KIRJALLINEN KYSYMYS E-1799/99

esittäjä(t): Alexander de Roo (Verts/ALE) komissiolle

(12. lokakuuta 1999)

Aihe: Biologisen elintarvikkeiden tuotannon rajoittaminen 15 prosenttiin

Maatalousasioista vastaava komission itävaltalainen jäsenehdokas Fischler ilmoitti 6. syyskuuta 1999 pidetyssä kuulemistilaisuudessa (vastauksena ympäristövaliokunnan nimissä esittämääni kysymykseen siitä, onko tavoittelemisen arvoista pyrkiä 10 prosentin biologisen elintarviketuotantoon vuoteen 2010 mennessä), että hänen mukaansa biologinen elintarviketuotanto voisi kattaa enintään 15 prosenttia markkinoista, mutta että jotkut jäsenvaltiot ovat tätä vastaan. Onko Euroopan komissio tietoinen tanskalaisesta nk. Bichel-raportista? Viime maaliskuussa asiaa käsitellyt 19-jäseninen kansallinen komitea (joka muodostui tiedemiehistä, maanviljelijöistä, biologisen ja perinteisen maanviljelyn, kuluttajien, ammattiliittojen sekä eri ministeriöiden edustajista) tuli siihen tulokseen, että Tanskan on hyvin mahdollista siirtyä täysin biologiseen elintarviketuotantoon.

Bichel-raportin merkittävimmät päätelmät ovat, että sosiaalitaloudellisten laskelmien mukaan 100 prosenttinen orgaaninen maanviljely Tanskassa, kun kuluttajan preferenssit säilyvät muuttumattomina, rajoittaisi yhteiskunnan taloutta samassa suhteessa alkutuotannon vähenemisen kanssa. BKT alenisi 1,23 prosenttia ja yksityistalouksien kulutus 25 prosenttia. Maatiloista suurimmat menetykset aiheutuisivat sikatiloille. Kuluttajien preferenssien muuttuminen vientimarkkinoilla, mikä vastaa maidon hinnan nousua 10:llä prosentilla ja sianlihan hinnan nousua 20:lla prosentilla, osoittaa, että yksityistalouksien kulutus vähenisi vuosittain vain noin 2,5 miljardilla tanskan kruunulla tai vastaavasti 500 tanskan kruunulla/henkilö. Pakollisen rakenneuudistuksen kustannukset olisivat suuret. Jos tämän sijaan kysyntä- ja hintamekanismien annettaisiin kontrolloida rakenneuudistuksen vauhtia, ei olisi mitään takeita siitä, missä määrin toteutuneet rakenneuudistukset lisäisivät yhteiskunnan hyvinvointia.

Toisin sanoen, täydellinen siirtyminen biologiseen maanviljelyyn, kun kuluttajien preferenssit samalla muuttuvat, maksaisi vuosittain noin 50 euroa tanskalaista kohden, kun taas pakollinen rakenneuudistus maksaisi huomattavasti enemmän ja saattaisi tietyt alat vaikeuksiin.

Onko komissio valmis perustamaan vastaavanlaisen asiantuntijaryhmän, jotta tiedettäisiin, mitkä sosiaalitaloudelliset ja ympäristölliset vaikutukset täysimääräisellä biologiseen elintarviketuotantoon siirtymisellä (pakollinen tai markkinajohtoinen) olisi tämän päivän EU:ssa?

Franz Fischlerin komission puolesta antama vastaus

(8. marraskuuta 1999)

Komissio tuntee raportin, johon arvoisa parlamentin jäsen viittaa.

Komission mielestä markkinavoimien on annettava päättää, mikä luonnonmukaisen maatalouden asema markkinoilla tulee olemaan. Edistääkseen tämän tyyppistä maataloutta yhteisö on, maataloustuotteiden luonnonmukaisesta tuotantotavasta ja siihen viittaavista merkinnöistä maataloustuotteissa ja elintarvikkeissa 24 päivänä kesäkuuta 1991 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2092/91(1), luonut lainsäädännöllisen kehyksen, joka edistää näiden tuotteiden uskottavien markkinoiden kehittymistä yhteisössä. Luonnonmukaista tuotantoa tuetaan lisäksi erityisesti maatalouden ympäristöön kohdistuvilla tukitoimenpiteillä, joista on säädetty Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen ja tiettyjen asetusten muuttamisesta ja kumoamisesta 17. päivänä toukokuuta annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1257/1999(2). Vaikka luonnonmukainen maatalous onkin viime vuosina edennyt merkittävästi, sen käytössä oleva pinta-ala on tällä hetkellä yhteisössä keskimäärin kaksi prosenttia maatalouden käytössä olevasta kokonaisalasta.

Komissio katsoo, että luonnonmukaisella maataloudella on vielä merkittäviä kasvumahdollisuuksia tulevina vuosina, mutta yhteisön siirtyminen perinteisestä maataloudesta kokonaan luonnonmukaiseen maatalouteen ei komission mielestä ole toteuttamiskelpoinen vaihtoehto. Se ei näin ollen aio asettaa asiantuntijaelintä tutkimaan tällaisen siirtymisen sosiaalisia, taloudellisia ja ekologisia seurauksia.

(1) EYVL L 198, 22.7.1991.

(2) EYVL L 160, 26.6.1999.