KIRJALLINEN KYSYMYS E-2286/00 esittäjä(t): Karl von Wogau (PPE-DE) komissiolle. Verohallinnon edustajat Ranskassa.



Virallinen lehti nro 103 E , 03/04/2001 s. 0108 - 0109



KIRJALLINEN KYSYMYS E-2286/00 esittäjä(t): Karl von Wogau (PPE-DE) komissiolle (11. heinäkuuta 2000) Aihe: Verohallinnon edustajat Ranskassa Eräällä keskisuurella saksalaisella yrityksellä, joka osallistui Strasbourgissa sijaitsevan Euroopan parlamentin rakennustöihin, on valtuutettu edustaja Guebwillerissa (Haut-Rhinin departementissa). Veroviranomaiset eivät kuitenkaan hyväksyneet kyseistä henkilöä hoitamaan parlamentin rakennustöihin liittyviä arvonlisäveroasioita. Perusteeksi ilmoitettiin, että veroasioita hoitavan henkilön toimipaikan on sijaittava siinä departementissa, jossa rakennustyöt suoritettiin, eli tässä tapauksessa Bas-Rhinin departementissa. Onko veroviranomaisten menettely tässä tapauksessa arvonlisäveroa koskevien direktiivien säännösten mukainen? Frederik Bolkesteinin komission puolesta antama vastaus (14. syyskuuta 2000) Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste 17. toukokuuta 1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY(1) 21 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna erityisesti 16. joulukuuta 1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/680/ETY(2) yhteisen arvonlisäverojärjestelmän täydentämisestä ja direktiivin 77/388/ETY muuttamisesta verotuksellisten rajojen poistamiseksi, säädetään, että silloin kun tavaran luovuttajana tai palvelujen tarjoajana on ulkomaille sijoittautunut verovelvollinen, jäsenvaltiot voivat määrätä veron maksajaksi toisen henkilön, erityisesti veroedustajan. Direktiivissä ei säädetä tällaisen edustajan nimeämistä koskevista ehdoista tai yksityiskohtaisista säännöistä. Verotuksen yhdenmukaistamisen nykytilanteessa jäsenvaltiot voivat määrittää vapaasti nämä ehdot ja säännöt, joiden tarkoituksena on taata asianomaiselle jäsenvaltiolle, että ulkomaille sijoittautunut toimija noudattaa verovelvollisuuksiaan. Eräissä jäsenvaltioissa veroedustajan on saatava viranomaisten hyväksyntä tai annettava takaussitoumus, kun taas toisissa veroedustajan nimeämistä koskevat ehdot ovat yksinkertaisemmat. Arvoisan parlamentin jäsenen esille ottamaan tapaukseen ei liity ongelmia arvonlisäveroa koskevien direktiivien noudattamisen osalta, mutta on kuitenkin syytä tarkastella, onko tilanne EY:n perustamissopimuksen 49 artiklassa (aiempi 59 artikla) määrätyn palvelujen vapaan tarjoamisen periaatteen kanssa. Kyseisen periaatteen mukaan yhteen jäsenvaltioon sijoittautuneen ja siellä toimintaansa harjoittavan veroedustajan on voitava tarjota palveluja satunnaisesti toisessa jäsenvaltiossa ilman, että hänen pitäisi sijoittautua tähän toiseen jäsenvaltioon. Tällainen velvoite on sijoittautumisvapauden vastainen, ja se voidaan katsoa syrjinnäksi, joka olisi perusteltua ainoastaan yleisen järjestyksen tai turvallisuuden taikka kansanterveyden vuoksi EY:n perustamissopimuksen 46 artiklan (aiempi 56 artikla) mukaisesti; tähän artiklaan viitataan myös EY:n perustamissopimuksen 55 artiklassa (aiempi 66 artikla). Komissio ei pysty toimitettujen tietojen perusteella ottamaan lopullista kantaa arvoisan parlamentin jäsenen mainitsemaan tapaukseen, vaan pyytää häntä toimittamaan asiaa koskevat asiakirjat komission tarkasteltaviksi. Yleisesti ottaen, ja edistääkseen kaupankäyntiä sisämarkkinoilla, komissio antoi vuonna 1998 neuvostolle ehdotuksen uudeksi arvonlisäverojärjestelmää koskevaksi direktiiviksi(3), jolla pyritään poistamaan mahdollisuus velvoittaa muiden jäsenvaltioiden toimijat nimeämään itselleen veronmaksuvelvollinen edustaja. (1) EYVL L 145, 13.6.1977. (2) EYVL L 376, 31.12.1991. (3) EYVL C 409, 30.12.1998.