FI Euroopan unionin virallinen lehti L 261/21

EFTAn VALVONTAVIRANOMAISEN PÄÄTÖS

N:o 416/10/KOL,

annettu 3 päivänä marraskuuta 2010,

sijoitusyritysten verotuksesta Liechtensteinin verolain nojalla

(Liechtenstein)

EFTAn VALVONTAVIRANOMAINEN, JÄLJEMPÄNÄ ’VALVONTAVIRANOMAINEN’, joka

OTTAA HUOMIOON Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’ETA-sopimus’, ja erityisesti sen 61–63 artiklan ja pöytäkirjan 26,

OTTAA HUOMIOON EFTA-valtioiden sopimuksen valvontaviranomaisen ja tuomioistuimen perustamisesta, jäljempänä ’valvonta- ja tuomioistuinsopimus’, ja erityisesti sen 24 artiklan,

OTTAA HUOMIOON valvonta- ja tuomioistuinsopimuksen pöytäkirjan 3, jäljempänä ’pöytäkirja 3’, ja erityisesti sen I osan 1 artiklan 2 kohdan ja II osan 4 artiklan 4 kohdan, 6 artiklan, 7 artiklan 5 kohdan ja 14 artiklan,

OTTAA HUOMIOON pöytäkirjassa 3 olevan II osan 27 artiklassa tarkoitetuista täytäntöönpanosäännöksistä 14 päivänä heinäkuuta 2004 tehdyn valvontaviranomaisen päätöksen N:o 195/04/KOL konsolidoidun version, jäljempänä ’täytäntöönpanosäännöksiä koskeva päätös’, (1)

ON mainittujen määräysten ja säännösten mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa ja ottaa huomioon nämä huomautukset,

sekä katsoo seuraavaa:

I TOSISEIKAT

1. MENETTELY

Valvontaviranomainen pyysi 14 päivänä maaliskuuta 2007 päivätyllä kirjeellä Liechtensteinin viranomaisilta tietoja useista Liechtensteinin verolain mukaisista verohelpotuksista, joita ilmeisesti myönnetään tietyn muotoisille yhtiöille. Käytyään Liechtensteinin viranomaisten kanssa kirjeenvaihtoa valvontaviranomainen ilmoitti 18 päivänä maaliskuuta 2009 päivätyllä kirjeellä Liechtensteinin viranomaisille, että se oli päättänyt aloittaa sijoitusyritysten verotuksen osalta pöytäkirjassa 3 olevan I osan 1 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn. Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehty valvontaviranomaisen päätös N:o 149/09/KOL julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä ja sen ETA-täydennysosassa (2), ja valvontaviranomainen kehotti asianomaisia lähettämään huomautuksensa. Valvontaviranomainen on saanut huomautuksia asianomaisilta. Valvontaviranomainen välitti nämä huomautukset 26 päivänä tammikuuta 2010 päivätyllä kirjeellä Liechtensteinin viranomaisille, joille annettiin mahdollisuus esittää vastineensa. Ne esittivät huomionsa 17 päivänä maaliskuuta 2010 päivätyllä kirjeellä.

2. KUVAUS TUTKITUSTA TOIMENPITEESTÄ

2.1 Otsake

Tutkinta koski sijoitusyritysten kohtelua vuosina 1996–2006 Liechtensteinin verolain nojalla (”Gesetz über die Landes- und Gemeindesteuern”) (3), jäljempänä ’verolaki’.

2.2 Sijoitusyritysten määritelmä

Liechtensteinin sijoitusyrityksiä koskevassa vuoden 1996 laissa (”Gesetz über Investmentunternehmen”), jäljempänä ’sijoitusyrityslaki’, sijoitusyrityksellä tarkoitetaan

”yleisöltä mainoskampanjan avulla yhteistä sijoitustoimintaa varten kerättyjä varoja, jotka sijoitetaan ja joita hallinnoidaan yksittäisten sijoittajien yhteiseen lukuun, yleensä riskin hajauttamisen periaatetta noudattaen” (4).

Liechtensteinin lain mukaan sijoitusyritys voi valita oikeudelliseksi muodokseen sijoitusrahaston (”Anlagefonds”) (5) tai sijoitusyhtiön (”Anlagegesellschaft”) (6). Sijoitusrahaston tapauksessa rahaston hallinnoinnista vastaa erillinen yksikkö (jota kutsutaan ”rahaston johdoksi”) (7). Sijoitusyhtiön ollessa kyseessä yhtiö itse vastaa hallinnoinnista. Toisin kuin sijoitusrahasto sijoitusyhtiö muodostaa yhden kokonaisuuden. Molemmissa tapauksissa hallinnoinnista vastaavat yksiköt harjoittavat taloudellista toimintaa tarjoamalla palveluja palkkiota vastaan.

Valitusta organisaatiomuodosta riippumatta sijoittajien puolesta hallinnoitavat varat on erotettava hallinnointiyhtiön omista varoista. Hallinnointipalvelujen vastineeksi hallinnointiyhtiölle maksetaan hallinnointipalkkio, joka liitetään sen omiin varoihin. Lisäksi voidaan periä tuottosidonnaisia tai muita palkkioita (8), jotka myös muodostavat osan hallinnointiyhtiön omia varoja.

3. SIJOITUSYRITYKSIIN LIECHTENSTEINISSA SOVELLETTAVAT VEROSÄÄNNÖKSET

3.1 Liechtensteinin yritysverotus

3.1.1 Tulo- ja pääomavero

Verolain 4. osan A otsakkeen ”Yritysverot” (”Die Gesellschaftssteuern”) alla olevissa 73–81 §:ssä säädetään kahdenlaisesta yritysverotuksesta (9):

— Yrityksen tulovero (”Ertragssteuer”), joka verolain 77 §:n mukaan määritetään tulojen perusteella sen jälkeen kun niistä on vähennetty vähennyskelpoiset menot (arvonalennukset mukaan luettuina). Tuloverokanta riippuu nettotulojen suhteesta verotettavaan pääomaan ja vaihtelee 7,5 prosentista 15 prosenttiin (10). Veroprosenttia voidaan korottaa 1–5 prosenttiyksikköä riippuen osinkojen ja verotettavan pääoman välisestä suhteesta. Tuloveron enimmäismäärä on näin ollen 20 prosenttia.

— Pääomavero (”Kapitalsteuer”), joka verolain 76 §:n mukaan kannetaan maksetusta peruspääomasta, yhtiöpääomasta, osakepääomasta tai alkupääomasta sekä rahastoista, joista yhtiön oma pääoma muodostuu. Verot määritetään yhtiön tilikauden lopussa (yleensä 31 päivänä joulukuuta). Veroprosentti on 2 promillea (0,2 prosenttia).

