäyntiin liittyvät olosuhteet, jotka ovat pääasialliset osatekijät markkinoiden rajaamisessa, määräytyvät sen sijaan ensisijaisesti kotimaisten tekijöiden perusteella.

(66) Edellä mainittu huomioon ottaen on pääteltävä, että objektiiviset kilpailuolosuhteet eivät nykyään ole riittävän homogeeniset Norjaa ja mahdollisesti tiettyjä Ruotsin rajaseutuja laajemmalla alueella, jotta sitä voitaisiin pitää yhtenä maantieteellisenä markkina-alueena. Koska Ruotsin rajaseutujen sisällyttäminen markkina-alueeseen ei vaikuttaisi käsiteltävänä olevan asian arviointiin, riittää, että asian kannalta merkityksellisinä kuitupuun markkinoina viitataan Norjan markkinoihin.

1.3. Kilpailunrajoitukset

(67) NSF:n ja sen aluejärjestöjen ja paikallisyhdistysten sääntöihin sisältyy lausekkeita, jotka koskevat raakapuun myyntiin liittyvien ehtojen keskitettyä yhteensovittamista sekä jäsenten kaupallista toimintaa aluetasolla. Säännöissä on erityisesti lausekkeita, joilla:

- annetaan NSF:lle oikeus neuvotella hinnat ja puitekiintiöt jäsentensä puolesta ja kohdentaa nämä kiintiöt jäsentensä tai aluejärjestöjen kesken

- annetaan NSF:lle ja aluejärjestöille oikeus antaa jäseniään koskevia markkinasäännöksiä, joilla voidaan esimerkiksi vähentää jäsenten raakapuun tuotantoa tai keskeyttää sen tai ottaa käyttöön tasoitushintoja, ja

- velvoitetaan jäsenet myymään kaiken korjaamansa raakapuun oman maantieteellisen alueensa aluejärjestölle.

(68) Valvontaviranomainen myöntää, että yksittäisten metsänomistajien määrä, useissa Norjan osissa vallitsevat maantieteelliset ja pinnanmuodostukseen liittyvät olosuhteet sekä suhteellisen keskittynyt ostajapuoli voi aiheuttaa sen, että jonkinasteinen yhteensovittaminen on myyjän puolella tarpeen Norjan raakapuumarkkinoiden toiminnan varmistamiseksi. Osuuskunnallisen rakenteen luominen ja jäsenten tuotannon aluetasolla tapahtuvan myynnin yhteensovittaminen siinä määrin kuin tätä ei muun jakelutien kautta voida suorittaa ei näin ollen välttämättä rajoita kilpailua. Tällaisia vaikutuksia ei myöskään tavallisesti ole NSF-järjestelmän tarjoamilla muilla palveluilla, kuten metsätalouteen liittyvällä neuvonnalla, korjuuseen liittyvällä avulla ja markkinatietojen vaihtamisella.

(69) Ilmoitetut lausekkeet menevät kuitenkin paljon pidemmälle. Lausekkeet, jotka koskevat NSF:n oikeutta käydä neuvotteluja jäsentensä puolesta, mahdollistavat sen, että NSF vahvistaa hintoja ja muita kaupankäynnin ehtoja, mikä nimenomaisesti kielletään 53 artiklan 1 kohdan a alakohdassa. Markkinoiden sääntelyä koskevilla lausekkeilla tarjotaan NSF:lle ja aluejärjestöille mahdollisuus rajoittaa tuotantoa, mikä on nimenomaisesti kielletty 53 artiklan 1 kohdan b alakohdassa. Yksinomaista toimittamista koskeva lauseke sisältää puolestaan maantieteellistä markkinoiden jakamista koskevan järjestelyn, joka on nimenomaisesti kielletty 53 artiklan 1 kohdan c alakohdassa. NSF:n yksittäiset jäsenet sekä aluejärjestöt ovat potentiaalisia kilpailijoita raakapuumarkkinoilla. Kyseiset lausekkeet rajoittavat merkittävällä tavalla kilpailumahdollisuuksia NSF-järjestelmän puitteissa. Niillä rajoitetaan NSF:n jäsenten kaupallista vapautta ei ainoastaan keskitetysti neuvoteltujen tai yhteensovitettujen hintojen tai markkinoita sääntelevien toimenpiteiden hyväksymisen tapauksessa, vaan myös siksi, että lausekkeella evätään jäsenten mahdollisuus käyttää NSF-järjestelmän ulkopuolisia markkinointikanavia. Viimeksi mainittu sulkee pois myös mahdollisuuden käyttää vaihtoehtoisia markkinointikanavia NSF:n jäsenten tuottaman raakapuun, joka on määrältään noin 75 prosenttia kotimaisesta kokonaistarjonnasta, hankkimiseksi ja poistaa siten mahdollisuuden niiden tehokkaaseen kilpailuun.

(70) Voitaisiin väittää, että poikkeuksellisessa taloudellisessa tilanteessa tällaisilla lausekkeilla voisi edellä yksilöidyistä rajoituksista huolimatta olla kilpailua edistävä vaikutus ja että ne siten jäisivät 53 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle. NSF on tältä osin viitannut erityisesti keskittyneeseen ostajapuoleen. Tukkipuumarkkinat, joiden myynnin arvo on noin kaksi kolmasosaa raakapuukaupan kokonaisarvosta, koostuvat kuitenkin noin 600 sahasta, jotka suorittavat hankintansa yksittäisesti tai sellaisen pääasiallisen ryhmittymän kautta, joita on vähintään kuusi. Tällainen markkinarakenne ei ole osoitus poikkeuksellisesta tukkipuun ostajia suosivasta epätasapainosta. Kuitupuumarkkinoita hallitsee kaksi ostajajärjestöä. Ei kuitenkaan voida väittää, että pelkästään näiden kahden ostajajärjestön olemassaolo merkitsisi niin vakavaa markkinaepätasapainoa, että se edellyttäisi lähes kaiken kilpailun poistamista toimittajien väliltä kuitupuumarkkinoiden toiminnan varmistamiseksi. Tästä seuraa, että tukkipuumarkkinoiden ja kuitupuumarkkinoiden rakenteet eivät osoita sellaista taloudellista tilannetta, joka saattaisi johtaa siihen, että NSF-järjestelmä ja tässä tarkastellut lausekkeet jäisivät 53 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle.

