EFTAn valvontaviranomaisen päätös

N:o 149/02/KOL

tehty 26 päivänä heinäkuuta 2002,

ympäristötoimenpiteistä

(NORJA)

EFTAN VALVONTAVIRANOMAINEN, joka

ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen(1) ja erityisesti sen 61 - 63 artiklan,

ottaa huomioon EFTAn jäsenvaltioiden välisen, valvontaviranomaisen ja tuomioistuimen perustamista koskevan sopimuksen(2) ja erityisesti sen 24 artiklan ja pöytäkirjassa 3 olevan 1 artiklan,

ottaa huomioon valtiontukea koskevat menettelysäännöt ja aineelliset säännöt(3) ja erityisesti niiden 15 jakson(4),

sekä katsoo seuraavaa:

I TOSISEIKAT

Menettely

EFTAn valvontaviranomainen vahvisti 23 päivänä toukokuuta 2001 tekemällään päätöksellä uudet ympäristötuen suuntaviivat (ks. päätös N:o 152/01/KOL). Näiden suuntaviivojen 69 kohdassa kehotetaan EFTA-valtioita muuttamaan voimassa olevat ympäristötukijärjestelmänsä näiden suuntaviivojen mukaisiksi ennen 1 päivää tammikuuta 2002 valvontaviranomaisesta ja tuomioistuimesta tehdyn sopimuksen pöytäkirjassa 3 olevan 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna aiheellisena toimenpiteenä.

Norjan hallitukselle ilmoitettiin valvontaviranomaisen 23 päivänä toukokuuta 2001 päivätyssä kirjeessä (asiakirja 01-3596-D) uusien suuntaviivojen vahvistamisesta ja sitä kehotettiin ilmoittamaan suostumisestaan aiheellisten toimenpiteiden noudattamiseen. Norjan hallitus ilmoitti suostumisestaan aiheellisten toimenpiteiden noudattamiseen kauppa- ja teollisuusministeriön 6 päivänä heinäkuuta 2001 päivätyssä ja valvontaviranomaisen 10 päivänä heinäkuuta 2001 vastaanottamassa ja saapuneeksi kirjaamassa kirjeessä (asiakirja 01-5475-A).

Valvontaviranomaisen edustajat ja Norjan viranomaiset keskustelivat useaan otteeseen (mm. huhti-, kesä- ja syyskuussa 2001 pidetyissä kahdenvälisissä kokouksissa) uusien ympäristötuen suuntaviivojen soveltamisesta.

Norjan hallitus ilmoitti valvontaviranomaiselle käytössä olevista toimenpiteistä ja esitti huomautuksensa uusien ympäristötuen suuntaviivojen noudattamisesta valtiovarainministeriön 31 päivänä tammikuuta 2002 päivätyssä ja valvontaviranomaisen 5 päivänä helmikuuta 2002 vastaanottamassa ja saapuneeksi kirjaamassa kirjeessä (asiakirja 02-1004-A).

Valvontaviranomainen ilmoitti vastaanottaneensa kyseisen kirjeen 28 päivänä helmikuuta 2002 päivätyssä kirjeessä (asiakirja 02-1539-D). Valvontaviranomainen korosti, että se oli arvioinut saamansa tiedot ja että käytössä olevia järjestelmiä ei voida pitää uusissa ympäristötuen suuntaviivoissa asetettujen vaatimusten mukaisina. Valvontaviranomainen huomautti tältä osin, että Norjan hallitus oli myöntänyt tämän tosiseikan ja ilmoittanut valvontaviranomaiselle suunnitelmistaan tilanteen korjaamiseksi. Valvontaviranomainen kuitenkin katsoi, että Norjan hallituksen mainitsemat suunnitelmat ja aikomukset eivät olleet riittäviä, sillä ne eivät sisältäneet konkreettisia ehdotuksia tai sitoumuksia, joilla olisi varmistettu uusien ympäristötuen suuntaviivojen täysimääräinen noudattaminen 1 päivästä tammikuuta 2002 alkaen.

Valvontaviranomainen esitti keskeiset epäilynsä tiettyjen ympäristöverosta tehtävien poikkeusten soveltuvuudesta ympäristötuen suuntaviivoihin ja pyysi Norjan hallitusta tekemään konkreettisia ehdotuksia asianmukaisista täytäntöönpanotoimenpiteistä ja sitoumuksista, joilla varmistetaan, että uusissa ympäristötuen suuntaviivoissa asetetut vaatimukset täyttyvät määrätystä ajankohdasta alkaen. Lisäksi Norjan hallitusta pyydettiin antamaan lisätietoja, mukaan luettuna perustelemaan kyseiset tukitoimenpiteet valtiontukisääntöjen nojalla. Ehdotukset, sitoumukset ja lisätiedot oli määrä toimittaa valvontaviranomaiselle kahden kuukauden kuluessa 28 päivänä helmikuuta 2002 päivätyn kirjeen vastaanottamisesta.

Valvontaviranomainen korosti, että se aloittaa muodollisen tutkintamenettelyn, ellei se saa pyytämiään konkreettisia ehdotuksia, sitoumuksia ja lisätietoja kyseiseen määräaikaan mennessä.

Norjan hallitus antoi lisätietoja valtiovarainministeriön 15 päivänä toukokuuta 2002 päivätyssä ja valvontaviranomaisen 24 päivänä toukokuuta 2002 vastaanottamassa ja saapuneeksi kirjaamassa kirjeessä (asiakirja 02-3995-A). Norjan hallitus ilmoitti valvontaviranomaiselle muun muassa, että on perustettu työryhmä arvioimaan uusien ympäristötuen suuntaviivojen vaikutuksia Norjan sähköverojärjestelmään. Työryhmää pyydettiin esittämään alustava kertomus ennen 1 päivää heinäkuuta 2002. Tästä syystä Norjan hallitus pyysi valvontaviranomaiselta lisäaikaa uusissa ympäristötuen suuntaviivoissa asetettujen vaatimusten noudattamiseen.

Norjan viranomaiset lähettivät valvontaviranomaiselle työryhmän alustavan kertomuksen (norjankielisen) jäljennöksen 5 päivänä heinäkuuta 2002 päivätyssä sähköpostiviestissä.

Valvontaviranomainen huomauttaa, ettei Norjan hallitus ole virallisesti ilmoittanut sille tästä kertomuksesta ja ettei Norjan hallitus ole ottanut kantaa kertomuksessa esitettyihin päätelmiin eikä selvittänyt, mihin jatkotoimenpiteisiin se aikoo ryhtyä kertomuksen tulosten perusteella. On myös syytä huomata, että valvontaviranomainen sai tämän kertomuksen vasta tietojen ja ehdotusten jättämiselle asetetun määräajan päätyttyä. Näistä syistä valvontaviranomainen ei ole ottanut huomioon alustavan kertomuksen sisältöä arvioidessaan verotoimenpiteitä.

Tukitoimenpiteiden kuvaus

Seuraava kuvaus perustuu osittain Norjan hallituksen antamiin tietoihin ja osittain valvontaviranomaisen käytettävissä oleviin tietoihin.

Valvontaviranomainen pahoittelee, ettei Norjan hallitus ole toimittanut kyseisiä verotoimenpiteitä koskevien säännösten jäljennöksiä. Lisäksi valvontaviranomainen huomauttaa, että se on nimenomaisesti pyytänyt Norjan hallitusta toimittamaan asiakirjoja, joiden perusteella valvontaviranomainen voi selvittää Norjan ympäristöverojärjestelmän rakenteen ja logiikan, mukaan luettuina kaikki ympäristöverojen tavoitteita ja erilaisia poikkeuksia koskevat oleelliset tausta-asiakirjat, mutta Norjan hallitus ei ole antanut näitä tietoja.

Sähkönkulutusvero

Sähkönkulutusvero otettiin ensimmäisen kerran käyttöön vuonna 1971. Norjan hallituksen mukaan (katso 31 päivänä tammikuuta 2001 päivätyssä kirjeessä esitetty kuvaus) veron tavoitteena oli tehostaa sähkönkulutusta ja näin saada aikaan myönteisiä ympäristövaikutuksia, joita ei muuten olisi saatu aikaan.

Vero kattaa kaiken kotimaisen sähkönkulutuksen lukuun ottamatta tiettyjä poikkeuksia ja tiettyihin teollisuudenaloihin vuoteen 1993 saakka sovellettuja alennettuja verokantoja. Norjan hallituksen mukaan poikkeuksilla ja alennetuilla verokannoilla haluttiin tasapainottaa kilpailukyvyn heikkenemistä. Norjan hallitus antoi tältä osin tietoja poikkeuksen soveltamisalaan kuuluvien teollisuudenalojen sähkönkulutuksesta ja kustannusten lisääntymisestä näillä aloilla, jos sähköverosta tehtävä poikkeus poistettaisiin.

Vuodesta 1990 lähtien kaikki kuluttajat Finnmarkissa ja seitsemässä Pohjois-Tromssan kunnassa (Karlsøy, Kvænangen, Kåfjord, Lyngen, Nordreisa, Skjervøy ja Storfjord) ovat olleet vapautettuja verosta. Poikkeus koskee sekä kotitalouksien kulutusta että kaikkea liiketoimintaa.

Vuoteen 1992 saakka vero kattoi kaikki teollisuudenalat, mutta tietyillä aloilla sovellettiin alennettua verokantaa (tämä koski kaikkea energiavaltaista teollisuutta(5) tai osaa siitä sekä sellu- ja paperiteollisuutta). Vuonna 1993 nämä teollisuudenalat vapautettiin kokonaan verosta. Poikkeus ulotettiin 1 päivästä tammikuuta 1994 alkaen kaikkeen tehdasteollisuuteen, kaivostoimintaan ja kasvihuoneviljelyyn. Norjan hallituksen mukaan poikkeusta ei haluttu enää rajoittaa energiavaltaiseen teollisuuteen, koska määritelmä oli epäselvä. Vuonna 1997 myös teollisuustuotantoa harjoittavat niin sanotut työmarkkinayritykset (arbeidsmarkedsbedrift) vapautettiin verosta. Muiden teollisuudenalojen on maksettava veroa.

Norjan hallituksen mukaan veropohjaa laajennettiin 1 päivästä tammikuuta 2001 alkaen siten, että se kattaa sähkönkulutuksen tehdasteollisuuden ja kaivostoiminnan yritysten hallintorakennuksissa. Norjan hallituksen mukaan tämä muutos johti tilanteeseen, jossa ainoastaan tuotantoprosesseissa käytetty sähkö oli vapautettu verosta. Jotta rakennus voidaan määritellä "hallintorakennukseksi", vähintään 80:tä prosenttia rakennuksesta on käytettävä hallintotarkoituksiin. Tämä tarkoittaa, että jos yli 20 prosenttia rakennuksesta on tuotantokäytössä, rakennukseen toimitettavaa sähköä ei veroteta. Tämä oli Norjan hallituksen mukaan ainoa käyttökelpoinen määritelmä.

Norjan hallituksen mukaan voimassa olevat verovapautukset (eli alakohtaiset ja alueelliset poikkeukset) kattavat noin 45 prosenttia sähkön kokonaiskulutuksesta ja noin 70 prosenttia kaikkien teollisuudenalojen sähkönkulutuksesta Norjassa.

Seuraavassa taulukossa esitetään vuoden 1993 jälkeen sovelletut verokannat ja poikkeukset Norjan hallituksen antamien tietojen perusteella.

Taulukko 1: Sähkövero äyreinä kilowattituntia (kWh) kohti (vuoden 2002 hintoina)

>TAULUKON PAIKKA>

Lisäksi Norjan hallitus on antanut tietoja sähkönkulutusveroon liittyvistä verotuloista ja lasketuista verotuista. Verotuiksi lasketaan valtiolta verovapautusten tai veronhuojennusten takia saamatta jääneet verotulot. Näissä laskelmissa ei oteta huomioon verovapautuksen poistamisesta aiheutuvia mahdollisia käyttäytymisen muutoksia.

Taulukko 2: Sähkönkulutusvero: verotulot ja verotuet miljoonina Norjan kruunuina:

>TAULUKON PAIKKA>

Valvontaviranomainen toteaa, että Norjan sähköverolainsäädännön pääsääntönä näyttää olevan, että kaikki kotimainen sähkönkulutus on veronalaista(6). Toisaalta asianomaisissa säännöksissä tehdään poikkeuksia tiettyjen teollisuudenalojen tai alueiden kohdalla(7). Alakohtaiset poikkeukset määritellään tilastoluokituksen mukaisesti.

Joissakin tapauksissa poikkeuksen soveltamisalaa on täsmennetty tai rajoitettu, jotta poikkeusta ei sovellettaisi hallintorakennuksissa käytettävään sähköön(8).

CO2-vero

Kivennäisöljyä ja moottoribensiiniä koskeva hiilidioksidivero otettiin käyttöön vuonna 1991 ja kivihiiltä ja koksia koskeva vastaava vero vuonna 1992. Aluksi vero sisältyi tuolloisiin kivennäisöljyä, moottoribensiiniä sekä kivihiiltä ja koksia koskeviin valmisteverojärjestelmiin. Vuoden 1999 ympäristöverouudistuksessa CO2-veroa ehdotettiin lainsäädäntöön erillisenä verona. Kivennäisöljyn CO2-veroksi vahvistettiin 0,490 Norjan kruunua litralta(9). Vuosina 1994-2002 kivihiilen ja koksin CO2-veroa nostettiin 0,410 kruunusta 0,490 kruunuun (vuoden 2002 hintoina) kilolta.

