KIRJALLINEN KYSYMYS E-1734/02

esittäjä(t): Cristiana Muscardini (UEN) komissiolle

(17. kesäkuuta 2002)

Aihe: Naturopatian tunnustaminen

Viimevuosina on otettu käyttöön lukuisia hoitoja, jotka perustuvat ennalta ehkäisevään hoitoon ja ihmisen hyvinvoinnin lisäämiseen sekä yleensäkin elämänlaadun parantamiseen. Tämä koskee hoitomuotoja, jotka usein yhdistetään vaihtoehtoiseen lääketieteeseen perustuviin hoitoihin (akupunktuuri, homeopatia ja fytoterapia), jotta ne voitaisiin erottaa yleisesti tunnustetuista hoitomuodoista, joita käytetään jäsenvaltioiden terveydenhuollossa. Vaihtoehtoiset hoitomuodot on nyt tunnustettu terveydenhuollon ja ihmisten hyvinvoinnin turvallisina tukihoitoina, jotka ovat erityisen hyödyllisiä ennalta ehkäisevässä hoidossa edellyttäen, että naturopaateilla on asianmukainen koulutus. Heitä kutsutaan pelkästään hyvänolon tuojiksi mutta he ovat kuitenkin ammattitaitoisia sairaanhoitajia, fysioterapeutteja, kosmetologeja, shiatsu-hierojia, meditaation ja yrttilääkinnän asiantuntijoita, kuntohoitajia ja henkilökohtaisia kuntovalmentajia, joilla on ainakin Italiassa takanaan 1 0001 200 tunnin teoreettiset opinnot ja käytännön harjoittelu kolmen tai neljän vuoden ajalta. Neuropaattisia hoitoja koskevat kurssit ja hoitoja antavien toiminta on yleistynyt ja niillä tuetaan itsehoitoa ja niissä käytetään eri hoitomuotoihin tarkoitettuja luonnosta saatavia ainesosia (yrtit, erilaiset öljyt ja Bachin kukkaterapia).

Voisiko komissio kertoa, onko edellä mainittua hoitomuotoa kehitetty jäsenvaltioissa? Jos on, missä jäsenvaltioissa?

Onko kyseisen hoitomuodon luotettavuudesta tehty tieteellisiä tutkimuksia?

Missä jäsenvaltioissa naturopaatin ammatti on tunnustettu?

Tunnustetaanko tämä ammatti yleisesti Euroopan unionissa?

Jos ei tunnusteta, eikö komission mielestä olisi tarpeen tukea tällaisen ennalta ehkäisevän hoidon ja fyysisen hyvinvoinnin saavuttamiseen tähtäävän hoitomuodon tunnustamista?

Frederik Bolkesteinin komission puolesta antama vastaus

(24. heinäkuuta 2002)

Arvoisan parlamentin jäsenen kysymys käsittelee vaihtoehtoista lääketiedettä sekä siihen liittyviä ammatteja. Kyseiset ammatit ovat yleisesti kehittyneet yhteisössä viime vuosikymmeninä, vaikka komissiolla olevien tietojen mukaan ei olekaan laajalle levinnyttä yhteisymmärrystä ammattien itsenäisestä tieteellisestä ja hoidollisesta arvosta edes joidenkin ammattien osalta.

Yleissääntönä on, että jokainen jäsenvaltio voi päättää, säännelläänkö jotain tiettyä ammattitoimintaa. Arvoisan parlamentin jäsenen mainitsemien ammattien osalta myöskään koulutusta koskevia vaatimuksia ei ole sovitettu yhteen yhteisön tasolla. Tämän vuoksi kyseisiä ammatteja ei ole sellaisenaan tunnustettu Euroopan unionissa, eli tutkintotodistusten nimiä tai ammattinimikkeitä ei ole hyväksytty millään oikeudellisesti sitovalla yhteisön säädöksellä.