Verolain 73 §:n mukaisesti liiketoimintaa Liechtensteinissa harjoittavat oikeushenkilöt maksavat sekä tulo- että pääomaveroa. Sama pätee ulkomaisiin yrityksiin, joilla on Liechtensteinissa sivuliike.

3.1.2 Kuponkivero

Verolain 5. osassa säädetään kuponkiverosta. Verolain 88 a §:n 1 momentin mukaan Liechtenstein perii veroa ”kotimaisen toimijan” liikkeeseenlaskemien arvopapereiden (tai arvopapereita vastaavien asiakirjojen) perusteella. ”Kotimaisella toimijalla” tarkoitetaan kaikkia henkilöitä, joiden asuinpaikka, kotipaikka tai sääntömääräinen kotipaikka on Liechtensteinissa. Se kattaa myös yritykset, jotka on rekisteröity Liechtensteinin julkiseen rekisteriin. Kuponkiveroa peritään yrityksiltä, joiden pääoma on jaettu osakkeisiin, esimerkiksi osakeyhtiöt ja rajavastuuyhtiöt (”companies limited by shares” ja ”companies with limited liability”) (11). Veroa peritään 4 prosenttia osingonjaosta tai voitto-osuuksista (myös osakkeina maksetusta voitonjaosta).

3.2 Sijoitusyritysten verotus vuosina 1996–2006

3.2.1 Sijoittajien puolesta hallinnoitavien varojen verotus

Verolain 84 §:n 5 momentti tuli voimaan vuonna 1996, ja siitä alkaen sijoitusyritysten hallinnoimia varoja verotettiin samalla tavalla kuin kotipaikkaansa Liechtensteinissa pitäviä mutta toimintaansa muualla harjoittavia yhtiöitä (”Sitzgesellschaften”, domiciliary-yhtiö) (12). Koska tällaiset yhtiöt eivät maksaneet tuloveroa, sijoitusyritysten hallinnoimista varoista ei myöskään peritty tuloveroa. Verolain 84 §:n 1 momentin mukaisesti niihin sovellettiin ainoastaan alennettua pääomaveroa, joka oli yksi promille (kahden promillen sijaan) (13). Veroprosentti alennettiin verolain 85 §:n 2 momentin mukaisesti edelleen 0,4 promilleen sijoitusyritysten 2 miljoonaa Sveitsin frangia ylittävästä pääomasta (14). Rahaston pääomasta kertyneen voiton jaosta perittävästä kuponkiverosta luovuttiin myös vuonna 1996 (15).

3.2.2 Hallinnointiyhtiön omien varojen verotus

3.2.2.1 Sijoitusrahastojen hallinnointiyksikön verotus

Kuten muut Liechtensteinissa toimivat yritykset, sijoitusrahaston (sen hallinnointiyksikön) johto oli velvollinen maksamaan tulo-, pääoma- ja kuponkiveroja omista tuloistaan ja pääomastaan. Rahaston johtoa verotettiin täysimääräisesti myös ennen vuotta 1996 vuoden 1961 verolain 84 §:n 2 momentin mukaisesti.

3.2.2.2 Sijoitusyhtiöiden hallinnointitoiminnon verotus

Sijoitusyhtiöiden verotuksessa ei kuitenkaan tehty eroa hallinnointiyhtiön omien varojen ja hallinnoitavien varojen välillä. Tämän vuoksi sijoitusyhtiöiden omiin varoihin sovellettiin verolain 84 §:n 2 momentin mukaisesti samoja sääntöjä kuin domiciliary-yhtiöihin. Näin ollen tuloveroa ei kannettu varojen hallinnointiin liittyvistä toiminnoista eikä hallinnoitavista varoista: pääomaveroa maksettiin yksi promille kahden promillen sijaan (ja tätä alennettiin edelleen 2 miljoonaa Sveitsin frangia ylittävän pääoman osalta verolain 85 §:n 2 momentin mukaisesti) eikä kuponkiveroa kannettu. Sijoitusrahastojen ja sijoitusyhtiöiden verotusta vuosina 1996–2006 voidaan kuvailla seuraavasti:

Sijoitusrahasto (Anlagefond) Rahaston johto (omat varat) Tulovero Täysimääräinen pääomavero Kuponkivero Rahastopääoma, ts. hallinnoitavat varat Ei tuloveroa Alennettu pääomavero Ei kuponkiveroa





Sijoitusyhtiö (Anlagegesellschaft) Hallinnointiyhtiön omat varat Ei tuloveroa Alennettu pääomavero Ei kuponkiveroa Rahastopääoma, ts. hallinnoitavat varat Ei tuloveroa Alennettu pääomavero Ei kuponkiveroa

3.3 Tilanne vuoden 2006 jälkeen tähän asti

Vuonna 2005 voimaan tulleessa lainsäädännössä edellytettiin, että sijoitusyhtiöt kirjaavat ja pitävät omat ja hallinnoitavat varat erillään. Myös verolakia tarkistettiin ja siihen lisättiin uusi pykälä (73 f §), jonka mukaan sekä sijoitusrahaston johdon että sijoitusyhtiöiden on maksettava tulo-, pääoma- ja kuponkiveroa suhteessa niiden omiin varoihin (16).

Sijoitusrahastojen ja sijoitusyhtiöiden verotusta vuoden 2006 jälkeen voidaan kuvailla seuraavasti:

Sijoitusrahasto (Anlagefond) Rahaston johto (omat varat) Tulovero Pääomavero Kuponkivero Rahastopääoma, ts. hallinnoitavat varat Ei veroja





Sijoitusyhtiö (Anlagegesellschaft) Hallinnointiyhtiön omat varat Tulovero Pääomavero Kuponkivero Rahastopääoma, ts. hallinnoitavat varat Ei veroja

3.4 Menettelyn aloittamisen perusteet

Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevassa päätöksessään valvontaviranomainen epäili, ettei sijoitusyhtiöiden omien varojen verohelpotus ole valtiontukisääntöjen mukainen. Toisin kuin Liechtensteinin viranomaiset, valvontaviranomainen katsoi alustavasti, että verolainsäädännössä sijoitusyhtiöille annettiin valikoiva etu, joka vääristi kilpailua ja vaikutti kauppaan ETA-alueella. Tällä perusteella valvontaviranomaisen mielestä saattoi olla mahdollista, että sijoitusyhtiöiden omiin varoihin sovellettavat verosäännöt (täydellinen vapautus tulo- ja kuponkiverosta sekä osittainen vapautus pääomaverosta) olivat ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Valvontaviranomainen epäili myös, etteivät kyseiset toimenpiteet olisi yhteensopivia ETA-sopimuksen valtiontukea koskevien määräysten ja erityisesti 61 artiklan 3 kohdan c alakohdan kanssa.

