FI Euroopan unionin virallinen lehti CE 84/172

(2004/C 84 E/0212)

KIRJALLINEN KYSYMYS E-0195/04

esittäjä(t): Avril Doyle (PPE-DE) komissiolle

(29. tammikuuta 2004)

Aihe: Lääkärinhoitoon pääsy jäsenvaltioissa

Voiko komissio vahvistaa, että yhteisön tuomioistuimen päätöksen mukaan sellaisissa tapauksissa, joissa potilas ei pääse välttämättömään lääkärinhoitoon omassa maassaan kohtuullisen ajan kuluessa, hänellä on oikeus päästä vastaavaan hoitoon jossakin toisessa jäsenvaltiossa, ja että potilaan oma valtio korvaa hoitokulut?

Fritz Bolkesteinin komission puolesta antama vastaus

(11. maaliskuuta 2004)

Komissio vahvistaa, että tuomioistuin on asioissa Smits ja Peerbooms (1) sekä Müller-Fauré/van Riet (2) antamissaan tuomioissa todennut, että EY:n perustamissopimuksen 49 artiklan nojalla lupa saada hakeutua toiseen jäsenvaltioon sairaalahoitoon saadaan evätä ainoastaan, jos potilas voi saada ajoissa samanlaista tai tehokkuudeltaan samanasteista hoitoa asianomaisessa jäsenvaltiossa.

Tuomioistuin on korostanut, että sen arvioimiseksi, voiko potilas saada tehokkuudeltaan samanasteista hoitoa ajoissa sellaisessa laitoksessa, jonka kanssa vakuutetun sairausvakuutuskassa on tehnyt sopimuksen, kansallisten viranomaisten on otettava huomioon kaikki kulloinkin kysymyksessä olevan konkreettisen tapauksen olosuhteet siten, että huomioon ei oteta pelkästään potilaan sairautta sellaisena kuin se on lupaa haettaessa ja tapauksen mukaan potilaan kärsimiä kipuja tai hänen vammansa luonnetta, mikä saattaa esimerkiksi tehdä työnteosta mahdotonta tai kohtuuttoman vaikeaa, vaan myös se, millainen sairaus on ollut tätä ennen (asia Müller-Fauré/van Riet, tuomion 90 kohta).

Tuomioistuin on lisäksi painottanut, että ennakkolupaa ei saa evätä yksinomaan siitä syystä, että valtion alueella on sairaalahoitoon pääsyä koskevia jonotuslistoja, ilman että otettaisiin huomioon ne konkreettiset olosuhteet, jotka ovat tunnusomaisia potilaan sairaudelle.

Asetuksen (ETY) N:o 1408/71 (3) 22 artiklan mukaan sen jäsenvaltion, jossa henkilö on vakuutettu, toimivaltaisen laitoksen on vastattava sellaisista kuluista, jotka ovat aiheutuneet luvan saaneille potilaille hoidosta toisessa jäsenvaltiossa. Kulut korvataan asetuksessa esitettyjen periaatteiden mukaisesti (etuuden antaneen valtion edellytyksiä soveltaen), ja kyseisen asetuksen 36 artiklassa säädetään, miten korvaukset suoritetaan käytännössä sosiaaliturvalaitosten kesken. On syytä mainita, että asiassa Vanbraekel antamassaan tuomiossa (4) tuomioistuin totesi, että tämä asetus ei myöskään estä sitä, että jäsenvaltiot korvaavat toimivaltaisessa valtiossa voimassa olevien korvaustaksojen mukaan toisessa jäsenvaltiossa annetusta hoidosta aiheutuneet kulut (asia C-158/96, Kohll, tuomio 28.4.1998, Kok. 1998, s. 1-1931, 27 kohta), jos sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jossa henkilö on vakuutettu, säädetään tällaisesta korvauksesta ja jos sen mukaan sovelletut taksat osoittautuvat edullisemmiksi kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa hoito on annettu.

(1) Asia C-157/99, Smits ja Peerbooms, tuomio 12.7.2001, Kok. 2001, s. I-5473.

(2) Asia C-385/99, V.G. Müller-Fauré v. Onderlinge Waarborgmaatschappij O.Z. Zorkverzekeringen UA ja E.E. M. Van Riet v. Onderlinge Waarborgmaatschappij ZAO Zorkverzekeringen, tuomio 13.5.2003, Kok. 2003, s. I-4509.

(3) Neuvoston asetus (ETY) N:o 1408/71, annettu 14 päivänä kesäkuuta 1971, sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä, EYVL L 149, 5.7.1971, saatettu ajan tasalle asetuksella (EY) N:o 118/97, EYVL L 28, 30.1.1997.

(4) Asia C-368/98, Vanbraekel, tuomio 12.7.2001, Kok. 2001, s. I-5363.