KIRJALLINEN KYSYMYS E-3396/01

esittäjä(t): Stavros Xarchakos (PPE-DE) komissiolle

(12. joulukuuta 2001)

Aihe: Käsitteet alaikäinen ja täysi-ikäinen EU:ssa

Kirjallisessa ilmoituksessaan (20. marraskuuta 2001) komission jäsen Vitorino vältti täysin vastaamasta kysymykseeni E-2821/01(1) todeten, että alaikäisen ja täysi-ikäisen käsitteiden määritelmät kuuluvat yksinomaisesti asiasta vastaavien kansallisten viranomaisten eikä yhteisön toimivaltaan.

Tämä kannanotto korostaa sekä komission että kyseisen komission jäsenen toimia ja herättää oikeutettuja kysymyksiä syistä, joiden vuoksi Euroopan komissio ja ajoittain myös tietystä yhteisön toimintalinjasta tai sisäpolitiikasta vastaavat komission jäsenet näyttävät olevan valmiita tekemään kaikkensa tuomitakseen raivokkaasti esimerkiksi lapsityövoiman käytön kehitysmaissa, mutta ovat täysin välinpitämättömiä ja passiivisia jopa alaikäisen ja täysi-ikäisen käsitteiden määritelmien suhteen Euroopan unionin sisällä. Mainittakoon lisäksi, että komissio käyttää tuottamiensa tilastotietojen aiheuttamasta sekaannuksesta ja niiden epäluotettavuudesta piittaamatta näitä termejä myös tuottamissaan virallisissa asiakirjoissa sekä julkistamissaan työllisyysindikaattoreissa.

Kysymyksessäni pyysin yksityiskohtaisia tietoja kunkin EU:n jäsenvaltion määritelmistä käsitteille alaikäinen ja täysi-ikäinen sekä siitä, aikooko komissio ehdottaa kyseisen ikärajan yhdenmukaistamista, jotta se olisi sama kaikissa jäsenvaltioissa.

Toistan nämä kysymykseni toivoen, että minun ei tarvitse ottaa asiaa uudelleen esiin laatimalla uusi kysymys Euroopan parlamentin täysistuntoon. Onko komissiolla tietoja siitä, miten käsitteet täysi-ikäinen ja alaikäinen määritellään jäsenvaltioissa? Mikä ikäraja on voimassa kussakin jäsenvaltiossa? Miksi komissio ei ole ehdottanut ikärajojen yhdenmukaistamista? Katsooko se asianmukaiseksi jäsenvaltioiden vaihtelevat ikärajat, ja miten ne vaikuttavat niiden tilastotietojen luotettavuuteen, joihin se itse niin usein vetoaa?

(1) EYVL C 93 E, 18.4.2002, s. 201.

António Vitorinon komission puolesta antama vastaus

(7. maaliskuuta 2002)

Komissio vahvistaa, että yhteisöllä ei ole toimivaltaa yhdenmukaistaa lainmukaisen täysi-ikäisyyden määritelmää Euroopan unionissa, niin kuin todetaan jo komission puheenjohtajan vastauksessa arvoisan parlamentin jäsenen kirjalliseen kysymykseen E-2821/01(1).

Joissakin komission ehdotuksissa kuitenkin viitataan täysi-ikäisyyteen, sellaisena kuin se on määritettynä jäsenvaltioissa, tai tiettyyn ikäryhmään kuuluviin henkilöihin. Esimerkkinä voidaan mainita vähimmäisvaatimuksista tilapäisen suojelun antamiseksi siirtymään joutuneiden henkilöiden joukottaisen maahantulon tilanteissa, ja toimenpiteistä näiden henkilöiden vastaanottamisen ja vastaanottamisesta jäsenvaltioille aiheutuvien rasitusten tasapuolisen jakautumisen edistämiseksi 20 päivänä heinäkuuta 2001 annettu neuvoston direktiivi 2001/55/EY(2), jossa viitataan alle 18-vuotiaisiin alaikäisiin, lasten seksuaalisen hyväksikäytön ja lapsipornografian torjumista koskeva komission ehdotus(3) ja uhrin asemasta rikosoikeudenkäyntimenettelyissä 15 päivänä maaliskuuta 2001 tehty neuvoston puitepäätös 2001/220/YOS(4), jossa todetaan, että varsinkin haavoittuvimpia henkilöitä, esimerkiksi ihmiskaupan lapsiuhreja, olisi suojeltava julkisessa oikeudenkäynnissä todistamisen mahdollisesti aiheuttamilta haitallisilta seurauksilta, ja että heidän olisi saatava erityiskohtelua.

On kuitenkin korostettava, että täysi-ikäisyydellä ja alaikäisyydellä on erilaisia merkityksiä ja että lainmukainen täysi-ikäisyyden käsite ei ole kaikkein tärkein, vaan yleensä viitataan ikään, jossa henkilön siviili- tai rikosoikeudellinen vastuu alkaa.

