KIRJALLINEN KYSYMYS E-0495/02

esittäjä(t): Chris Davies (ELDR) komissiolle

(22. helmikuuta 2002)

Aihe: Vuoden 1991 nitraattidirektiivi

Ison-Britannian maanviljelijöiden keskusliitto (National Farmers' Union) väittää, että nitraattidirektiivillä ei ole tieteellisiä perusteita, että nitraattien haitallista vaikutusta ihmisten terveydelle ei ole todistettu, että nitraatit saattavat jopa olla hyödyllinen osa ruokavaliota ja että empiiristen todisteiden puutteesta huolimatta jokivesistöille on asetettu epäasianmukainen 50 miljoonasosan nitraattipitoisuusraja.

Keskusliitto väittää myös, että Englannin valtavilla maa-alueilla sijaitsevien valuma-alueiden sisällyttäminen nitraattialttiisiin vyöhykkeisiin on tarpeetonta, koska Iso-Britannia on syvien vesien ympäröimä saari, jossa vuorovesien vaihtelu on voimakasta. Tämän vuoksi se kärsii sisävesien rehevöitymisestä vähemmän kuin monet muut jäsenvaltiot.

Miten komissio vastaa näihin väitteisiin?

Margot Wallströmin komission puolesta antama vastaus

(24. huhtikuuta 2002)

Methemoglobinemiaa, joka on yhteydessä juomaveden korkeisiin nitraattipitoisuuksiin, esiintyy edelleen sekä Itä-Euroopassa (satoja tapauksia Romaniassa, Liettuassa ja Puolassa, johtuu kyläkaivojen korkeista nitraattipitoisuuksista) että Yhdysvalloissa. Juomavedelle Euroopan unionin alueella asetettu raja-arvo 50 mg/l (jäsenvaltioissa juomaveden valmistamiseen tarkoitetun pintaveden laatuvaatimuksista 16. kesäkuuta 1975 annettu neuvoston direktiivi 75/440/ETY) on yhdessä korkeamman bakteriologisen laadun kanssa yksi päätekijöistä, jotka selittävät Euroopan unionin paremman tilanteen maapallon muihin osiin verrattuna. Juomaveden nitraattipitoisuuden kansainvälisesti suositeltu Maailman terveysjärjestön WHO:n standardi on enimmäisraja-arvo 50 mg/l, joka on sama kuin unionissa sovellettava standardi.

Ihmisten terveydelle aiheutuvien vaikutusten lisäksi maataloudesta ja jäteveden käsittelystä peräisin olevat nitraattipäästöt vaikuttavat merkittävästi sekä makeiden vesien että merivesien rehevöitymiseen. Nitraatti-ionien muodossa olevan typen sekä fosforin yhteisvaikutus edistää planktonilevän, makroskooppisen levän ja makrofyyttien luonnottoman suurta kasvua. Äärimmäisissä tapauksissa tämä saattaa johtaa vakaviin häiriöihin sekä makean veden että meren elinympäristöissä. On muistettava, että nitraatin luonnollinen pitoisuus vedessä on alle 10 mg/l (jopa alle 2 mg/l pohjoisten alueiden tai vuoristojen vesissä). Merivesissä esiintyvää typpeä tiedeyhteisö pitää rajoittavana tekijänä, joka aiheuttaa esimerkiksi leväkukintoihin ja happivaihteluun liittyviä huomattavia ongelmia (ja kalakuolemia) Pohjanmeressä ja Itämeressä (ks. Euroopan ympäristöviraston tekniset raportit). Yhdistynyt kuningaskunta on unionin toteuttamien merien suojelutoimenpiteiden ja Oslon-Pariisin yleissopimuksen kautta mukana yhteisessä toiminnassa, jonka tavoitteena on vähentää jyrkästi rannikkovaltioiden Pohjanmereen tekemiä typpipäästöjä (yli miljoona tonnia vuodessa, 60 % peräisin maataloudesta)(1).

Nitraattidirektiivin (vesien suojelemisesta maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta 12. joulukuuta 1991 annettu neuvoston direktiivi 91/676/ETY(2)) tarkoituksena on suojella väestöä nitraattien toksisilta vaikutuksilta ja vähentää unionin järvien, jokien sekä rannikko- ja merivesien rehevöitymistä. Jäsenvaltioiden toteuttama nitraattien aiheuttamalle pilaantumiselle alttiiden vyöhykkeiden määrittely on osa direktiivissä säädettyä lähestymistapaa vesivarojen suojelemiseksi alueilla, jotka ovat alttiita nitraattien aiheuttamalle pilaantumiselle. Edellä esitetyn valossa komissio ei voi hyväksyä väitettä, jonka mukaan nitraattien aiheuttama pilaantuminen ei muodostaisi uhkaa ihmisten

terveydelle ja ympäristölle. Komissio ei voi myöskään hyväksyä väitettä, jonka mukaan direktiivin edellyttämä pilaantumiselle alttiiden vyöhykkeiden määrittely olisi tarpeetonta tai epäasianmukaista: näiden vyöhykkeiden määrittely on yksi ensisijaisista välineistä saastumisen vähentämiseksi kohdennetulla ja tasapainoisella tavalla.

(1) Lähde: Euroopan ympäristövirasto.

(2) EYVL L 375, 31.12.1991.