Virallinen lehti nro C 223 , 17/07/1998 s. 0032



KIRJALLINEN KYSYMYS E-3910/97 komissiolle esittäjä(t): Hiltrud Breyer (V) (11. joulukuuta 1997) Aihe: Seveso direktiivi Seuraavilla direktiiveillä on merkittävä asema tuotantolaitosten turvallisuuden ja ympäristönsuojelun kannalta: - 27 päivänä kesäkuuta 1985 annettu direktiivi tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista (85/337/ETY) ((EYVL L 175, 5.7.1985, s. 40. )) - 24. syyskuuta 1996 annettu direktiivi ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi (96/61/EY) ((EYVL L 257, 10.10.1996, s. 26. )) - 9 päivänä joulukuuta 1996 annettu direktiivi vaarallisista aineista aiheutuvien suuronnettomuusvaarojen torjunnasta (96/82/EY) ((EYVL L 10, 14.1.1997, s. 13. )). Jäsenvaltioiden on pantava kaksi viimeksi mainittua direktiiviä täytäntöön viimeistään vuoteen 1999 mennessä. Tässä yhteydessä käydyissä keskusteluissa on tuotu esiin tiettyjä näkökantoja, jotka antavat aihetta esittää komissiolle seuraavat kysymykset: Direktiivin 85/337/ETY mukaan ympäristövaikutuksia koskeva arviointi on liitettävä tiettyjä hankkeita koskeviin lupamenettelyihin. Direktiivin 96/61/EY mukaan uutta laitosta ei saa käyttää ilman direktiivin mukaista lupaa; lisäksi olemassa olevien laitosten on täytettävä 3 artiklassa esitetyt vaatimukset. Direktiivin 6 ja 3 artiklassa vaaditaan, että ennen luvan myöntämistä on esitettävä tarvittavat todisteet siitä, että onnettomuuksien ehkäisemiseksi ja niiden seurausten rajoittamiseksi on ryhdytty tarvittaviin toimenpiteisiin. Onko jäsenvaltioiden pantava nämä säännökset täytäntöön siten, että edellä mainitun kolmen direktiivin soveltamisalaan kuuluvia laitoksia koskevien lupamenettelyjen yhteydessä on otettava huomioon direktiivin 96/82/EY 9 artiklan mukaisen turvallisuusselvityksen ne osat, jotka direktiivin liitteen II mukaisesti koskevat tällaisia laitoksia, vai voivatko jäsenvaltiot määrätä, että lupamenettely on suoritettava direktiivin 85/337/ETY ja 96/61/EY mukaisesti perustuen muihin mainittuja velvollisuuksia koskeviin asiakirjoihin? Onko jäsenvaltioiden pantava direktiivit täytäntöön siten, että turvallisuusselvitysten tarkastaminen suoritetaan direktiivin 96/82/EY 9 artiklan 4 kohdan ja 10 artiklan mukaisesti riippumatta molempien ensiksi mainittujen direktiivien lupamenettelyistä vai onko direktiivi 96/82/EY pantava täytäntöön direktiivin 96/61/EY 7 kohdan perusteella siten, että tarkastus suoritetaan lupien myöntämiseen sovellettavan yhtenäisen menettelyn puitteissa? Komission jäsenen Ritt Bjerregaardin komission puolesta antama yhteinen vastaus kirjallisiin kysymyksiin E-3909/97 ja E-3910/97 (19. helmikuuta 1998) Komission tarkoituksena ei ollut laatia parlamentin jäsenen mainitsemia kolmea neuvoston direktiiviä, jotka koskevat ympäristövaikutusten arviointia, ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämistä (IPPC) sekä vaarallisista aineista aiheutuvia suuronnettomuusvaaroja, yhteisen ¨periaatteen¨ mukaan suunnittelemalla ne yhtenäiseksi kokonaisuudeksi. Komissio kuitenkin kehittää yhteisön ympäristölainsäädäntöä huolehtimalla siitä, että lainsäädännön sisältämät eri normit eivät sisällä keskenään ristiriitaisia säännöksiä. Esimerkiksi ¨laitoksen¨ määritelmiä muutetaan kulloisenkin säädöksen tavoitteiden mukaisesti, eivätkä ne siksi ole välttämättä identtisiä. Toimivallan jakautuminen yhteisön ja jäsenvaltioiden välille antaa jäsenvaltioille tietyn liikkumavaran niiden saattaessa yhteisön lainsäädäntöä osaksi kansallista lainsäädäntöään. Liikkuvaran ansiosta voidaan erityisesti ottaa huomioon eri kansalliset oikeus- ja hallintojärjestelmät. Niinpä jäsenvaltiot voivat päättää siirtää kyseiset säädökset erikseen kansalliseen lainsäädäntöön. Näin ollen voidaan periaatteessa sallia, että eri lupien myöntämiseksi edellytetään kansallisesti eri asiakirjoja (kuten turvallisuusraportteja) ja erillisiä tarkastuksia. Toisaalta ongelmana on tietysti menetelmän järkevyys. Samojen asiakirjojen käyttö vaikusten arviointeja, IPPC-direktiivissä säädettyjä käyttölupia ja Seveso II -direktiivissä (vaarallisista aineista aiheutuvien suuronnettomuusvaarojen torjunnasta 9. joulukuuta 1996 annettu neuvoston direktiivi 96/82/EY) tarkoitettuja lupia varten yksinkertaistaisi menettelyä huomattavasti ja voisi lisäksi säästää sekä luvanhakijan että hallintokustannuksia. Olisikin ajateltavissa ja suotavaa, että kaikissa kolmessa direktiivissä tarkoitetuille laitoksille myönnettäisiin yksi yhteinen lupa. IPPC-direktiivi onkin jo antanut konkreettisen herätteen siihen, että ympäristövaikutusten integroitua tutkimista laajennettaisiin kokonaisvaltaisella lupamenettelyllä. Komissio järjesti jo maaliskuussa 1997 Brysselissä seminaarin, jonka aikana tarkasteltiin yksityiskohtaisemmin kyseisille säädöksille yhteisiä kohtia sekä tutkittiin mahdollisuutta soveltaa säädöksiä yhdenmukaisesti lupamenettelyssä. Komissio aikoo edelleen kannustaa jäsenvaltioita käyttämään yhdenmukaista täytäntöönpanomenetelmää ja avustaa niitä näissä pyrkimyksissä. Yhteisön ympäristölainsäädännön täytäntöönpanoa koskeva IMPEL-verkko on myös sisällyttänyt ongelman työohjelmaansa vuodeksi 1998.