4. KOLMANSIEN OSAPUOLTEN HUOMAUTUKSET

Kolmansilta osapuolilta saadut huomautukset voidaan esittää tiivistäen seuraavasti:

— Kolmannet osapuolet viittasivat Euroopan komission päätöksiin, jotka koskivat Irlannin holdingyhtiöiden tukijärjestelmää (17) ja tietyistä aineettomista hyödykkeistä saataviin tuloihin kohdistuvaa Espanjan verohuojennusjärjestelmää (18), ja väittivät, että kuka tahansa luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voisi perustaa sijoitusyrityksen ja siten hyötyä verohelpotuksesta; tällä perusteella verohelpotus ei ole valikoiva toimenpide.

— Vuonna 1996, jolloin laki säädettiin, ei ollut selvää, sovellettaisiinko valtiontukisääntöjä verotoimenpiteisiin.

— Jos valvontaviranomainen katsoo, että verohelpotukset olivat tukea, ne ovat olleet voimassa vuodesta 1996 ja ne olisi katsottava voimassa olevaksi tukitoimenpiteeksi.

— Viitaten pöytäkirjassa 3 olevaan 15 artiklaan (jonka mukaan takaisinperinnän vanhentumisaika on kymmenen vuotta) kolmannet osapuolet väittivät, että tukea ei voida vaatia takaisinperittäväksi, koska verohelpotus otettiin käyttöön vuonna 1996.

— Ne väittivät, että takaisinperintä olisi vastoin perustellun luottamuksen ja oikeusvarmuuden periaatteita.

— Eräissä tapauksissa takaisinperintää ei voida edellyttää, sillä verohelpotusten määrä kuuluisi de minimis -säännön piiriin.

5. LIECHTENSTEININ VIRANOMAISTEN HUOMAUTUKSET

Liechtensteinin viranomaiset esittivät seuraavia huomautuksia 17 päivänä maaliskuuta 2010 ja 16 päivänä heinäkuuta 2010 päivätyillä kirjeillä:

— Verohelpotukseen ei liittynyt ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan mukaista valtiontukea, koska se ei ole valikoiva. Tämän väitteen tueksi viitattiin jälleen kahteen Euroopan komission päätökseen, jotka koskivat Irlannin holdingyhtiöiden tukijärjestelmää ja tietyistä aineettomista hyödykkeistä saataviin tuloihin kohdistuvaa Espanjan verohuojennusjärjestelmää.

— Vaihtoehtoisesti ne väittivät, että mahdollinen tuki on voimassa olevaa tukea 1 artiklan b kohdan iv alakohdassa ja pöytäkirjassa 3 olevan II osan 15 artiklassa määrätyn 10 vuoden vanhentumisajan perusteella sekä siksi, että toimenpiteestä tuli tukea vain Euroopan talousalueen kehityksen johdosta (pöytäkirjassa 3 olevan II osan 1 artiklan b kohdan v alakohta).

— Lisäksi Liechtensteinin viranomaiset katsovat, että jos tätä väitettä ei hyväksytä, valvontaviranomaisen ei pitäisi määrätä tukea takaisinperittäväksi sillä perusteella, että se olisi vastoin ETA-lainsäädännön yleisiä periaatteita, erityisesti perustellun luottamuksen ja oikeusvarmuuden osalta.

II ARVIOINTI

1. VALTIONTUEN OLEMASSAOLO

ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa todetaan seuraavaa:

”Jollei tässä sopimuksessa toisin määrätä, EY:n jäsenvaltion tai EFTA-valtion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu tämän sopimuksen toimintaan, siltä osin kuin se vaikuttaa sopimuspuolten väliseen kauppaan.”

1.1 Valtion varojen olemassaolo

Tukitoimenpiteen on oltava valtion myöntämä tai valtion varoista myönnetty.

Täydellisen tai osittaisen verovapauden myöntäessään valtio menettää verotuloja, ja tämä menetys vastaa verotustukiin käytettyjen valtion varojen määrää (19). Liechtensteinin viranomaiset menettävät tulot, jotka vastaavat maksamattomia tulo-, pääoma- ja kuponkiveroja.

Näistä syistä valvontaviranomainen katsoo, että sijoitusyhtiöihin sovellettaviin verosääntöihin liittyy valtion varojen käyttöä.

1.2 Joidenkin yritysten tai tuotannonalojen suosiminen

Tuensaajien on ensinnäkin saatava tukitoimenpiteestä etuja, jotka vapauttavat ne tavanomaisista budjettiin sisällytettävistä maksuista.

Koska sijoitusyhtiöt eivät ole velvollisia maksamaan lainkaan tulo- eikä kuponkiveroa ja koska ne maksavat vain alennettua pääomaveroa omista varoistaan, niille koituu etua muihin yrityksiin nähden, joiden liiketoiminnasta saamiin tuloihin sovelletaan tavallista verotusta.

Etu on valikoiva, koska se myönnettiin ainoastaan sijoitusyhtiöiden muodossa toimiville sijoitusyrityksille. Valvontaviranomainen ei hyväksy Liechtensteinin viranomaisten ja kolmansien osapuolten esittämiä väitteitä siitä, että kukin Liechtensteinissa kyseistä taloudellista toimintaa harjoittava yritys voi vapaasti valita edullisimman oikeudellisen muodon ja siten hyötyä verohelpotuksista. Veroetua, joka rajoittuu tiettyyn yritysryhmään, ei voida pitää yleisenä toimenpiteenä sillä perusteella, että mikä tahansa yritys voisi täyttää verohelpotuksen saamiseksi vahvistetut tietyt edellytykset, jos se valitsisi tietyn oikeudellisen muodon (20).

Valvontaviranomainen viittaa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen asiassa GIL Insurance (21) antamaan ratkaisuun, jonka mukaan ”EY 87 artiklan 1 kohdan mukaan nimittäin on ratkaistava, onko tietyssä oikeudellisessa järjestelmässä jokin kansallinen toimenpide omiaan suosimaan ”jotakin yritystä tai tuotannonalaa” verrattuna muihin, jotka ovat kyseisellä järjestelmällä tavoitellun päämäärän kannalta samankaltaisessa tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa”. Valvontaviranomainen toteaa, että tässä tapauksessa samankaltaisessa oikeudellisessa ja tosiasiallisessa asemassa olevat yritykset ovat ne kaikki, jotka maksavat (täyttä) tulo-, pääoma- ja kuponkiveroa Liechtensteinissa, ja niihin verrattuna Liechtensteinissa toimiville sijoitusyhtiöille aiheutuu valikoivaa etua. Erityisesti on todettava, että sijoitusyhtiöt saavat hyötyä verrattuna sijoitusrahastojen rahaston johtoon, sillä vaikka sijoitusrahastot harjoittavat samaa toimintaa, ne ovat veronalaisia kuten kaikki muut Liechtensteinissa toimivat yritykset.

