KIRJALLINEN KYSYMYS E-2981/00

esittäjä(t): Armando Cossutta (GUE/NGL) komissiolle

(20. syyskuuta 2000)

Aihe: Italialaiset perinnetuotteet ja yhteisön normit

Italialaiset perinnetuotteet, jotka ovat varsin tärkeä taloudellinen voimavara, ovat nykyään uhattuina yhteisön elintarvikkeita koskevien normien vuoksi, jotka ovat mielivaltaisella tavalla rajoittavia.

Perinnetuotteiden arvo ja laatu perustuvat perinteisesti käytettyihin raaka-aineisiin ja valmistustapoihin. Valmistustavat ovat vanhaa alkuperää, ja niiden muuttaminen johtaisi varmasti siihen, että tuotteiden laatu kärsisi ja niillä ei enää olisi niiden omia alkuperäisiä aistivaraisia ominaispiirteitä, joihin niiden historiallinen ja kaupallinen arvo perustuu.

Perinnetuotteiden osuus on alle kymmenen prosenttia Italian maataloustuotannosta, mutta niiden parissa työskentelee kuitenkin lähes 300 000 työntekijää ja alan osuus bruttokansantuotteesta on 12 tuhatta miljardia liiraa. Perinnetuotteiden alan kriisi johtaisi kiistatta vakaviin ongelmiin työllisyyden ja talouden kannalta ja aiheuttaisi lisäksi sen, että kuluttajien makutottumukset yhdenmukaistuisivat ja tarjolla olevien elintarvikkeiden valikoima pienenisi.

1. Eikö komissio katso, että perinnetuotteiden valmistusta koskevien säädösten pitäisi ottaa huomioon myös kyseisten elintarvikkeiden erityispiirteet ja ainutlaatuisuus?

2. Eikö komissio katso, että globalisaation ja tasapäistymisen aikakaudella tuotteen perinteisyydellä on merkitystä myös kulttuurin, eikä ainoastaan talouden ja työllisyyden kannalta?

3. Mitä muutoksia komissio aikoo tehdä asetuksiinsa, jotta perinnetuotteiden valmistus ei loppuisi kokonaan?

Franz Fischlerin komission puolesta antama vastaus

(25. lokakuuta 2000)

Komissio ehdotti, että yhteisen maatalouspolitiikan uudistuksessa otettaisiin huomioon myös maataloustuotteiden laatunäkökohdat. Näin se turvasi perinnetuotteiden ja tuotantotapojen tulevaisuuden ja vastasi kuluttajien odotuksiin, sillä tunnistettavissa olevat erityistuotteet houkuttelevat kuluttajia yhä enemmän.

Maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta 14 päivänä heinäkuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2081/92(1) ja maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden erityisluonnetta koskevista todistuksista 14 päivänä heinäkuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2082/92(4) mukaisesti laatumerkinnöillä voidaan tunnistaa ja suojata maataloustuotteet, joiden laatu perustuu etenkin ainesosien maineeseen ja perinteiseen valmistustapaan.

Komissio on arvoisan parlamentin jäsenen kanssa samaa mieltä siitä, että standardoinnin aikakaudella paikallisten perinnetuotteiden suojelu on suotuisaa maatalouselinkeinon lisäksi myös maaseudun kehitykselle. Perinnetuotteiden asettaminen erityisasemaan edistää maatalouden monipuolistumista ja tukee elinvoimaisten maaseudun rakenteiden kehittymistä koko yhteisössä. Siksi joidenkin maantieteellisten alueiden perinteitä ja kulttuuria suojellaan.

Komissio aikoo muuttaa nykyistä lainsäädäntöä, mutta yhteisön on ensin parannettava maatalouden kehittämismallinsa ja alueidensa ja tuotteidensa arvostusta. Tämä on Maailman kauppajärjestössä käynnissä olevien neuvottelujen haaste. Yhteisö aikoo puoltaa monenvälisen rekisterin perustamista maataloustuotteille, joilla on erityinen yhteys tuotantopaikkaansa.

Komissio on tietoinen siitä, että joissakin jäsenvaltioissa tiettyjä elintarvikehygieniaa koskevia sääntöjä pidetään liian tiukkoina perinteisten elintarvikkeiden valmistukselle. Säännöistä säädetään elintarvikehygieniasta 14 päivänä kesäkuuta 1993 annetussa neuvoston direktiivissä 93/43/ETY(2), joka tuli voimaan vuonna 1995. Komissio kuitenkin hyväksyi 14. heinäkuuta 2000 joitakin ehdotuksia, joiden tavoitteena on vahvistaa ja yksinkertaistaa nykyisiä elintarvikehygieniaa koskevia sääntöjä(3). Jos ehdotukset hyväksytään, jäsenvaltiot voisivat toissijaisuusperiaatteen mukaisesti mukauttaa hygieniavaatimuksia, kun on kyse perinteisistä valmistusmenetelmistä. Näin saataisiin paljon joustovaraa ja tarjottaisiin jäsenvaltioille väline, jolla ne voivat säädellä elintarvikehygieniaa koskevia vaatimuksia täysin kyseisten alojen tarpeiden mukaisesti.

(1) EYVL L 208, 24.7.1992.

(2) EYVL L 175, 19.7.1993.

(3) KOM(2000) 438 lopullinen.

(4) EYVL L 208, 24.7.1992.