KIRJALLINEN KYSYMYS E-2324/02

esittäjä(t): Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE) komissiolle

(26. heinäkuuta 2002)

Aihe: Kalastusmahdollisuuksien jako jäsenvaltioittain yhteisön vesillä

Voiko komissio selvittää kunkin jäsenvaltion tämänhetkiset kalastusmahdollisuudet yhteisön vesillä?

Voisiko komissio selvittää yksityiskohtaisesti konkreettiset kriteerit, joiden perusteella se on myöntänyt kullekin jäsenvaltiolle kalastusmahdollisuudet yhteisön vesillä?

Franz Fischlerin komission puolesta antama vastaus

(3. syyskuuta 2002)

Neuvosto vahvistaa kalastusmahdollisuudet ja jakaa ne jäsenvaltioille kunkin kohdelajeittain ja kalastusalueittain määritellyn kalastustyypin tai kalastustyyppiryhmän osalta. Kalastusalueiden määrittelyä varten käytetään useimmissa tapauksissa kansainvälisen merentutkimusneuvoston (ICES) ja Itäisen Keski-Atlantin kalastuskomitean (CECAF) soveltamia tilastollisia kalastusalueita. Niiden rajoitukset eivät vastaa jäsenvaltioiden suvereniteettiin tai lainkäyttöalueeseen kuuluvilla vesillä, jotka muodostavat yhteisön vesialueet, sovellettavia rajoituksia. Tietoja, jotka koskevat kalastusmahdollisuuksien jakautumista jäsenvaltioiden suvereniteettiin tai lainkäyttöalueeseen kuuluvien vesien kesken, ei ole saatavilla. Komissio ei näin ollen pysty valitettavasti toimittamaan arvoisalle parlamentin jäsenelle tämän pyytämiä tietoja. Komissio kehottaa parlamentin jäsentä tutustumaan kuitenkin 18. joulukuuta 2001 annettuun neuvoston asetukseen (EY) N:o 2555/2001(1), joka koskee yhteisön vesialueilla ja yhteisön aluksiin sellaisilla muilla vesialueilla, joilla sovelletaan saalisrajoituksia, sovellettavien eräiden kalakantojen ja kalakantaryhmien kalastusmahdollisuuksien ja niihin liittyvien edellytysten vahvistamista vuodeksi 2002, ja joka on paras saatavilla oleva tiedonlähde tässä asiassa.

Yhteisön kalastus- ja vesiviljelyalan perustamisesta 20. joulukuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3760/92(2) 8 artiklan 4 kohdan mukaisesti neuvoston tehtävänä on määritellä suurin sallittu saalis (TAC) kullekin kalastukselle tai kalastusryhmälle sekä jakaa kalastusmahdollisuudet jäsenvaltioiden kesken siten, että voidaan turvata kunkin jäsenvaltion kalastustoiminnan suhteellinen vakaus kunkin kyseessä olevan kannan osalta. Tämä on niin kutsutun suhteellisen vakauden periaatteen oikeusperusta. Neuvosto vahvisti vuonna 1983 yhteistä kalastuspolitiikkaa (YKP) luodessaan seuraavat kolme vaatimusta, joihin kalastusmahdollisuuksien jaon olisi perustuttava: perinteinen kalastustoiminta (aiemmat pyyntitilastot), sellaisten alueiden erityistarpeet, joiden paikallisväestö on erityisen riippuvainen kalastuksesta sekä pyyntimahdollisuuksien vähentyminen kolmansien maiden vesillä, mikä johtui kalastusvyöhykkeiden yleisestä ulottamisesta 200 meripeninkulman päähän rannikosta. Neuvosto vahvisti vuonna 1983 myös kiintiöt suurimmalle osalle kalakantoja. Nämä kiintiöt ovat siitä lähtien olleet jäsenvaltioiden välisen kalastusmahdollisuuksien jakamisen perusteena, vaikka luetteloon onkin lisätty vuoden 1983 jälkeen uusia kalakantoja.

Parlamentin jäsentä pyydetään ottamaan huomioon, että komissio ehdotti YKP:n uudistusta koskevissa ehdotuksissaan, että neuvosto päättäisi jakamismenetelmästä kunkin kannan osalta, jotta suhteellisen vakauden periaatteen soveltamisesta tulisi avoimempaa(3).

(1) EYVL L 347, 31.12.2001. Saatavissa myös komission Internet-sivulta osoitteesta http://europa.eu.int/comm/fisheries/doc.

(2) EYVL L 389, 31.12.1992.

(3) Ks. komission ehdotus neuvoston asetukseksi elollisten vesiluonnonvarojen säilyttämisestä ja kestävästä hyödyntämisestä yhteisessä kalastuspolitiikassa (KOM(2002) 185 lopullinen), IV luku, 20 artikla.