KIRJALLINEN KYSYMYS E-2259/01

esittäjä(t): Piia-Noora Kauppi (PPE-DE) komissiolle

(31. heinäkuuta 2001)

Aihe: Energiasektorin monipuolisuus ja huoltovarmuus

Komission julkaisemassa energiahuoltostrategian vihreässä kirjassa(1) pidetään yhteisön energian verotuksen harmonisointia kilpailun kannalta välttämättömänä välineenä, jotta energiasektorin vinoumia voitaisiin estää. Jo nyt jäsenmaiden energian kulutus on sekä teollisuuden rakenteesta että arkielämän energiatarpeista johtuen erilaista. Mm. Skandinavian maissa on pohjoisen sijainnin ansiosta kehitetty tehokasta ja ympäristöystävällistä energiantuotantoa. Sen lähtökohtana on ollut energiasektorin monipuolisuus ja siten energiahuoltovarmuus. Kehitystyö on jo nyt nähtävissä olennaisena ympäristön parantumisena, energian käytön tehokkuuden kasvuna ja tuotantolaitosten infrastruktuurin jatkuvana uudistumisena. Liian korkea verotus vaikuttaisi teollisuuden ja energiantuotannon kehitykseen sekä siten myös ympäristön tilaan kielteisesti.

Tämä energiaverojen ohjaavuus on nähtävissä mm. Suomessa vuonna 1997 tehtyjen energiaveropäätösten perusteella. Silloin lisättiin mm. kotimaisten biopolttoaineiden verotusta. Nämä tuoreimmat tiedot eivät valitettavasti näy nyt puheena olevassa vihreässä kirjassa. Tehtyjen veropäätösten seurauksena paikallisen polttoaineen käyttö on laskenut vuodesta 1997, jopa kolmanneksella vuoteen 2000 verrattuna. Samalla tuontipolttoaineiden tai tuontienergian käyttö on kasvanut. Tämä ei kai ole tarkoituksena energiaverotuksen harmonisoinnissa. Olen ymmärtänyt, että vihreän kirjan tarkoituksena on päinvastoin lisätä EU:n omavaraisuutta energia-asioissa. Uhkakuvana pidetään sitä, että tuontienergian osuus kasvaa jopa 70 %:iin vuoteen 2030 mennessä. Jo nyt mm. Suomessa tuontienergian osuus on 72 % eli yli EU:n itselleen asettaman uhkakuvan. Siksi energiaverotus on merkittävä asia ja sen harmonisoinnissa jäsenvaltioille on jätettävä jonkinasteista liikkumavaraa.

1. Kuinka tuontienergian hankinta yhteisön sisällä hoidetaan tasapuolisesti ja siten, että pohjoisten jäsenmaiden ja pitkien kuljetusten takana oleva teollisuus ei joudu epäedulliseen asemaan?

2. Kuinka paikallisen energiantuotannon kehitys ja erikoisasema turvataan?

3. Miten pohjoinen ulottuvuus ja Itämeren alueen energiahuoltovarmuus koordinoidaan koko EU:n energiahuoltovarmuuteen?

(1) KOM(2000) 769 lopullinen.

Loyola de Palacion komission puolesta antama vastaus

(22. lokakuuta 2001)

1. Energiahuollon varmuutta koskevaan komission vihreään kirjaan sisältyvässä energian tuonnin tarkastelussa arvioidaan tilannetta koko yhteisössä. Tosiasiassa miltei puolet jäsenvaltioista tuo 70 prosenttia tai enemmän energiastaan ulkoa. Tätä tasapainottaa kuitenkin kotimaisten energiavarojen, pääasiassa fossiilisten polttoaineiden, käyttö joissakin jäsenvaltioissa. Yksi komission vihreän kirjan teemoista onkin, miten voitaisiin vähentää riskejä, jotka aiheutuvat siitä, että suuri osa energiasta tuodaan ulkoa, osin kaukaisista lähteistä. Lupaavimpia keinoja tilanteen korjaamiseksi ovat energiatehokkuuden parantaminen, energian säästäminen sekä kotimaisten uusiutuvien energialähteiden käyttö.

Mitä hintoihin tulee, sekä tuonti- että kotimaisen energian tuotannossa, kuljetuksessa ja jakelussa on aina kysymys kaupallisista järjestelyistä yksityisessä tai julkisessa omistuksessa olevien yritysten välillä. Tämä merkitsee sitä, että tuontienergian hinta määräytyy aiheutuvien kustannusten sekä kulloistenkin energiamarkkinoiden ja energiasektorin erityispiirteiden mukaan. Energian tuotantoon, tuontiin ja käyttöön liittyvä verotus on jätetty paljolti jäsenvaltioiden harkintavaltaan, lukuun ottamatta mineraaliöljytuotteita, joiden osalta on vahvistettu muun muassa vähimmäisverokantoja koskevat säännöt kivennäisöljyjen valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta 19. lokakuuta 1992 annetussa neuvoston direktiivissä 92/81/ETY(1) sekä kivennäisöljyjen valmisteverojen määrien lähentämisestä 19. lokakuuta 1992 annetussa neuvoston direktiivissä 92/82/ETY(6). Skandinavian maissa sovelletut bruttoverokannat ylittävät huomattavasti nämä vähimmäisverokannat.

