KIRJALLINEN KYSYMYS E-1808/01

esittäjä(t): Stavros Xarchakos (PPE-DE) komissiolle

(19. kesäkuuta 2001)

Aihe: Laittomat kaivaukset ja muinaisesineiden laiton kauppa EU:ssa

Saksan Karlsruhessa 27. tammikuuta - 29. huhtikuuta 2001 järjestetyn minolaisten muinaisesineiden näyttelyn luettelossa mainitaan minolaisia taide-esineitä, kuten maljakkoja, pronssisia ihmispatsaita ja leimoja. Arvostetut arkeologit väittävät, että kyseiset esineet ovat peräisin Kreetalla suoritetuilta laittomilta kaivauksilta ja että ne ovat päätyneet selittämättömällä tavalla Sveitsin Baseliin antiikkiliikkeen omistajan kokoelmiin.

Pyytäisin komissiota ilmoittamaan minulle, mikä on sen kanta jatkuviin laittomiin kaivauksiin ja muinaisesineiden laittomaan kauppaan maissa, joissa esiintyy runsaasti muinaisesineitä, kuten Kreikassa ja Italiassa? Miten saataisiin estettyä nämä ilmiöt, jotka johtavat mantereemme kulttuuriaarteiden ryöstelyyn? Onko Euroopan komissiolla hallussaan tietoja laittomien kaivausten ja muinaisesineiden laittoman kaupan määristä Kreikassa?

Mihin välittömiin toimiin komissio voisi ryhtyä pysäyttääkseen kulttuuriaarteiden virran yksityisten keräilijöiden kokoelmiin ilman että aarteiden alkuperävaltiolla on asiasta aavistustakaan? Pitääkö paikkansa, että Euroopan unioni saa tuloja muinaisesineiden myynnistä perittävästä 2,5 prosentin arvonlisäverosta? Valvooko Euroopan komissio, peritäänkö näitä veroja myös laittomilta kaivauksilta löydetyistä ja laittomasti myydyistä esineistä?

António Vitorinon komission puolesta antama vastaus

(11. syyskuuta 2001)

Komissiolla ei ole yksityiskohtaisia tilastotietoja laittomista kaivauksista ja muinaisesineiden laittomasta kaupasta, mutta se on tietoinen ja huolissaan ilmiön vaikutuksista jäsenvaltioiden ja varsinkin Etelä-Euroopan maiden kulttuuriperintöön. Se haluaa kuitenkin korostaa, että kulttuuriperinnön (kuten muistomerkkien ja kulttuurimaiseman) suojelu on jäsenvaltioiden vastuulla, ja EU:n toiminnalla ainoastaan tuetaan ja täydennetään jäsenvaltioiden toimia.

Komissio on huomannut, että jäsenvaltioiden välillä on huomattavia eroja siinä, millaisin keinoin ja järjestelyin ne pyrkivät estämään kulttuuriesineiden laitonta kauppaa eikä asiaa ole aina nostettu riittävällä tavalla esille järjestäytyneen rikollisuuden ja rikollisverkostojen vastaisessa toiminnassa.

Komissio haluaa auttaa vähentämään laitonta kauppaa osallistumalla sen torjumiseen. Se avasi toukokuussa 2001 järjestäytyneen rikollisuuden torjuntaa koskevan eurooppalaisen foorumin ja sen yhteydessä keskustelun siitä, miten jäsenvaltioiden poliisi- ja kulttuuriviranomaiset, vakuutusalan ja kaupan edustajat sekä keräilijät voisivat yhdessä tehostaa käytännön toimiaan tällaisen rikollisuuden torjumiseksi. Torjuntakäytäntöjä voidaan parantaa tehostamalla poliisi- ja hallintoviranomaisten kansainvälistä yhteistyötä, vaihtamalla tietoja etsittävistä esineistä, laatimalla ns. rikosalttiiden esineiden kaupankäynnissä noudatettavia varovaisuussääntöjä ja tekemällä yhteistyötä niiden maiden viranomaisten kanssa, joista laittomasti kaupatut esineet ovat lähtöisin. Käytännössä tämä merkitsee koulutus- ja valistustoimia ja keräilijöille suunnattua tiedotusta riskeistä, joita nykyisten kansainvälisten sopimusten soveltaminen saattaa heidän kannaltaan aiheuttaa.