Erityistä verotoimenpidettä voidaan kuitenkin perustella verojärjestelmän logiikalla. Sijoitusyhtiöihin sovellettavat erityiset verosäännöt eivät olisi valikoivia ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, jos säännöt olisivat perusteltuja Liechtensteinin verojärjestelmän luonteen ja yleisen rakenteen nojalla (22). Toisin kuin tietyissä vastikään käsitellyissä monitahoisissa verotukiasioissa, tässä kyseessä olevan verojärjestelmän tavoitteet ovat selkeät. Verojen tavoitteena tai logiikkana on tuottaa tuloja valtiolle. Liechtensteinin verolain mukaan Liechtensteinissa toimivien oikeushenkilöiden on maksettava tuloveroa tuloistaan ja pääomaveroa yrityksen omasta pääomasta. Yritysten, joiden pääoma on jaettu osakkeisiin, on myös maksettava kuponkiveroja osingoista. Sijoitusyhtiöt ovat Liechtensteinin lain mukaan perustettuja oikeushenkilöitä, jotka ovat osakeyhtiöitä (companies limited by shares). Sellaisenaan niihin sovelletaan Liechtensteinin verolain yleisesti sovellettavia verosäännöksiä, jotka koskevat tulo-, pääoma- ja kuponkiveroa. Valvontaviranomainen katsoo, että hallinnointiyhtiön omia varoja koskevaa verohelpotusta ei voida perustella Liechtensteinin yleisen verojärjestelmän logiikalla eikä millään sijoitusyritysten verotuksen erityisellä logiikalla. Valvontaviranomaisen mielestä sijoitusyhtiöiden organisaatiomuodossa ei ole mitään sellaista, jolla voitaisiin perustella sijoitusyhtiön hallinnointitoimintojen hyväksi myönnettyä erityistä verohelpotusta verrattuna sijoitusrahaston hallinnointitoimintoihin (23). Domiciliary-yhtiöihin (24) ja sijoitusyhtiöihin sovellettavien veronalennusten ja verohelpotusten tarkoituksena oli edistää näitä toimintoja Liechtensteinissa. Valvontaviranomainen on näin ollen sitä mieltä, että hallinnointiyhtiön omiin varoihin sovellettava verohelpotus ei ole perusteltavissa Liechtensteinin verojärjestelmän luonteella ja yleisellä rakenteella.

Lainsäädäntöä muutettiin vuonna 2006 ja sijoitusyhtiöihin on sen jälkeen sovellettu tavallista yritysverotusta samaan tapaan kuin sijoitusrahastojen rahaston johtoon ja muihin Liechtensteinissa liiketoimintaa harjoittaviin oikeushenkilöihin. Liechtensteinin viranomaisten mielestä tämä poisti aikaisemman ”epäjohdonmukaisuuden” (25) olla kantamatta veroja omista varoista.

Näistä syistä valvontaviranomainen katsoo, että toimenpiteet antoivat sijoitusyhtiöille valikoivan edun, joka korjattiin vuonna 2006 voimaan tulleella lainsäädännöllä.

Kolmanneksi tukitoimenpiteen on suosittava taloudellista toimintaa harjoittavia yrityksiä. Asiassa BBL (26) Euroopan yhteisöjen tuomioistuin tarkasteli sijoitusyhtiöiden (Belgian lainsäädännön mukaiset SICAV:t) toimintaa, joka koostuu yleisöltä hankittujen varojen yhteisestä sijoittamisesta siirtokelpoisiin arvopapereihin tarkoituksena jatkuvaluontoisten tulojen saaminen. Tuomioistuin katsoi, että kyseessä on kuudennen arvonlisäverodirektiivin 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu taloudellinen toiminta. Sijoitusyhtiöt kokoavat yhteen ja hallinnoivat eri sijoittajien varoja tarkoituksena saada voittoa tarjotuista palveluista veloitetuilla palkkioilla. Näin ollen valvontaviranomainen katsoo, että hallinnointiyhtiöt harjoittavat taloudellista toimintaa omaisuudenhoidon muodossa ja ovat sen vuoksi ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja yrityksiä (27).

1.3 Kilpailun vääristyminen ja vaikutus sopimuspuolten väliseen kauppaan

Toimenpiteen on vääristettävä kilpailua ja vaikutettava ETA-sopimuksen sopimuspuolten väliseen kauppaan.

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan mukaista kieltoa sovelletaan kaikkeen tukeen, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua, tuen määrästä riippumatta, siltä osin kuin se vaikuttaa sopimuspuolten väliseen kauppaan (28). Komissio on myös katsonut, että sijoitusvälineet toimivat kansainvälisillä markkinoilla ja harjoittavat kaupankäyntiä ja muuta taloudellista toimintaa markkinoilla, joilla käydään kovaa kilpailua (29). Tästä syystä valvontaviranomainen katsoo, että sijoitusyhtiöiden omiin varoihin vuosina 1996–2006 sovelletut verohelpotukset vahvistivat niiden kilpailuasemaa ETA-alueella, koska verohelpotusten ansiosta niiden tavanomaiset toimintakulut vähenivät verrattuna muihin yrityksiin (30). Sijoitusyhtiöt kilpailevat muiden rahoitusalan yritysten kanssa ja toimivat avoimilla markkinoilla, joille on ominaista huomattava ETA-maiden välinen kaupankäynti. Verohelpotukset vaikuttavat myös sopimuspuolten väliseen kauppaan (31).

Valvontaviranomainen katsoo tämän vuoksi, että verohelpotukset vääristävät tai uhkaavat vääristää kilpailua ja vaikuttavat sopimuspuolten väliseen kauppaan.

1.4 Päätelmät

Valvontaviranomainen katsoo tämän perusteella, että Liechtensteinin verolain mukainen hallinnointiyhtiöiden omien varojen alennettu verotus vuosina 1996–2006 oli ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.