(71) Yksinomaista toimittamista koskevan lausekkeen osalta NSF on väittänyt, että se ei ole 53 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kilpailunrajoitus, koska metsänomistajien välinen yhteistyö on oikeutettua ja lauseke on tarpeen NSF-järjestelmän moitteettoman toiminnan ja metsänomistajien neuvotteluaseman varmistamiseksi. NSF on tämän kannan tueksi viitannut Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen asioissa Coberco (25) ja DLG (26) antamiin tuomioihin. Yhteisöjen tuomioistuin on näissä tuomioissa arvioinut tiettyjen rajoitusten, joiden katsottiin olevan tarpeellisia asianomaisten osuuskunnallisten rakenteiden moitteettoman toiminnan kannalta, yhteensopivuutta Rooman sopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa.

(72) Valvontaviranomainen toteaa tältä osin ensinnäkin, että NSF:n perusteluissa tunnutaan viittaavan ainoastaan yksinomaista toimittamista koskevaan lausekkeeseen. Koska on olemassa muitakin lausekkeita, jotka rajoittavat kilpailua 53 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, ilmoitetut järjestelyt olisivat kyseisen määräyksen perusteella kiellettyjä, vaikka NSF:n perustelut yksinomaista toimittamista koskevan lausekkeen osalta hyväksyttäisiinkin.

(73) Edellä mainittua tosiasiaa huomioon ottamatta, NSF:n tältä osin omaksuma kanta perustuu valvontaviranomaisen näkemyksen mukaan väärään tulkintaan siitä oikeuskäytännöstä, johon NSF tukeutuu. On vakiintuneen oikeuskäytännön mukaista ja myös niiden kahden tuomion, joihin NSF on viitannut, perusteella selvää, että ennen kuin mitään seikkaa voidaan tarkastella siitä näkökulmasta, onko rajoittava lauseke tarpeen sopimuksen moitteettoman toiminnan kannalta, on selvitettävä, ettei itse sopimus ole luonteeltaan sellainen, että se kuuluisi 53 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan (27). Sen määrittelemiseksi, onko asia näin, ei riitä, että arvioidaan irrallisina sopimuspuolten yleisiä tavoitteita ja sen yhteistyön muotoa tai organisationaalista rakennetta, joka on tarkoitettu kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi. On tarpeen tutkia pikemminkin yhteistyön todellista luonnetta ottamalla huomioon muun muassa se taloudellinen kehys, jossa yhteistyö pitäisi toteuttaa, ja asianomaisten markkinoiden rakenne. (28)

(74) Sen toteamiseksi, että NSF-järjestelmä sellaisenaan kuuluu 53 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle, ei vastaavasti riitä sen toteaminen, että metsänomistajien välinen yhteistyö on perusteltua ja että osuuskunnallinen rakenne on tällaisen yhteistyön perusteltu muoto. Asian kannalta merkityksellinen kysymys on pikemminkin se, voidaanko markkinoilla vallitsevat olosuhteet huomioon ottaen yhteistyötä, joka tapahtuu sellaisten metsänomistajien välillä, jotka edustavat 75:tä prosenttia raakapuun kotimaisesta tarjonnasta ja joka merkitsee heidän kaupalliseen vapauteensa kohdistuvia rajoituksia, joiden luonne ja laajuus puolestaan ilmenee asianomaisista säännöistä, pitää luonteeltaan sellaisena, että se kuuluu 53 artiklan 1 kohdan kiellon soveltamisalaan. NSF:n tältä osin esittämiä näkemyksiä voidaan pitää asian kannalta merkityksellisinä ainoastaan, jos tähän kysymykseen vastataan kieltävästi. Kuten edellä esitetystä pitäisi seurata, kysymykseen on valvontaviranomaisen mielestä vastattava myöntävästi, ottaen huomioon NSF-järjestelmän vahvan aseman Norjan raakapuumarkkinoilla sekä rajoitusten luonteen ja laajuuden.

(75) Vaikka edellä esitetystä seuraa, että kysymys siitä, onko yksinomaista toimittamista koskeva lauseke tarpeen NSF-järjestelmän moitteettoman toiminnan kannalta, ei ole tässä yhteydessä asian kannalta merkityksellinen, on todettava, että käsiteltäessä jäljempänä hakemusta 53 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeuksen saamiseksi valvontaviranomainen on sitä mieltä, ettei lauseke ole tarpeen tavoitteiden saavuttamisen varmistamiseksi. Vaikka oletettaisiin, että NSF:n perustelut tässä yhteydessä olisivat periaatteessa päteviä, ne olisi valvontaviranomaisen mielestä kuitenkin hylättävä käsiteltävänä olevassa asiassa.

(76) Rajoitusten merkityksen osalta on lopuksi todettava, että ilmoitettuihin järjestelyihin sisältyy lausekkeita, jotka koskevat hintojen vahvistamista, markkinoiden jakamista ja tuotannon rajoittamista ja jotka ovat ETA:n kilpailusääntöjen perusperiaatteiden vastaisia. NSF-järjestelmä edustaa lisäksi noin 75:tä prosenttia Norjassa korjatusta raakapuusta, mikä vastaa noin 2:ta miljardia Norjan kruunua vuodessa. Markkinaosuuksien osalta NSF-järjestelmällä on - tuonti mukaan lukien - yhteisosuus, joka on suuruudeltaan noin 70 prosenttia tukkipuumarkkinoista ja noin 60 prosenttia kuitupuumarkkinoista. Edellä mainittu huomioon ottaen ilmoitettujen järjestelyjen kilpailuvaikutuksia on pidettävä merkittävinä.