Kivihiilestä ja koksista kannettava vero kattaa energiatarkoituksiin käytettävät tuotteet. Norjan hallituksen mukaan kivihiilen ja koksin käyttö teollisuusprosessien raaka-aineena tai pelkistimenä on vapautettu CO2-verosta. Tämä poikkeus otettiin käyttöön vuonna 1992, kun kivihiiltä ja koksia koskeva CO2-vero tuli voimaan. Norjan hallituksen mukaan kivihiiltä ja koksia käytetään raaka-aineena tai pelkistimenä karbidien, ferroseosten sekä ensisulatetun alumiinin ja magnesiumin tuotannossa. Nämä teollisuudenalat ovat myös energiavaltaisia, eivätkä ne olisi olleet kannattavia ilman poikkeusta. Norjan hallitus totesi 31 päivänä tammikuuta 2002 päivätyssä kirjeessään, että poikkeuksen syynä oli se, että käytettävissä oleva tekniikka perustui hiiliraaka-aineen käyttöön ja että kyseiset tuottajat joutuivat kilpailemaan kansainvälisillä markkinoilla.

CO2-veroa ei kanneta myöskään energiatarkoituksiin sementin ja leca-soran tuotannossa käytettävästä kivihiilestä ja koksista. Tämä poikkeus otettiin käyttöön vuonna 1992, jolloin vero tuli voimaan. Poikkeuksen syynä on Norjan hallituksen mukaan se, että kivihiilen ja koksin laajamittainen korvaaminen muilla aineilla ei olisi kannattavaa ja vaikeuttaisi asianomaisen teollisuudenalan menestymistä kansainvälisessä kilpailussa.

Paperi- ja selluteollisuus on maksanut tammikuusta 1993 lähtien alennettua veroa, joka on 0,245 Norjan kruunua litralta.

Norjan hallitus on antanut tietoja CO2-veroon liittyvistä verotuloista ja verotuista(10).

Taulukko 3: CO2-veroon liittyvät verotulot ja verotuet miljoonina Norjan kruunuina((Norjan hallitus huomauttaa, että tiedot laskettiin käyttämällä vertailukohtana kivennäisöljyä koskevaa CO2-veroa, joka on 0,49 Norjan kruuna litralta.))

>TAULUKON PAIKKA>

Valvontaviranomainen huomauttaa, että CO2-veroa koskevien säännösten mukaan osa veronalaisten tuotteiden käytöstä on vapautettu verosta. Valmisteveroasetuksen 3 jakson 3 §:n 6 momentin 3 kohdan mukaisesti raaka-aineena käytettävät tuotteet voivat saada veronpalautusta siltä osin kuin CO2-päästöt ilmaan ovat pienemmät kuin kyseisen tuotteen hiilipitoisuuden perusteella voisi olettaa. Valmisteveroasetuksen 3 jakson 3 §:n 6 momentin 4 kohdan mukaisesti pelkistimenä käytettävä kivihiili ja koksi on vapautettu verosta. Poikkeus kattaa ainoastaan pelkistysprosessiin tarvittavien tuotteiden määrän. Myös klinkkerin valmistukseen sementin ja leca-soran tuotannon yhteydessä käytettävä kivihiili ja koksi on vapautettu verosta.

Lisäksi tulli- ja valmisteverohallinto on antanut edellä mainittuja poikkeuksia selittävät huomautukset, joissa selvitetään kyseisten verovapautusten taustaa(11).

Huomautuksissa todetaan kivihiilen ja koksin käytöstä teollisuusprosessien raaka-aineena, että kivihiilen ja koksin käyttö on vapautettu verosta, kun kivihiili ja koksi ovat joko pysyvästi tai tilapäisesti osa valmista tuotetta siten, että CO2-päästöjä ei synny tai että päästöt ovat pienemmät kuin tavallisessa palamisessa. Tästä on kyse, kun kivihiiltä ja koksia käytetään muun muassa raaka-aineena grafiittielektrodien ja elektrodimassan tuotannossa sekä esimerkiksi kalsiumkarbidin tuotannossa.

Huomautuksissa todetaan kivihiilen ja koksin käytöstä teollisuusprosessien pelkistimenä, että kivihiili ja koksi ovat tietyissä tapauksissa välttämätön osa kemiallista prosessia, mutta ne eivät ole osa valmista tuotetta. Tällöin CO2-päästöjen taso on verrattavissa energiatarkoituksiin käytettävän kivihiilen ja koksin käytöstä aiheutuviin päästöihin. Poikkeuksen syyksi todetaan se, että kivihiilen ja koksin käytölle ei ole vaihtoehtoja tällaisissa prosesseissa.

Norjan hallitus on antanut tietoja eri teollisuudenalojen CO2-päästöistä ja CO2-veron arvioiduista kustannuksista.

SO2-vero

Vuonna 1970 otettiin käyttöön kivennäisöljyä koskeva vero. Norjan hallitus toteaa, että 17 päivänä syyskuuta 1976 annetun asetuksen nro 2(12) nojalla kyseinen vero voidaan hakemuksesta palauttaa kokonaan tai osittain, jos tuotteen käytöstä aiheutuvat päästöt ovat pienemmät kuin rikkipitoisuuden perusteella voisi olettaa. Kaikki kivennäisöljyn käyttäjät voivat hakea veronpalautusta. Tämä osoitti Norjan hallituksen mukaan, että SO2-vero kohdistuu tosiasiallisiin rikkidioksidipäästöihin.

Vuodesta 1993 lähtien vero perustui öljyn rikkipitoisuuteen ja nousi rikkipitoisuusprosentin kasvaessa. Veropohja kattoi raakaöljyn, kaasuöljyn, solaariöljyn, autodieselin, dieselöljyn ja polttoöljyn ja muut öljyt, joita voidaan käyttää polttoöljyn tavoin. Vuonna 1999 kivennäisöljystä kannettava rikkivero muutettiin SO2-veroksi.

Samalla veropohjaa laajennettiin kivihiileen ja koksiin. Kivihiilen ja koksin käytöstä aiheutuviin SO2-päästöihin sovellettiin kuitenkin alennettua verokantaa. Kivennäistuotteiden rikkiverosta 18 päivänä joulukuuta 1998 annetussa asetuksessa nro 961(13) säädettiin eriytetyn veron soveltamisesta eri kivihiili- ja koksiluokissa oletetun rikkipitoisuuden perusteella. SO2-veron soveltamisalan laajentamisen jälkeen 17 päivänä syyskuuta 1976 annetun asetuksen nro 2 (katso edellä) mukaista veronpalautusjärjestelmää laajennettiin siten, että se kattaa myös uudet veronalaiset tuotteet.

Veron soveltamisalaa laajennettiin edelleen vuonna 1999 siten, että se sisälsi myös öljynjalostamojen SO2-päästöt. Mahdollisen kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi pantiin täytäntöön kivennäistuotteiden rikkiverosta 18 päivänä joulukuuta 1998 annetun asetuksen nro 961 1 §:n 3 momentti. Tässä säännöksessä säädetään, että jos jo verotetut tuotteet aiheuttavat veron soveltamisalaan kuuluvia päästöjä, ensin maksettu vero on vähennettävä päästöistä maksettavasta verosta. Öljynjalostamoiden jalostusprosessissa käyttämän kivennäisöljyn kannalta vuoden 1999 muutos oli siis vain tekninen. Kun päästöjä verotettiin aiemmin välillisesti veronpalautusjärjestelmän kautta, nyt niistä kannettiin suoraan päästövero. Muutos kohdistettiin nimenomaan öljynjalostamoihin, kun katsottiin, että on tehokkaampaa soveltaa SO2-veroa suoraan jalostamojen päästöihin. Norjan hallituksen mielestä öljynjalostamoja koskevaa päästöveroa voidaan pitää "uutena" verona ainoastaan siltä osin kuin päästöt ovat peräisin lähteistä, joita ei ole aiemmin verotettu. Öljynjalostamot käyttävät raakaöljyä kivennäisöljytuotteiden tuottamiseen, ja tästä prosessista aiheutuu päästöjä. Raakaöljyä ei kuitenkaan veroteta tuotteena, joten se ei ole osa veronpalautusjärjestelmää.

Norjan hallituksen antamien tietojen mukaan kivennäisöljystä kannettava varsinainen SO2-vero laski 0,084 Norjan kruunusta (vuoden 2002 hintoina) litralta vuonna 1994 0,070 Norjan kruunuun (vuoden 2002 hintoina) litralta vuonna 2002. Kivihiiltä ja koksia sekä öljynjalostamoja koskeva SO2-vero laski 3,24 Norjan kruunusta (vuoden 2002 hintoina) kilolta vuonna 1999 3,14 Norjan kruunuun (vuoden 2002 hintoina) kilolta vuonna 2002.

Kivihiilen ja koksin käyttöä sekä öljynjalostamoja koskeva SO2-vero kumottiin 1 päivästä tammikuuta 2002 alkaen. Norjan hallitus toteaa, että aiemmin SO2-veron soveltamisalaan kuulunutta teollisuutta säännellään nyt päästölupien avulla saastevalvonnasta annetun lain mukaisesti. Norjan hallituksen mukaan veron poistaminen liittyy Norjan valtion sitoumuksiin vuonna 1999 tehdyssä Göteborgin pöytäkirjassa, jossa vahvistetaan Norjan SO2-päästöjen ylärajaksi 22000 tonnia vuonna 2010. Hallitus huomauttaa, että päästötavoitteen saavuttamiseksi Norjan SO2-päästöjä olisi vähennettävä 7000 tonnia. Norjan valtion saastevalvontaviraston laskelmat osoittavat, että vähennys saadaan parhaiten aikaan prosessiteollisuudessa. Siksi 19 päivänä syyskuuta 2001 allekirjoitettiin aiesopimus ympäristöministeriön ja Norjan prosessiteollisuuden liiton (PIL) välillä seuraavien alojen yritysten puolesta: öljynjalostamot, kemikaalit ja keraamiset materiaalit, sementti, ferroseokset ja alumiini.

Norjan hallitus toteaa, että olisi tarkasteltava erilaisia ympäristöön liittyviä välineitä tai toimenpiteitä ja valittava niistä tehokkain, jotta tavoite saavutettaisiin, ja yksi näistä välineistä on vero. Parlamentin esityksessä nro 54 (1997-1998) tarkasteltiin useita toimenpiteitä SO2:n kokonaispäästöjen vähentämiseksi ja ehdotettiin, että otetaan käyttöön kivihiilen ja koksin käyttöä koskeva vero, jossa on alennettu verokanta. Norjan pilaantumisen valvonnasta vastaavan viranomaisen julkaisema tutkimus kuitenkin osoittaa, että alennetulla verokannalla saavutettaisiin ainoastaan vähäinen päästövähennys. Näin ollen vero poistettiin ja käyttöön otettiin muita toimenpiteitä, kuten PIL:n kanssa tehty aiesopimus.

Aiesopimuksen mukaan Norjan prosessiteollisuuden liitto (PIL) vakuuttaa sopimuksen liitteessä(14) lueteltujen yritysten puolesta, että ne kehittävät teknologiaa ja rakentavat puhdistuslaitoksia, jolloin Norjan SO2-päästöt vähenevät vähintään 5000 tonnia. Lisäksi PIL tekee konkreettisia ehdotuksia tämän päästövähennyksen toteuttamisesta ja siitä, miten voitaisiin saavuttaa 7000 tonnin kokonaisvähennys.

Aiesopimuksessa määrätään edelleen, että yksittäisten toimintojen päästöjä sääntelee Norjan saastevalvontavirasto (SFT) lupien avulla saastevalvonnasta annetulla lailla täytäntöönpannun ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi annetun EY:n direktiivin mukaisesti olemassa olevassa teollisuudessa, jonka on oltava direktiivin vaatimusten mukaista 30 päivään lokakuuta 2007 mennessä. Saastevalvonnasta annetun lain sallimissa rajoissa ympäristönsuojeluviranomaiset pyrkivät suunnittelemaan päästöluvat siten, että teollisuus saa tilaisuuden täyttää vähennysvaatimukset toteuttamalla yhteistyössä yhteisiä päästövähennystoimenpiteitä, jos se on teollisuuden mielestä tehokkainta. Päästöluvissa on myös tarkoitus antaa määräyksiä yhteisen täytäntöönpanon yksityiskohtaisista ehdoista, muun muassa siitä, että parhaan käytettävissä olevan tekniikan(15) käyttöä yksittäisissä laitoksissa koskevia direktiivin vaatimuksia on noudatettava. Lisäksi päästöluvat on laadittava EFTAn valvontaviranomaisen antamissa ympäristötuen suuntaviivoissa olevien vaihtoehtoisia verovapautusmenetelmiä koskevien vaatimusten mukaisesti.

Aiesopimuksen mukaan PIL:n on tehtävä ehdotuksia yksittäisten yritysten SO2-päästöjen lasku- tai mittausmenetelmistä 1 päivään kesäkuuta 2002 mennessä.

Norjan hallitus on vakuuttanut, että se aikoo tehdä sääntelystä saastevalvonnasta annetun lain mukaisesti pääasiallisen välineen teollisuusprosessien SO2-päästöjen vähentämiseksi, kunnes päästövähennystoimenpiteiden määräaika on saavutettu, viimeistään vuonna 2010. Oikeudellisesti sitovat velvoitteet sisältyvät siis yritysten lupiin. Hallitus sitoutui vastaavasti tekemään Norjan parlamentille ehdotuksen kivihiilen ja koksin käytöstä sekä jalostamoista aiheutuvia SO2-päästöjä koskevan veron poistamisesta 1 päivästä tammikuuta 2002 alkaen.

Lopuksi todetaan, että PIL:n kanssa tehtyä sopimusta on pidettävä aiesopimuksena, joka ei sido sopimuspuolia oikeudellisesti. Norjan viranomaiset asettivat myös ehdon, jonka mukaan sopimuksen on oltava EFTAn valvontaviranomaisen antamien ympäristötuen suuntaviivojen mukainen.