2. MENETTELYÄ KOSKEVAT VAATIMUKSET

Pöytäkirjassa 3 olevan I osan 1 artiklan 3 kohdan mukaan ”EFTAn valvontaviranomaiselle on ilmoitettava tuen myöntämistä tai muuttamista koskevasta suunnitelmasta niin ajoissa, että se voi esittää huomautuksensa (…). Asianomainen valtio ei saa panna ehdottamiaan toimenpiteitä täytäntöön ennen kuin menettelyn tuloksena on saatu aikaan lopullinen päätös.” Liechtensteinin viranomaiset eivät ilmoittaneet tukitoimenpiteitä valvontaviranomaiselle. Liechtensteinin viranomaiset ovat väittäneet, että tuki on voimassa olevaa tukea, sillä toimenpiteistä tuli tukea vasta ETA:n kehityksen vuoksi ja/tai pöytäkirjassa 3 olevan II osan 1 artiklan b kohdan iv alakohdan ja 15 artiklan johdosta. Viime mainitussa artiklassa määrätään, että valvontaviranomaisen toimivaltaan periä tuki takaisin sovelletaan kymmenen vuoden vanhentumisaikaa. Valvontaviranomainen katsoo kuitenkin, että Euroopan yhteisöjen tuomioistuin teki selväksi jo 1970-luvulla, että nyt arvioitavana olevien verovapautusten luonteiset toimenpiteet voivat olla valtiontukea. Tuomioistuin totesi vuonna 1974 (32), että toimenpiteet, joilla on tarkoitus vapauttaa tietyn alan yritykset verojärjestelmän tavanomaisen soveltamisen mukaisista maksuista, ovat valtiontukea (ellei poikkeusta voida perustella järjestelmän luonteen tai yleisen rakenteen nojalla). Vuonna 1987 (33) tuomioistuin totesi nimenomaisesti, että verotulojen menetys vastaa verotustukiin käytettyjen valtion varojen määrää.

Tällainen näkemys on esitetty myös ennen Liechtensteinin verolain täytäntöönpanoa tehdyissä valvontaviranomaisen päätöksissä, joissa valvontaviranomainen totesi yritysten vapauttamisen verojen maksamisesta olevan (ETA-sopimuksen toimintaan soveltumatonta) valtiontukea Suomessa vuonna 1994 (34) ja Norjassa vuosina 1995 (35) ja 1997 (36). Ecofin-neuvosto antoi 1 päivänä joulukuuta 1997 päätelmät ja päätöslauselman yritysverotukseen sovellettavista menettelysäännöistä käytyään laajaa keskustelua yhteisössä esiintyvää haitallista verokilpailua estävän toiminnan yhteensovittamisesta yhteisön tasolla (37). Osana aikaansaatua yhteisymmärrystä komissio lupasi edistää haitallisen verokilpailun estämistä koskevaa tavoitetta antamalla tiedonannon (38) valtiontukisääntöjen soveltamisesta yritysten välittömään verotukseen sekä valvoa, että ”tukisääntöjä sovelletaan tiukasti”. Joulukuussa 1998 julkaistussa tiedonannossa todetaan, että: ”Vakiintuneen menettelytavan ja oikeuskäytännön (39) mukaan verotustoimenpide, jonka ensisijainen tavoite on yhden tai useamman alan suosiminen, katsotaan valtiontueksi.” (40) Näin ollen komissio sitoutui valvomaan voimassa olevien sääntöjen tiukempaa soveltamista (41).

Valvontaviranomainen on toista mieltä Liechtensteinin viranomaisten ja kolmansien osapuolten esittämistä väitteistä, joiden mukaan valikoivuuden määrittämistä koskevat kriteerit, joita komissio (tai valvontaviranomainen) on soveltanut verotukseen liittyviä asioita arvioidessaan, olisivat muuttuneet sen jälkeen, kun tutkinnan kohteena olevista verotoimenpiteistä on säädetty. Komission tiedonanto yritysverotuksesta ja valvontaviranomaisen vastaavat suuntaviivat perustuvat yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, ja niissä vahvistetaan, että SEUT-sopimuksen 107 ja 108 artiklaa ja (vastaavasti) ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohtaa sovelletaan verotoimenpiteisiin. Lisäksi vaikka voitaisiin todeta, että tällainen muutos käytännöissä on tapahtunut, oikeuskäytännön perusteella ei voitaisi edelleenkään hyväksyä väitettä, jonka mukaan verotoimenpiteet ovat voimassa olevaa tukea, sillä komission tai valvontaviranomaisen soveltamien valikoivuutta koskevien kriteerien ei voida osoittaa muuttuneen pöytäkirjassa 3 olevan II osan 1 artiklan b kohdan v alakohdassa tarkoitetun ”Euroopan talousalueen kehityksen” johdosta (42).

Näin ollen toimenpiteitä ei voida valvontaviranomaisen mielestä määritellä voimassa olevaksi tueksi, joka on toteutettu ennen ETA-sopimuksen muuttumista. Toimenpide on siis uutta tukea, josta ei ilmoitettu valvontaviranomaiselle. Liechtensteinin viranomaiset eivät näin ollen ole noudattaneet pöytäkirjassa 3 olevan I osan 1 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan.

Kymmenen vuoden vanhentumisajan osalta valvontaviranomainen toteaa, että tukea, joka on maksettu ennen 15 päivää maaliskuuta 1997, ei voida periä takaisin pöytäkirjassa 3 olevan II osan 1 artiklan b kohdan iv alakohdan ja 15 artiklan nojalla. Valvontaviranomainen ei kuitenkaan hyväksy sitä, että pelkästään sen vuoksi, että asiaa koskevat säännökset pantiin täytäntöön ennen 15 päivää maaliskuuta 1997, kaikki sen jälkeen maksettu tuki olisi voimassa olevaa tukea. Tapauksissa, joissa tukea maksetaan toistuvasti (kuten tukiohjelma tai tässä asiassa tarkasteltavan tapainen verosäännös), vanhentumisaika alkaa päivästä, jona kukin yksittäinen tuki on myönnetty (eikä päivästä, jona verotoimenpide tai ohjelma pantiin ensimmäisen kerran täytäntöön). Kuten yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut (43): ”Sellaisen tukijärjestelmän tapauksessa, joka on otettu käyttöön yli kymmenen vuotta ennen vanhentumisen ensimmäistä keskeytystä, lainvastaiset ja yhteismarkkinoille soveltumattomat tuet, jotka on myönnetty tämän järjestelmän perusteella kymmenen viimeisimmän vuoden aikana, on näin ollen perittävä takaisin.”

3. TUEN SOVELTUVUUS ETA-SOPIMUKSEN TOIMINTAAN

ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi katsotut toimenpiteet eivät yleensä sovellu ETA-sopimuksen toimintaan, ellei jotakin ETA-sopimuksen 61 artiklan 2 tai 3 kohdan poikkeuksista voida soveltaa. ETA-sopimuksen 61 artiklan 2 kohdan poikkeus ei ole sovellettavissa kyseessä olevaan tukeen, koska sillä ei ole tarkoitus saavuttaa mitään säännöksessä luetelluista tavoitteista. Myöskään ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan a tai b alakohtaa ei voida soveltaa.