1.4. Vaikutus kauppaan

(77) Jotta 53 artiklan 1 kohtaa voitaisiin soveltaa, on todettava, että sopimuksilla voi olla merkittävä vaikutus ETA-sopimuksen sopimuspuolten väliseen kauppaan.

(78) Ilmoitetuilla järjestelyillä voi olla suora vaikutus raakapuun vientiin, koska tuotannon rajoittamisella, kotimaisiin hintoihin tai muihin kaupankäynnin ehtoihin vaikuttamisella sekä sillä, että myynti muulle taholle kuin aluejärjestölle on poissuljettua, voi olla vaikutusta NSF:n jäsenten halukkuuteen tai mahdollisuuteen viedä tuotteitaan. On tunnustettu tosiasia, että vienti Norjasta on suhteellisen vähäistä; viennin määrä on ainoastaan noin 5 prosenttia korjatusta kokonaismäärästä, ja se rajoittuu periaatteessa Ruotsin vastaisille raja-alueille ja tietyille rannikkoseuduille, joilta on suora pääsy satamaan. Mikä tahansa vaikutus voi näin ollen olla rajallinen.

(79) Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön (29) mukaan hinnan vahvistaminen sellaiselle välituotteelle, jota ei tavallisesti viedä kyseiseltä alueelta, saattaa vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan silloin kun kyseinen tuote on muualla yhteisössä myydyn toisen tuotteen raaka-aine. Käsiteltävänä olevassa asiassa ilmoitetuilla järjestelyillä NSF:lle ja sen aluejärjestöille annetaan mahdollisuus vaikuttaa kuitupuun ja tukkipuun hintaan ja muihin kaupankäynnin ehtoihin. Kuitupuu ja tukkipuu ovat välituotteita, joita käytetään pääasiallisena raaka-aineena Norjan tärkeissä vientituotteissa, kuten paperissa, sellussa ja sahatavarassa. Tästä seuraa, että ilmoitetut järjestelyt voivat vaikuttaa jatkojalostustuotteiden kauppaan ETA-maissa.

(80) Ilmoitetut järjestelyt voivat vaikuttaa myös raakapuun tuontiin. Sillä, että NSF ja aluejärjestöt voivat vaikuttaa siihen, kuinka paljon teollisten ostajien on raakapuusta maksettava ja kuinka paljon he saavat sitä käyttöönsä, on suora vaikutus teollisuuden tarpeeseen tuoda raakapuuta ulkomailta jatkojalostustuotteiden tuotantoa varten. Sitä tosiseikkaa, että kotimaisen raakapuun saatavuudella on vaikutus tuontiin, voi valaista vuonna 1994 vallinneella tilanteella, jolloin kotimaisen kuitupuun korjuu ja siten sen saatavuus väheni ja tuonti enemmän kuin kaksinkertaistui vuodessa.

(81) Valvontaviranomainen on niin kutsutussa "de minimis-ilmoituksessaan" (30) ilmoittanut yleiset suuntaviivat sen määrittelemiseksi, milloin valvontaviranomainen pitää tällaisia kauppaan kohdistuvia vaikutuksia tai mahdollisia vaikutuksia merkittävinä. Kuten edellä on todettu (katso edellä kohta 1.2.2.), valvontaviranomainen on sitä mieltä, että Norja muodostaa erillisen markkina-alueen kyseisille tuotteille. Koska ilmoitetut järjestelyt koskevat koko kyseistä maantieteellistä markkina-aluetta ja huomattavaa osaa kyseisistä tuotteista, asian kannalta merkitykselliset markkinaosuudet ylittävät selkeästi ilmoituksessa mainitut 5 prosenttia. Vaikka laajin NSF:n esittämä määritelmä asian kannalta merkityksellisistä markkinoista hyväksyttäisiin, jolloin NSF-järjestelmän markkinaosuus laskisi todennäköisesti alle 5 prosenttiin, ilmoituksessa mainittu 300 miljoonan ecun liikevaihtokynnys kuitenkin ylittyisi. NSF on todennut, että suurin osa metsänomistajien liikevaihdosta liittyy muuhun toimintaan kuin raakapuukauppaan ja että aluejärjestöt ovat aktiivisia lukuisten tukipalvelujen tuottamisessa. Ottaen huomioon NSF-järjestelmästä tulevan raakapuun liikevaihdon voidaan näin ollen päätellä, että NSF-järjestelmään osallistuvien yritysten kokonaisliikevaihto ylittää 300 miljoonaa ecua.

(82) Ilmoitettujen järjestelyjen vaikutus asian kannalta merkityksellisiin markkinoihin ja kyseisten yritysten yhteenlaskettu koko huomioon ottaen on näin ollen todettava, että kyseiset järjestelyt voivat vaikuttaa kauppaan 53 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

2. 53 artiklan 3 kohta

(83) Täyttääkseen edellytykset 53 artiklan 1 kohdan kiellosta tehtävään poikkeukseen hakijan on osoitettava, että sopimukset tehostavat tuotantoa tai jakelua tai edistävät teknistä tai taloudellista kehitystä jättäen kuluttajille kohtuullisen osuuden näin saatavasta hyödystä. Tällaisena hyötynä voidaan pitää asiallisesti saavutettua etua, joka on suurempi kuin kilpailulle aiheutuva haitta (31). Järjestelyihin sisältyvien rajoitusten on lisäksi oltava välttämättömiä näiden etujen saavuttamiseksi, eikä yrityksille järjestelyjen perusteella saa jäädä mahdollisuutta poistaa kilpailua, joka koskee suurinta osaa kyseisistä tuotteista. Valvontaviranomaisen mielestä ilmoitettujen järjestelyjen ei ole osoitettu täyttävän mitään näistä ehdoista.

