KIRJALLINEN KYSYMYS P-0744/03

esittäjä(t): Nelly Maes (Verts/ALE) komissiolle

(5. maaliskuuta 2003)

Aihe: Sähkö- ja elektroniikkalaiteromun käsittelyn rahoittaminen

Euroopan parlamentin ja neuvoston sähkö- ja elektroniikkalaiteromusta annetun direktiivin 2002/96/EY(1) 8 artiklan 2 kohdan mukaan kunkin tuottajan on osallistuttava () toimien rahoittamiseen omista tuotteistaan aiheutuvien jätteiden osalta. 9 artiklassa ilmoitetaan lisäksi, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että tuottajat rahoittavat 13 päivään elokuuta 2005 mennessä sähkö- ja elektroniikkalaiteromun keräyksestä, käsittelystä, hyödyntämisestä sekä ympäristöä säästävästä loppukäsittelystä aiheutuvat kustannukset, ja että tuottajien on vastattava sellaisista tuotteista peräisin olevan sähkö- ja elektroniikkalaiteromun jätehuollon rahoituksesta, jotka on saatettu markkinoille ennen 13 päivää elokuuta 2005 (vanha jäte), sekä että jäsenvaltiot voivat vaihtoehtoisesti säätää, että muiden käyttäjien kuin kotitalouksien on osittain tai kokonaan vastattava tästä rahoituksesta.

Toisin sanoen edellä mainitun direktiivin mukaan tuottajien on vastattava jätteiden keräyksestä aiheutuvista kuluista. Flanderin ympäristöministeriö on hiljattain sisällyttänyt Flanderin hallituksen lainsäädäntöehdotukseen useita ympäristöpoliittisia sopimuksia. Direktiiviin osalta nämä sopimukset koskevat kahta VLAREA:n (Flanderin jätteiden ehkäisemistä ja käsittelyä koskevat säännökset) määräystä lyijyakuista ja paristoista.

Lyijyakkuja koskevan ympäristöpoliittisen sopimuksen 5 artiklan 2 kohdan mukaan tuottajan on vastattava ainoastaan lyijyakkujen keräyksestä käsittelyä varten liittyvistä välittömistä kuluista. Paristoihin liittyvistä välillisistä kustannuksista ovat puolestaan vastuussa kunnan viranomaiset, eli kunnan viranomaisten on tosiasiassa vastattava näistä kuluista. Flanderin kuluttajat/kansalaiset maksavat siis EU:n direktiivistä huolimatta näiden elektronisten laitteiden jätteiden käsittelystä.

Katsooko komissio, että edellä mainitut ympäristöpoliittiset sopimukset eivät ole tätä asiaa koskevan eurooppalaisen lainsäädännön mukaisia?

Jos katsoo, mihin toimiin komissio aikoo ryhtyä?

Jos ei katso, miten komissio perustelee sen, että käsittelystä aiheutuvat kustannukset jäävät kansalaisten vastuulle?

Miten komissio suhtautuu muiden kuin elektronisten tuotteiden, esimerkiksi rengasjätteiden, välillisten kulujen jäämisestä kansalaisten vastuulle, sillä niitä koskee sama periaate?

(1) EUVL L 37, 13.2.2003, s. 24.

Margot Wallströmin komission puolesta antama vastaus

(4. huhtikuuta 2003)

Sähkö- ja elektroniikkalaiteromusta 27. tammikuuta 2003 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/96/EY pannaan täytäntöön tuottajan vastuuta koskeva periaate, sillä sen mukaan tuottajien on rahoitettava kotitalouksien sähkö- ja elektroniikkalaiteromun käsittely, hyödyntäminen ja ympäristöä säästävä loppukäsittely. Vastuu alkaa tarkoitukseen osoitetun keräyspisteen jälkeen. Tuottajat voivat täyttää velvollisuutensa muista erillään tai jättämällä varsinaisen työn kolmansille osapuolille, jotka voivat olla paikallisia viranomaisia, joille ne maksavat työstä. Paristot on poistettava erikseen kerätystä sähkö- ja elektroniikkalaiteromusta(1), ja tuottajien on rahoitettava tämä käsittely.

Mainittu direktiivi tuli voimaan 13. helmikuuta 2003. Määräaika direktiivin saattamiselle osaksi jäsenvaltioiden lainsäädäntöä on 13. elokuuta 2004. Direktiivissä säädetyt kotitalouksien (8 artikla) ja muiden käyttäjien kuin kotitalouksien (9 artikla) sähkö- ja elektroniikkaromua koskevat rahoitusvelvoitteet astuvat voimaan 13. elokuuta 2005.