Kyseinen tuki ei liity tuotantopääomaan sijoittamiseen. Sillä vain vähennetään kuluja, joista yhtiöiden olisi tavallisesti vastattava osana jokapäiväistä liiketoimintaansa, joten se voidaan luokitella toimintatueksi. Toimintatuen ei tavallisesti katsota sopivan ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettuun tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehityksen edistämiseen. Toimintatuki on sallittua vain erityisissä olosuhteissa (esimerkiksi tietyntyyppisessä ympäristö- tai aluetuessa), jos tällainen poikkeus sallitaan valvontaviranomaisen suuntaviivoissa. Mikään suuntaviivoista ei kuitenkaan sovellu kyseessä olevaan tukeen.

Näin ollen valvontaviranomainen toteaa, että sijoitusalan hallinnointiyhtiöihin sovellettavien erityisten verosääntöjen nojalla maksettu tuki ei sovellu ETA-sopimuksen toimintaan.

4. LUOTTAMUKSENSUOJA JA OIKEUSVARMUUS

Liechtensteinin viranomaiset ja tuensaajat ovat väittäneet, että tuen takaisinperintä rikkoisi ETA:n lainsäädännön perusperiaatteita ja että Euroopan komission toimien johdosta tuensaajat luottivat siihen, että tuki oli myönnetty laillisesti. On myös väitetty, että kun Liechtenstein liittyi ETA-sopimukseen, sijoitusyhtiöiden verotukseen ei liittynyt valtiontukea eikä se myöskään ollut ennakoitavissa.

Tuensaajat voivat vedota luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden oikeusperiaatteisiin kyseenalaistaakseen sääntöjenvastaisesti myönnetyn valtiontuen takaisinperintää koskevan määräyksen. Periaatteita sovelletaan kuitenkin vain poikkeustilanteessa, eikä yritys pysty tavallisesti luottamaan perustellusti siihen, että tuki on sääntöjenmukaista, ellei tukea ole myönnetty siten, että siitä on ilmoitettu valvontaviranomaiselle (tai tarvittaessa Euroopan komissiolle) määrätyn menettelyn mukaisesti (44). Unionin tuomioistuin vahvisti tämän periaatteen vastikään seuraavasti: ”Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa poikkeuksellisen olosuhteen ei myöskään voida katsoa olevan olemassa oikeusvarmuuden periaatteen nojalla, koska yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että niin kauan kuin komissio ei ole tehnyt hyväksymispäätöstä […], tuensaajalla ei ole varmuutta tuen laillisuudesta, joten luottamuksensuojan periaatteeseen ja oikeusvarmuuden periaatteeseen ei ole mahdollista vedota.” (45) Periaatteessa tuomioistuin on todennut oikeuskäytännössään, että tuen sääntöjenmukaisuuden osalta luottamuksensuojan periaatteeseen ei voida vedota, ellei tukea ole myönnetty pöytäkirjassa 3 olevan I osan 1 artiklan 3 kohdassa määrätyn menettelyn mukaisesti (46), ja huomauttanut, että huolellinen talouden toimija pystyy yleensä varmistamaan, että kyseistä menettelyä on noudatettu (47).

Tästä huolimatta tuomioistuin on kuitenkin myöntänyt, että sääntöjenvastaisesti myönnetyn tuen saaja voi, silloin kun sääntöjenvastaisuus johtuu ilmoittamatta jättämisestä, vastustaa tuen takaisinmaksua ja vedota poikkeuksellisiin olosuhteisiin, joiden perusteella se on voinut perustellusti luottaa tuen sääntöjenmukaisuuteen (48). Tuomioistuin on todennut, että toimija voi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen, jos yhteisön viranomaisen toiminnan vuoksi on syntynyt perusteltuja odotuksia (49). Tässä yhteydessä tämä tarkoittaa, että valtio tai tuensaaja olisi luottanut valvontaviranomaisen (tai Euroopan komission) aiempiin toimiin, esimerkiksi samankaltaisen tai vastaavan tukitoimenpiteen hyväksymiseen. Valvontaviranomainen tai komissio ei ole toteuttanut tällaista toimea, ja tosiasiassa hieman ennen Liechtensteinin verolain täytäntöönpanoa tehdyistä valvontaviranomaisen päätöksistä, jotka koskivat verotukitoimenpiteiden kieltämistä Suomessa ja Norjassa, olisi pitänyt käydä selvästi ilmi, että tiettyjä yhtiöitä tai yhtiöryhmiä suosivista verotoimenpiteistä olisi ilmoitettava valvontaviranomaiselle (50).

Valvontaviranomaisen mielestä myöskään oikeusvarmuuteen liittyvät perustelut eivät päde tässä asiassa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön sekä (ETA-sopimuksen) 61 artiklan ja (SEUT-sopimuksen) 107 artiklan laajan sovellettavuuden vuoksi. Kaikkina aikoina oli selvästi ennakoitavissa, että tutkinnan kohteena oleviin verotoimenpiteisiin saattaa liittyä valtiontukea.

Valvontaviranomainen ei sen vuoksi hyväksy näkemystä, jonka mukaan tämä päätös rikkoo ETA:n lainsäädännön perusperiaatteita.

5. PÄÄTELMÄT

Valvontaviranomainen päättelee, että Liechtensteinin viranomaiset ovat sääntöjenvastaisesti panneet kyseisen tuen täytäntöön pöytäkirjassa 3 olevan I osan 1 artiklan 3 kohdan vastaisesti.

Tuki ei sovellu ETA-sopimuksen toimintaan edellä esitetyistä syistä,

ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:

1 artikla

Tukitoimenpiteet, jotka Liechtensteinin viranomaiset ovat toteuttaneet sijoitusyhtiöiden hyväksi ja jotka on kumottu 30 päivästä kesäkuuta 2006 alkaen, eivät sovellu ETA-sopimuksen toimintaan ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan tarkoittamalla tavalla.

2 artikla

Koska Liechtensteinin viranomaiset eivät ole noudattaneet pöytäkirjassa 3 olevan I osan 1 artiklan 3 kohdan vaatimusta ilmoittaa valvontaviranomaiselle tuesta ennen sen täytäntöönpanoa, toimenpiteisiin sisältyi sääntöjenvastaista valtiontukea.

3 artikla

Liechtensteinin viranomaisten on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet periäkseen sijoitusyhtiöiltä 1 artiklassa mainitun tuen, joka on myönnetty sääntöjenvastaisesti tuensaajille 15 päivästä maaliskuuta 1997 alkaen siihen päivään saakka, jona tuensaajat viimeksi hyötyivät verohelpotuksista sen jälkeen kun ne kumottiin vuonna 2006.

