KIRJALLINEN KYSYMYS P-0901/00

esittäjä(t): Robert Evans (PSE) komissiolle

(21. maaliskuuta 2000)

Aihe: Matkanjärjestäjien oppaat ja viralliset paikallisoppaat

Käsitykseni mukaan Euroopan komissio on aiemmin puuttunut tähän asiaan ja on hyvin perillä matkanjärjestäjien oppaiden kohtaamista ongelmista heidän pyrkiessään työskentelemään muissa EU:n jäsenvaltioissa.

Matkaoppaiden kansainvälisen yhdistyksen eräät lontoolaiset jäsenet ovat ottaneet minuun yhteyttä. He ymmärtävät, että virallisen paikallisoppaan pätevyys edellyttää kykyä opastaa matkailijoita historiallisilla monumenteilla ja museoissa, mutta katsovat, että virallisen paikallisoppaan määritelmän venyttäminen ja pätevyydelle asetetut liialliset vaatimukset (joissakin tapauksissa edellytetään pysyvää oleskelulupaa) rajoittavat työmahdollisuuksia kohtuuttomasti.

Minulle on kerrottu, että matkanjärjestäjien oppaita on sakotettu matkailijaseurueensa johtamisesta bussista ravintolaan ja että nämä tapaukset eivät ole harvinaisia.

Aikooko komissio ryhtyä lisätoimiin asiassa, jotta nämä sekaannukset selviäisivät ja rajoitukset lopetettaisiin?

Frederik Bolkesteinin komission puolesta antama vastaus

(13. huhtikuuta 2000)

Alan toimialajärjestöt, kuten matkanjärjestäjien eurooppalainen yhdistys, (European Tour Operators Association, ETOA), matkailualan toimintaryhmä (European Travel & Tourism Action Group, ETAG) ja kansainvälinen tieliikenneliitto (International Road Transport Union, IRU) ovat jo kiinnittäneet komission huomion ongelmiin, joita matkaoppailla on harjoittaessaan ammattiaan ulkomailla. Komissio pyytää arvoisaa parlamentin jäsentä tutustumaan asiaan liittyviin vastauksiin, jotka komissio on antanut Edward Kellett-Bowmanin esittämään kysymykseen E-2615/96(1) sekä Katerina Daskalakin esittämään kysymykseen E-797/98(2). Paikallisoppaita käsittelevä komission laatima valmisteluasiakirja, joka hyväksyttiin vuonna 1997, sisältää yksityiskohtaiset tiedot kaikesta alalla sovellettavasta yhteisön lainsäädännöstä(3).

Kysymyksen esittänyt parlamentin jäsen ilmoittaa, että matkaoppaiden kansainvälinen yhdistys (International Association of Tour Managers) pitää kahta rajoitusta kohtuuttomana. Nämä ovat historiallisten muistomerkkien ja museoiden määritelmän tulkinnasta sekä paikallisoppaille asetettavista liiallisista pätevyysvaatimuksista aiheutuvat rajoitukset.

Ensimmäisen osalta komissio toteaa, että yhteisöjen tuomioistuin on paikallisopaskysymyksiä koskevissa tuomioissaan (tuomioistuimen 26.2.1991 antamat tuomiot asiassa C-154/89, Ranska Kok. 1991, s. I-659, asiassa C-180/89, Italia Kok. 1991, s. I-709 ja asiassa C-198/89, Kreikka Kok. 1991, s. I-727) selvästi katsonut, että ammatin harjoittamiseen oikeuttavan luvan asettaminen paikallisopaspalvelujen tarjontaoikeuden edellytykseksi rikkoo palvelujen tarjoamisen vapauden periaatetta silloin, kun kyseiset palvelut koskevat matkailijoiden opastamista muualla kuin museoissa tai historiallisilla muistomerkeillä, joissa tai joilla voidaan vierailla vain tehtävään erikoistuneen ammattipätevyyden omaavan oppaan johdolla. Muista jäsenvaltioista tulevien matkaoppaiden palvelujen tarjontaa rajoittaa siis tämä poikkeus. Kansallisten erityissäännösten soveltamisalaan kuuluvien museoiden ja historiallisten muistomerkkien osalta paikallisoppaiden on noudatettava kansallista lainsäädäntöä. Komissio on tarkkaan tutkinut säännökset, joita jäsenvaltiot ovat antaneet näiden tuomioiden noudattamiseksi, ja todennut ne yhteisön oikeuden mukaisiksi toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteiden perusteella. Komissio katsoo, että tuomioistuimen antamien yksityiskohtaisten tulkintasääntöjen puuttuessa poikkeusta, joka koskee museoita tai historiallisia muistomerkkejä, joissa tai joilla voidaan vierailla vain tehtävään erikoistuneen ammattipätevyyden omaavan oppaan johdolla, voidaan tulkita suhteellisuusperiaatteen valossa.