Lainmukaisen täysi-ikäisyyden määritelmästä komissio muistuttaa, että Euroopan unionin perusoikeuskirjan 24 artikla takaa lapsen oikeudet. Artikla perustuu lapsen oikeuksista New Yorkissa 20. päivänä marraskuuta 1989 allekirjoitettuun yleissopimukseen, jonka kaikki jäsenvaltiot ovat ratifioineet. Yleissopimuksen 1 artiklassa todetaan, että tässä yleissopimuksessa lapsella tarkoitetaan jokaista alle 18-vuotiasta henkilöä, ellei lapseen soveltuvien lakien mukaan täysi-ikäisyyttä saavuteta aikaisemmin.

Tästä seuraa, että yleissopimuksen sopimuspuolet, myös jäsenvaltiot, voivat laskea täysi-ikäisyyden saavuttamisen rajan mainittua 18 vuoden ikää alhaisemmaksi.

Arvoisan parlamentin jäsenen olisi kuitenkin muistettava, että lapsen oikeuksia koskevaa New Yorkin yleissopimusta ei sovelleta poliittisiin oikeuksiin. Tästä johtuu, että jäsenvaltiot voivat myös nostaa poliittisiin oikeuksiin liittyvää täysi-ikäisyyden rajaa. Täysi-ikäisyydestä päättäminen liittyy olennaisesti myös äänioikeuteen, josta määrätään yleensä perustuslaissa.

Nykyisin useimmissa jäsenvaltioissa äänioikeus saadaan 18-vuotiaana, vaikka vaalikelpoisuuden saavuttaminen voikin edellyttää korkeampaa ikää. Toisaalta äänioikeusikäraja voi olla alle 18 vuotta esimerkiksi kunnallisvaaleissa.

Koska täysi-ikäisyyttä koskeva lainsäädäntö kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan, eikä jäsenvaltioilla ole velvollisuutta ilmoittaa kyseisestä lainsäädännöstä komissiolle, komissiolla ei ole kattavia tietoja alaikäisen ja täysi-ikäisen määritelmistä jäsenvaltioissa yleensä eikä suhteessa äänioikeuteen.

Rikosoikeudellisessa mielessä lainmukaisen täysi-ikäisyyden määritelmä ei ole aina oleellisin, vaan on suotavampaa viitata ikään, jossa henkilön rikosoikeudellinen vastuu alkaa. Tämä ikä vaihtelee jäsenvaltioittain. Eräiden lakien perusteella tämä ikä voi olla jopa 21 vuotta. Ennen tätä ikää ja kunkin jäsenvaltion oikeusjärjestelmän mukaan on mahdollista, että henkilöllä ei ole lainkaan rikosvastuuta (kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä vahvistettua ikärajaa nuoremmat lapset) tai että henkilön rikosvastuuta on lievennetty jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaisesti. Nuorisorikollisen ikä voi näin ollen vaikuttaa siihen, millaista rangaistusta (mieluummin koulutuksellisia toimenpiteitä kuin rangaistustoimenpiteitä) tai menettelyä (suljettujen ovien takana käytävä menettely, erityistuomioistuimet jne.) häneen sovelletaan.

Vastaavasti myös se, että uhri on alaikäinen, voi olla raskauttava asianhaara rikollisen kannalta. Neuvostossa tarkastellaan parhaillaan komission ehdotuksen pohjalta, missä määrin uhrin ikä voi olla raskauttava asianhaara lapsiin kohdistuneissa rikoksissa.

Lopuksi komissio korostaa, että täysi-ikäisen ja alaikäisen käsitteet on alunperin määritetty oikeusjärjestyksen puitteissa eikä niillä ole yhteyttä tilastotieteeseen. Esimerkiksi työllisyyden alalla ei käytetä käsitteitä täysi-ikäinen tai alaikäinen. Ilmaisu työssäkäyvä väestö on taloudellinen käsite. Tietojen vertailtavuuden varmistamiseksi on sovittu kansainvälisesti, että ilmaisulla työssäkäyvä väestö tarkoitetaan 1564-vuotiaiden ikäryhmää. Kansainväliset järjestöt (ILO, YK, Eurostat, OECD jne.) ovat soveltaneet tätä sopimusta jo vuosia. Yhteisön työvoimaa koskevan otantatutkimuksen järjestämisestä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 577/98 täytäntöönpanosta työttömyyden määritelmän osalta 7 päivänä syyskuuta 2000 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 1897/2000(5) vahvistetaan, että jo 15-vuotias on työtön, jos hän on vailla työtä, etsii työtä aktiivisesti tai on käytettävissä työntekijänä.

Ikärajan (15 vuotta) valinta vastaa ikää, jossa henkilö voi aloittaa työnteon useimmissa jäsenvaltioissa ja jossa oppivelvollisuus yleensä päättyy, kun taas 64-vuoden ikä vastaa yleensä ikää, jossa työnteko päättyy.

Lapsityöstä puhuttaessa viitataan alle oppivelvollisuusikäisten tekemään työhön.

(1) EYVL C 93 E, 18.4.2002, s. 201.

(2) EYVL L 212, 7.8.2001.

(3) KOM(2000) 854 lopullinen/2.

(4) EYVL L 82, 22.3.2001.

(5) EYVL L 228, 8.9.2000.