Kuten komissio toteaa vihreässä kirjassaan, energiatuotteiden verot vaihtelevat tuotteittain ja jäsenvaltioittain. Tämä tilanne on toisinaan ristiriidassa sisämarkkinoiden tavoitteiden kanssa, ja lisäksi se sotii usein ympäristöpolitiikan tavoitteita vastaan. Ongelman ratkaisemiseksi komissio antoi vuonna 1997 direktiiviehdotuksen(2) energiatuotteiden verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta. Toteutuessaan ehdotus nostaisi mineraaliöljytuotteiden vähimmäisverokantaa, ja lisäksi vähimmäisverokannan soveltamisalaan sisällytettäisiin lisää tuotteita, kuten sähkö, maakaasu ja hiili. Näin vähennettäisiin vääristymiä. Ehdotus on kuitenkin pysähtynyt neuvostoon.

Paikallisten energiavarojen kehittäminen on tärkeä keino pyrittäessä varmistamaan luotettava energian saanti, ja sillä voi olla myönteisiä vaikutuksia paikalliseen talouteen. On kuitenkin otettava huomioon myös tämän vaihtoehdon ympäristövaikutukset. On tärkeää, että paikallinen energiantuotanto voi kehittyä oloissa, joissa toimintaympäristö ja taloudellinen kehys ovat vakaita mutta kuitenkin riittävän joustavia paikallisten olosuhteiden ja tarpeiden huomioon ottamiseksi. Jäsenvaltiot ovat luoneet erityisiä kansallisiin vaatimuksiin sovitettuja järjestelmiä kotimaisten energialähteiden, erityisesti uusiutuvien energialähteiden, hyödyntämistä ja niihin perustuvaa tuotantoa varten. Uusiutuvien energialähteiden tehokas hyödyntäminen on keskeisessä asemassa pyrittäessä lisäämään paikallista energiantuotantoa ja parantamaan energiahuollon varmuutta syrjäisemmillä alueilla. Komission heinäkuussa 2001 hyväksytty ehdotus(3), jonka tavoitteena on edistää proaktiivisempaa lähestymistapaa uusiutuvista energialähteistä saatavan sähkön tuotannossa, nopeuttanee osaltaan uusiutuviin energialähteisiin liittyvän teknologian käyttöönottoa yhteisössä. Samoin kaasudirektiivillä(4) ja sähködirektiivillä(5), joiden tarkoituksena on vapauttaa EU:n kaasu- ja sähkömarkkinat energian yhtenäismarkkinoiden luomiseksi, pyritään estämään pienten paikallisten energiantoimittajien syrjintä.

Useimmat Itämeren alueen valtioista joko ovat jo yhteisön jäsenvaltioita tai aikovat liittyä yhteisöön näköpiirissä olevassa tulevaisuudessa. Komission raportissa, jossa käsitellään edistymistä Eurooppa-neuvoston Feirassa (19. ja 20. kesäkuuta 2000) hyväksymän pohjoista ulottuvuutta koskevan toimintasuunnitelman toteutuksessa, korostetaan energian tärkeyttä pohjoisen ulottuvuuden kannalta. Nimenomaan energiahuollon varmuuteen tullaan jatkossa kiinnittämään enemmän huomiota. Säännölliset kokoukset ja läheinen yhteistyö komission ja pohjoisen ulottuvuuden maiden asianomaisten organisaatioiden ja laitosten välillä varmistavat, että huoltovarmuuden asettamia vaatimuksia sekä muita energia-alan tärkeitä kysymyksiä tarkastellaan asianmukaisella tavalla ja että ne otetaan huomioon energiahuollon varmuutta koskevassa unionin yleisessä politiikassa.

Energiahuollon varmuuden osalta voidaan vielä todeta, että komission vihreässä kirjassa tarkastellaan energiahuoltotilannetta sekä nykyisessä 15 jäsenvaltion unionissa että oletetussa laajentuneessa unionissa, jossa on 30 jäsenvaltiota (mukaan luettuina useimmat Itämeren alueen valtiot).

Tämä tarkastelu on ensimmäinen vaihe prosessissa, jossa laaditaan kestävää ja varmaa energiahuoltoa koskeva strateginen kehys koko laajentuneelle unionille. Syrjäisempien alueiden energiahuollon varmuus on tämän strategian tärkeä osatekijä. Vihreässä kirjassa vahvistetaan pohjoisen ulottuvuuden tärkeä asema unionin energiahuollon kannalta ja pyydetään kaikkia niitä tahoja, joita asia koskee, osallistumaan keskusteluun. Tämän prosessin lopputulos vaikuttaa ilman muuta energia-alan tuleviin toimiin myös pohjoisen ulottuvuuden alueella.

(1) EYVL L 316, 31.10.1992.

(2) EYVL C 139, 6.5.1997.

(3) KOM(2001) 445 lopullinen.

(4) http://europa.eu.int/comm/energy/en/gas_single_market/index_en.html.

(5) http://europa.eu.int/comm/energy/en/elec_single_market/index_en.html.

(6) EYVL L 316, 31.10.1992.