(84) On lähtökohtaisesti todettava, että hintojen tai niiden osatekijöiden keskitetty vahvistaminen, maanlaajuisen yhdenmukaisen hintajärjestelmän käyttäminen ostajan sijainnista riippumatta, tuotannon rajoittaminen sekä markkinoiden jakaminen kilpailevien yritysten välillä ovat menettelyjä, joita tavallisesti pidetään kilpailuperiaatteiden vastaisina, koska ne vaikuttavat keinotekoisesti kysynnän ja tarjonnan tasapainoon. Tällaisille menettelyille voidaan myöntää poikkeus ainoastaan poikkeuksellisissa olosuhteissa. Ilmoitetut säännöt sisältävät määräyksiä, jotka merkitsevät kaikkia kyseisenlaisia rajoituksia tai joissa tällaiset rajoitukset sallitaan.

2.1. Ilmoitetuista järjestelyistä koituvat edut

(85) NSF on väittänyt, että metsänomistajien välinen yhteistyö NSF-järjestelmässä edistää raakapuun tuotannon ja jakelun parantamista Norjassa. Se on erityisen tarpeellista varmistettaessa tasainen ja oikein ajoitettu riittävän laadukkaan raakapuun tarjonta metsäteollisuudelle. Yhteistyö edistää lisäksi tehokasta korjuuta ja kuljetuksia sekä raakapuun laadun paranemista metsänhoito-, korjuu- ja jakeluvaiheissa toteutetuin toimenpitein. Yksittäisten metsänomistajien määrä sekä Norjassa vallitsevat maantieteelliset ja pinnanmuodostukseen liittyvät olot tekisivät raakapuukaupasta paljon tehottomampaa ja teollisuuden kannalta huomattavasti kalliimpaa, jos metsänomistajien välillä ei olisi yhteistyötä.

(86) NSF on myös väittänyt, että yhteistyöllä on positiivisia vaikutuksia siinä mielessä, että se edistää ympäristönsuojelua ja metsävarojen kestävää kehitystä. Soveltamalla yhden hinnan järjestelmää tietyllä alueella kumoutuvat lisäksi ne haitat, jotka aiheutuvat kaukana asuville metsänomistajille erityisesti tuotantokustannusten osalta. Tämän puolestaan sanotaan helpottavan metsävarojen tasapainoista käyttöä ja ympäristöarvojen kehitystä koskevien poliittisesti määriteltyjen tavoitteiden saavuttamista sekä lisäävän metsätaloussektorin osallistumista työllistämiseen ja taloudelliseen toimintaan koko maassa.

(87) Valvontaviranomaisella ei ole syytä kyseenalaistaa sitä, että NSF-järjestelmällä kokonaisuudessaan voi olla tiettyjä etuja. Tämä voi hyvin olla seurausta Norjan metsätaloussektorin erityisestä rakenteesta sekä siitä tavasta, jolla NSF-järjestelmä toimii. On kuitenkin kyseenalaista, voidaanko sellaisia vaikutuksia, jotka rajoittavat metsänomistajien asemaa taloudellisina toimijoina, pitää sellaisina, että ne parantavat taloudellista tehokkuutta ja siten tehostavat tuotantoa tai jakelua taikka edistävät teknistä tai taloudellista kehitystä 53 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Olettamus siitä, että tällaiset rajoitukset vähentävät taloudellista tehokkuutta, voidaan myös pitää voimassa.

(88) Näitä yleisiä huomautuksia huomioon ottamatta NSF-järjestelmästä kokonaisuudessaan koituvia mahdollisia etuja arvioitaessa on pidettävä mielessä, että arviointi rajoittuu kysymykseen siitä, edistetäänkö ilmoitettuihin sääntöihin sisältyvillä rajoituksilla sellaisia objektiivisia tavoitteita, jotka ovat merkittävämpiä kuin niistä kilpailulle aiheutuvat haitat. Tästä seuraa, että NSF-järjestelmästä kokonaisuudessaan koituvat edut, päinvastoin kuin ne edut, jotka ovat suora seuraus itse rajoittavista lausekkeista, ovat asian kannalta merkityksellisiä ainoastaan siinä määrin kuin rajoittavat lausekkeet ovat tarpeellisia itse NSF-järjestelmän toiminnan kannalta.

(89) Tutkittavat rajoitukset voidaan luokitella kahteen ryhmään. Ensimmäiseen ryhmään kuuluu mahdollisuus jäsenten kaupallisen toiminnan keskitettyyn yhteensovittamiseen, mukaan lukien hintojen ja muiden kaupankäynnin ehtojen vahvistaminen. Toiseen ryhmään kuuluu jäsenten kaupallisen käyttäytymisen valvonta aluetasolla, erityisesti yksittäisten metsänomistajien velvollisuus myydä kaikki raakapuunsa aluejärjestön kautta sekä mahdollisuus toteuttaa markkinoiden sääntelyä koskevia toimenpiteitä.

2.1.1. Keskitetty yhteensovittaminen

(90) NSF:n mahdollisuus yhteensovittaa keskitetysti jäsentensä kaupallista käyttäytymistä perustuu ensisijaisesti NSF:n perussääntöjen 6 ja 7 §:ään, joissa sallitaan NSF:n käydä neuvotteluja hinnoista, määristä ja muista kauppaehdoista sekä päättää maanlaajuisista markkinoiden sääntelyä koskevista toimenpiteistä. Vaikka vuoden 1994 jälkeen ei ole ollutkaan keskitettyjä hintaneuvotteluja, NSF on hyväksynyt sitovat suuntaviivat alueellisille hintaneuvotteluille vuonna 1995. Valtaa säännellä markkinoita ja mahdollisuutta avustaa vaikeuksissa olevia aluejärjestöjä ei ilmeisesti ole käytetty.