Aiesopimuksen täytäntöönpanemiseksi PIL on perustanut niin sanotun prosessiteollisuuden ympäristörahaston. Rahasto toimii itsenäisenä säätiönä. Jokainen siihen osallistuva yksittäinen yritys on allekirjoittanut täytäntöönpanosopimuksen rahaston kanssa. Täytäntöönpanosopimuksen tärkein osa on se, että yritykset sitoutuvat maksamaan rahastoon nykyistä SO2-veroa vastaavan määrän. Rahaston varoilla rahoitetaan puhdistuslaitoksia, jotka priorisoidaan kustannusten mukaan, kunnes aiesopimuksen tavoite on saavutettu.

Seuraavassa taulukossa esitetään Norjan hallituksen antamiin tietoihin perustuva yhteenveto SO2-veroon liittyvistä tuloista ja tuista(16).

Taulukko 4: SO2-veroon liittyvät verotulot ja verotuet miljoonina Norjan kruunuina

>TAULUKON PAIKKA>

Norjan hallitus on antanut tietoja myös kivihiilen ja koksin käytöstä sekä öljynjalostuksesta aiheutuvista SO2-päästöistä ja SO2-veron arvioiduista kustannuksista.

II ARVIOINTI

Tämän päätöksen soveltamisala

Valvontaviranomainen huomauttaa, että tässä päätöksessä rajoitutaan arvioimaan, onko Norjan hallitus noudattanut valvontaviranomaisen ehdottamista ja Norjan hallituksen hyväksymistä aiheellisista toimenpiteistä johtuvia velvoitteitaan. Näin ollen tämä tutkinta koskee ainoastaan tukijärjestelmien soveltuvuutta ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaiseen toimintaan sekä uusiin ympäristötuen suuntaviivoihin 1 päivän tammikuuta 2002 jälkeen.

Tämä tutkinta koskee ainoastaan tukitoimenpiteitä, joissa on kyse sähköveroon tehtävistä poikkeuksista, CO2-veroon tehtävistä poikkeuksista ja SO2-veron osittaisesta poistamisesta. Valvontaviranomainen pidättää oikeuden arvioida myöhemmässä vaiheessa muita Norjan hallituksen 31 päivänä tammikuuta 2002 päivätyssä kirjeessään ilmoittamia toimenpiteitä.

ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valtiontuki

Norjan hallitus väittää 15 päivänä toukokuuta 2002 päivätyssä kirjeessään, että joidenkin kyseisistä toimenpiteistä voidaan katsoa kuuluvan ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle, toisin kuin 31 päivänä tammikuuta 2002 päivätyssä kirjeessä esitetään. Valvontaviranomaista kehotettiin tarkastelemaan näitä toimenpiteitä ympäristöveroihin liittyvän valtiontuen luonnetta koskevan Norjan hallituksen tulkinnan kannalta.

Norjan hallituksen mukaan Euroopan komission käytännöstä(17) ja Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä(18) seuraa, että ETA-valtiolla on harkintavaltaa päättää, mitä tuotteita ja millaista tiettyjen tuotteiden käyttöä verotetaan. Hallitus katsoo, että toimenpiteet, jotka koskevat vain yhtä tuotannontekijää tai tietynlaista joidenkin tuotteiden käyttöä tai jotakin toimintaa, ovat luonteeltaan yleisiä, sillä ne eivät suosi tiettyä yritystä tai tuotannonalaa. Toimenpiteiden tavoitteisiin perustuvan oikeutuksen osalta hallitus viittaa oikeuskäytäntöön ja Euroopan komission ehdotukseen neuvoston direktiiviksi energiatuotteiden verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta. Näissä käsitellään olosuhteita, joissa suotuisaa verokohtelua voidaan perustella verojärjestelmän luonteella tai rakenteella.(19)

ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan nojalla "EY:n jäsenvaltion tai EFTA-valtion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu tämän sopimuksen toimintaan, siltä osin kuin se vaikuttaa sopimuspuolten väliseen kauppaan".

ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena pidetään "toimenpiteitä, jotka eivät ole avustuksia sanan suppeassa merkityksessä mutta jotka eri tavoin alentavat yrityksen vastattavaksi tavallisesti kuuluvia kustannuksia ja ovat siten sekä luonteeltaan että vaikutuksiltaan avustusten kaltaisia"(20).

Näin ollen järjestelmä, jossa viranomaiset myöntävät joillekin yrityksille verovapautuksen, joka keventää näiden yritysten kustannuksia ja antaa niille rahoituksellisen edun ja siten parantaa niiden kilpailuasemaa, on ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, jos tuella kyetään vaikuttamaan sopimuspuolten väliseen kauppaan ja vääristämään kilpailua.

Ympäristöverojen käyttöönotto ei sinänsä kuulu ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, jos ne ovat yleisiä toimenpiteitä eivätkä suosi mitään yritystä tai teollisuudenalaa(21). Poikkeukset yleisestä verosta kuitenkin kuuluvat tämän säännöksen soveltamisalaan, jos ne kohdistuvat johonkin yritykseen tai teollisuudenalaan ja jos niitä ei voida perustella kyseisen verojärjestelmän luonteella tai rakenteella(22).

Kun arvioidaan, kohdistuuko verotoimenpide tiettyyn yritykseen tai teollisuudenalaan, on ensiksi otettava huomioon sekä kyseistä toimenpidettä koskevat säännökset että sen vaikutukset(23). Toimenpide voi olla valikoiva, jos säännöksissä nimenomaisesti rajataan veroetuudet johonkin teollisuudenalaan. Vaikka tällaisia säännöksiä ei olisi, toimenpide voi olla valikoiva, jos tiettyjen verosäännöksissä vahvistettujen perusteiden soveltaminen tai verotoimenpiteiden soveltamisalan määrittäminen johtaa siihen, että vain jotkin selkeästi määritellyt teollisuudenalat hyötyvät suotuisasta verokohtelusta.

Kun arvioidaan, muodostaako jokin verotoimenpide poikkeuksen yleisestä säännöstä tai järjestelmästä, lähtökohtana on toimenpiteen rakenne: kyseistä toimenpidettä koskevien säännösten perusteella on määritettävä, onko olemassa yleisiä sääntöjä, joista myönnetään poikkeuksia(24). On kuitenkin syytä korostaa, että toimenpiteiden nimitys ei ole ratkaiseva(25). Jotta tietty toimenpide voidaan katsoa poikkeukseksi, ratkaisevaa ei ole, onko se tarkoitettu poikkeukseksi tai rajoitetaanko sillä toimenpiteen soveltamisalaa. Sen sijaan on arvioitava, muodostaako kyseinen toimenpide luonteensa perusteella poikkeuksen yleisestä järjestelmästä, johon se kuuluu.(26) Arvioinnin on siis perustuttava toimenpiteen tavoitteisiin.

Valvontaviranomainen viittaa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Adria-Wien Pipeline antamaan tuomioon, jonka mukaan kun arvioidaan, voidaanko valtiontukisääntöjä soveltaa, "tietyn lainsäädännön osalta on ratkaistava ainoastaan se, suositaanko valtion toimenpiteellä perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla 'jotakin yritystä tai tuotannonalaa' verrattuna muihin yrityksiin, jotka ovat toimenpiteellä tavoitellun päämäärän kannalta samankaltaisessa tosiasiallisessa tai oikeudellisessa tilanteessa"(27).

Seuraavaksi on tarkistettava, onko mahdollista, että "kyseistä vapautusta voitaisiin perustella järjestelmän luonteella tai rakenteella"(28). Kun arvioidaan ympäristöverotoimenpiteiden mahdollista oikeutusta, on kiinnitettävä erityistä huomiota kyseisen kansallisen lainsäädännön taustalla oleviin ympäristöpoliittisiin näkökohtiin, ja nämä näkökohdat huomioon ottaen on tarkasteltava, onko taloudellisten toimijoiden erilainen kohtelu perusteltua vai aiheuttavatko myös veroetuuksia saavat yritykset tai alat niitä kielteisiä ympäristövaikutuksia, joista kyseisellä verolla oli tarkoitus rangaista(29).

Lopuksi valvontaviranomainen haluaisi huomauttaa, että on periaatteessa kunkin EFTA-valtion oma asia laatia ympäristöverojärjestelmänsä parhaaksi katsomallaan tavalla. Näin ollen EFTA-valtioilla on vapaus päättää siitä, mitkä tuotteet ja toiminnot olisi sisällytettävä tietyn ympäristöverojärjestelmän soveltamisalaan. EFTA-valtion on kuitenkin kansallisesta ympäristöverojärjestelmästä vapaasti päättäessään varmistettava, että tiettyjä teollisuudenaloja hyödyttävät toimenpiteet ovat kyseisten verotoimenpiteiden taustalla olevien ympäristötavoitteiden mukaisia, jotta ne eivät olisi ristiriidassa ETA:n valtiontukisääntöjen kanssa. Asianomaisen hallituksen on toimitettava tiedot, joiden perusteella valvontaviranomainen voi varmistaa, että veroetuuksilla toteutetaan kyseisen verojärjestelmän taustalla olevat tavoitteet.

Valvontaviranomainen on arvioinut Norjan verotoimenpiteitä edellä esitetyn perusteella.

Sähkövero

Norjan hallituksen mukaan kyseistä veroetuutta ei ole enää 1 päivästä tammikuuta 2001 alkaen voitu pitää sähköverojärjestelmästä tietylle elinkeinoelämän alalle (tehdasteollisuudelle ja kaivostoiminnalle) myönnettynä poikkeuksena, kun verrataan tämän alan ja esimerkiksi palvelusektorin verokohtelua. Veroa on pidettävä soveltamisalaltaan rajattuna verona, joka kattaa kaiken muun kuin tuotantotarkoituksiin käytettävän sähkön käytön.

Norjan hallitus katsoo, että toimenpidettä, joka riippuu tietynlaisesta sähkön käytöstä eikä kohdistu tiettyyn teollisuudenalaan, ei voida pitää tukena.

Edellä kuvattujen valmisteveroasetuksessa (3 jakso) vahvistettujen sääntöjen perusteella valvontaviranomainen katsoo, että nykyisessä sähköverojärjestelmässä pääsääntö on, että kaikki sähkönkulutus on veronalaista. Norjan hallituksen väite, jonka mukaan nykyisen sähköverojärjestelmän pääsääntönä on, että ainoastaan muihin tarkoituksiin kuin tuotantoprosesseihin käytettävä sähkö on veronalaista, ei näytä saavan tukea edellä mainituista säännöistä. Näissä säännöissä todetaan selvästi, että tietyt teollisuudenalat, jotka määritellään Norjan tilastokeskuksen luokituksen mukaisesti, on vapautettu verosta. Tämä poikkeuksen soveltamisalan määritelmä johtaa siihen, että tietyt teollisuudenalat eivät hyödy verovapautuksesta, vaikkei voida sulkea pois, että sähköä käytetään tuotantoprosesseihin näilläkin aloilla.

Asiaa koskevasta oikeuskäytännön perusteella on ilmeistä, että joillekin aloille myönnettäviä poikkeuksia on pidettävä valikoivina toimenpiteinä, joita ei periaatteessa voida perustella kyseisen verojärjestelmän luonteella tai logiikalla(30).

Valvontaviranomainen ei ole vakuuttunut siitäkään, että poikkeuksia voitaisiin pitää osoituksena Norjan hallituksen päätöksestä verottaa ainoastaan tietynlaista sähkönkulutusta. Kuten hallitus on itse todennut (katso 31 päivänä tammikuuta 2002 päivätty kirje), eri teollisuudenaloja koskevilla poikkeuksilla on haluttu tasapainottaa kilpailukyvyn heikkenemistä. Valvontaviranomainen huomauttaa myös, että Norjan hallitus ei ole selvittänyt, miten poikkeuksen rajaamisella siten, että hallintorakennuksissa käytettävä sähkö on veronalaista, tosiasiallisesti varmistetaan, että verovapautus koskee ainoastaan tuotantoprosesseissa käytettävää sähköä. Tältä osin valvontaviranomainen huomauttaa erityisesti, että Norjan hallitus ei ole esittänyt minkäänlaista tuotantoprosessien ja hallintokäytön määritelmää. Lisäksi valvontaviranomainen epäilee, onko sähköveron oletetun tavoitteen, nimittäin sähkönkulutuksen vähentämisen, mukaista jättää soveltamisalan ulkopuolelle sähkönkulutus tiettyihin tarkoituksiin, kuten sähkönkulutus tuotantoprosesseissa, erotuksena muusta sähkönkulutuksesta.

Lopuksi oikeuskäytännön perusteella on myös selvää, että verotoimenpiteiden alueellisesti eriytetty soveltaminen muodostaa ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valikoivan toimenpiteen(31).

Edellä esitettyjen näkökohtien ja saamiensa tietojen perusteella valvontaviranomainen katsoo, että valmisteveroasetuksen 3 jakson 3 §:n 12 momentin 4 kohdassa tarkoitetut tiettyjen teollisuudenalojen ja alueiden poikkeukset sähköverosta saattavat muodostaa valikoivan toimenpiteen, joka näyttää poikkeavan sähkönkulutuksen yleisestä verojärjestelmästä.

Näillä poikkeuksilla myönnetään verosta vapautetuille yrityksille rahoituksellinen etu, sillä ne vähentävät yritysten toimintakustannuksia. Kyseinen etu myönnetään valtion varoista, koska valtio menettää verotuloja. Norjan viranomaisten antamien tietojen mukaan alakohtaisista poikkeuksista johtuva verotulojen menetys oli vuonna 2002 arviolta 4605 miljoonaa Norjan kruunua ja alueellisista poikkeuksista johtuva verotulojen menetys 160 miljoonaa Norjan kruunua(32). Tuensaajayritykset harjoittavat taloudellista toimintaa markkinoilla, joilla käydään tai voidaan käydä sopimuspuolten välistä kauppaa tai joille muista ETA-maista peräisin olevat yritykset haluavat ehkä sijoittautua. Poikkeukset siis vääristävät tai uhkaavat vääristää kilpailua ja ne voivat vaikuttaa sopimuspuolten väliseen kauppaan.

Näin ollen tiettyjä teollisuudenaloja ja alueita koskevia poikkeuksia sähköverosta voidaan pitää ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna tukena.

