Virallinen lehti nro C 142 , 21/05/1999 s. 0019



KIRJALLINEN KYSYMYS E-2515/98 esittäjä(t): Gianni Tamino (V) komissiolle (30. heinäkuuta 1998) Aihe: Ostiglian ja Sermide-Carbonara Pon (Italia) sähkölaitokset saastuttavat Mantovan provinssissa sijaitsevat Ostiglian ja Sermiden - Carbonara Pon ENEL:lle (valtion sähköyhtiö) kuuluvat sähkölaitokset toimivat kymmenen kilometrin päässä toisistaan ja kumpikin tuottavat sähköä noin 1 300 MW. Ostiglian laitos, joka on ollut toiminnassa 1970-luvun alusta lähtien, käyttää 50-prosenttisesti raskasta polttoöljyä, suodattamatta sitä mitenkään (sopivien tilojen puutteen vuoksi). Sermide-Carbonara Pon laitoksella, joka on ollut käytössä 1980-luvun alusta lähtien, on yksi sähköstaattinen suodatin ja se käyttää 80-prosenttisesti raskasta polttoöljyä. Vuodesta 1975 ENEL:n ja molempien kuntien välillä on ollut sopimus, joka edellyttää, että ENEL rakentaa suodattimet, mutta yhtiö ei ole sitä koskaan tehnyt. Vuosien 1988 ja 1996 välillä kummankin laitoksen päästöt, viranomaisten yhteisen terveysviraston PMIP:n laskelmien mukaan, olivat keskimäärin vuodessa 37 100 tonnia SO2, 21 500 tonnia NOX ja 1 600 tonnia pölyä. Niiden päästöihin kuuluu myös raskasmetalleja: 41 tonnia vanadiinia, 35 tonnia nikkeliä, satoja tonneja sinkkiä, joitakin kymmeniä tonneja lyijyä ja joitakin tonneja kromia ja kadmiumia. Nämä määrät yksinään ovat 30 % rikkidioksidista ja 100 % raskasmetalleista, joita Italian 299 Federchimica- järjestöön kuuluvat kemian teollisuuden tehtaat tuottivat vuonna 1996. Paikalliset terveysviranomaiset ovat kiinnittäneet huomiota kroonisten keuhko- ja hengityselinsairauksien korkeaan määrään, samoin kuin kasvainten ja sikiövajavuuksien korkeaan määrään. Liite 3 Italian lakiin 12.7.1990, joka harmonisoi 24.11.1988 annetun direktiivin 88/609/ETY(1) mahdollistaa ENEL:lle erittäin pitkän siirtymäkauden: sen tulee saavuttaa lain sallimat päästörajat kaikissa laitoksissaan vasta vuoden 2002 loppuun mennessä. Siksi Sermiden voimalaitokselle ovat yhä sallittuja jopa seuraavat määrät: 3 100 mg/m3 (SO2), 1 050 mg/m3 (NOX) ja 100 mg/m3 (pöly), vaikka lain sallimat määrät ovat 400, 200 ja 50 mg/m3 (PMIP:n tilastot helmikuulta 1998). Eikö siirtymäkauden pituus näille kahdelle ENEL:n laitokselle ole komission mielestä vastoin direktiivin (88/609/ETY) henkeä? Aikooko komissio tehdä jotakin nopeuttaakseen sähkölaitosten toimia päästöjen pienentämiseksi? Aikooko komissio vaatia näiden laitosten terveys- ja ympäristövaikutusten erittelyä ja arviointia, direktiivin 85/337/ETY(2) mukaisesti? Eikö komissio pidä tarpeellisena, perustamissopimuksen 169 artiklan mukaisesti, rikkomusmenettelyn käynnistämistä Italiaa vastaan sillä perusteella, että se on laiminlyönyt perustamissopimuksen 130 r-artiklan edellyttämät ihmisten terveyden suojelun ja ympäristövahinkojen ehkäisyn? Komission jäsenen Ritt Bjerregaardinkomission puolesta antama vastaus (30. lokakuuta 1998) Tiettyjen suurista polttolaitoksista ilmaan pääsevien epäpuhtauspäästöjen rajoittamisesta annetussa direktiivissä 88/609/ETY säädetään vain uusiin polttolaitoksiin sovellettavista raja-arvoista. Uusina polttolaitoksina pidetään laitoksia, joiden käyttöönotto on hyväksytty 1. heinäkuuta 1987 jälkeen. Tätä määräpäivää ennen käytössä olleisiin laitoksiin sovelletaan ainoastaan rikkidioksidi- (SO2) ja typpioksidipäästöjen (NOX) rajoituksia, jotka toteutetaan asettamalla kansalliset enimmäismäärät kaikille kyseisten olemassa olevien laitosten päästöille (mainitun direktiivin 3 artikla). Nimenomaan kansalliset viranomaiset asettavat kullekin teollisuuslaitokselle (sen erityispiirteet huomioon ottaen) päästötason, jota ne pitävät sopivimpana kansallisen päästöjen vähentämisohjelman kannalta niin, ettei asetettuja enimmäismääriä ylitetä. Tätä näkökohtaa tiukasti tulkiten komissio ei voi kyseenalaistaa tiettyjä laitoksia koskevia mukauttamisohjelmia, koska kansallisella tasolla on laadittu yleinen päästöjen vähentämisohjelma, jonka avulla päästöt vähennetään vastaamaan direktiivissä 88/609/ETY säädettyjä enimmäismääriä. Näin on nimenomaan Italiassa. Lisäksi kansallisten viranomaisten vastuulla on valvoa, etteivät teollisuuslaitosten päästöt vaikuta haitallisesti ilman laatuun laitosten läheisyydessä. Komissio huomauttaa parlamentin jäsenelle, että tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27. kesäkuuta 1985 annettu neuvoston direktiivi 85/337/ETY koskee vain 3. heinäkuuta 1988 jälkeen hyväksyttyjä hankkeita, eikä sitä voida soveltaa takautuvasti. Näin ollen parlamentin jäsenen mainitseman hankkeen ei voida katsoa kuuluvan direktiivin soveltamisalaan. Viimeiseen kysymykseen vastatessaan komissio korostaa, että perustamissopimuksen 130 r artiklaa ei voida pitää oikeusperustana 169 artiklan mukaisen rikkomisesta johtuvan menettelyn käynnistämiselle. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa C-379/92, 130 r artiklassa tyydytään määrittelemään yhteisön yleiset tavoitteet ympäristöasioissa. (1) EYVL L 336, 7.12.1988, s. 1. (2) EYVL L 175, 5.7.1985, s. 40.