(91) Hintaneuvotteluja koskevissa lausekkeissa NSF:n sallitaan vahvistaa hinnat ja muut kauppaehdot kaikkien jäsentensä raakapuun myynnin osalta. Voidaan mahdollisesti väittää, että keskitetysti sovitut hinnat ja muut kauppaehdot edistävät raakapuun vakaata kauppaa. Vastaavasti voidaan väittää, että NSF:n valta säännellä markkinoita voi mahdollisesti olla avuksi toimivien markkinoiden säilyttämiseksi esimerkiksi luonnonmullistusten aikana. Kyseiset lausekkeet, jos niitä sovelletaan, voivat kuitenkin tehokkaasti poistaa kaiken kilpailun NSF:n yksittäisten jäsenten väliltä ja aluejärjestöjen väliltä. Lausekkeista mahdollisesti koituvat edut eivät voi olla merkittävämpiä kuin niistä kilpailulle aiheutuvat haitat, eikä niitä näin ollen voida pitää 53 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuina parannuksina.

2.1.2. Jäsenten kaupallisen toiminnan valvonta aluetasolla

(92) Sen ilmoitetun tarkoituksen osalta, joka koskee muun muassa markkinatoimenpiteiden toteuttamista silloin kun se katsotaan tarpeelliseksi ja jäsenten saamista toimimaan yhdessä, on pääasiallisesti kaksi lauseketta, joihin jäsenten kaupallisen toiminnan valvonta aluetasolla perustuu: metsänomistajan velvollisuus myydä kaikki raakapuunsa aluejärjestölle sekä aluejärjestön riippumaton tai NSF:n päätökseen perustuva oikeus velvoittaa jäsenet vähentämään raakapuun korjuuta tai sen toimituksia tai lopettamaan ne sekä tasoittaa jäsenille maksettuja hintoja.

Yksinomaista toimittamista koskeva lauseke

(93) Ne väitetyt edut, jotka koituvat velvollisuudesta myydä raakapuuta aluejärjestölle, voidaan luokitella kahteen ryhmään. Ensimmäiseen ryhmään kuuluvat kaikki NSF-järjestelmästä kokonaisuudessaan koituvat väitetyt edut, jotka on mainittu edellä kohdissa 85 ja 86 ja jotka perustuvat siihen, että lauseke on tarpeen NSF-järjestelmän toiminnan varmistamiseksi. Toinen ryhmä koskee niitä etuja, joita NSF pitää suorana seurauksena lausekkeesta itsestään.

(94) Ensimmäisen ryhmän osalta ei ole osoitettu, että yksinomaista toimittamista koskeva lauseke sellaisena kuin se on ilmoitettu olisi todellisuudessa tarpeen NSF-järjestelmän olemassaolon kannalta ja että se siten vaikuttaisi kyseisen järjestelmän etuihin. NSF on eittämättä väittänyt, että kyseisen lausekkeen poistaminen saattaisi johtaa NSF-järjestelmän kautta tapahtuvien toimitusten vähenemiseen, mikä puolestaan heikentäisi aluejärjestöjen taloudellista perustaa, koska niiden toiminta perustuu pääasiallisesti niiden jäsenten niille myymän raakapuun määrään. Ei ole kuitenkaan osoitettu, että NSF-järjestelmän taloudellisen perustan ratkaisevaa heikentymistä tapahtuvaa edes todennäköisesti tapahtuisi, jos yksinomaista toimittamista koskevaa lauseketta muutettaisiin tai jos se poistettaisiin, tai että tällainen heikkeneminen edes todennäköisesti johtaisi NSF-järjestelmän väitettyjen etujen poistumiseen. Tästä seuraa, että olettaen, että NSF-järjestelmästä kokonaisuudessaan voi katsoa koituvan sellaisia etuja kuin mitä 53 artiklan 3 kohdan mukaiseen poikkeukseen vaaditaan, valvontaviranomaisella ei ole perusteita tehdä päätelmää, jonka mukaan yksinomaista toimittamista koskeva lauseke itsessään missään merkittävissä määrin vaikuttaisi näihin etuihin.

(95) Väitettyihin etujen toisen ryhmän osalta NSF väittää, että lauseke heijastaa jäsenen oikeutta myydä kaikki korjaamansa raakapuu soveltuvalle aluejärjestölle ja että tästä seuraava turvallisuus edistää kokonaistarjontaa ja turvaa toimitukset myös kaukana sijaitsevilta metsänomistajilta. Tämän lausekkeen poistaminen väitetään lisäksi rajoittavan aluejärjestöjen mahdollisuutta varmistaa ne toimitukset, joihin on sopimuksin sitouduttu, sekä heikentävän aluejärjestöjen neuvotteluasemaa suhteessa teollisiin ostajiin.

(96) Ensimmäisen väitteen osalta toimituksia koskeva oikeus ei merkitse metsänomistajalle oikeutta tiettyyn hintaan. Aluejärjestön velvollisuus ostaa raakapuuta merkitsee velvollisuutta ostaa raakapuuta sen itsensä määrittelemällä hinnalla. Metsänomistajan velvollisuus myydä puuta merkitsee velvollisuutta myydä hinnalla, jonka hänen kaupallinen vastapuolensa eli aluejärjestö määrittelee. Nämä velvollisuudet eivät ole symmetrisiä. Raakapuun tarjonta perustuu ensisijaisesti kohtuullisessa määrin aluejärjestön tarjoamaan hintaan. Tästä seuraa, että tarjontaa koskeva oikeus ei itsessään näin ollen välttämättä lisää tarjontaa, ei edes syrjäisiltä alueilta.

(97) Vaikka kyky ennustaa aluejärjestölle tulevia toimituksia voi ainakin tietyssä määrin parantua varmistamalla se, ettei jäsenten tarjonnasta ole kilpailua, tällainen kilpailupaineesta johtuva epävarmuus on olennainen osa kaikkea kaupallista toimintaa. Tästä seuraa, että tämän epävarmuuden poistamista ei voida pitää objektiivisena etuna. (32)

(98) Aluejärjestöjen neuvotteluaseman ylläpitämisen osalta on erityisesti tukkipuumarkkinoiden markkinarakenteen huomioon ottaen kyseenalaista, voidaanko tätä lainkaan pitää 53 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuna objektiivisena etuna. Vaikka asia olisikin näin, yksinomaista toimittamista koskevan lausekkeen osa vaikuttaa kuitenkin suhteellisen vähäiseltä tässä suhteessa.

