KIRJALLINEN KYSYMYS E-2878/98

esittäjä(t): Paul Rübig (PPE) komissiolle

(28. syyskuuta 1998)

Aihe: Rajat ylittävän palvelujen tarjoamisen esteet

Vapaus tarjota palveluja on Euroopan yhdentymisen alusta alkaen kuulunut sisämarkkinoiden peruspilareihin. Kuitenkin sillä alueella on yhä mahdollisuuksia parannuksiin, erityisesti raja-alueilla toimivien yrittäjien tapauksessa.

Sopimusten täytäntöönpanosta toisessa jäsenvaltiossa perittävät maksut vaihtelevat usein. Lisäksi epäsuorat toimet, kuten jopa puolen vuoden mittaisiksi venyvät pitkät odotusajat toimiluvan saamiseksi palveluiden suorittamiseen ulkomailla, saattavat asettaa yrittäjiä epäsuotuisaan asemaan. Viimeiseksi on mainittava byrokraattiset esteet, kuten kansallisten lakien mukaiset velvollisuudet tehdä ilmoitus työntekijöiden lähettämisestä, vaikeuttavat palvelujen tarjoamista muissa jäsenvaltioissa.

Pitääkö komissio tätä Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 59-66 artiklassa määrätyn vapauden tarjota palveluja rajoituksena, ja jos vastaus on myönteinen, mihin toimiin se aikoo ryhtyä tilanteen korjaamiseksi?

Komission jäsenen Mario Montinkomission puolesta antama vastaus

(16. marraskuuta 1998)

Palvelujen tarjoamisen vapaudella tarkoitetaan, että jokaisella yhteen jäsenvaltioon sijoittautuneella taloudellisella toimijalla on oikeus tarjota tilapäisesti palvelujaan toisessa jäsenvaltiossa sinne sijoittautumatta. Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 59 artiklassa kielletään kaikenlaiset tätä oikeutta vaarantavat rajoitukset. Komissio pyytää kiinnittämään huomiota erityisesti vuonna 1993 antamaansa asiaa tulkitsevaan tiedonantoon(1). Tiedonanto vastaa yhteisön säännöksiä koskevaan avoimuuden tarpeeseen ja on tärkeä väline kansalliselle hallinnolle ja taloudellisille toimijoille.

Rajoitusten kieltämisella ei tarkoiteta niiden täydellistä kieltämistä vaan velvoitetaan jäsenvaltiot perustelemaan kaikki ne toimenpiteet, jotka vaarantavat palvelujen tarjoamisen vapauden.

Syrjivät rajoitukset voidaan sallia ainoastaan EY:n perustamissopimuksen 56 artiklassa (luettuna yhdessä 66 artiklan kanssa) mainituista syistä eli yleisen järjestyksen tai turvallisuuden taikka kansanterveyden perusteella. Muut kuin syrjivät rajoitukset voivat olla oikeutettuja ainoastaan, jos kyseisellä toiminta-alalla on yleiseen etuun liittyviä erittäin painavia syitä, jotka oikeuttavat rajoittamaan palvelujen tarjoamisen vapautta, tästä yleisestä edusta ei ole vielä säädetty lailla siinä jäsenvaltiossa, johon palvelujen tarjoaja on sijoittautunut eikä samaan tulokseen päästä muilla lievemmillä säännöillä.

Esitettyjen kysymysten osalta voidaan näin ollen todeta, että yhden jäsenvaltion viranomaisten maksuvaatimukset muodostavat esteen. Jos oletetaan, että vaatimus koskee kaikkia palvelujen tarjoajia siitä riippumatta, mihin jäsenvaltioon ne ovat sijoittautuneet, jäsenvaltion on perusteltava vaatimus yleiseen etuun liittyvällä erittäin painavalla syyllä, josta ei ole vielä säädetty lailla siinä jäsenvaltiossa, johon palvelujen tarjoaja on sijoittautunut (ks. asioissa Seco/Evi(2) ja Guiot/Climatec(3) kehitetty oikeuskäytäntö). Palvelujen tarjoamista koskevan ennakkoluvan vaatimus voidaan vastaavasti perustella ainoastaan, jos yleiseen etuun liittyvästä syystä ei ole jo säädetty lailla jäsenvaltiossa, johon palvelujen tarjoaja on sijoittautunut. Useimmissa tapauksissa ennakkolupa on ristiriidassa 59 artiklan kanssa (ks. asiat Säger/Dennemeyer(4) ja Vander/Elst(5)). Palvelujen tarjoamista koskeva ennakkoilmoituksen vaatimus ei tavallisesti ole perusteeton este, koska se liittyy palvelujen tarjoajan velvoitteeseen ilmoittaa asemansa säännönmukaisuudesta siinä jäsenvaltiossa, johon se on sijoittautunut. On kuitenkin mahdollista, että vaatimus on kohtuuton tavoitteeseen nähden.

(1) EYVL C 334, 9.12.1993.

(2) Asiat 62/81 ja 63/81, tuomio 3.2.1982, Kok. 1982, s. 223.

(3) Asia C-272/94, tuomio 28.3.1996, Kok. 1996, sivu I-1905.

(4) Asia C-76/90, tuomio 25.7.1991, Kok. 1991, s. I-4221.

(5) Asia C-43/93, tuomio 9.8.1994, Kok. 1994, s. I-3803.