Flanderissa tuottajan vastuuta koskeva periaate pannaan täytäntöön VLAREA-säännöksillä (Flanderin jätteiden ehkäisemistä ja käsittelyä koskevat säännökset), joissa edellytetään tuottajia ottamaan sähkö- ja elektroniikkaromua vastaan maksutta. Palautusperiaatteen tarkoitus on saada tuottajat taloudelliseen vastuuseen jätteen keräyksestä ja käsittelystä.

VLAREAan perustuvalla, sähkö- ja elektroniikkaromun vastaanottovelvollisuuden noudattamista koskevalla ympäristöpoliittisella sopimuksella (flaamiksi Milieubeleidsovereenkomst eli MBO), joka on tehty 26. tammikuuta 2001, perustetaan rahoitusjärjestelmä sähkö- ja elektroniikkaromun keräämiselle ja käsittelylle. Ympäristöpoliittisen sopimuksen 7 artiklan mukaan tuottajien ja maahantuojien on perustettava hallintokomiteoita (beheersorganismen), jotka ovat vastuussa sähkö- ja elektroniikkaromun keräämisestä ja käsittelystä. Sopimuksen 5 artiklan 4 kohdassa määrätään, että keräysjärjestelmän tietyssä pisteessä hallintokomiteoiden pitäisi kerätä sähkö- ja elektroniikkaromu maksutta. Näin ollen näyttää siltä, että direktiivin mukaisesti kuluttajat voivat palauttaa sähkö- ja elektroniikkaromun maksutta.

Paristojen keräyksen ja käsittelyn rahoitusta Flanderin alueella koskevat säännöt on esitetty paristoja koskevassa ympäristöpoliittisessa sopimuksessa sekä tuoreessa lyijyakkuja koskevassa ympäristöpoliittisessa sopimuksessa. Vaarallisia aineita sisältävistä paristoista ja akuista 18. maaliskuuta 1991 annetussa neuvoston direktiivissä 91/157/ETY(2) vaaditaan jäsenvaltioita huolehtimaan, että käytettyjen paristojen ja akkujen erilliskeräyksen ja hyödyntämisen järjestäminen toteutetaan tehokkaasti. Koska tämä direktiivi ei sisällä erityisiä säännöksiä siitä, kenen tulisi huolehtia paristojen keräys- ja käsittelykustannuksista, jäsenvaltiot voivat vapaasti laatia tällaisia sääntöjä kansallisella tasolla. Komissiolla ei ole näyttöä siitä, että Flanderin paristoja koskevat ympäristöpoliittiset sopimukset eivät olisi tätä asiaa koskevan, paristoihin liittyvän yhteisön lainsäädännön mukaisia.

Mitä tulee rengasjätteisiin, rengasjätteitä koskevassa Flanderin ympäristöpoliittisessa sopimuksessa vaaditaan tuottajia ja maahantuojia perustamaan hallintokomitea, joka olisi vastuussa ennalta ehkäiseviin toimenpiteisiin ryhtymisestä ja rengasjätteiden keräämis- ja käsittelytoimenpiteistä. Kuntien asemesta hallintokomitea on myös taloudellisesti vastuussa rengasjätteiden keräämisestä ja käsittelystä. Näyttää siltä, että kuluttajat voivat palauttaa rengasjätteensä maksutta niitä vastaanottaviin keräyspisteisiin. Yhteisön lainsäädännössä ei ole erityistä säädöstä, jossa säädettäisiin siitä, kenen tulisi huolehtia rengasjätteiden keräämis- ja käsittelykustannuksista. Näin ollen jäsenvaltiot voivat vapaasti laatia tällaisia sääntöjä

kansallisella tasolla. Komissiolla ei myöskään ole näyttöä siitä, että Flanderin rengasjätteitä koskeva ympäristöpoliittinen sopimus ei olisi yhteisön tätä asiaa koskevan lainsäädännön, kuten romuajoneuvoista 18 päivänä syyskuuta 2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/53/EY(3) mukainen.

(1) Direktiivin 2002/96/EY 6 artiklan 1 kohta.

(2) EYVL L 78, 26.3.1991.

(3) EYVL L 269, 21.10.2000.