KIRJALLINEN KYSYMYS E-2479/02

esittäjä(t): Chris Davies (ELDR) komissiolle

(6. syyskuuta 2002)

Aihe: Direktiivi 1999/31/EY kaatopaikoista ja vaaralliset jätteet

Voiko komissio vahvistaa, että kaatopaikkoja koskevan direktiivin 1999/31/EY(1) nojalla vanhat televisiovastaanottimet on luokiteltu vaaralliseksi jätteeksi tammikuusta 2002 lähtien?

Kuinka kauan jäsenvaltiot ovat tienneet, että näin todennäköisesti tapahtuu?

Mistä päivästä lähtien jäsenvaltioiden on varmistettava, että erityisluvan saaneet operaattorit huolehtivat kaikkien vaarallisten jätteiden keräämisestä ja että ne viedään kaatopaikoille, jotka on varattu yksinomaan vaarallisille jätteille?

Onko Yhdistyneen Kuningaskunnan hallitus tai minkään muun jäsenvaltion hallitus tuonut julki huolensa niiden vaikeuksien suhteen, jotka liittyvät näiden vaatimusten noudattamiseen lainsäädännössä annetussa määräajassa?

(1) EYVL L 182, 16.7.1999, s. 1.

Margot Wallströmin komission puolesta antama vastaus

(3. lokakuuta 2002)

Jätteen luokittelemisesta vaaralliseksi tai vaarattomaksi jätteeksi säädetään vaarallisista jätteistä 12. joulukuuta 1991 annetussa neuvoston direktiivissä 91/689/EY(1) eikä kaatopaikoista 26. huhtikuuta 1999 annetussa neuvoston direktiivissä 1999/31/EY. Jäte luokitellaan vaaralliseksi, jos se täyttää edes yhden direktiivissä 91/689/ETY olevassa liitteessä III luetelluista 14 ominaisuudesta, jotka tekevät jätteistä vaarallisia.

Käytöstä poistettuja televisiovastaanottimia pidetään sähkö- ja elektroniikkalaiteromuna. Tällaiset laitteet on valmistettu useista komponenteista, joista osa sisältää vaarallisia aineita, kuten esimerkiksi katodisädeputkien sisältämää kadmiumia ja lyijyoksidia. Vaarallisia komponentteja sisältävä käytöstä poistettu televisiovastaanotin on siis direktiivissä 91/689/EY määriteltyä vaarallista jätettä, ja luokitellaan siis yhteisön jäteluetteloa koskevassa komission päätöksessä 2000/532/EY(2), sellaisena kuin se on muutettuna(3), vahvistettuun nimikkeeseen 16 02 13*. Jos televisiovastaanottimesta on poistettu kaikki vaaralliset komponentit, se ei ole vaarallista jätettä(4). Yleisenä huomiona voidaan esittää, että yhteisön jätehuoltostrategialla on pyritty edistämään sähkö- ja elektroniikkaromun kierrätystä ja hyödyntämistä(5). Tämä johti direktiiviehdotuksen antamiseen sähkö- ja elektroniikkalaiteromusta(6), joka on parhaillaan sovittelukomitean käsiteltävänä. Direktiiviehdotuksen tarkoituksena on velvoittaa jäsenvaltiot varmistamaan, että mainituista laitteista peräisin olevat vaaralliset komponentit kerätään ja lajitellaan, jotta ne voidaan käsitellä turvallisesti ja jotta voidaan edistää jäljelle jäävien jätejakeiden kierrättämistä. Näin ollen käytöstä poistettua televisiovastaanotinta, joka sisältää monia arvokkaita materiaaleja (esimerkiksi hyödyntämiskelpoisia metalleja, ei saisi sijoittaa kaatopaikalle sellaisenaan vaan se olisi ensin purettava ja siitä saadut osat kierrätettävä asianmukaisesti.

Vaarallisia komponentteja sisältävä sähkö- ja elektroniikkalaiteromu luokiteltiin vaaralliseksi jätteeksi toukokuussa 2000 komission päätöksellä 2000/532/EY, joka tuli voimaan 1. tammikuuta 2002. Jäsenvaltiot eivät vastustaneet kyseisen nimikkeen käyttöä. Päätökseen johtaneita keskusteluja käytiin jäsenvaltioiden kanssa kolmen vuoden ajan ennen toukokuuta 2000.

Velvollisuudesta antaa vaaralliset jätteet käsiteltäviksi laitoksissa, joilla on lupa vaarallisten jätteiden käsittelyyn, säädetään jätteistä 15. toukokuuta 1975 annetussa neuvoston direktiivissä 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna(7), sekä direktiivissä 91/689/ETY. Direktiivi 75/442/ETY tuli voimaan vuonna 1977 ja direktiivi 91/689/ETY vastaavasti vuonna 1993.

Yksi tärkeimmistä direktiivissä 1999/31/EY vahvistetuista periaatteista on, ettei vaarallisia jätteitä saa sijoittaa kaatopaikalle yhdessä vaarattomien jätteiden kanssa. Tarkoituksena on varmistaa, että kaatopaikkoja hallinnoidaan turvallisesti ja ympäristöä kunnioittaen (yhteiskäsittelyn kieltäminen). Tätä säännöstä sovelletaan 16. heinäkuuta 2001 alkaen. Euroopan parlamentti hylkäsi vuonna 1996 neuvoston vahvistaman yhteisen kannan osittain juuri siksi, että siitä puuttui yhteiskäsittelyn kieltämistä koskeva säännös.

Yhdistynyt kuningaskunta oli ainoa jäsenvaltio, joka ei kannattanut yhteiskäsittelyn kieltämistä. Kyseisen vaatimuksen täytäntöönpanon helpottamiseksi jäsenvaltioille myönnettiin kaatopaikkadirektiivissä siirtymäaika 16. heinäkuuta 2004 saakka sellaisten kaatopaikkojen osalta, jotka olivat jo olemassa jo ennen päivämäärää 16. heinäkuuta 2001.

(1) EYVL L 377, 31.12.1991.

(2) Komission päätös 2000/532/EY, tehty 3. toukokuuta 2000, jätteistä annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY 1 artiklan a alakohdan mukaisen jäteluettelon laatimisesta tehdyn komission päätöksen 94/3/EY ja vaarallisista jätteistä annetun neuvoston direktiivin 91/689/ETY 1 artiklan 4 kohdan mukaisen vaarallisten jätteiden luettelon laatimisesta tehdyn neuvoston päätöksen 94/904/EY korvaamisesta (EYVL L 226, 6.9.2000).

(3) Direktiivi sellaisena kuin se on muutettuna 16. tammikuuta 2001 tehdyllä komission päätöksellä 2001/118/EY ja 22. tammikuuta 2001 tehdyllä komission päätöksellä (EYVL L 47, 16.2.2001) ja 23. heinäkuuta 2001 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2001/573/EY (EYVL L 203, 28.7.2001).

(4) Ks. nimike 16 02 14 (komission päätös 2000/532/EY).

(5) Ks. esimerkiksi 3 kohdan 3 alakohta asiakirjassa KOM(96) 399 lopullinen: Komission tiedonanto yhteisön jätehuoltostrategian tarkistamisesta.

(6) EYVL C 365 E, 19.12.2000.

(7) EYVL L 194, 25.7.1975. Direktiivi sellaisena kuin on muutettuna 18. maaliskuuta 1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY (EYVL L 78, 26.3.1991) ja 24. toukokuuta 1996 tehdyllä komission päätöksellä 96/350/EY (EYVL L 135, 6.6.1996).