4 artikla

Tuki on perittävä takaisin viipymättä ja joka tapauksessa 3 päivään maaliskuuta 2011 mennessä kansallisen oikeuden mukaisten menettelyjen mukaisesti, jos niissä mahdollistetaan päätöksen välitön täytäntöönpano. Takaisinperittävään tukeen sisällytetään korko ja koronkorko, jotka lasketaan siitä alkaen, kun tuki asetettiin tuensaajien käyttöön, siihen asti kun tuki on peritty takaisin. Korko lasketaan täytäntöönpanosäännöksiä koskevan päätöksen 9 artiklan perusteella.

5 artikla

Liechtensteinin viranomaisten on ilmoitettava valvontaviranomaiselle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta sen noudattamiseksi toteuttamansa toimenpiteet.

6 artikla

Tämä päätös on osoitettu Liechtensteinin ruhtinaskunnalle.

7 artikla

Tämä päätös on todistusvoimainen ainoastaan englannin kielellä.

Tehty Brysselissä 3 päivänä marraskuuta 2010. EFTAn valvontaviranomaisen puolesta Per SANDERUD Puheenjohtaja Sverrir Haukur GUNNLAUGSSON Kollegion jäsen

(1) Saatavilla osoitteessa: http://www.eftasurv.int/media/decisions/195-04-COL.pdf

(2) EUVL C 236, 1.10.2009, ja ETA-täydennysosa N:o 51, 1.10.2009.

(3) Liechtensteinisches Landesgesetzblatt 1961, nro. 7, myöhemmin tehtyine muutoksineen.

(4) Vuoden 1996 sijoitusyrityslain 2 §:n 1 momentti.

(5) Vuoden 1996 sijoitusyrityslain 3 §:n 2 momentti.

(6) Vuoden 1996 sijoitusyrityslain 3 §:n 3 momentti.

(7) Vuoden 1996 sijoitusyrityslain 39 §:n 2 momentti.

(8) Liechtensteinin viranomaiset ovat todenneet, että on mahdotonta luetella näitä palkkioita tyhjentävästi, sillä rahaston johto (tai sijoitusyhtiön hallinnointitoiminto) voi vapaasti harkintansa mukaan periä palkkioita.

(9) Yksityishenkilöt maksavat tuloveroa (”Erwerbssteuer”) ja varallisuusveroa (”Vermögenssteuer”), joilla ei ole merkitystä tämän tutkinnan kannalta.

(10) Nettovoitto määritetään suhteessa verotettavaan pääomaan. Veroprosentti on tämän johdosta puolet nettovoiton prosenttiosuudesta suhteessa verotettavaan pääomaan. Veroprosentti on kuitenkin vähintään 7,5 prosenttia ja enintään 15 prosenttia; ks. verolain 79 §:n 2 momentti.

(11) Ks. verolain 88 d §.

(12) Domiciliary-yritykset ovat julkiseen rekisteriin merkittyjä erillisiä oikeushenkilöitä, joilla on ainoastaan kotipaikka tai toimisto Liechtensteinissa, mutta ne eivät harjoita kaupallista tai liiketoimintaa kyseisessä maassa.

(13) Domiciliary-yritysten hyväksi myönnetystä verohelpotuksesta säädettiin ennen Liechtensteinin liittymistä ETA-sopimukseen, eikä se sen vuoksi kuulu tämän päätöksen soveltamisalaan, joka koskee vain sellaisia verohelpotuksia, jotka ovat tulleet voimaan 1.5.1995 jälkeen eli sen jälkeen, kun Liechtenstein liittyi ETA:an.

(14) Ks. verolain 85 §:n 2 momentti, sellaisena kuin se on vuoden 1996 muutoksen jälkeen, LGBL 1996, nro 88.

(15) Tällöin kumottiin vuoden 1961 verolain 88 f §, 88 g §, 88 h §:n 3 momentti ja 88 i §:n 2 momentti, jotka koskivat sijoitusrahastojen kuponkiverotusta. Ks. hallituksen esitys nro 69/1995, s. 10, jossa todettiin, että kuponkiveron kumoaminen ”niiden” voitonjaosta oli sijoitusyritysten perustamisen ennakkoedellytys. Voimaantulon osalta ks. Gesetz vom 3.5.1996 über die Abänderung des Steuergesetzes, LGBL nro 88, 10.7.1996.

(16) Lailla myös kumottiin 84 §:n 5 momentti ja siihen liitettiin uusi momentti (86 §:n 2 momentti), jossa säädetään, että molempien sijoitusyritysmuotojen hallinnoitavat varat jätetään nimenomaisesti pääomaverotuksen ulkopuolelle.

(17) Komission päätös, tehty 22 päivänä syyskuuta 2004, valtiontuesta N 354/04.

(18) Komission päätös, tehty 13 päivänä helmikuuta 2008, valtiontuesta N 480/07.

(19) Katso valvontaviranomaisen antamien yritysverotusta koskevien valtiontuen suuntaviivojen (State Aid Guidelines to Business Taxation) 3 kohdan 3 alakohta.

(20) Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on esimerkiksi katsonut, että verotoimenpide ei menetä valikoivaa luonnettaan vain siksi, että se perustuu objektiivisiin kriteereihin, ks. asiat T-127/99, T-129/99 ja T-148/99, Diputación Foral de Álava ym. v. komissio, tuomio 6.3.2002, Kok. 2002, s. II-1275.

(21) Asia C-308/01, GIL Insurance ym., Kok. 2004, s. I-4777, 68 kohta. Ks. myös asia C-143/99, Adria–Wien Pipeline, Kok. 2001, s. I-8365, 41 kohta, ja asia C-409/00, Espanja v. komissio, Kok. 2003, s. I-1487, 47 kohta.

(22) Yhdistetyt asiat E-5/04–E-7/04, Fesil ym. v. valvontaviranomainen, ks. edellä, 82 kohta ja sitä seuraavat kohdat.

(23) Kummankin tyyppisten sijoitusyritysten on pidettävä yhtiön omat varat erillään sijoittajien hallinnoitavista varoista, jotka pidetään talletuspankissa. Konkurssimenettelyssä sekä sijoitusrahastojen että sijoitusyhtiöiden omat varat ovat velkojien saatavilla.

(24) Valvontaviranomainen ei ole tutkinut domiciliary-yhtiöiden suotuisaa verokohtelua, koska sitä koskevat säännökset ovat peräisin ETA-sopimusta edeltävältä ajalta.