CO2-vero

Raaka-aineena tai pelkistimenä käytettävää kivihiiltä ja koksia koskeva poikkeus

Norjan hallitus katsoo, että raaka-aineena käytettävää kivihiiltä ja koksia sekä pelkistimenä käytettävää kivihiiltä ja koksia koskevat poikkeukset CO2-verosta voivat kuulua ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle.

Norjan hallitus väittää, että kumpikin poikkeus on määritelty tietynlaisen kyseisten tuotteiden käytön perusteella eikä kyse ole jollekin yritykselle tai tuotannonalalle suunnatusta verovapautuksesta tai veronhuojennuksesta. Poikkeusta voidaan soveltaa kaikkiin yrityksiin, jotka käyttävät kivihiiltä ja koksia tähän tarkoitukseen. Hallitus katsoo, että tietynlaista tuotteiden käyttöä koskevaa verovapautusta voidaan pitää "valikoivana" ainoastaan, jos on yrityksiä, jotka eivät hyödy verovapautuksesta, vaikka nekin käyttävät tuotteita poikkeuslausekkeessa kuvattuun tarkoitukseen.

Vaihtoehtoisesti Norjan hallituksen mukaan ainakin raaka-aineena käytettävää kivihiiltä ja koksia koskeva poikkeus voidaan perustella sen taustalla olevalla periaatteella.

Norjan hallitus väittää, että CO2-veron tavoitteena oli CO2-päästöjen vähentäminen. Veroa kannetaan energiatarkoituksiin käytettävistä kivennäisöljytuotteista. Siltä osin kuin tietynlainen kivennäisöljytuotteiden muu käyttö kuin niiden käyttö energiatarkoituksiin ei aiheuta CO2-päästöjä, verovapautuksia tai veronhuojennuksia voidaan perustella kyseisen toimenpiteen logiikalla.

Norjan hallitus toteaa tältä osin, että kivihiilen ja koksin käsittelystä lopputuotteeksi ei aiheudu lainkaan CO2-päästöjä tai päästöt ovat vähäiset. Tähän esitetään syyksi joko "alhaista" lämpötilaa (4-500 celsiusastetta) tai sitä, että prosessissa ei käytetä happea. Koska vero halutaan kohdentaa CO2-päästöihin, raaka-aineena käytettävää kivihiiltä ja koksia koskeva poikkeus voidaan Norjan hallituksen mielestä perustella sen tavoitteella.

Norjan hallituksen mielestä kivihiilen ja koksin käyttöä koskevan veron tavoitteena oli osittain vähentää näiden tuotteiden käyttöä energiatarkoituksiin ja osittain välttää sellainen vaara, että jo verotetun kivennäisöljyn käytöstä siirrytään verottoman kivihiilen ja koksin käyttöön. Nämä tavoitteet huomioon ottaen hallitus väittää, että poikkeusta, joka koskee sellaista raaka-aineena ja pelkistimenä käytettävää kivihiiltä ja koksia, jota ei käytetä energiatarkoituksiin, voidaan pitää perusteltuna. Lisäksi Norjan hallitus väitti, että kumpaakin poikkeusta voidaan pitää perusteltuna myös siksi, että sen mukaan tässä prosessissa ei voida käyttää vaihtoehtoisia tuotteita.

Valvontaviranomainen huomauttaa, että raaka-aineena käytettävän kivihiilen ja koksin veronpalautusmahdollisuutta ja pelkistimenä käytettävää kivihiiltä ja koksia koskevaa poikkeusta ei määritellä tietyn teollisuudenalan perusteella. Vaikuttaisi kuitenkin siltä, että kivihiiltä ja koksia käytetään ainoastaan muutamiin erityistarkoituksiin joillakin teollisuudenaloilla. Näin ollen kyseisiin tarkoituksiin rajoittuvat poikkeukset näyttäisivät väistämättä hyödyttävän ainoastaan näitä teollisuudenaloja. Lisäksi valvontaviranomainen huomauttaa, että Norjan hallitus tuntuu itse katsovan, että poikkeukset kohdistuvat muutamiin määriteltyihin teollisuudenaloihin, nimittäin karbidien, ferroseosten sekä ensisulatetun alumiinin ja magnesiumin tuotantoon. Hallitus toteaa, että nämä teollisuudenalat eivät olisi kannattavia ilman poikkeusta(33).

Valvontaviranomainen ei tässä vaiheessa sulje pois, että tiettyjä verovapautuksia tai veronhuojennuksia voidaan pitää perusteltuina, jos voidaan osoittaa, että tietynlainen kyseisen veronalaisen tuotteen käyttö ei aiheuta niitä kielteisiä ympäristövaikutuksia, joista kyseisellä verolla on tarkoitus rangaista.

Valvontaviranomainen kuitenkin huomauttaa, että Norjan hallitus ei ole antanut tarkistettavissa olevia tietoja raaka-aineena käytettävän kivihiilen ja koksin CO2-päästöistä poikkeuksen soveltamisalaan kuuluvilla teollisuudenaloilla. Norjan hallitus ei myöskään ole selvittänyt, miten valmisteveroasetuksen 3 jakson 3 §:n 6 momentin 3 kohdassa tarkoitettua veronpalautusmekanismia sovelletaan käytännössä. Valvontaviranomainen ei näin ole pystynyt tarkistamaan, sovelletaanko poikkeusta todella ainoastaan prosesseihin, jotka eivät aiheuta CO2-päästöjä.

Valvontaviranomainen toteaa pelkistimenä käytettävää kivihiiltä ja koksia koskevista poikkeuksista CO2-veroon (katso valmisteveroasetuksen 3 jakson 3 §:n 6 momentin 4 kohta), että tulli- ja valmisteverohallinnon selittävien huomautusten mukaan kivihiilen ja koksin käyttö kemiallisen prosessin välttämättömänä osana aiheuttaa CO2-päästöjä, jotka ovat verrattavissa kivihiilen ja koksin käytöstä energiatarkoituksiin aiheutuneisiin päästöihin. Poikkeus näyttäisi siis olevan ristiriidassa CO2-veron tavoitteen eli CO2-päästöjä aiheuttavien tuotteiden verottamisen kanssa. Norjan hallituksen mukaan poikkeus on perusteltu, koska tällaisissa prosesseissa ei voida käyttää muita materiaaleja kuin kivihiiltä ja koksia.

Tältä osin valvontaviranomainen huomauttaa, että Norjan hallitus ei ole antanut lisätietoja, joiden perusteella valvontaviranomainen olisi voinut varmistaa, että poikkeuksesta hyötyvillä teollisuudenaloilla ei todellakaan ole ollut käytettävissään vaihtoehtoisia materiaaleja kyseisissä teollisuusprosesseissa. Norjan hallitus ei myöskään ole perustellut, miksi CO2-veroa ei tarvitse kantaa tässä tilanteessa.

Ympäristötuen suuntaviivoista seuraa, että ympäristöveroihin liittyvissä tukitoimenpiteissä on otettava huomioon ympäristöpolitiikan tavoitteiden perusperiaatteet, kun arvioidaan niiden soveltuvuutta ETA:n valtiontukisääntöihin. Kuten suuntaviivoissa todetaan, perusperiaate on se, että saastuttaja maksaa. Näin ollen ja suuntaviivojen 19 kohdan mukaisesti "tukia myöntämällä ei enää voida korvata ympäristökustannusten sisällyttämistä hintoihin. Ympäristövaatimusten huomioonottaminen pitkällä aikavälillä edellyttää todellisiin kustannuksiin perustuvaa hintatasoa ja ympäristönsuojelukustannusten täydellistä sisällyttämistä hintoihin."

Edellä esitettyjen näkökohtien perusteella valvontaviranomainen epäilee, voidaanko raaka-aineena käytettävää kivihiiltä ja koksia koskevan CO2-veron palautusta ja pelkistimenä käytettävää kivihiiltä ja koksia koskevaa poikkeusta perustella kyseisen verojärjestelmän luonteella ja logiikalla. Lisäksi valvontaviranomainen panee merkille, että Norjan hallitus on itse todennut 31 päivänä tammikuuta 2002 päivätyssä kirjeessään, että poikkeuksista hyötyvät energiavaltaiset teollisuudenalat, jotka ovat alttiita kansainväliselle kilpailulle ja jotka eivät olisi kannattavia ilman poikkeuksia. Tämä näyttää viittaavan siihen, että poikkeusten perimmäinen syy ei kuulu luonnostaan kyseiseen verojärjestelmään.

Energiatarkoituksiin sementin ja leca-soran valmistuksessa käytettävää kivihiiltä ja koksia koskeva poikkeus

Norjan hallituksen mukaan energiatarkoituksiin sementin ja leca-soran tuotannossa käytettävää kivihiiltä ja koksia koskevan poikkeuksen syynä on osittain se, että laajamittaiset kivihiilen ja koksin korvikkeet eivät olisi kannattavia, ja osittain se, että teollisuus on alttiina kansainväliselle kilpailulle. Ensiksi mainittu seikka saattaa Norjan hallituksen mukaan viitata siihen, että tarvittava energiatuotteen määrä riippuu valmistusprosessista ja että ainoana vaihtoehtona on koksin käytön korvaaminen, ei sen vähentäminen. Tältä osin Norjan hallitus väittää, että kaksoiskäyttöä koskevasta Euroopan komission päätöksestä ilmeisesti näyttää seuraavan, että on otettava huomioon tuottajan rajoitettu liikkumavara prosessissa tarvittavan energiatuotteen lajin ja määrän muuttamisessa. Norjan hallitus kuitenkin myöntää, että sementin ja leca-soran valmistusta koskeva poikkeus saattaa edellyttää lisäarviointia. Norjan hallitus onkin ilmoittanut valvontaviranomaiselle, että poikkeusta arvioidaan yksityiskohtaisesti valtion talousarviossa vuodeksi 2003.

Valvontaviranomainen huomauttaa, että tämä poikkeus rajoittuu yhteen teollisuudenalaan ja rikkoo CO2-verojärjestelmässä vahvistettua yleistä sääntöä, jonka mukaan kaikki kivihiilen ja koksin energiakäyttö on veronalaista. Poikkeus on näin ollen alakohtainen toimenpide, eikä sitä periaatteessa voida perustella kyseisen verojärjestelmän luonteella tai logiikalla(34). Tältä osin valvontaviranomainen huomauttaa, että Norjan hallitus ei ole osoittanut, että ainoastaan sementtiteollisuus tarvitsisi erityiskohtelua kivihiilen ja koksin korvikkeiden puuttumista koskevien väitettyjen ongelmien takia. Kuten edellä on todettu(35), vaikka kävisikin ilmi, että sementtiteollisuudella ei ole käytettävissään vaihtoehtoisia tuotteita, tämä ei riitä säännöistä poikkeamisen perusteeksi, jos poikkeus on varsinaisesti tavoiteltujen ympäristöpäämäärien vastainen.

Valvontaviranomainen toteaa, että Norjan hallitus ei ole antanut riittävästi tietoja, jotka osoittaisivat, että kyseisiä poikkeuksia voidaan perustella CO2-verojärjestelmän luonteella ja rakenteella.

Valvontaviranomainen on tietoinen kaksoiskäyttöä Yhdistyneessä kuningaskunnassa koskevasta Euroopan komission päätöksestä(36) sekä Euroopan komission ehdotuksesta energian verotusta koskevan kehyksen uudistamisesta Euroopan unionissa(37). Valvontaviranomainen ei sulje pois, että Euroopan komission arvion taustalla olevat näkökohdat voivat olla merkityksellisiä raaka-aineena tai pelkistimenä käytettävää kivihiiltä ja koksia koskevissa poikkeuksissa CO2-verosta. Valvontaviranomainen haluaa kuitenkin huomauttaa, että Norjan verojärjestelmässä ei välttämättä tavoitella niitä päämääriä, joita tavoiteltiin energian verotusta koskevassa Euroopan komission ehdotuksessa ja joilla voitiin Euroopan komission mukaan perustella eräitä poikkeuksia kyseisestä verosta. Tätä seikkaa kuitenkin arvioidaan muodollisessa tutkintamenettelyssä.

Paperin ja sellun alennettu verokanta

Lopuksi valvontaviranomainen toteaa paperi- ja selluteollisuuden alennetusta verokannasta, että veronhuojennus on alakohtainen. Norjan hallitus ei ole esittänyt syitä, joilla voitaisiin perustella tällainen poikkeus CO2-verojärjestelmän luonteella tai rakenteella.

Päätelmät

Valmisteveroasetuksen 3 jakson 3 §:n 6 momentin 3 ja 4 kohdasta johtuvissa poikkeuksissa sekä paperi- ja selluteollisuuden alennetussa verokannassa myönnetään rahoituksellinen etu poikkeusten soveltamisalaan kuuluville yrityksille. Tämä keventää kivennäistuotteita edellä kuvatulla tavalla käyttävien yritysten kustannuksia, joita ne joutuisivat muuten maksamaan, sekä antaa tuensaajayrityksille edun muihin yrityksiin verrattuna. Kyseinen etu myönnetään valtion varoista, koska valtio menettää tällöin verotuloja. Norjan hallituksen antamien tietojen mukaan poikkeuksista johtuvien verotukien arvioitu kokonaismäärä on 2270 miljoonaa Norjan kruunua. Tuensaajayritykset harjoittavat taloudellista toimintaa markkinoilla, joilla käydään tai voidaan käydä sopimuspuolten välistä kauppaa tai joille muista ETA-maista peräisin olevat yritykset haluavat ehkä sijoittautua. Poikkeukset siis vääristävät tai uhkaavat vääristää kilpailua, ja ne voivat vaikuttaa sopimuspuolten väliseen kauppaan.

Näin ollen ja Norjan hallituksen antamien tietojen perusteella valvontaviranomainen epäilee, että poikkeukset CO2-verosta ja alennetut verokannat ovat ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea, toisin kuin Norjan hallitus väittää.