Komissio haluaa ilmoittaa arvoisalle parlamentinjäsenelle, että laittomasti kaivettuja tai kaupattuja kulttuuriesineitä suojellaan Euroopan talousalueella kulttuuriesineiden viennistä 9. joulukuuta 1992 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 3911/92(1) ja jäsenvaltion alueelta laittomasti vietyjen kulttuuriesineiden palauttamisesta 15. maaliskuuta 1993 annetulla neuvoston direktiivillä 93/7/ETY(2). Laittomasti vietyjen kulttuuriesineiden palauttamiseksi tehdään myös kansainvälistä yhteistyötä niiden valtioiden välillä, jotka ovat ratifioineet varastetuista tai laittomasti maasta viedyistä kulttuuriesineistä tehdyn Unidroit'n yleissopimuksen vuodelta 1995.

Komissio haluaa huomauttaa, että kaikki Euroopan yhteisössä myydyt tavarat ja palvelut ovat yleensä arvonlisäveron alaisia. Antiikkiesineiden kauppa ei eroa muiden tavaroiden kaupasta, joten myös siitä on maksettava arvonlisäveroa. Tämä merkitsee, että arvonlisäverovelvollisen henkilön myydessä antiikkiesineitä EY:n alueella asuville henkilöille alv on perittävä asianmukaisen verokannan mukaan. Jos antiikkiesine myydään EY:n ulkopuolella asuvalle ostajalle ja viedään EY:n ulkopuolelle, arvonlisäveroa ei peritä. Jos antiikkia tuodaan EY:hyn ja ostaja asuu EY:n alueella tai jos sitä ostetaan EY:n ulkopuolelta ja tuodaan sen jälkeen EY:hyn, siitä on maksettava arvonlisävero EY:ssä. Jos jälleenmyyntitarkoituksessa maahantuotu antiikkiesine ostetaan vain vientitarkoituksessa, arvonlisäveroa ei peritä.

Antiikkiesineisiin sovelletaan alv:n verokannan osalta samaa yleistä periaatetta kuin muihinkin tavaroihin. Tämä merkitsee sitä, että antiikkiesineisiin on sovellettava yleistä alv:n verokantaa, sillä ne eivät sisälly niiden tavaroiden ja palvelujen luetteloon, joihin kuudennen alv-direktiivin(3) liitteen H mukaisesti voidaan soveltaa alennettua verokantaa.

Kuudes arvonlisäverodirektiivi antaa jäsenvaltioille kuitenkin mahdollisuuden soveltaa alennettua alv-kantaa (vähintään 5 prosenttia) direktiivin liitteen I määritelmän mukaisten antiikkiesineiden tuonnissa. Luettelo antiikkiesineisiin jäsenvaltioissa sovellettavista alv-kannoista löytyy komission julkaisusta VAT rates applied in the Member States of the European Community. Asiakirjan englanninkielinen versio on saatavilla Internet-osoitteessa http://europa.eu.int/comm/taxation_customs/publications/info_doc/taxation/tva/taux_tva-2001-5-1en.pdf.

Komissiolla ei ole valtuuksia tarkastaa, ovatko jäsenvaltioiden alv-tulot peräisin laillisesta vai laittomasta kaupasta.

(1) EYVL L 395, 31.12.1992.

(2) EYVL L 74, 27.3.1993.

(3) Neuvoston direktiivi 77/388/ETY, annettu 17 päivänä toukokuuta 1977, jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta - yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste. EYVL L 145, 13.6.1977. Direktiiviä on viimeksi muutettu 19 päivänä tammikuuta 2001 annetulla neuvoston direktiivillä 2001/41/EY (EYVL L 22, 24.1.2001).