(25) Lainaus Liechtensteinin viranomaisten toimittamasta asiantuntijalausunnosta, joka koskee sijoitusyritysten oikeudellisia muotoja ja niihin aikaisemmin sovellettua verotusta (lausunnon DII.b.ii.3 kohta).

(26) Asia C-8/03, Banque Bruxelles Lambert SA (BBL) v. Belgian valtio, Kok. 2004, s. I-10157, 42 ja 43 kohta. Tuomio koski verotusta, mutta valvontaviranomainen katsoo, että nyt tarkasteltava ongelma on valtiontukisääntöjen perusteella sama. Ks. myös komission päätös, tehty 6 päivänä syyskuuta 2005, tukiohjelmasta, jonka Italia on toteuttanut säännellyillä markkinoilla julkisesti noteerattuihin markkina-arvoltaan pieniin ja keskisuuriin yrityksiin erikoistuneiden yhteissijoitusyritysten hyväksi (EUVL L 268, 27.9.2006, s. 1), jäljempänä ’Italian yhteissijoitusyritysten tukiohjelma’.

(27) Ks. myös komission päätös, tehty 6 päivänä syyskuuta 2005, Italian yhteissijoitusyritysten tukiohjelmasta (EUVL L 268, 27.9.2006, s. 1) ja asia T-445/05, Associazione Italiana del risparmio gestito ym. v. komissio, 127 kohta ja sitä seuraavat kohdat.

(28) Asia T-214/95, Vlaamse Gewest v. komissio, Kok. 1998, s. II-717, 46 kohta. Asia T-424/05, Italia v. komissio, tuomio 4.3.2009, 154 kohta ja sitä seuraavat kohdat.

(29) Ks. Italian yhteissijoitusyritysten tukiohjelma, 45 kohta, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvistanut asiassa T-445/05, Associazione italiana del risparmio gestito v. komissio, mainittu edellä, ja asia T-424/05, Italia v. komissio.

(30) Ks. asia T-424/05, mainittu edellä, 156 kohta.

(31) Oikeuskäytännön mukaisesti (ks. asia T-424/05, mainittu edellä, 160 kohta) valvontaviranomaisen ei tarvitse osoittaa, että kaikki sijoitusyhtiöt toimivat kansainvälisillä markkinoilla. Tukiohjelmia arvioitaessa riittää, että arvioidaan niiden yleisiä ominaisuuksia tutkimatta kunkin yksittäistä soveltamista.

(32) Asia 173/73, Italia v. komissio, Kok. 1974, s. 709.

(33) Asia 248/84, Saksa v. komissio, Kok. 1987, s. 4013.

(34) Suomessa teollisen tuotannon verohuojennuksista luovuttiin 1 päivänä joulukuuta 1994 tehdyn valvontaviranomaisen päätöksen N:o 213/94/KOL jälkeen.

(35) Lasipakkausten vapauttamista kertakäyttöisistä juomapakkauksista kannettavasta verosta koskeva valvontaviranomaisen päätös N:o 106/95/KOL, tehty 31 päivänä lokakuuta 1995.

(36) Sosiaalivakuutusmaksujen alueellista eriyttämistä koskevista asianmukaisista toimenpiteistä 14 päivänä toukokuuta 1997 tehty viranomaisen päätös N:o 145/97/KOL.

(37) EYVL C 2, 6.1.1998, s. 1.

(38) Komissio antoi tiedonantonsa marraskuussa 1998 (EYVL C 384, 10.12.1998). Vastaava tiedonanto liitettiin kesäkuussa 1999 annettuihin valvontaviranomaisen valtiontukea koskeviin suuntaviivoihin luvuksi 17B.

(39) Ks. muun muassa asia C-387/92, Banco Exterior de España SA v. Ayuntamiento de Valencia, Kok. 1994, s. I-877.

(40) Tiedonannon 18 kohta.

(41) Ks. menettelysääntöjen J kohta.

(42) Yhdistetyt asiat T-346/99, T-347/99 ja T-348/99, Territorio Histórico de Álava ym. v. komissio, 84 kohta.

(43) Yhdistetyt asiat T-254/00, T-270/00 ja T-277/00, Hôtel Cipriani v. komissio, tuomio 28.11.2008 (jossa viitataan yhdistettyihin asioihin T-195/01 ja T-207/01, Government of Gibraltar v. komissio, Kok. 2002, s. II-2309, 130 kohta).

(44) Asia C-5/89, komissio v. Saksa, Kok. 1990, s. I-3437, 14 kohta; asia C-169/95, komissio v. Espanja, Kok. 1997, s. I-135, 51 kohta; asia C-24/95, Land Rheinland-Pfalz v. Alcan Deutschland GmbH, Kok. 1997, s. I-1591, 25 kohta.

(45) Asia C-1/09, Centre d’Exportation du Livre Français (CELF), Ministre de la Culture et de la Communication v. Société Internationale de Diffusion et d’Édition, tuomio 11.3.2010. Ks. myös asia C-91/01, Italia v. komissio, Kok. 2004, s. I-4355, 66 ja 67 kohta.

(46) Asia C-5/89, komissio v. Saksa, Kok. 1990, s. I-3437, 14 kohta, ja asia T-171/02 Regione Autonoma della Sardegna v. komissio, Kok. 2005, s. II-2123, 64 kohta.

(47) Asia C-5/89 komissio v. Saksa, Kok. 1990, s. I-3437, 14 kohta; asia C-169/95, Espanja v. komissio, Kok. 1997, s. I-135, 51 kohta.

(48) Yhdistetyt asiat C-183/02 P ja C-187/02 P, Demesa ja Territorio Histórico de Álava v. komissio, Kok. 2004, s. I-10609, 51 kohta.

(49) Asia T-290/97, Mehibas Dordstelaan v. komissio, Kok. 2000, s. II-15, ja asiat C-182/03 ja C-217/03, Belgia ja Forum 187 ASBL v. komissio, Kok. 2006, s. I-05479, 147 kohta.

(50) Liechtensteinin viranomaisten Liechtensteinin parlamentille antaman ETA-sopimusta koskevan kertomuksen (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum vom 2. Mai 1992) mukaan Liechtensteinin viranomaiset myöntävät, että periaatteessa verohuojennukset ovat ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea ja että Liechtensteinissa toteutetuista verotoimenpiteistä ilmoittaminen saattaa olla joissakin olosuhteissa välttämätöntä (s. 134). Katso myös Euroopan talousalueeseen osallistumisesta Liechtensteinin parlamentille annetun kertomuksen perusteluosa (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend die Teilnahme am Europäischen Wirtschaftsraum (EWR) 2. Teil, Nr. 1995/1), s. 168.