(99) Neuvotteluasema suhteessa teollisiin ostajiin määräytyy osittain aluejärjestön myytäväksi tarjoaman raakapuun määrien, laatujen ja toimitusten ajoituksen perusteella, osittain ostajan käytettävissä olevien vaihtoehtoisten toimituslähteiden perusteella. Määrät, laadut ja aluejärjestön jäsenten toimitusajat määritellään yksittäisissä sopimuksissa. Vaikka yksinomaista toimittamista koskevalla lausekkeella voi olla jotain vaikutusta jäsenten valmiuteen tehdä tällaisia sopimuksia, päätekijä sopimusten varmistamisessa ovat kuitenkin tarjotut erityisehdot. Edellyttäen, että nämä ehdot ovat kilpailukykyisiä alueilla, joissa aluejärjestö kohtaa vaihtoehtoisten markkinointikanavien kilpailun, tällaisten sopimusten määrä ei vähene. Vaihtoehtoisten markkinointikanavien toimituksia ei aina ole käytettävissä, ja aluejärjestöjen suhteellinen koko ja kyky tarjota lisäpalveluja, kuten kuljetusten yhteensovittamista, ovat osoitus siitä, että ne säilyttäisivät asemansa teollisuuden pääasiallisena tarjonnan lähteinä. Aluejärjestön suhteellisen neuvotteluaseman suhteessa teollisuuteen voidaan ainoastaan rajallisessa määrin katsoa määräytyvän yksinomaista toimittamista koskevan lausekkeen olemassaolosta.

(100) Kilpailulle aiheutuvien haittojen osalta lausekkeen luonteesta seuraa, että se rajoittaa kilpailumahdollisuuksia jäsenten välillä ja tehokkaalla tavalla sulkee pois suuren osan raakapuutarjonnasta NSF:n ulkopuolisilta markkinatoimijoilta. Lauseke estää käytännössä sen, että yksittäinen NSF-jäsen voisi tiettynä hetkenä käyttää raakapuulleen vaihtoehtoisia markkinointikanavia. On ainoastaan kaksi tapaa, joilla jäsen voi reagoida, jos aluejärjestön ei voi katsoa tarjoavan kilpailukykyisiä ehtoja; vähentämällä korjuuta tai eroamalla järjestöstä. Ensimmäinen vaihtoehto saattaisi johtaa tarjonnan ihanteellista vähäisempään raakapuun tarjontaan markkinoille. Tällaisten toimenpiteiden kertautuva vaikutus olisi tarjonnan huomattava väheneminen.

(101) Toisen vaihtoehdon osalta voidaan todeta, että aluejärjestöt ovat avainasemassa yksittäisten metsänomistajien kannalta olennaisten palvelujen, kuten neuvonnan, korjuun, rahoituksen ja kuljetusten tarjoamisessa. Järjestöstä eroavalla jäsenellä ei lisäksi ole mitään oikeutta aluejärjestön varoihin, eikä säännöissä myöskään taata mitään oikeutta palata järjestöön. Nämä tekijät, yhdessä sellaisten vähemmän näkyvien tekijöiden kuten perinteen ja ryhmäpaineen kanssa voivat aiheuttaa sen, että jäsenet epäröivät erota järjestöstä myydäkseen raakapuuta vaihtoehtoisten myyntikanavien kautta. Tämä puolestaan rajoittaa tällaisten markkinointikanavien mahdollisuutta tuottaa tehokasta kilpailupainetta ja saattaa johtaa tehottomien jakelurakenteiden säilyttämiseen.

(102) Edellä todetut seikat huomioon ottaen ei ole perusteita tehdä päätelmää, jonka mukaan yksinomaista toimittamista koskeva lauseke edistäisi osaltaan merkittävästi raakapuun tarjontaa, varmistaisi toimitukset teollisuudelle tai pitäisi yllä raakapuumarkkinoilla asianmukaista tasapainoa ostajien ja myyjien välillä tai että siitä muuten koituisi väitettyjä etuja. Kyseisellä lausekkeella on toisaalta kilpailunvastaisia vaikutuksia sekä NSF:n jäsenten kilpailumahdollisuuksien että sen osalta, että NSF-järjestelmään kuulumattomat markkinatoimijat suljetaan tarjonnan ulkopuolelle, ja se saattaa edistää tehottoman tuotannon ja tehottomien jakelurakenteiden säilymistä. Yksinomaista toimittamista koskevasta lausekkeesta ei näin punnittuna voi katsoa koituvan sellaisia etuja, joita edellytetään 53 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeuksen myöntämiseksi.

Markkinoiden sääntelyä koskeva lauseke

(103) Markkinoiden sääntelyä koskeva lauseke on NSF:n mukaan tarkoitettu ainoastaan poikkeuksellisiin tilanteisiin, kuten myrskyjen jälkeisiin laajoihin raivaustöihin silloin, kun asianomaisten kansallisten viranomaisten kanssa on ryhdytty yhteistyöhön. Näin ollen on väitetty, ettei lausekkeella ole mitään käytännön vaikutuksia kilpailuun raakapuumarkkinoilla.

(104) Markkinoiden sääntelyä koskevien toimenpiteiden toteuttaminen luonnonmullistusten aikana voi olla tarpeen markkinoiden romahtamisen välttämiseksi, ja siitä voi siten koitua sellaisia etuja, joita edellytetään 53 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeuksen myöntämiseksi. Toimivien markkinoiden ylläpitäminen tällaisissa tilanteissa on myös lopullisten kuluttajien edun mukaista.