SO2-vero

Norjan hallitus väittää, että öljynjalostamoja koskeva vero oli valikoiva siltä osin kuin se oli "uusi" vero, koska sitä sovellettiin ainoastaan öljynjalostamoihin. Jotta kyse olisi "uudesta" verosta, päästöverolla on oltava muu lähde kuin kivennäisöljy tai kivihiili ja koksi, toisin sanoen lähde, jota ei ennen verotettu (esimerkiksi raakaöljy). Siltä osin kuin näin oli, hallitus katsoo, että valikoivan verotoimenpiteen poistamista vuonna 2002 ei voida pitää valikoivana siten, että se olisi ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea.

Norjan hallitus katsoo, että kivihiiltä ja koksia koskevan veron poistaminen voi kuulua ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle.

Norjan hallituksen mukaan valikoiva toimenpide on jollekin elinkeinoelämän alalle tai jollekin alueelle suunnattu poikkeus yleisestä verojärjestelmästä tai veronhuojennus. Tämän mukaan verojärjestelmä, jossa verotetaan joitakin tuoteryhmiä tai toimintamuotoja, mutta ei toisia, ei siis ole luonteeltaan valikoiva. Näin ollen kivihiilen ja koksin käyttöä koskevan SO2-veron poistamista ei Norjan hallituksen mielestä voida pitää ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna tukena.

Valvontaviranomainen on tutkinut, suositaanko päätöksellä, joka koskee kivihiilen ja koksin sekä öljynjalostamojen päästöjen jättämistä soveltamisalan ulkopuolelle, jotakin tuotannonalaa tai yritystä verrattuna muihin yrityksiin, jotka ovat kyseisellä toimenpiteellä tavoitellun päämäärän kannalta samankaltaisessa oikeudellisessa ja tosiasiallisessa tilanteessa.

Ensiksikin kivihiiltä ja koksia koskevan SO2-veron poistamisella rajoitetaan SO2-veron soveltamisalaa tekemättä kuitenkaan eroa yritysten tai alojen välille. SO2-veron soveltamisala määritetään jättämällä sen ulkopuolelle tietty tuote, nimittäin kivihiilen ja koksin käyttö. Kivihiiltä ja koksia koskevan SO2-veron poistaminen hyödyttää periaatteessa kaikkia kivihiiltä ja koksia käyttäviä yrityksiä Norjassa. On kuitenkin olemassa viitteitä siitä, että veron poistaminen kohdistuu tiettyihin teollisuudenaloihin. Valvontaviranomaisen käytettävissä olevien tietojen perusteella näyttäisi siltä, että soveltamisalan laajentaminen vuonna 1999 ja soveltamisalan rajoittaminen vuonna 2002 koskivat noin 30:tä yritystä seuraavilla aloilla: öljynjalostamot, sementin ja leca-soran tuotanto, karbidi-, alumiini- ja ferroseosteollisuus(38). Öljynjalostamoja koskevan SO2-veron poistamisen osalta valvontaviranomainen katsoo, että tämän SO2-veron soveltamisalan rajaus oli alakohtainen. Lisäksi valvontaviranomainen huomauttaa, että näihin teollisuudenaloihin sovelletaan Norjan hallituksen ja PIL:n välillä tehtyä aiesopimusta. Veron poistamisen ja aiesopimuksen välisen yhteyden takia SO2-veron poistamisen voidaan katsoa kohdistuvan aiesopimuksen soveltamisalaan kuuluviin teollisuudenaloihin.

Kun otetaan huomioon SO2-päästöjen vähentämistä koskeva yleinen tavoite, vaikuttaisi järkevältä, että SO2-päästöihin kohdistuva verojärjestelmä kattaa valtaosan päästöistä; toisaalta verojärjestelmän soveltamisalan rajaaminen siten, että vain vähäinen osa SO2-päästöjen aiheuttajista on veronalaista, ei ensi silmäyksellä näyttäisi olevan Norjan hallituksen määrittelemien tavoitteiden mukaista.

Tältä osin kuitenkin valvontaviranomaisen tietojen mukaan ainoastaan noin 20 prosenttia kaikista SO2-päästöistä oli veronalaisia ennen SO2-veron soveltamisalan laajentamista(39). Veron soveltamisalan laajentamisen jälkeen vero kattoi noin 80 prosenttia SO2-päästöistä(40).

Poistaminen johtaa tilanteeseen, jossa kaikki SO2-päästöjä aiheuttavat teollisuudenalat eivät tosiasiallisesti maksa näistä päästöistä SO2-veron muodossa. SO2-veron tavoitteet huomioon ottaen valvontaviranomainen ei siis voi sulkea pois sitä mahdollisuutta, että veron poistaminen johtaa ympäristönäkökulmasta erilaiseen verokohteluun samankaltaisessa tilanteessa olevien teollisuudenalojen välillä.

Valvontaviranomaisella ei ole yksityiskohtaista tietoa tästä seikasta, joten se ei voi sulkea pois, että kivihiilen ja koksin käyttöä polttoaineena koskevan veron poistaminen voi hyödyttää tiettyjä yrityksiä verrattuna kivennäisöljyä polttoainetarkoituksiin käyttävän prosessiteollisuuden yrityksiin. Tämä saattaa vääristää kilpailua useilla teollisuudenaloilla sen mukaan, missä määrin ne käyttävät veronalaisia ja verottomia tuotteita(41).

Edellä esitettyjen näkökohtien ja valvontaviranomaisen käytettävissä olevien tietojen perusteella kivihiiltä ja koksia sekä öljynjalostamoja koskevan SO2-veron poistamisella myönnettiin rahoituksellinen etu tiettyjen alojen yrityksille, joten se oli vaikutuksiltaan verrattavissa verovapautukseen. Norjan hallitus on käytännössä luopunut oikeudestaan saada näiden alojen yrityksiltä verotuloja ja myöntänyt niille näin taloudellisen edun.

Käytännössä kyseinen etu myönnettiin valtion varoista. Valvontaviranomaisen käytettävissä olevien tietojen mukaan(42) vero olisi tuottanut vuosittain verotuloja noin 40-50 miljoonaa Norjan kruunua SO2-veron nykyisellä tasolla 3,09 kruunua kilolta. Norjan hallituksen antamat tiedot SO2-veroon tehtävistä poikkeuksista johtuvista verotuista viittaavat siihen, että poikkeuksista johtuva verotulojen menetysten arvioitiin vähenevän noin 60 miljoonaa Norjan kruunua vuosina 2001 ja 2002.

Tuensaajayritykset harjoittavat taloudellista toimintaa markkinoilla, joilla käydään tai voidaan käydä sopimuspuolten välistä kauppaa tai joille muista ETA-maista peräisin olevat yritykset haluavat ehkä sijoittautua. Poikkeukset siis vääristävät tai uhkaavat vääristää kilpailua, ja ne voivat vaikuttaa sopimuspuolten väliseen kauppaan.

Näin ollen valvontaviranomainen katsoo käytettävissään olevien tietojen perusteella, että SO2-veron poistamista voidaan pitää ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna tukena.

Tuen määritteleminen "uudeksi tueksi" 1 päivästä tammikuuta 2002 alkaen

Hyväksymällä valvontaviranomaisen ehdottamat aiheelliset toimenpiteet Norjan hallitus sitoutui oikeudellisesti muuttamaan voimassa olevat tukijärjestelmänsä ympäristötuen suuntaviivoissa asetettujen vaatimusten mukaisiksi ennen 1 päivää tammikuuta 2002 (Katso Norjan hallituksen 6 päivänä heinäkuuta 2001 päivätty kirje)(43).

Valvontaviranomainen toteaa, että jos Norjan hallitus ei olisi ilmoittanut suostumisestaan aiheellisten toimenpiteiden noudattamiseen, valvontaviranomainen olisi joutunut aloittamaan muodollisen tutkintamenettelyn kaikkia Norjassa voimassa olevia tukijärjestelmiä vastaan, mikäli valvontaviranomainen olisi epäillyt niiden soveltuvuutta uusiin ympäristötuen suuntaviivoihin(44). Jos tiettyjen toimenpiteiden olisi todettu olevan uusissa ympäristötuen suuntaviivoissa asetettujen vaatimusten vastaisia, valvontaviranomainen olisi kehottanut Norjan hallitusta toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet soveltuvuuden varmistamiseksi tai poistamaan käytöstä kyseiset tukitoimenpiteet. Norjan hallitus on hyväksynyt ehdotukset mutta ei ole toteuttanut tarvittavia toimenpiteitä niistä johtuvien velvoitteiden täyttämiseksi. Tämä ei voi johtaa siihen, että Norjan hallitus välttyy suostumuksensa oikeudellisilta seurauksilta.

Aiheellisten toimenpiteiden hyväksyminen merkitsi velvoitetta poistaa käytöstä 1 päivästä tammikuuta 2002 alkaen kaikki tukijärjestelmät, jotka eivät ole uusissa ympäristötuen suuntaviivoissa asetettujen vaatimusten mukaisia. Norjan hallitus ei voi yksipuolisesti poiketa hyväksymistään velvoitteista.

Norjan hallitus on pyytänyt lisäaikaa ympäristötuen suuntaviivoissa asetettujen vaatimusten noudattamiseen sen työryhmän tulosten perusteella, jota pyydettiin antamaan alustava kertomus 1 päivään heinäkuuta 2002 mennessä.

Valvontaviranomainen huomauttaa, ettei sille ole virallisesti ilmoitettu alustavan kertomuksen päätelmistä ja ettei Norjan hallitus ole kertonut, mitä toimenpiteitä se mahdollisesti aikoo toteuttaa kertomuksen tulosten perusteella. Valvontaviranomainen huomauttaa, että uudet ympäristötuen suuntaviivat tulivat voimaan yli 14 kuukautta sitten, mutta Norjan hallitus ei ole vieläkään tehnyt konkreettisia ehdotuksia siitä, miten voimassa olevia tukijärjestelmiä muutetaan, jotta ne ovat uusissa ympäristötuen suuntaviivoissa asetettujen vaatimusten mukaisia. Tällaisten konkreettisten ehdotusten tai sitoumusten puuttuessa valvontaviranomaisen on mahdotonta varmistaa, vaikka varmistaminen tapahtuisi myöhemmin kuin alun perin oli tarkoitus, ovatko voimassa olevat tukijärjestelmät itse asiassa uusien ympäristötuen suuntaviivojen mukaisia.

Norjan hallitus ei ole antanut tietoja, jotka osoittaisivat, että uusissa ympäristötuen suuntaviivoissa asetettujen vaatimusten noudattamiseksi tarvittavien aiheellisten toimenpiteiden käyttöönotto vie oletettua enemmän aikaa. Norjan hallitus ei myöskään ole väittänyt, että olisi mahdotonta ottaa käyttöön toimenpiteitä, joilla voitaisiin taannehtivasti, toisin sanoen 1 päivästä tammikuuta 2002 alkaen, poistaa mahdollisesti suuntaviivojen vastainen tuki.

Edellä esitettyjen näkökohtien perusteella valvontaviranomainen katsoo, että Norjan hallitus ei ole esittänyt syitä, joilla voitaisiin perustella suuntaviivojen noudattamista koskevan määräajan jatkamista.

Näin ollen valvontaviranomainen katsoo alustavasti, että kaikkia 1 päivän tammikuuta 2002 jälkeen sovellettavia tukijärjestelmiä, joiden todetaan olevan uusissa ympäristötuen suuntaviivoissa asetettujen vaatimusten vastaisia, on pidettävä "uutena tukena".(45)

Valvontaviranomainen muistuttaa Norjan hallitusta siitä, että valvontaviranomaisen valtiontuen suuntaviivojen 6 jakson 6.2.3 kohdan mukaisesti sääntöjenvastainen tuki voidaan periä takaisin tuensaajilta, jos valvontaviranomainen toteaa korvausjärjestelmän olevan ETA-sopimuksen vastainen.

Tukitoimenpiteiden soveltuvuus

Tukitoimenpiteen arviointi ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan c alakohdan sekä valvontaviranomaisen valtiontuen suuntaviivojen ympäristönsuojeluun myönnettävää tukea koskevan 15 jakson mukaisesti

Ympäristötuen suuntaviivojen 42 kohdassa todetaan, että "ottaessaan käyttöön tietystä toiminnasta kannettavia ympäristöveroja EFTA-valtiot voivat pitää tarpeellisina väliaikaisten poikkeusten myöntämistä tietyille yrityksille, etenkin yhteisön tason yhdenmukaistamisen puuttumisen vuoksi tai jos vaarana on, että tietyt yritykset menettävät tilapäisesti kilpailukykynsä kansainvälisellä tasolla".

Suuntaviivojen mukaan tällaiset poikkeukset ovat toimintatukea, mutta "verojen käyttöönotosta seuraavat myönteiset vaikutukset voivat (...) tasapainottaa kyseisen kaltaisten tukien kielteisiä piirteitä. Jos poikkeukset ovat tarpeen kaikista tuotteista kannettavien verojen käyttöönoton tai ylläpitämisen takaamiseksi, ne voidaan valvontaviranomaisen mielestä hyväksyä tietyin edellytyksin määräajaksi. Jos kyseiset edellytykset täyttyvät, tämä ajanjakso voi olla 10 vuotta."

Ympäristötuen suuntaviivojen 43 kohdassa todetaan, että "jos kyseinen vero ei vastaa Euroopan yhteisössä yhteisön päätöksen nojalla kannettavaa veroa, verovelvollisilla yrityksillä saattaa olla vaikeuksia sopeutua nopeasti uuteen verorasitukseen. Tällaisessa tilanteessa voi olla perusteltua myöntää tilapäinen poikkeus tietyille yrityksille, jotta ne pystyisivät sopeutumaan uuteen verotustilanteeseen".