Jäsenvaltioissa voi olla ammatteja, joita ei ole säännelty. Jäsenvaltiot käyttävät edelleen runsaasti harkintavaltaa päättäessään, säännelläänkö jotain tiettyä ammattitoimintaa, ja jos säännellään, missä muodossa. Komissio ei välttämättä ole tietoinen siitä, onko jokin ammatti säännelty eri jäsenvaltioissa. Komissiolla on kuitenkin tietoja siitä, että fysioterapeutin ammatti on säännelty 22 eri nimikkeellä kaikissa jäsenvaltioissa sekä Islannissa, Liechtensteinissa ja Norjassa. Samoin toimintaterapeutin ammatti on säännelty 13 jäsenvaltiossa (kaikissa muissa paitsi Itävallassa ja Ruotsissa) sekä Islannissa, Liechtensteinissa ja Norjassa. Naturopaatin (luontaislääkinnnän harjoittaja) ammatti on säännelty Euroopan unionin ja Euroopan talousalueen sisällä ainoastaan Norjassa.

Ammattia pidetään säänneltynä, kun on olemassa hallinnollisia määräyksiä, säädöksiä tai muita oikeudellisia vaatimuksia tutkintotodistuksen saamiseksi tai on asetettu muita ammatillisia pätevyysvaatimuksia ammatin harjoittamiseksi. Jos haluaa tutkintotodistuksen tunnustetuksi voidakseen harjoittaa säänneltyä ammattia vaihtoehtoisen lääketieteen alalla toisessa jäsenvaltiossa kuin missä henkilö on hankkinut ammattipätevyytensä, seuraavien direktiivien soveltaminen voi olla mahdollista, riippuen tutkintotodistuksen osoittamien opintojen tasosta: neuvoston direktiivi 89/48/ETY, annettu 21 päivänä joulukuuta 1988, vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä(1) (ylioppilastutkinto tai vastaava + kolme vuotta); tai neuvoston direktiivi 92/51/ETY, annettu 18 päivänä kesäkuuta 1992, direktiiviä 89/48/ETY täydentävästä ammatillisen koulutuksen tunnustamista koskevasta toisesta yleisestä järjestelmästä(2), joka kattaa alempitasoiset ammatilliset tutkinnot kuin direktiivi 89/48/ETY.

Kyseisten direktiivien mukainen tunnustaminen antaa oikeuden harjoittaa tiettyä säänneltyä ammattia samoin edellytyksin kuin kansallistenkin tutkintotodistusten haltijat. Mikäli hakijan pätevyyden ja kokemuksen sekä vastaanottavassa valtiossa edellytettävien vaatimusten välillä on olennaisia eroja, vastaanottava valtio voi vaatia hakijalta korvaavia toimia: asiaan liittyvää tietyn pituista ammattikokemusta, kelpoisuuskoetta tai valvottua harjoittelujaksoa.

Oikeus tunnustamiseen voi estyä, jos kyseessä olevaa toimintaa tai osaa siitä saa jäsenvaltiossa harjoittaa vain jonkin toisen tutkinnon suorittanut henkilö, esimerkiksi lääkäri. Tuossa tapauksessa samaa ammattia ei ole olemassa kyseisissä kahdessa jäsenvaltiossa, ja ammatinharjoittajan, joka haluaa muuttaa maahan, on hankittava uusi pätevyys eri ammattiin, joka on olemassa vastaanottavassa valtiossa, jotta hän voisi harjoittaa tuohon ammattiin kuuluvaa toimintaa. EY:n tuomioistuin on vahvistanut jäsenvaltioiden oikeuden katsoa tietyn toiminnan harjoittaminen kuuluvaksi vain tiettyyn ammattiin, jollei yhteisön oikeudessa ole muuta säädetty(3).

Komissiolla ei ole tällä hetkellä suunnitelmia erityisten ennalta ehkäisevien hoitomuotojen tunnustamiseksi, sillä tällä alalla ensisijainen vastuu on jäsenvaltioilla, jotka päättävät siitä, mihin toimiin ne ryhtyvät kansanterveyspolitiikkansa ja muun politiikkansa mukaisesti.

(1) EYVL L 19, 24.1.1979.

(2) EYVL L 209, 24.7.1992.

(3) EY:n tuomioistuin, asia C-108/96, McQuen, tuomio 1.1.2001.