KIRJALLINEN KYSYMYS E-2063/02

esittäjä(t): Pere Esteve (ELDR) komissiolle

(11. heinäkuuta 2002)

Aihe: Joukkotuhontaa, ihmisyyttä vastaan tehtyjä rikoksia ja sotarikoksia koskeva yhdenmukaistettu oikeuskäytäntö

Haagissa sijaitseva kansainvälinen tuomioistuin teki 14. helmikuuta 2002 päätöksen, että virassa olevia ulkoministereitä ei voida syyttää kansainvälisen lain nojalla rikoksista, ihmisyyttä vastaan tehdyt rikokset ja sotarikokset mukaan lukien. Tämän päätöksen perusteella Belgia ei voinut koskemattomuuden vuoksi asettaa syytteeseen Kongon demokraattisen tasavallan entistä ulkoministeriä, jonka oletetaan tappaneen satoja tutseja vuonna 1998.

Pelkään, että tällainen näkemys koskemattomuudesta on askel taaksepäin yleismaailmallisen oikeuteen pyrkivässä kampanjassa ja vesittää myös kansainvälisen rikosoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöä.

Valtion virkamiesten koskemattomuus on jo jätetty pois kansainvälisistä sopimuksista, myös joukkotuhontaa koskevasta yleissopimuksesta. Virkamiehet on myös jätetty pois entisen Jugoslavian alueen kansainvälisen rikostuomioistuimen ja Ruandan kansainvälisen rikostuomioistuimen perussäännöistä sekä kansainvälisen rikostuomioistuimen Rooman perussäännöstä, joka astui voimaan 1. heinäkuuta 2002. Kaikissa näissä välineissä vahvistetaan selvästi, että henkilön asema virkamiehenä ei ole este syytteen nostamiseksi joukkotuhonnan, ihmisyyttä vastaan tehtyjen rikosten ja sotarikosten perusteella. Helmikuun 14. päivänä tehty päätös on pettymys, koska sillä suojellaan tehokkaasti joitakin valtion virkamiehiä kauhutekojen perusteella nostettavalta syytteeltä. Hallituksen ministereitä, jotka ovat tehneet rikoksia ihmisyyttä vastaan, kansanmurhia ja sotarikoksia, ei todennäköisesti syytetä kotimaissaan, ja päätös merkitsee, että he nauttivat koskemattomuudesta myös ulkomailla.

Nykyinen kauhutekojen vastainen Belgian laki on osa kasvavaa suuntausta kohti tilivelvollisuutta pahimmista kansainvälisistä rikoksista. Yleismaailmalliseen oikeuskäytäntöön perustuvat syytteet, jotka ovat nyt mahdollisia Belgian lain nojalla, ovat hahmottuvan kansainvälisen oikeuden olennaisia osia. Niillä autetaan purkamaan koskemattomuuden muuri, jonka taakse tyrannit ja kiduttajat suojautuvat kotimaissaan.

Maailmanlaajuisesti kansainvälisessä yhteisössä on vallalla selkeä suuntaus kansainvälistää humanitaarisen oikeuden vakaviin rikkomuksiin liittyvät kysymykset juuri perustetun kansainvälisen rikostuomioistuimen linjan mukaisesti. Rikostuomioistuin voi tutkia ja syyttää niitä henkilöitä (valtion johtohenkilöt mukaan lukien), joita syytetään rikoksista ihmisyyttä vastaan, joukkotuhonnasta ja sotarikoksista, silloin kun kansalliset tuomioistuimet eivät ole halukkaita nostamaan syytettä tai eivät voi tehdä sitä. Rikostuomioistuin vastustaa myös selvästi kaikkia olennaisia tai oikeudenkäyttöä koskevia koskemattomuustapauksia. Tätä suuntausta tukee joidenkin maiden, kuten Belgian, halu yrittää saada ihmisoikeusrikkomuksista syytetyt ulkomaalaiset johtajat haastetuiksi oikeuteen kansallisen oikeuskäytäntönsä nojalla. Kaksi selvää esimerkkiä tästä suuntauksesta ovat Chilen entisen diktaattorin Augusto Pinochetin pidätys Yhdistyneessä kuningaskunnassa (1999) ja Belgian muutoksenhakutuomioistuimen käymä keskustelu siitä, pitäisikö sen tuomareiden kuulla Israelin pääministeriä Ariel Sharonia sotarikoksesta.

