KIRJALLINEN KYSYMYS E-0657/00

esittäjä(t): Cristiana Muscardini (UEN) komissiolle

(9. maaliskuuta 2000)

Aihe: Reaalitalous ja finanssitalous

Vuodesta 1997 lähtien eri puolilla maailmaa puhjenneet talouskriisit on tulkittava koko kansainvälisen talous- ja valuuttajärjestelmän kriisiksi, joka saattaa johtaa talouden tosiasialliseen romahtamiseen. Kansainvälisten instituutioiden tehottomuus tehtäviensä hoidossa (kuten äskettäin Venäjän tapauksessa) ja kansainvälisen talouden asiantuntijoiden (muun muassa Bundesbankin Ernst Welteken ja entisen kanslerin Helmut Schmidtin) julkituoma huolestuminen antavat aihetta pelätä finanssitalouden romahtamista. Tällä olisi kielteisiä seurauksia paitsi pörsseille myös koko osakekurssien yliarvostuksen luomaan spekulatiiviseen kuplaan perustuvalle taloudelle. Reaalitalouden ja finanssitalouden välinen kuilu on viimeisen 30 vuoden aikana, sen jälkeen kun dollari irrotettiin kultakannasta 15. elokuuta 1971, kasvanut yhä suuremmaksi. Finanssitalous on synnyttänyt valtavan spekulatiivisen kuplan, joka on muuttanut täysin maailmantalouden rakenteet ja joka vastaa vähintään 300 000 miljardia dollaria verrattuna 40 000 miljardin dollarin maailmanlaajuiseen bruttokansantuotteeseen.

Tällä kehityksellä on ollut tuhoisia seurauksia kehitysmaiden talouksille ja niiden väestöjen elintasolle (Malesian tapaus on tästä hyvä esimerkki) sekä kielteisiä vaikutuksia myös teollisuusmaiden tuotantotasoille ja työllisyydelle. Lisäksi kaikki toimet finanssikuplan rahoittamiseksi laskemalla liikkeeseen lisää rahavaroja voisivat johtaa räjähdysmäiseen inflaatioon paitsi arvopapereissa myös kaikissa hinnoissa.

Edellisen perusteella kysyn komissiolta seuraavaa:

1. Onko komissio muiden tavoin huolestunut tästä vaarallisesta tilanteesta?

2. Onko se pohtinut mahdollisuutta

a) sitoa valuuttojen arvo reaaliviitearvoon ja

b) valvoa kauppavaihtoa tiukemmin, mikä voisi vähentää tähän asti ilmenneitä kielteisiä seurauksia?

3. Pitääkö se aiheellisena luoda uusia budjettikohtia uusien investointien kehittämiseksi reaalitalouden alalla?

4. Aikooko se esittää Euroopan laajuisia suuria infrastruktuurihankkeita, joissa hyödynnetään uutta tekniikkaa ja tieteen uusia saavutuksia ja jotka johtavat teollisuuden jälleenrakentamiseen ja kansakuntien ja kansojen rauhanomaiseen yhteistyöhön?

5. Miksi komissio ei tee aloitetta reaalitalouden elvyttämiseen tarkoitettujen ohjelmien käynnistämisestä ja vuoden 1944 Bretton Woodsin kaltaisen kansainvälisen konferenssin koollekutsumisesta sellaisen uuden kansainvälisen valuuttajärjestelmän luomiseksi, joka kykenisi asteittain poistamaan spekulatiivisen kuplan syntymiseen johtaneet mekanismit?

Pedro Solbes Miran komission puolesta antama vastaus

(2. toukokuuta 2000)

Pääomanliikkeiden vapauttamisesta ja kehittymisestä on ollut suuresti hyötyä maailmantaloudelle. Ne ovat mahdollistaneet resurssien paremman kohdentumisen eli säästöjen tehokkaamman käytön tuottaviin investointeihin. Tämä kehitys on kuitenkin jatkuvasti kasvattanut pääomavirtojen volatiliteettia. Sijoittajat ovat yhä kiinnostuneempia riskisijoituksista, mistä on hyvänä osoituksena eräiden kansainvälisillä rahoitusmarkkinoilla noteerattujen arvopapereiden arvostus, joka on ajoittain noussut liian suureksi. Rahoituskriisien ja niiden leviämisen mahdollisuus on siis otettava hyvin vakavasti.

Sen vuoksi kansainvälisen valuutta- ja rahoitusjärjestelmän rakenne on mukautettava tähän uuteen järjestelyyn, joka on syntynyt rahoitusmarkkinoiden kansainvälistyessä ja niiden volyymin kasvun ja teknisen kehityksen myötä. Yleisesti ottaen kansainväliset rahoituslaitokset ovat kuitenkin toimineet suhteellisen hyvin rahoitusmarkkinoiden myllerryksissä lukuun ottamatta joitakin erheitä, jotka eivät aina ole olleet niiden syytä. Viime vuosien rahoituskriiseistä huolimatta maailmantalous on kasvanut kestävästi ja kriisimaiden elintaso on jo lähes kaikkialla palautunut kriisejä edeltäneelle tasolle. Näiden maiden talouksien perustekijät ovat nyt terveemmät. Uudistuspyrkimykset on pikemmin suunnattava uusiin institutionaalisiin järjestelyihin ja toimintasääntöihin mukautumiseen kuin täysin uuden arkkitehtuurin luomiseen.

Uudistuksilla on toistaiseksi parannettu markkinoille annettavia tietojen, jotta ne voivat arvioida paremmin arvioida sijoituksiin liittyviä riskejä ja siten talouksien suorituskyvyn eroja. Samoin on tunnustettu ne edut, joita on joillakin pääomien maahan virtausta rajoittavilla järjestelmillä. Tällainen järjestely on käytössä esim. Chilessä. Maasta ulosvirtaavan pääoman valuuttasääntely on kuitenkin lähes aina tehotonta tai jopa vahingollista. Huomattakoon, että Aasian kriisin yhtenä syynä oli näiden maiden valuuttojen liian kiinteät kurssit. Valuuttakurssien tulisi pystyä mukautumaan silloin kun ko. maiden talouksien kehityksessä ja suorituskyvyssä on huomattavia eroja.

Uudistukset eivät kuitenkaan ole läheskään valmiita. Erityisesti yksityisen sektorin olisi ymmärrettävä, että sen on osallistuttava aktiivisesti rahoituskriisien ratkaisemiseen. Tämä olisi saatava aikaan vakuuttamalla, mutta myös laatimalla markkinatalouden periaatteita noudattavia määräyksiä. Järjestelmän on myös opittava euron käyttöönotosta. Euro onkin uusi kiintopiste ja sen avulla luodaan uutta tasapainoa kansainväliseen valuutta- ja rahoitusjärjestelmään, jota on toistaiseksi hallinnut Yhdysvaltain dollari. Euron mahdollisuuksista saadaan kuitenkin täysi hyöty ainoastaan, jos se perustuu nykyaikaiseen eurooppalaiseen talouteen, joka on avoin uudelle teknologialle ja tieteelliselle edistykselle. Tässä yhteydessä ei liene syytä palauttaa mieliin kaikkia komission viime aikaisia aloitteita näillä aloilla. Sitä vastoin on hyödyllistä korostaa, että euron avulla Eurooppa voisi toimia kansainvälisessä rahoitusjärjestelmässä sellaisessa roolissa, joka vastaa sen taloudellista merkitystä.