Virallinen lehti nro C 323 , 21/10/1998 s. 0027



KIRJALLINEN KYSYMYS E-0183/98 komissiolle esittäjä(t): Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) (5. helmikuuta 1998) Aihe: Suomen tullin toiminta Viime vuoden aikana Suomen tulli takavarikoi pariin otteeseen Ruotsin kansalaisten autoja. Suomen tullissa väitetään, että kyseisiä henkilöitä tulee verottaa Suomessa, koska he yöpyvät siellä yli 185 kertaa vuodessa. Tueksi väitteelleen tulli vetoaa EU-direktiiviin 83/182/ETY ((EYVL L 105, 23.4.1983, s. 59. )). Henkilöt, jotka ovat joutuneet tämän kohtelun kohteeksi, ovat vakituisesti Ruotsissa asuvia Ruotsin kansalaisia, jotka maksavat veronsa Ruotsiin. Eräs heistä on nuori ruotsalainen mies, joka vierailee tyttöystävänsä luona. Toinen on vanhempi pariskunta, joka käy kesäasunnollaan Suomessa. Toimiiko Suomen tulli oikein? Tulkitseeko Suomen tulli direktiiviä oikein? Komission jäsenen Mario Montin komission puolesta antama vastaus (7. huhtikuuta 1998) Yhteisön alueella tiettyjen kulkuneuvojen väliaikaisessa maahantuonnissa sovellettavista verovapautuksista 28 päivänä maaliskuuta 1983 annetun neuvoston direktiivin 83/182/ETY ((EYVL L 105, 23.4.1983. )) tarkoituksena on poistaa henkilöiden vapaata liikkuvuutta ja eurooppalaisten sisämarkkinoiden muodostamista haittaavat esteet ((Katso direktiivin johdantolauseet sekä, muun muassa, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 29.5.1997, asia C-389/95: Siegfried Klattner v. Kreikan valtio, Oikeustapauskokoelma 1997, sivu I-2719. )), jotka aiheutuvat jäsenvaltioiden erilaisista kulkuneuvojen väliaikaiseen maahantuontiin sovellettavista verojärjestelmistä. Direktiivin 3 artiklan mukaisesti vapautus kulkuneuvon rekisteröintimaksuista ja kausittaisista käyttömaksuista myönnetään enintään kuuden kuukauden keskeytymättömäksi tai keskeytyväksi määräajaksi kahdentoista kuukauden ajalta kulkuneuvojen * muun muassa asuntovaunujen * väliaikaisen maahantuonnin yhteydessä edellyttäen, että nämä tavarat maahantuova luonnollinen henkilö asuu pysyvästi muussa jäsenvaltiossa kuin väliaikaisen maahantuonnin kohteena olevassa jäsenvaltiossa ja että hän käyttää näitä kulkuneuvoja yksityiskäyttöön. Direktiivin 7 artiklan säännösten mukaisesti pysyvällä asuinpaikalla tarkoitetaan paikkaa, jossa henkilö asuu pysyvästi eli vähintään 185 päivää kalenterivuodessa henkilökohtaisten ja ammatillisten siteidensä vuoksi, tai jos on kyse henkilöstä, jolla ei ole ammatillisia siteitä, henkilön ja tämän asuinpaikan välisten tiiviiden henkilökohtaisten siteiden vuoksi. Tämä direktiivin toiminnan perustana oleva yhteisön tasolla määritelty käsite, jonka määritelmää jäsenvaltiot eivät siten voi muuttaa ((Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 2.8.1993, asia C-9/92: Euroopan yhteisöjen komissio v. Kreikan tasavalta, Oikeustapauskokoelma 1993, sivu I-4467. )), on aiheuttanut joitakin tulkintaongelmia, joihin Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on ottanut kantaa. Asiassa, joka olosuhteiltaan muistuttaa arvoisan parlamentin jäsenen ensimmäiseksi esille tuomaa tapausta ((Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 23.4.1991, asia C-297/89: Rigsadvokaten (virallinen syyttäjä) v. Nicolai Christian Ryborg, Oikeustapauskokoelma 1991, sivu I-1943. )), tuomioistuin on todennut, että pysyvänä asuinpaikkana on pidettävä sitä paikkaa, jossa kyseinen henkilö pääasiallisesti toimii, ja että ainoastaan sillä perusteella, että henkilö käy säännöllisesti toisessa jäsenvaltiossa, ei voida päätellä, että hän toimii pääasiallisesti tässä valtiossa. Direktiivissä ei luetella näiden määräysten rikkomisesta aiheutuvia seuraamuksia (kuten esimerkiksi kielto lainata kulkuneuvoa sen jäsenvaltion asukkaalle, johon kulkuneuvo on tuotu väliaikaisesti, tai seuraamus, joka määrätään kulkuneuvon viivyttyä tässä jäsenvaltiossa säädettyä maksuvapausaikaa kauemmin). Tuomioistuimen oikeuskäytännössä on asetettu joitakin periaatteita direktiivin tulkitsemiselle sen selvittämiseksi, onko määräyksiä rikottu vai ei ((Muun muassa yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 6.7.1988, asia 127/86: Ministère public et ministre des Finances de Belgique (Belgian virallinen syyttäjä ja valtiovarainministeri) v. Yves Ledoux, Oikeustapauskokoelma 1988, sivu 3741. )). Tällöin on otettu huomioon edellä mainittu tavoite sekä esimerkiksi sellainen seikka, että kyseisen henkilön ei ole voitu osoittaa toimineen petos-, hyväksikäyttö- tai veropetostarkoituksessa. Lisäksi samanlaisissa tapauksissa tuomioistuin on todennut, että koska yhteisön säädöksiin kohdistuvien rikkomusten aluetta ei ole yhdenmukaistettu, jäsenvaltiot voivat määrätä mielestään tarkoituksenmukaiset seuraamukset. Jäsenvaltioiden on kuitenkin harjoitettava tätä toimivaltaa yhteisön lain ja yleisten periaatteiden mukaisesti, ja siten myös suhteellisuusperiaatteen mukaisesti. Täten hallinnolliset toimenpiteet tai rankaisutoimenpiteet eivät saa ylittää sitä, mikä on asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi ehdottoman välttämätöntä, eikä valvontatoimenpiteisiin saa liittyä rikkomuksen vakavuuteen nähden niin suhteetonta seuraamusta, että siitä aiheutuisi este EY:n perustamissopimuksessa määrättyjen vapauksien toteutumiselle ((Esimerkiksi yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 16.12.1992, asia C-210/91: Euroopan yhteisöjen komissio v. Kreikan tasavalta, Oikeustapauskokoelma 1992, sivu I-6735. )). Näiden periaatteiden perusteella on arvioitava suomalaisten viranomaisten suorittamia toimenpiteitä, joihin liittyvät olosuhteet eivät ole komission tiedossa. Komissio on valmis ottamaan yhteyttä edellä mainittuihin viranomaisiin niiden lisätietojen perusteella, jotka arvoisa parlamentin jäsen voi toimittaa komissiolle.