2.2. Lausekkeiden välttämättömyys

(105) Kuten kohdassa 2.1.1. on todettu, keskitetystä yhteensovittamisesta, jota NSF harjoittaa metsänomistajien osalta NSF-järjestelmässä, ei itsessään koidu niitä objektiivisia etuja, joita 53 artiklan 3 kohdan mukainen poikkeus edellyttää. Ei ole myöskään selvää, että NSF-järjestelmästä itsestään koituvien etujen ja kyseistä keskitettyä yhteensovittamista koskevien lausekkeiden välillä olisi mitään yhteyttä. Tältä osin on todettu, että NSF-järjestelmän tehtävät, joiden NSF on kuvaillut edistävän raakapuumarkkinoiden tehokkuutta, täytetään ilman, että kyseisiä lausekkeita sovellettaisiin käytännössä. Tästä seuraa, että vaikka näiden lausekkeiden heijastama keskitetty yhteensovittaminen olisi täyttänyt etuja koskevan edellytyksen, ei kuitenkaan ole osoitettu, että ne olisivat välttämättömiä kyseisten etujen saavuttamiseksi.

(106) Yksinomaista toimittamista koskevan lausekkeen osalta ei ole osoitettu, että se parantaisi tuotantoa tai jakelua taikka edistäisi teknistä tai taloudellista kehitystä. Vaikka näin olisi ollutkin, on kuitenkin vaikeata nähdä, miten jäsenten ehdotonta velvollisuutta toimittaa kaikki raakapuunsa soveltuvan aluejärjestön kautta voisi pitää välttämättömänä niiden etujen kannalta, joita NSF väittää kyseisestä lausekkeesta koituvan. Kaksi pääasiallista väitettyä etua ovat NSF-järjestelmän toiminnan varmistaminen (ja samalla koko järjestelmästä koituvien mahdollisten etujen edistäminen) sekä tasapainon ylläpitäminen suhteessa teollisiin ostajiin Norjan raakapuumarkkinoilla oletettavasti kyseisten markkinoiden moitteettoman toiminnan varmistamiseksi.

(107) Kuten edellä on todettu, ei ole osoitettu, että yksinomaan toimittamista koskeva lauseke olisi todellisuudessa tarpeen NSF-järjestelmän olemassaolon kannalta, ja lauseketta ei näin ollen voida pitää järjestelmästä koituvien väitettyjen etujen kannalta välttämättömänä rajoituksena. Yksinomaista toimittamista koskeva lauseke on ainoastaan yksi niistä useista tekijöistä, jotka voivat edistää NSF-järjestelmän neuvotteluasemaa, ja on näin ollen tämän tarkoituksen kannalta merkitykseltään rajallinen. Tästä seuraa, että vaikka markkinatasapainon ylläpitämistä pidettäisiin objektiivisena etuna, mikä ainakin tukkipuumarkkinoiden osalta on erittäin kyseenalaista, jäsenten ehdotonta velvollisuutta toimittaa raakapuunsa NSF-järjestelmän kautta voidaan tuskin pitää välttämättömänä tällaisen väitetyn edun saavuttamisen kannalta.

(108) Näin ollen on todettava, että vaikka edellytetyt objektiiviset edut olisivatkin olleet olemassa, ei yksinomaista toimittamista koskevan lausekkeen ole osoitettu olevan välttämätön tällaisten etujen saavuttamisen kannalta.

(109) Aluetason markkinoiden sääntelyä koskevan lausekkeen osalta ei lausekkeessa itsessään ole mainintaa siitä, että luonnonmullistukset olisivat ainoa peruste markkinoiden sääntelyä koskevien toimenpiteiden käyttämiselle. Mikään ei näin ollen estä aluejärjestöä käyttämästä lauseketta ja rajoittamasta tuotantoa vaikuttaakseen raakapuun markkinahintoihin myös normaalioloissa. Lausekkeen soveltamisala ei näin ollen ole suhteutettu sen rajalliseen tarkoitukseen, joka on lieventää luonnonmullistusten vaikutusta raakapuumarkkinoihin. Tästä seuraa, ettei sitä voida pitää välttämättömänä kyseisen tavoitteen saavuttamisen kannalta.

2.3. Kilpailun poistaminen

(110) Mahdollisuus yhteensovittaa keskitetysti hintoja, tuotantoa ja muita kauppaehtoja kansallisella tasolla samoin kuin markkinoiden sääntelyä koskeva valta ja yksinomaista toimittamista koskeva lauseke aluetasolla todellisuudessa poistavat kilpailun NSF-järjestelmässä ja niillä voi olla negatiivinen vaikutus muiden toimittajien mahdollisuuteen kilpailla aktiivisesti. NSF-järjestelmä on selkeästi suurin toimittaja, koska se toimittaa noin 75 prosenttia Norjan kuitupuusta ja tukkipuusta. Tuonti mukaan lukien sen osuus kuitupuumarkkinoista on 60 prosenttia ja tukkipuumarkkinoista 70 prosenttia. Markkinavoima suhteessa ostajiin voi olla rajallinen erityisesti kuitupuumarkkinoilla, jossa myyjät kohtaavat erittäin keskittyneen ostajapuolen, joka voi korvata merkittävän osan NSF-järjestelmän tarjonnasta tuonnilla. Nykyinen asetelma aiheuttaa kuitenkin sen, että tehokas kilpailu tarjontapuolella on käytännössä mahdotonta. Tällä perusteella on todettava, että järjestelyillä, sellaisina kuin ne on ilmoitettu, annetaan NSF:lle ja NSF-järjestelmässä osallisina oleville yrityksille mahdollisuus poistaa kilpailu kyseisten tuotteiden merkittävän osan osalta. Tästä seuraa, että vaikka muut edellytykset täyttyisivätkin, 53 artiklan 3 kohtaan perustuvaa poikkeusta ei voitaisi myöntää.