Suuntaviivoissa vahvistetaan erityiset edellytykset, joiden on täytyttävä, jotta poikkeus voidaan myöntää kymmeneksi vuodeksi (katso ympäristötuen suuntaviivojen 46 kohta). Vaatimukset riippuvat myös siitä, onko kyse verosta, joka vastaa yhteisön tasolla yhdenmukaistettua veroa.

Valvontaviranomainen huomauttaa, että poikkeukset voidaan periaatteessa hyväksyä ympäristötuen suuntaviivojen nojalla ainoastaan "uusien ympäristöverojen" kohdalla. Tämä tarkoittaa yhtäältä, että kyseisen veron on oltava suuntaviivojen 7 kohdassa määritelty "ympäristövero". Tällöin asianomaisen EFTA-valtion on osoitettava maksun arvioitu ympäristövaikutus. Lisäksi kyseiset poikkeukset on myönnettävä käyttöön otetusta uudesta verosta. "Voimassa olevien verojen" osalta asianomaisen EFTA-valtion olisi osoitettava ympäristötuen suuntaviivojen 46.2 kohdassa tai 47 kohdassa vahvistettujen edellytysten täyttyminen.

Yleisesti ottaen ja tapauksissa, joissa vastaavaa yhdenmukaistettua yhteisön veroa ei ole, kymmenen vuoden poikkeus voidaan hyväksyä, kun verovapautusten myöntämisen ehtona on sellaisen sopimuksen tekeminen, jossa tuensaajayritykset sitoutuvat saavuttamaan ympäristönsuojelutavoitteet, tai kun ne tekevät vastaavanlaisia vapaaehtoisia sopimuksia (katso 46.1.a kohta). Ympäristötuen suuntaviivojen 46.1.a kohdassa vahvistetaan muitakin edellytyksiä, joiden on täytyttävä, jotta sopimus tai sitoumus voidaan hyväksyä. Valvontaviranomaisen on arvioitava sopimusten sisältö. EFTA-valtion on valvottava järjestelmällisesti, että yritys tai yritysten yhteenliittymä täyttää antamansa sitoumukset. EFTA-valtion ja asianomaisten yritysten välisissä sopimuksissa on vahvistettava sitoumusten noudattamatta jättämisestä aiheutuvat seuraamukset.

Tällaisten sopimusten tai sitoumusten puuttuessa verovapautukset voidaan myöntää, jos veronhuojennuskelpoiset yritykset maksavat merkittävän osan kansallisesta verosta (katso 46.1.b kohdan toinen vaihtoehto). Toisaalta kun huojennus myönnetään yhdenmukaistettua yhteisön veroa vastaavasta verosta, yrityksen maksaman veron määrän on oltava suuntaviivojen mukaan yhteisön vähimmäisverokantaa korkeampi, jotta yrityksiä kannustettaisiin parantamaan ympäristönsuojelua (ks. 46.1.b kohdan ensimmäinen vaihtoehto).

Lopuksi asianomaisen EFTA-valtion on osoitettava, että toteutettava verotoimenpide edistää merkittävällä tavalla ympäristönsuojelua ja että poikkeukset tai verovapautukset eivät ole luonteeltaan omiaan haittaamaan yleisten tavoitteiden saavuttamista (katso ympäristötuen suuntaviivojen 45 kohta).

Sähkövero

Valvontaviranomainen panee merkille, että Norjan hallitus on ilmoittanut perustaneensa työryhmän tutkimaan uusien ympäristötuen suuntaviivojen vaikutuksia Norjan sähköveroon. Työryhmää pyydettiin esittämään alustava kertomus 1 päivään heinäkuuta 2002 mennessä. Norjan hallitus arvioi työryhmän käsittelemiä toimenpiteitä valtion vuoden 2003 talousarvion yhteydessä. Norjan hallitus ei ole antanut muita tietoja tai esittänyt perusteluja sähköveroon tehtävistä poikkeuksista ja niiden soveltuvuudesta ympäristötuen suuntaviivoihin.

Valvontaviranomainen huomauttaa, että yhteisön tasolla ei nykyisin ole yhdenmukaistettua sähköveroa. Useat EY:n jäsenvaltiot ovat kuitenkin ottaneet käyttöön sähkönkulutusveroja. Näissä veroissa on suuria eroja, jotka koskevat sovellettavia verokantoja ja verotusrakennetta, mukaan luettuina poikkeukset ja veronpalautusmekanismit. Erojen takia on vaikeaa verrata EY:n jäsenvaltioiden sähköverojärjestelmiä Norjassa käytössä olevaan sähköverojärjestelmään. Valvontaviranomainen panee merkille Norjan hallituksen antamat tiedot verovapautusten poistamisen aiheuttamasta arvioidusta kustannusten lisääntymisestä. Nämä tiedot saattavat viitata siihen, että ainakin joillakin teollisuudenaloilla on välttämätöntä tasapainottaa sähköverosta aiheutuvia kustannuksia. Näistä syistä Norjan sähköverojärjestelmän mukaisia poikkeuksia eräille teollisuudenaloille voidaan perustella kilpailukyvyn heikkenemisen tasapainottamisella.

Ympäristönäkökohtien ja eräiden teollisuudenalojen kilpailuedellytysten säilyttämisen saattamiseksi tasapainoon kyseisten poikkeusten on kuitenkin täytettävä uusissa ympäristötuen suuntaviivoissa asetetut vaatimukset.

Niiden vähäisten tietojen perusteella, joita Norjan hallitus on antanut sähköverosta tehtävien alakohtaisten poikkeusten oikeutuksesta uusien ympäristötuen suuntaviivojen nojalla, valvontaviranomainen esittää seuraavat huomautukset:

Ensiksikin sähkövero otettiin käyttöön vuonna 1971, joten sitä on pidettävä "voimassa olevana verona". Norjan hallituksen antamien tietojen perusteella näyttäisi siltä, että erilaisia verovapautuksia alettiin myöntää vasta veron käyttöönoton jälkeen. Norjan hallitus ei ole selvittänyt, miten ympäristötuen suuntaviivojen 46.1 kohdassa tarkoitettua poikkeusta voitaisiin soveltaa voimassa olevista verotoimenpiteistä tehtäviin poikkeuksiin. Valvontaviranomainen huomauttaa erityisesti, että vuosina 1993, 1994 ja 1997, jolloin uudet poikkeukset otettiin käyttöön, veroja ei kiristetty merkittävästi. Valvontaviranomaisella ei ole tietoa vuonna 1993 ja mahdollisesti sitä ennen myönnetyistä poikkeuksista.

Lisäksi Norjan hallitus on antanut ainoastaan yleisiä lausuntoja sähköveron tavoitteista. Se ei kuitenkaan ole antanut ympäristötuen suuntaviivojen 7 kohdassa vaadittuja tietoja, jotka osoittaisivat, että sähköverolla on myönteisiä ympäristövaikutuksia.

Toisin kuin ympäristötuen suuntaviivojen 46.1 kohdan edellytyksissä todetaan, verovapautuksen ehtona ei ole ympäristösopimuksen tekeminen eivätkä verovapautuskelpoiset yritykset maksa merkittävää osaa kansallisesta verosta (sillä ne on kokonaan vapautettu verosta). Tältä osin valvontaviranomainen huomauttaa, että poikkeuksia ei voida perustella pelkästään Norjan hallituksen antamilla tiedoilla, jotka koskevat voimassa olevasta sähköverosta tehtävien poikkeusten poistamisen aiheuttamaa arvioitua kustannusten lisääntymistä. Kyseiset tiedot on arvioitava yksityiskohtaisesti samalla, kun määritetään, mitä voitaisiin pitää sellaisena "merkittävänä osana" kansallisesta verosta, joka asianomaisten yritysten olisi maksettava, jotta niille voitaisiin myöntää ympäristötuen suuntaviivojen 46.1.b kohdassa tarkoitettu poikkeus.

Toisin kuin ympäristötuen suuntaviivojen 45 kohdassa asetetuissa vaatimuksissa edellytetään, Norjan hallitus ei ole osoittanut, että poikkeukset eivät haittaa sähköveron yleisten tavoitteiden saavuttamista. Koska poikkeus koskee noin 70:tä prosenttia Norjan teollisuuden sähkönkulutuksesta, valvontaviranomainen ei ole vakuuttunut, että veron tavoite, toisin sanoen sähkönkulutuksen vähentäminen, olisi saavutettu poikkeusten laajuudesta huolimatta.

Lopuksi Norjan hallitus ei myöskään ole osoittanut, että poikkeukset ovat tilapäisiä, eikä se ole antanut sitoumuksia tukitoimenpiteiden ajallisesta rajoittamisesta.

Sähköverosta tehtävien alueellisten poikkeusten osalta Norjan hallitus on tuonut esille sähkönkulutuksen erityistarpeen veronhuojennuskelpoisilla alueilla. Hallituksen mukaan liiketoiminnan ulkoiset edellytykset ovat ankarien sääolojen ja pitkien välimatkojen takia vaikeat kyseisillä alueilla, joten poikkeus voi olla perusteltu aluekehitystukena. Lisäksi poikkeus kattaa kaikki teollisuudenalat, joten sillä ei syrjitä yksittäisiä yrityksiä.

Vaikka valvontaviranomainen on nimenomaisesti pyytänyt Norjan viranomaisia perustelemaan kyseiset toimenpiteet, asianmukaisia perusteluja ei ole esitetty (Norjan hallitus on ainoastaan todennut, että työryhmän on käsiteltävä vaihtoehtoisia verotusrakenteita, joiden on tarkoitus olla uusien ympäristötuen suuntaviivojen mukaisia). Perustelujen puuttuessa valvontaviranomainen epäilee, voidaanko alueellisia poikkeuksia pitää ETA:n valtiontukisääntöjen mukaisina.

Edellä esitettyjen näkökohtien perusteella valvontaviranomainen epäilee sähköverosta tehtävien poikkeusten soveltuvuutta ETA-sopimuksen toimintaan.

CO2-vero

Yhteisön tasolla ei nykyisin ole yhdenmukaistettua CO2-veroa. Valvontaviranomaisen tietojen mukaan useassa EY:n jäsenvaltiossa on otettu käyttöön CO2-veroja (muun muassa Tanskassa, Ruotsissa, Suomessa ja Alankomaissa)(46). Verokannoissa ja verotuksen rakenteessa (veropohja, sovellettavat poikkeukset ja veronpalautusjärjestelmät) on kuitenkin suuria eroja. Siksi on vaikeaa verrata EY:n jäsenvaltioiden CO2-verojärjestelmiä Norjassa käytössä olevaan CO2-verojärjestelmään. Valvontaviranomainen panee merkille Norjan hallituksen antamat tiedot CO2-veron kustannuksista tietyillä teollisuudenaloilla. Nämä tiedot saattavat viitata siihen, että ainakin joillakin teollisuudenaloilla on välttämätöntä tasapainottaa CO2-verosta aiheutuvia kustannuksia. Näistä syistä Norjan CO2-verojärjestelmän mukaisia poikkeuksia tietyille teollisuudenaloille voidaan perustella kilpailukyvyn heikkenemisen tasapainottamisella.

Jotta voitaisiin tasapainottaa ympäristönäkökohdat ja eräiden teollisuudenalojen kilpailuedellytysten säilyttäminen, kyseisten poikkeusten on kuitenkin täytettävä uusissa ympäristötuen suuntaviivoissa asetetut vaatimukset.

Toisin kuin ympäristötuen suuntaviivojen 46.1 kohdassa edellytetään, Norjan CO2-verosta tehtävien poikkeusten ehtona ei ole ympäristösopimuksen tekeminen eivätkä verovapautus- tai veronpalautuskelpoiset yritykset maksa merkittävää osaa kansallisesta verosta (sillä ne on kokonaan vapautettu verosta; veronpalautusten osalta valvontaviranomainen tarvitsisi tietoja korvauksen tasosta voidakseen arvioida, maksavatko asianomaiset yritykset edelleen merkittävän osan verosta).

CO2-veron ympäristövaikutusten osalta valvontaviranomainen pahoittelee, ettei se ole saanut ympäristötuen suuntaviivojen 7 kohdassa tarkoitettuja tietoja, jotka osoittaisivat CO2-veron vaikutukset CO2-päästöjen vähenemiseen.

Toisin kuin ympäristötuen suuntaviivojen 45 kohdassa edellytetään, Norjan hallitus ei ole osoittanut, että poikkeukset eivät haittaa CO2-veron yleisten tavoitteiden saavuttamista. Tältä osin valvontaviranomainen panee merkille Norjan hallituksen antamat tiedot tiettyjen teollisuudenalojen aiheuttamista CO2-päästöistä. Näiden tietojen perusteella näyttäisi siltä, että CO2-verosta vapautettujen teollisuudenalojen aiheuttamat CO2-päästöt ovat noin 66 prosenttia kaikista CO2-päästöistä. Näistä syistä valvontaviranomainen epäilee, täyttyykö ympäristötuen suuntaviivojen 45 kohdassa asetettu vaatimus.

Toisin kuin ympäristötuen suuntaviivojen 43 kohdassa edellytetään, Norjan hallitus ei myöskään ole osoittanut, että poikkeukset ovat tilapäisiä, eikä se ole antanut sitoumuksia tukitoimenpiteiden ajallisesta rajoittamisesta.

Norjan hallitus on esittänyt, että paperi- ja selluteollisuuteen sovellettava alennettu verokanta ylittää vastaavan EY:n verokannan, joka on 18 euroa 1000 litralta (0,14 Norjan kruunua litralta). Tällä perusteella Norjan hallitus pitää alennettua veroa 46.1.b kohdan ensimmäisen vaihtoehdon mukaisena.

Kuten valvontaviranomainen on edellä todennut, yhteisön tasolla ei nykyisin ole yhdenmukaistettua CO2-veroa. Näyttäisi siis siltä, ettei ympäristötuen suuntaviivojen 46.1.b kohdan ensimmäistä vaihtoehtoa voida soveltaa. Lisäksi valvontaviranomainen huomauttaa, ettei se ole saanut lisätietoja, jotka osoittaisivat, että tällä verokannalla kannustettaisiin paperi- ja selluteollisuuden yrityksiä tehostamaan ympäristönsuojelua.

