KIRJALLINEN KYSYMYS E-2724/01

esittäjä(t): Niels Busk (ELDR) komissiolle

(5. lokakuuta 2001)

Aihe: Kalajauhon, -massan ja -rehun käyttö

EU:n suuri proteiinivaje täytetään nykyisin soijajauholla, jonka kylvösiemeniin on lisätty geneettisesti muunneltuja organismeja.

Komissiota pyydetään ilmoittamaan, miten tarkoituksenmukaista soijajauhon käyttö sen mielestä on verrattuna tehokkaammin valvottuun kalajauhon, -massan ja -rehun käyttöön.

David Byrnen komission puolesta antama vastaus

(3. joulukuuta 2001)

Soijajauhon osuus eläinten ruokintaan käytetystä raakavalkuaisesta on EU:n viidessätoista jäsenvaltiossa arviolta 20 prosenttia. Tuonnin osuus käytetyistä soijajauhomääristä on 95 prosenttia. Yhteisön tuonnin kolmesta pääosapuolesta kaksi on hyväksynyt geneettisesti muunnellut soijapavut ja viljelee niitä.

Geneettisesti muunnellulle soijalle (Round-Up Ready) on tällä hetkellä yksi lupa, joka kattaa seuraavat käyttötarkoitukset: käsittely ympäristössä tuonnin aikana, ennen varastointia ja sen aikana, ennen jalostusta elinkyvyttömiksi tuotteiksi ja jalostuksen aikana. Tätä geneettisesti muunneltua soijaa voidaan käyttää eläinten ruokinnassa, mikä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että unionissa eläinten ruokintaan käytetty soijajauho on kokonaan valmistettu geneettisesti muunnelluista organismeista (GMOista).

Naudan spongiformiseen enkefalopatiaan (BSE) liittyvien tapahtumien vuoksi ja varsinkin prosessoidun eläinperäisen proteiinin käyttöä koskevan kiellon jatkamisen jälkeen(1) neuvosto kehotti komissiota selvittämään runsaasti valkuaista sisältävien kasvien tarjontaa ja kysyntää. Komissio esitti tiedonannon neuvostolle ja parlamentille. Tässä Vaihtoehdot kasvivalkuaisen viljelyn edistämiseksi EU:ssa(2) -tiedonannossa esitettyjen päätelmien mukaan eläinperäisestä jauhosta saatavan valkuaisen korvaamiseen kasvivalkuaisella ei liity suuria ongelmia. Tältä osin paras kasvivalkuaisen lähde on soijajauho. Viljelijät ja rehuteollisuus eivät kuitenkaan reagoi tilanteeseen yksinkertaisesti lisäämällä soijapapujauhon käyttöä, sillä käytettävissä on muitakin vaihtoehtoja.

Komissio ei pysty ottamaan kantaa eri valkuaislähteiden tarkoituksenmukaisuuteen niin kauan kuin ne ovat turvallisia. Asiaankuuluvien toimijoiden olisi päätettävä turvallisten rehuaineiden käytöstä eläinten ruokinnassa ottaen huomioon muut kriteerit, joihin kuuluvat kotieläintuotannon tyyppi (erityiset ruokintavaatimukset) sekä ravintoarvo, tuotteiden saatavuus ja hinta.

Komissio viittaa Caroline Jacksonin esittämään kirjalliseen kysymykseen E-1898/01 antamaansa vastaukseen(3). Valkuaispitoisuuteen liittymättömänä erillisenä asiana voidaan vielä tuoda esille, että komissio on tietoinen siitä, että kalastustuotteet ovat pitkäketjuisten tyydyttymättömien rasvahappojen (n-3 PUFA) tärkeä lähde. Nämä rasvahapot ovat hyödyllisiä ravinnossa. Toisaalta kalastustuotteet voivat olla dioksiinien saastuttamia. Neuvosto käsittelee parhaillaan ehdotusta(4), joka koskee enimmäismäärien vahvistamista dioksiineille elintarvikkeissa ja rehuissa.

(1) Neuvoston päätös 2000/766/EY, tehty 4. joulukuuta 2000, tarttuvia spongiformisia enkefalopatioita ja eläinperäisten proteiinien käyttöä ruokinnassa koskevista tietyistä suojatoimenpiteistä (EYVL L 306, 7.12.2000). Päätöksen soveltamisaikaa jatkettiin myöhemmin komission asetuksella (EY) N:o 1326/2001 (EYVL L 177, 30.6.2001).

(2) KOM(2001) 148 lopullinen.

(3) EYVL C 81 E, 4.4.2002, s. 71.

(4) KOM(2001) 493 lopullinen ja KOM(2001) 495 lopullinen.