YK:n yleiskokous hyväksyi vuonna 1973 kansainväliset yhteistyöperiaatteet sotarikoksiin ja rikoksiin ihmisyyttä vastaan syyllistyneiden henkilöiden paljastamisesta, pidättämisestä, luovuttamisesta ja rankaisemisesta. Mitä mieltä Euroopan komissio on tämän kasvavan suuntauksen ja sitä tukevien yleisperiaatteiden valossa mahdollisuudesta yhdenmukaistaa oikeuskäytännöt EU:n jäsenvaltioissa? Mitä mieltä se on oikeudellisen yhteistyön vahvistamisesta koskemattomuuteen liittyvissä tapauksissa silloin, kun on Belgian aloitteen mukaisesti kyse ihmisyyttä vastaan tehdyistä rikoksista?

António Vitorinon komission puolesta antama vastaus

(3. syyskuuta 2002)

Rankaisematta jättämisen torjunta sekä kansainvälisen oikeuden puolustaminen ovat olennainen osa EU:n ihmisoikeuksia ja demokratiakehitystä tukevaa politiikkaa. Euroopan unioni on johdonmukaisesti kannattanut kansainvälisen rikostuomioistuimen perustamista ja on edelleen sen vahva tukija, mistä on osoituksena kesäkuussa 2001 hyväksytty ja kesäkuussa 2002 tarkistettu unionin yhteinen kanta, jonka mukaan unioni edistää ja tukee Rooman perussäännön varhaista voimaantuloa sekä tuomioistuimen perustamista.

Unionin tasolla on joko ryhdytty jo toimiin tai ainakin ehdotettu toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on tietyssä määrin yhdenmukaistaa joukkotuhontaa, ihmisyyttä vastaan tehtyjä rikoksia sekä sotarikoksia koskevia jäsenvaltioiden käytäntöjä (esim. kuinka toimia kun on aihetta uskoa, että oleskeluluvan hakija on osallistunut edellä mainittuihin rikoksiin) sekä kehittää näin jäsenvaltioiden viranomaisten välistä yhteistyötä ja siten tehostaa rikoslain soveltamista näihin erittäin vakaviin rikoksiin.

Neuvosto teki 13. kesäkuuta 2002 päätöksen joukkotuhonnasta, ihmisyyttä vastaan tehdyistä rikoksista ja sotarikoksista vastuussa olevia henkilöitä koskevan eurooppalaisen yhteyspisteiden verkoston perustamisesta(1). Tanska(2) on tehnyt ehdotuksen neuvoston päätökseksi sotarikosten, ihmisyyttä vastaan tehtyjen rikosten sekä muiden vastaavien vakavien rikosten tutkinnasta. Ehdotuksen tarkoituksena on kehittää edelleen yhteistyötä tällä alueella sekä vahvistaa jäsenvaltioiden viranomaisten mahdollisuuksia tutkia ja asettaa syytteeseen henkilöitä, jotka ovat osallistuneet tällaisiin rikoksiin tai edistäneet rikosten tekemistä.

Nämä aloitteet eivät kuitenkaan kohdistu nimenomaan sellaisiin tapauksiin, joissa rikoksesta epäilty nauttii koskemattomuutta kansainvälisen oikeuden perusteella. Ei vaikuta todellakaan erityisen hyödylliseltä yrittää vahvistaa yhteistyötä sellaisten tapausten suhteen, joissa koskemattomuus tekisi heti alkuun syytteeseenpanosta mahdotonta.

(1) EYVL L 167, 26.6.2002.

(2) Aloitteen teksti selityksineen on saatavilla osoitteessahttp://www.eu2002.dk/news/upload/Danish%20initiatives%20(police%20and%20criminal%20law)20027519224.pdf.