ON ANTANUT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:

1 artikla

Ilmoitetut NSF:n perussäännöt, metsätalouden aluejärjestöjen vakiosäännöt ja metsätalouden paikallisyhdistysten vakiosäännöt rikkovat ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaa niiltä osin kuin niissä

- annetaan NSF:lle oikeus neuvotella hinnat ja puitekiintiöt jäsentensä puolesta ja kohdentaa nämä kiintiöt jäsentensä tai aluejärjestöjen kesken

- annetaan NSF:lle ja aluejärjestöille oikeus antaa jäseniään koskevia markkinasäännöksiä, joilla voidaan esimerkiksi vähentää jäsenten raakapuun tuotantoa tai keskeyttää se tai ottaa käyttöön tasoitushintoja, ja

- velvoitetaan jäsenet myymään kaiken korjaamansa raakapuun oman maantieteellisen alueensa aluejärjestölle.

2 artikla

Edellä 1 artiklassa tarkoitettuihin sopimuksiin ei myönnetä ETA-sopimuksen 53 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta.

3 artikla

Kyseisten yritysten on heti lopetettava 1 artiklassa mainittu rikkomus ja pidättäydyttävä ryhtymästä mihinkään samaan tavoitteeseen tähtäävään tai saman vaikutuksen omaavaan toimenpiteeseen.

4 artikla

Tämä päätös on osoitettu seuraaville:

Norges Skogeierforbund

Haldenvassdragets Skogeierforening

Nedre Glommen Skogeierforening

Glommen Skogeierforening

Tryssilvassdragets Skogeierforening

Mjøsen Skogeierforening

Drammensdistriktets Skogeierforening

Vestfold-Lågen Skogeierforening

Telemark Tømmersalgslag

Nidarå Tømmersalgslag

Agder Skogeigarlag

Rogaland Skogeigarlag

Hordaland Skogeigarlag

Sogn og Fjordane Skogeigarlag

Møre og Romsdal Skogeigarlag

Sør-Trøndelag Skogeierforening

Inn-Trøndelag Skogeierforening

Namdal Skogeierforening

Nordland Skogeierforening

Troms Skogeierforening.

Ainoastaan englannin- ja norjankieliset tekstit ovat todistusvoimaisia.

Tehty Brysselissä 24 päivänä huhtikuuta 1997.

EFTAn valvontaviranomaisen puolesta

Knut ALMESTAD

Puheenjohtaja

(1) Ilmoituksessa käsitellään myös aluejärjestöjen ja paikallisten ostajien välisiä tukkupuuta

tukkipuuta koskevia hintasopimuksia, kuten 21. joulukuuta 1993 Nordenfjellissä tehtyä havutukkipuun hintasopimusta (Prisavtale for sagtømmer av bartre Nordenfjells). Tämä päätös ei koske kyseisiä sopimuksia.

(2) Vedtekter for Norges Skogeierforbund.

(3) Normalvedtekter for skogeierforeningar.

(4) Normalvedtekter for skogeierlag.

(5) Rammeavtale om prisforhandlingsordning for massevirke av bartre.

(6) Prisavtale for massevirke av bartre for perioden 1. januar 1994-31. desember 1994.

(7) Retningslinjer for framtidige massevirkeforhandlinger.

(8) Vedtak om massevirkeforhandlinger 1995.

(9) Avtale om prisforhandlingar for massevirke av bartre for 1995.

(10) Rammeavtale om omsetningsordning for massevirke av bartre.

(11) Provisjonsavtale standard.

(12) NSF:n perussääntöjen 5 § sekä aluejärjestöjen ja paikallisyhdistysten vakiosääntöjen 4 §.

(13) NSF:n perussääntöjen 21 § ja aluejärjestöjen vakiosääntöjen 14 §.

(14) Aluejärjestöjen ja paikallisyhdistysten vakiosääntöjen 4 §.

(15) NSF:n perussääntöjen 20 §, aluejärjestöjen vakiosääntöjen 15 § sekä paikallisyhdistysten vakiosääntöjen 11 §.

(16) NSF:n perussääntöjen 6 §.

(17) NSF:n perussääntöjen 7 § sekä aluejärjestöjen vakiosääntöjen 5 §.

(18) NSF:n perussääntöjen 8 §. Tämä lauseke sisälsi aiemmin määräyksiä, joilla jäseniltä otettiin maksu markkinatoimenpiteiden rahoittamiseksi. NSF:n vuosittainen yleiskokous muutti sitä 2. kesäkuuta 1995.

(19) Korjattu raakapuu vuosina 1993/1994, Norjan viralliset tilastot.

(20) Lähde: NSF.

(21) Lähde: NSF.

(22) Lähde: NSF.

(23) "Forest products prices 1992-1994" (metsätuotteiden hinnat 1992-1994), Timber Bulletin 1995 N:o 1, FAO.

(24) Norjan viralliset tilastot.

(25) Coberco (Kok. 1995, s. 4515).

(26) Göttrup Klim v. DLG (Kok. 1994, s. 5641).

(27) Ks. mm. Coöperative Stremselen Kleurselfabriek v. komissio (Kok. 1981, s. 851, 12-13 kohta); Dansk Pelsdyreavlerforening v. komissio (Kok. 1992, s. 1931, 78 kohta).

(28) Sama.

(29) Ks. mm. BNIC II (Kok. 1987, s. 4789).

(30) EFTAn valvontaviranomaisen ilmoitus vähämerkityksisistä sopimuksista, jotka eivät kuulu ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan (EYVL L 153, 18.6.94, s. 32 ja EYVL 15:n ETA-täydennysosa, 18.6.94, s. 31), sellaisena kuin se on muutettuna EFTAn valvontaviranomaisen ilmoituksella vähämerkityksisistä sopimuksista 12 päivänä tammikuuta 1994 annetun ilmoituksen ajan tasalle saattamisesta (EYVL C 281, 26.9.96, s. 20).

(31) Ks. muun muassa asia Consten and Grundig v. komissio (Kok. 1966, s. 299 ja 348).

(32) Ks. muun muassa asia Consten and Grundig v. komissio (Kok. 1966, s. 348).