Ympäristötuen suuntaviivojen 46.1.b kohdan toisessa vaihtoehdossa tarkoitetun tilapäisen poikkeuksen osalta valvontaviranomainen huomauttaa, että alennettu verokanta on 50 prosenttia tavanomaisesta CO2-verokannasta. Valvontaviranomainen ei sulje pois, että tätä prosenttiosuutta voidaan pitää "merkittävänä osana" kansallisesta verosta. Kuten edellisessä kappaleessa on jo todettu, valvontaviranomaisella ei kuitenkaan ole tietoa alennetun verokannan vaikutuksista asianomaisen teollisuudenalan käyttäytymiseen eikä varsinkaan siitä, kannustetaanko tällä verokannalla vielä parantamaan ympäristönsuojelua, joten se ei voi päätellä tämän perusteella, että suuntaviivojen vaatimukset olisivat täyttyneet.

Lopuksi valvontaviranomainen huomauttaa, että vuonna 1991 käyttöön otettu kivennäisöljyn CO2-vero on "voimassa oleva vero". Norjan hallituksen antamien tietojen mukaan paperi- ja selluteollisuuden alennettu verokanta otettiin käyttöön vasta myöhemmin eli vuonna 1993. Näistä syistä valvontaviranomainen epäilee, täyttyvätkö ympäristötuen suuntaviivojen 46.2 kohdassa vahvistetut edellytykset, sillä näyttäisi siltä, ettei yleisesti sovellettavasta verokannasta tehtävästä poikkeuksesta päätetty silloin, kun vero otettiin käyttöön. Lisäksi valvontaviranomainen huomauttaa, ettei Norjan hallitus ole antanut tietoja, joiden perusteella valvontaviranomainen voisi arvioida, oliko ympäristötuen suuntaviivojen 46.1 kohdassa tarkoitettu poikkeus tässä tilanteessa perusteltu.

Edellä esitettyjen näkökohtien perusteella ja mikäli lisätutkimuksissa varmistuu, että kyseiset toimenpiteet ovat ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea, valvontaviranomainen epäilee, että CO2-verosta tehtävät poikkeukset eivät täytä ympäristötuen suuntaviivoissa asetettuja vaatimuksia.

SO2-vero

Valvontaviranomainen huomauttaa ensiksi, että yhteisön tasolla ei nykyisin ole yhdenmukaistettua rikkidioksidiveroa. Valvontaviranomaisen tietojen mukaan useassa EY:n jäsenvaltiossa (muun muassa Suomessa, Ruotsissa ja Tanskassa) on otettu käyttöön SO2-veroja(47). Verokannoissa ja rakenteessa, mukaan luettuina poikkeukset ja veronpalautusjärjestelmät, on kuitenkin suuria eroja. Erojen takia on vaikeaa verrata EY:n jäsenvaltioiden SO2-verojärjestelmiä Norjassa käytössä olevaan SO2-verojärjestelmään. Valvontaviranomainen panee merkille Norjan hallituksen antamat tiedot SO2-veron kustannuksista eräillä teollisuudenaloilla. Nämä tiedot saattavat viitata siihen, että ainakin joillakin teollisuudenaloilla on välttämätöntä tasapainottaa SO2-verosta aiheutuvia kustannuksia. Näistä syistä Norjan SO2-verojärjestelmän mukaisia poikkeuksia tietyille teollisuudenaloille voidaan perustella kilpailukyvyn heikkenemisen tasapainottamisella.

Jotta voitaisiin tasapainottaa ympäristönäkökohdat ja kilpailuedellytysten säilyttäminen, kyseisten poikkeusten on kuitenkin täytettävä uusissa ympäristötuen suuntaviivoissa asetetut vaatimukset.

Norjan hallituksen mukaan (katso 31 päivänä tammikuuta 2002 päivätty kirje) verovapautukset, kuten kivihiilen ja koksin käyttöä sekä jalostamoja koskeva verovapautus, ovat ympäristötuen suuntaviivojen mukaisia.

Norjan hallitus väittää, että veron poistamisen ehtona oli sopimuksen tekeminen ja että veron poistamista voitiin pitää tilapäisenä. Tältä osin se viittaa valtion vuoden 2002 talousarviossa (St.prp. nr. 1 (2001-2002)) olleeseen toteamukseen: "Osana PIL:n kanssa tehtyä sopimusta kivihiiltä ja koksia sekä jalostamoja koskeva alennettu verokanta poistetaan vuoteen 2010 mennessä." Lisäksi Norjan hallitus on ilmoittanut valvontaviranomaiselle, että valtion vuoden 2002 talousarviossa todetaan, että hallitus aikoo vähitellen poistaa voimassa olevan verovapautuksen vuoteen 2010 mennessä.

Valvontaviranomainen huomauttaa, että vaikka Norjan hallitus on todennut aikovansa vähitellen poistaa voimassa olevan "verovapautuksen" vuoteen 2010 mennessä, hallitus ei ole antanut virallista oikeudellista sitoumusta verovapautuksen keston rajoittamisesta enintään kymmeneen vuoteen. Näin ollen valvontaviranomainen ei pidä tukea ainoastaan tilapäisenä, kuten ympäristötuen suuntaviivojen 43 kohdassa edellytetään.

Lisäksi valvontaviranomainen huomauttaa, että SO2-vero ei ole ympäristötuen suuntaviivojen 46.1 kohdassa tarkoitettu "uusi vero". Ympäristötuen suuntaviivojen 46.2 kohdan mukaan 46.1 kohdassa tarkoitettuja sääntöjä voidaan soveltaa jo kannettaviin veroihin, jos tietyt edellytykset täyttyvät. Tältä osin valvontaviranomainen huomauttaa, ettei Norjan hallitus ole perustellut, miksi ympäristötuen suuntaviivojen 46.1 kohdassa tarkoitettua poikkeusta voidaan soveltaa tässä tapauksessa.

Edelleen valvontaviranomainen epäilee, täyttävätkö aiesopimuksen tekeminen Norjan prosessiteollisuuden liiton (PIL) ja ympäristöministeriön välillä sekä Norjan saastevalvontaviraston mahdollisesti käyttöön ottamat tulevat päästörajoitukset tai päästöluvat ympäristötuen suuntaviivojen 46.1 kohdassa asetetut vaatimukset.

Kuten valvontaviranomainen on jo huomauttanut 28 päivänä helmikuuta 2002 päivätyssä kirjeessään, aiesopimus ei ole sopimuspuolia oikeudellisesti sitova. SO2-veron poistamisen ehtona ei myöskään näyttäisi olevan aiesopimuksessa tarkoitettujen toimenpiteiden toteuttaminen. Valtion vuoden 2002 talousarviossa ollutta toteamusta voidaan tuskin pitää riittävänä. Tältä osin valvontaviranomainen huomauttaa erityisesti, että verovapautuksesta hyötyvien yritysten antamien sitoumusten noudattamatta jättämisestä ei ole seuraamuksia. Lopuksi valvontaviranomaiselle on epäselvää, johtuuko SO2-päästöjen vähentämistä koskeva velvoite sopimuksesta vai Norjan saastevalvontaviraston antamista päästöluvista.

Ympäristötuen suuntaviivojen mukaan kymmenen vuoden poikkeuksen myöntäminen edellyttää, että sopimuksista tai muista vastaavista oikeusvälineistä johtuvat sitoumukset johtavat tavallista suurempaan päästöjen vähenemiseen poikkeuksesta hyötyvissä yrityksissä. Sopimusten tai muiden oikeusvälineiden ympäristövaikutusten on oltava vähintään yhtä suotuisia kuin niiden verojen ympäristövaikutusten, joita ne on tarkoitettu korvaamaan.

Norjan hallitus on ilmoittanut valvontaviranomaiselle 15 päivänä toukokuuta 2002 päivätyssä kirjeessä, että prosessiteollisuuden SO2-päästöihin on jo ennestään sovellettu oikeudellisesti sitovia säännöksiä päästölupien avulla saastevalvonnasta annetun lain mukaisesti. Nämä säännökset olivat jo johtaneet SO2-päästöjen vähenemiseen, kun kustannukset olivat enemmän kuin 3 Norjan kruunua SO2-kilolta. Vuosina 1990-2000 teollisuusprosessien päästöt vähenivät 13500 tonnia ja ne olivat 17100 tonnia vuonna 2000. Ainoastaan 800 tonnia vähennyksestä saavutettiin vuosina 1998-2000, jolloin SO2-vero oli voimassa(48).

Valvontaviranomainen kuitenkin huomauttaa, että SO2-verosta tehtävästä poikkeuksesta hyötyvä ala ei toistaiseksi ole antanut konkreettisia sitoumuksia tällaisista vähennyksistä eikä valvontaviranomaisella ole yksityiskohtaista tietoa tulevien päästölupien sisällöstä.

Norjan hallituksen antamat tiedot aiemmasta verojärjestelmästä johtuvasta SO2-päästöjen vähenemisestä voivat viitata siihen, että asianomaisen teollisuuden vuoteen 2010 mennessä toteuttamat toimenpiteet menevät pitemmälle kuin SO2-päästöjen osalta on toistaiseksi päästy veroa soveltamalla. Yksityiskohtaisten ja varmennettavissa olevien tietojen puuttuessa valvontaviranomainen ei kuitenkaan pysty varmistamaan, että toimenpiteet, jotka yritys on toteuttanut aiesopimuksen nojalla tai Norjan saastevalvontaviraston vahvistamien tulevien sitovien päästörajojen yhteydessä, ovat oikeassa suhteessa verovapautukseen.

Lisäksi valvontaviranomainen huomauttaa, että Norjan hallituksen antamien tietojen perusteella on epäselvää, ylittävätkö aiemmin annetut päästöluvat tai mahdolliset tulevat päästörajoitukset ympäristötuen suuntaviivoissa tarkoitetut sitovat yhteisön normit. Ympäristötuen suuntaviivojen 7 kohdassa olevan määritelmän mukaan "yhteisön normi" on Euroopan yhteisön velvoittava ympäristösäännös, jolla vahvistetaan saavutettava ympäristönsuojelun taso sekä velvoite käyttää parasta käytettävissä olevaa tekniikkaa edellyttäen, ettei se aiheuta kohtuuttomia kustannuksia.(49) Tältä osin valvontaviranomainen huomauttaa, ettei se ole saanut tietoja, joiden perusteella se olisi voinut tutkia, ylittävätkö tällaiset mahdolliset tulevat SO2-päästörajat ja missä määrin ne ylittävät yhdenmukaistetut normit, kuten ilmanlaadun normeista rikkidioksidille annetussa ETY:n direktiivissä(50) vahvistetut rajat, ja ylittävätkö tällaiset tulevat rajat teollisuuslaitosten aiheuttaman ilman pilaantumisen estämisestä annetusta direktiivistä(51) ja ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi annetusta direktiivistä(52) johtuvat vaatimukset.

Edellä esitettyjen näkökohtien perusteella ja mikäli lisätutkimuksissa varmistuu, että kyseiset toimenpiteet ovat ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea, valvontaviranomainen epäilee, täyttyvätkö ympäristötuen suuntaviivoissa asetetut vaatimukset SO2-veron osittaisen poistamisen kohdalla.

Loppuhuomautukset ja päätelmät

Norjan hallituksen antamien tietojen perusteella valvontaviranomainen ei voi sulkea pois mahdollisuutta, että sähköverosta tehtävät poikkeukset, CO2-verosta tehtävät poikkeukset ja SO2-veron poistaminen ovat ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea. Lisäksi valvontaviranomainen epäilee, voidaanko näitä toimenpiteitä pitää ETA-sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan c alakohdan ja uusissa ympäristötuen suuntaviivoissa asetettujen vaatimusten mukaisina. Näistä syistä valvontaviranomainen epäilee edellä mainittujen toimenpiteiden soveltuvuutta ETA-sopimuksen toimintaan,

Näin ollen ja valvontaviranomaisen valtiontuen suuntaviivojen 5 jakson 5.2 kohdan mukaisesti valvontaviranomaisen on aloitettava valvontaviranomaisesta ja tuomioistuimesta tehdyn sopimuksen pöytäkirjassa 3 olevan 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely. Päätös menettelyn aloittamisesta ei rajoita valvontaviranomaisen lopullista päätöstä, jossa voidaan todeta, että kyseiset toimenpiteet soveltuvat ETA-sopimuksen toimintaan,

ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:

1. Valvontaviranomainen on päättänyt aloittaa valvontaviranomaisesta ja tuomioistuimesta tehdyn sopimuksen pöytäkirjassa 3 olevan 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun muodollisen tutkintamenettelyn, joka koskee seuraavia:

- alakohtaiset ja alueelliset poikkeukset sähkönkulutusverosta;

- poikkeukset teollisuusprosessien raaka-aineena tai pelkistimenä käytettävää kivihiiltä ja koksia sekä energiatarkoituksiin sementin ja leca-soran tuotannossa käytettävää kivihiiltä ja koksia koskevasta CO2-verosta sekä paperi- ja selluteollisuuden alennettu CO2-verokanta; ja

- kivihiiltä ja koksia sekä öljynjalostamoja koskevan SO2-veron poistaminen.

2. Norjan hallitusta kehotetaan valvontaviranomaisen valtiontuen suuntaviivojen 5 jakson 5.3.1.1 kohdan mukaisesti esittämään huomautuksensa muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen ilmoittamisesta.

3. Norjan hallitusta pyydetään toimittamaan kaikki tiedot, joiden perusteella valvontaviranomainen voi tutkia kyseisten verotoimenpiteiden soveltuvuuden ETA-sopimuksen toimintaan, kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen ilmoittamisesta.

Tehty Brysselissä 26 päivänä heinäkuuta 2002.

EFTAn valvontaviranomaisen puolesta

Einar M. Bull

Puheenjohtaja

(1) Jäljempänä "ETA-sopimus".