Tämän periaatteen mukaan kansallisten lakien, joilla rajoitetaan EY:n perustamissopimuksen mukaisia vapauksia, on oltava oikeassa suhteessa asetettuihin tavoitteisiin. Tuomioistuimen tuomion mukaan poikkeuksen tarkoituksena on suojata yleistä etua, joka liittyy historiallisesti arvokkaiden paikkojen ja esineiden asianmukaiseen arvostamiseen, sekä varmistaa, että tietyn jäsenvaltion taide- ja kulttuuriperinnöstä jaetaan tietoa mahdollisimman laajasti (katso 26.2.1991 annettu tuomio asiassa C-154/89, kohta 1617). Niiden säädösten suhteellisuutta, jotka kukin jäsenvaltio on antanut noudattaakseen tuomioistuimen paikallisopaskysymyksissä antamia tuomioita, olisi tämän vuoksi arvioitava kunkin poikkeukseen sisällytetyn paikan tai paikkatyypin osalta erikseen ottamalla lähtökohdaksi vaatimus, jonka mukaan tarvitaan ammattipätevyyden omaavaa tehtävään erikoistunutta opasta sen varmistamiseksi, että historiallisesti arvokkaita paikkoja ja esineitä arvostetaan asianmukaisella tavalla ja että jäsenvaltion taide- ja kulttuuriperinnöstä jaetaan tietoa mahdollisimman laajasti. Tämä arviointi on ensi sijassa kyseisen jäsenvaltion tehtävä, koska kansalliset viranomaiset pystyvät parhaiten arvioimaan paikalliset historialliset sekä kulttuuri- ja taidekohteet. Komissio katsoo, että tämän poikkeuksen liian laaja tulkitseminen siten, että se kattaa käytännössä kaikki museot ja historialliset muistomerkit, voi olla ristiriidassa tuomioistuimen tuomioiden kanssa.

Toisen rajoituksen osalta komissio toteaa, että koska alan koulutusta tai muita ammatin harjoittamiseen liittyviä ehtoja ei ole yhdenmukaistettu, kukin jäsenvaltio voi säännellä ammattia alueellaan ja asettaa ammatinharjoittamisen edellytyksenä olevat pätevyysvaatimukset. Jos jäsenvaltiot sääntelevät paikallisoppaan ammattia, sovelletaan 21. joulukuuta 1988 vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä annettua neuvoston direktiiviä 89/48/ETY(4) ja 18. kesäkuuta 1992 annettua direktiiviä 89/48/ETY täydentävästä ammatillisen koulutuksen tunnustamista koskevasta toisesta yleisestä järjestelmästä annettua direktiiviä 92/51/ETY(5). Komissiolla olevien tietojen mukaan mikään jäsenvaltio ei vaadi, että henkilön olisi asuttava kyseissä jäsenvaltiossa saadakseen paikallisoppaan pätevyytensä tunnustetuksi. Komissio ei ole koskaan

saanut valituksia tapauksista, joissa jäsenvaltio olisi kieltäytynyt paikallisoppaan pätevyyden tunnustamisesta tai joissa alalla sovellettaviin tunnustamisjärjestelyihin olisi liittynyt muita erityisvaikeuksia. Kaikkia asianosaisia pyydetään ilmoittamaan komissiolle edellä mainitun kaltaisista rajoituksista.

Matkaoppaiden sakottamisen osalta ongelmana näyttää lähinnä olevan sekaannus matkaoppaan (tour manager) ja paikallisoppaan (tourist guide) ammattien välillä. Toissijaisuusperiaatteen mukaisesti näiden kahden ammatin välisen eron määrittely on kunkin jäsenvaltion vastuulla. Komission tietoon tähän mennessä tuotujen seikkojen perusteella kysymyksessä ei ole EY:n perustamissopimuksen vastainen menettely. Komissio haluaisi joka tapauksessa muistuttaa kysymyksen esittänyttä parlamentin jäsentä siitä, että EY:n perustamissopimuksen 49 artiklalla (ent. 59 artiklalla), joka koskee palvelujen tarjoamisen vapautta, voi olla välittömiä vaikutuksia, ja se antaa yksilöille oikeuksia, joita kansallisten viranomaisten on kunnioitettava. Asianosaiset voivat tämän vuoksi parhaiten suojata oikeuksiaan hakemalla kyseisen artiklan perusteella sakkojen mitätöimistä kansallisissa tuomioistuimissa.

(1) EYVL C 72, 7.3.1997.

(2) EYVL C 323, 23.10.1998.

(3) SEC(97) 837 lopullinen.

(4) EYVL L 19, 24.1.1989.

(5) EYVL L 209, 24.7.1992.