(2) Jäljempänä "valvontaviranomaisesta ja tuomioistuimesta tehty sopimus".

(3) EFTAn valvontaviranomaisen 19 päivänä tammikuuta 1994 antamat suuntaviivat ETA-sopimuksen 61 ja 62 artiklan sekä valvonta- ja tuomioistuinsopimuksen pöytäkirjassa 3 olevan 1 artiklan soveltamista ja tulkitsemista varten, julkaistu EYVL:ssä L 231 ja sen ETA-täydennysosassa N:o 32, 3.9.1994, sellaisena kuin ne ovat viimeksi muutettuna 28 päivänä marraskuuta 2001 tehdyllä päätöksellä N:o 370/01/KOL (julkaistu EYVL:ssä C 34, 7.2.2002, s. 15), jäljempänä "valvontaviranomaisen valtiontuen suuntaviivat".

(4) Valvontaviranomaisen valtiontuen suuntaviivojen ympäristönsuojeluun myönnettävää tukea koskeva 15 jakso, sellaisena kuin se on vahvistettuna 23 päivänä toukokuuta 2001 tehdyllä päätöksellä N:o 152/01/KOL (julkaistu EYVL:ssä L 237, 6.9.2001, s. 16), jäljempänä "ympäristötuen suuntaviivat".

(5) Energiavaltaisen teollisuuden tärkeimmät alat ovat alumiini- ja ferroseosteollisuus.

(6) Ks. Norjan parlamentin päätös sähköverosta valtion vuoden 2002 talousarvion yhteydessä, Vedtak om forbruksavgift på elektrisk kraft, 28.11.2001, 1 § sekä valmisteveroasetuksen 3 jakson 3 §:n 12 momentin 1 kohta.

(7) Ks. Norjan parlamentin päätös sähköverosta valtion vuoden 2002 talousarvion yhteydessä, Vedtak om forbruksavgift på elektrisk kraft, 28.11.2001, 1 § sekä valmisteveroasetuksen 3 jakson 3 §:n 12 momentin 4 kohta.

(8) Valmisteveroasetuksen 3 jakson 3 §:n 12 momentin 5 kohta.

(9) Norjan hallituksen antamien tietojen mukaan vuoden 2002 hintoina ilmaistu määrä ei ole muuttunut vuoden 1994 jälkeen.

(10) "Verotuen" käsitteestä katso edellä oleva selitys.

(11) Toll- og avgiftsdirektoratets kommentarer Fritak for industriell bruk, kull og koks (jf. Stortingets vedtak om co2-avgift § 3 nr.1 bokstav d og § 3 nr.4 bokstav a, jf. forskriften §§ 3-6-3 og 3-6-4).

(12) Valvontaviranomainen huomauttaa, ettei se ole saanut tämän asetuksen tekstiä.

(13) Valvontaviranomainen huomauttaa, ettei se ole saanut tämän asetuksen tekstiä.

(14) Liitteessä luetellaan seuraavat alat: öljynjalostus, kemikaalit ja keraamiset materiaalit, sementti, ferroseokset ja alumiini.

(15) Best available techniques, BAT.

(16) "Verotuen" käsitteestä katso edellä oleva selitys.

(17) Norjan hallitus viittaa tältä osin erityisesti kaksoiskäyttöä koskevasta vapautuksesta Yhdistyneen kuningaskunnan ilmastonmuutosmaksujärjestelmässä 3 päivänä huhtikuuta 2002 tehtyyn komission päätökseen (valtiontuki C 18/2001 ja C 19/2001) sekä Tanskan sähköuudistuksesta tehtyyn komission päätökseen (valtiontuki N 416/99).

(18) Norjan hallitus viittaa tältä osin seuraaviin asioihin: asia 173/73, Italia v. komissio, Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 2.7.1974 (Kok. 1974, s. 709), yhdistetyt asiat 67/85, 68/85 ja 70/85, Van der Kooy ym. v. komissio, Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 2.2.1988 (Kok. 1988, s. 219), asia C-75/97, Belgia v. komissio (ns. Maribel kaksi ja kolme -tuomio), Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 17.6.1999 (Kok. 1999, s. I-3671) ja asia C-143/99, Adria-Wien Pipeline, Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 8.11.2001.

(19) Edellä mainitun oikeuskäytännön lisäksi Norjan hallitus viittaa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-53/00, Ferring, 22.11.2001 antamaan tuomioon.

(20) Asia C-75/97, Belgia v. komissio (ns. Maribel kaksi ja kolme -tuomio), Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 17.6.1999 (Kok. 1999, s. I-3671, 23 kohta).

(21) Ks. valvontaviranomaisen valtiontuen suuntaviivojen 17B jakson 17B.3.1.1 kohta, jossa käsitellään valtiontukisääntöjen soveltamista yritysten välittömään verotukseen.

(22) Ks. valvontaviranomaisen valtiontuen suuntaviivojen 17B jakson 17B.3.1.4 kohta; ks. myös asia 173/73, Italia v. komissio, Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 2.7.1974 (Kok. 1974, s. 709, 15 kohta).

(23) Tältä osin on korostettava, että ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa "ei tehdä eroa valtioiden toimenpiteiden syiden tai tavoitteiden perusteella vaan niiden vaikutusten perusteella" (ns. Maribel kaksi ja kolme -tuomion 25 kohta); myös asia C-56/93, Belgia v. komissio, Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 29.2.1996 (Kok. 1996, s. I-723, 79 kohta).

(24) Ks. valvontaviranomaisen valtiontuen suuntaviivojen luvussa 17B olevan 17B.3.1 kohdan 4 alakohta.

(25) Ks. julkisasiamies Ruiz-Jarabo Colomerin asiassa C-6/97, Italian tasavalta v. komissio, 17.9.1998 esittämä ratkaisuehdotus (Kok. 1999, s. I-2981, 27 kohta, alaviite 17): "Ratkaisevaa ei ole toimenpiteen muodollinen nimitys (vapautus, alennus, etu, vähennys, helpotus tai muu), vaan sen luonne verosäännöksenä, jolla luodaan poikkeuksellinen tilanne yhden tai useamman verovelvollisen hyväksi."

(26) Ks. julkisasiamies Darmonin yhdistetyissä asioissa C-72/91 ja C-73/91, Sloman Neptun, 17.3.1992 esittämä ratkaisuehdotus (Kok. 1993, s. I-887, 50 kohta).

(27) Asia C-143/99, Adria-Wien Pipeline, Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 8.11.2001 (Kok. 2001, s. I-8365, 41 kohta).

(28) Asia 173/73, Italia v. komissio, Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 2.7.1974 (Kok. 1974, s. 709, 15 kohta).

(29) Ks. asia C-53/00, Ferring SA v. Agence centrale des organismes de sécurité sociale (ACOSS), Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 22.11.2001 (Kok. 2001, s. I-9067, 17-22 kohta).

(30) Euroopan yhteisöjen tuomioistuin katsoi asiassa Adria-Wien Pipeline antamassaan tuomiossa, että "sitä, että edut myönnetään yrityksille, joiden pääasiallinen toiminta koostuu aineellisten hyödykkeiden valmistuksesta, ei voida perustella - verojärjestelmän luonteella tai yleisellä rakenteella" (49 kohta). Lisäksi Euroopan yhteisöjen tuomioistuin katsoi ns. Maribel kaksi ja kolme -tuomiossa, että "lisäalennuksen soveltamisalan rajaaminen tietyille aloille tekee toimenpiteestä valikoivan, joten toimenpide täyttää erityisyyttä koskevan edellytyksen" (28-31 kohta).

(31) Norjan alueellisesti eriytettyjä sosiaaliturvamaksuja koskeva asia E-6/98, Norjan hallitus v. EFTAn valvontaviranomainen, EFTAn tuomioistuimen tuomio 20.7.1999 (EFTAn tuomioistuimen raportti vuodelta 1999, s. 74).

(32) Norjan hallituksen mukaan näiden tietojen lähteenä on Budsjettinnstilling S. nr. 1 (2001-2002).

(33) Valvontaviranomainen panee myös merkille ilmastonmuutospolitiikkaa koskevan Norjan hallituksen asiakirjan, jonka taulukossa 2 mainitaan "verosta vapautetut alat: (...) kivihiili ja koksi jalostustarkoituksiin (rautaseos-, karbidi- ja alumiiniteollisuus)" (alleviivaus lisätty).

(34) Euroopan yhteisöjen tuomioistuin katsoi asiassa Adria-Wien Pipeline antamassaan tuomiossa, että "sitä, että edut myönnetään yrityksille, joiden pääasiallinen toiminta koostuu aineellisten hyödykkeiden valmistuksesta, ei voida perustella (...) verojärjestelmän luonteella tai yleisellä rakenteella" (49 kohta). Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin katsoi ns. Maribel kaksi ja kolme -tuomiossa, että "lisäalennuksen soveltamisalan rajaaminen tietyille aloille tekee toimenpiteestä valikoivan, joten toimenpide täyttää erityisyyttä koskevan edellytyksen" (28-31 kohta).

(35) Katso edellä oleva viittaus "kustannusten sisällyttämistä hintoihin" koskeviin vaatimuksiin, joista määrätään ympäristötuen suuntaviivojen 19 kohdassa.

(36) Kaksoiskäyttöä koskevasta vapautuksesta Yhdistyneen kuningaskunnan ilmastonmuutosmaksujärjestelmässä 3 päivänä huhtikuuta 2002 tehty komission päätös (valtiontuki C 18/2001 ja C 19/2001).

(37) KOM(1997) 30 lopullinen, EYVL C 139, 6.5.1997, s. 14.

(38) Tämä tieto on ympäristöveroja koskevasta hallituksen asiakirjasta, St.prp. nr. 54 (1997-1998), 6 jakson 6.2.5 kohta.

(39) Ks. ympäristöveroja koskeva hallituksen asiakirja, St.prp. nr. 54 (1997-1998), 6 jakson 6.2.5 kohta.

(40) St. prp. nr. 1 (2001-2002) - FIN, 3.11 kohta.

(41) Näyttäisi siltä, että nämä tuotteet ovat korvattavissa ainakin siltä osin kuin niitä käytetään lämmityspolttoaineina; katso ehdotus neuvoston direktiiviksi energiatuotteiden verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta: "On selvää, että kaikki nämä tuotteet ovat suoraan tai välillisesti korvattavissa siltä osin kuin niitä käytetään lämmityspolttoaineina, joten niihin kaikkiin olisi sovellettava samaa verotuskehystä."

(42) PIL News, 18.12.2001, "Norwegian Process Industry takes responsibility for reduced SO2-emissions".

(43) Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että aiheellisilla toimenpiteillä, jotka jäsenvaltiot ovat hyväksyneet, on sitova vaikutus; ks. asia C-313/90, Comité international de la rayonne et des fibres synthétiques ym. v. komissio, Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 24.3.1993 (Kok. 1993, s. I-1125).

(44) Ks. valvontaviranomaisen valtiontuen suuntaviivojen 7 jakson 7.4.3 kohdan 2 alakohta sekä 5 jakso, erityisesti sen 5.2 kohdan 1 alakohta.

(45) Ks. asia C-313/90, CIRFS ym. v. komissio, Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 24.3.1993 (Kok. 1993, s. I-1125, 35 kohta); ks. myös Euroopan komission päätös aloittaa muodollinen tutkintamenettely valtiontukiasiassa C 37/2000 (ex NN 60/2000, ex E 19/94, ex E 13/91 ja N 204/86), joka koskee Madeiran vapaa-aluetta koskevaa Portugalin rahoitus- ja verotukiohjelmaa (julkaistu EYVL:ssä C 301, 21.10.2000, s. 4) ja Euroopan komission päätös toteuttaa aiheellisia toimenpiteitä valtiontukiasiassa E 10/2000, joka koskee Saksan julkisia pankkeja ("Gewährträgerhaftung" ja "Anstaltslast"), 27 päivänä maaliskuuta 2002 päivätty kirje Saksalle.

(46) Ympäristöasioiden pääosastolle laaditussa raportissa "Update of Database of Environmental Taxes and Charges", Stefan Speck ja Paul Ekins, heinäkuu 2000, esitetään yhteenveto EU:n ympäristöveroista; katso myös EY:n ympäristöverotietokanta: http://europa.eu.int/comm/ environment/enveco/env_database/ database.htm

(47) Katso edellä mainittu raportti "Update of Database of Environmental Taxes and Charges", Stefan Speck ja Paul Ekins, heinäkuu 2000; katso myös EY:n ympäristöverotietokanta:

http://europa.eu.int/comm/ environment/enveco/env_database/ database.htm

(48) Norjan hallitus on ilmoittanut valvontaviranomaiselle, että vuoden 2001 päästötiedot eivät ole vielä saatavilla.

(49) Ympäristötuen suuntaviivojen alaviitteessä 5 täsmennetään, että kyseisistä normeista tulee myös Euroopan talousalueen normeja, kun ne sisällytetään ETA-sopimukseen. Ympäristötuen suuntaviivojen alaviitteessä 6 viitataan asiaa koskeviin EY:n direktiiveihin sellaisina kuin ne on sisällytetty ETA-sopimukseen.

(50) Neuvoston direktiivi 80/779/ETY, sellaisena kuin se on sisällytettynä ETA-sopimukseen, ETA-sopimuksen liitteessä XX oleva 14 kohta.

(51) Neuvoston direktiivi 84/360/ETY, annettu 28 päivänä kesäkuuta 1984, teollisuuslaitosten aiheuttaman ilman pilaantumisen estämisestä, sellaisena kuin se on sisällytettynä ETA-sopimukseen, ETA-sopimuksen liitteessä XX oleva 16 kohta.

(52) Neuvoston direktiivi 96/61/EY, annettu 24 päivänä syyskuuta 1996, ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi, sellaisena kuin se on sisällytettynä ETA-sopimukseen, ETA-sopimuksen liitteessä XX oleva 2 g kohta.