KIRJALLINEN KYSYMYS E-3418/02

esittäjä(t): Joaquim Miranda (GUE/NGL) komissiolle

(2. joulukuuta 2002)

Aihe: Maahanmuuttajien eläkkeet

Muissa jäsenvaltioissa asuvilta ja työskenteleviltä Portugalin kansalaisilta saamieni tietojen mukaan heitä kohdellaan epäoikeudenmukaisesti eläkkeitä laskettaessa, kun he ovat olleet työssä sekä kotimaassaan Portugalissa että jossakin toisessa jäsenvaltiossa.

Tämä tilanne syntyy ennen kaikkea silloin kun jäsenvaltioissa, joissa he ovat maksaneet eläkemaksunsa, on määrätty, että heidän pitäisi työskennellä siellä tietty vähimmäisaika ennen kuin he voivat saada maksimieläkkeen. Esimerkiksi työntekijä, joka on työskennellyt 19 vuotta Portugalissa ja sen jälkeen 27 vuotta Saksassa (ja maksanut näin ollen yhteensä 47 vuoden ajan kyseisten maiden sosiaaliturvamaksuja), saa kahta eläkettä, jonka yhteissumma on vähemmän kuin mihin hänellä olisi oikeus, jos hän olisi työskennellyt ainoastaan 35 vuotta Saksassa.

Kuinka komissio aikoo ratkaista tämän ongelman, joka on selkeästi este EU:n kansalaisten vapaalle liikkuvuudelle EU:ssa? Mitä muutosehdotuksia komissio aikoo esittää parhaillaan käsiteltävänä olevan eri sosiaaliturvajärjestelmien koordinointia koskevan asetuksen 1408/71 muuttamiseksi, jotta tämä ongelma voitaisiin ratkaista?

Anna Diamantopouloun komission puolesta antama vastaus

(14. tammikuuta 2003)

Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 1408/71(1) pyritään koordinoimaan kansallisia sosiaaliturvajärjestelmiä, jotta siirtotyöläinen ei menettäisi oikeuksiaan sosiaaliturvaan sen vuoksi, että on liikkunut Euroopan unionin sisällä.

Itse asiassa niin kuin yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut lukuisissa tuomioissaan, neuvoston asetuksella (ETY) N:o 1408/71 ei pyritä yhdenmukaistamaan vaan koordinoimaan sosiaaliturvajärjestelmiä. Huhtikuun 28 päivänä 1998 antamassaan tuomiossa (asia C-120/95(2)) yhteisöjen tuomioistuin toteaa seuraavaa: koska alaa ei ole yhteisön säännöksillä yhdenmukaistettu, kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä voidaan vapaasti vahvistaa edellytykset oikeudelle tai velvollisuudelle liittyä johonkin sosiaaliturvajärjestelmään (asia 110/79, Coonan, tuomio 24. huhtikuuta 1980, Kok. 1980, s. 1445, 12 kohta ja asia C-349/87, Paraschi, tuomio 4. lokakuuta 1991, Kok. 1991, s. I-4501, 15 kohta) ja edellytykset, joiden täyttyessä oikeus etuuksiin syntyy (yhdistetyt asiat C-4/95 ja C-5/95, Stöber ja Piosa Pereira, tuomio 30. tammikuuta 1997, Kok. 1997, s. I-511, 36 kohta). Näin ollen jokainen jäsenvaltio voi itse päättää sosiaaliturvajärjestelmästään eläkkeiden määrä mukaan luettuna.

Lisäksi neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 tavoite mainitaan selvästi Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 42 artiklassa, jossa määrätään, että kyseisellä asetuksella on taattava työtekijöiden vapaan liikkuvuuden toteuttaminen ottamalla käyttöön erityinen yhteensovittamisjärjestelmä. Se pohjautuu periaatteeseen, että kaikki sellaiset kaudet on laskettava yhteeenä, jotka eri maiden lainsäädännön mukaan otetaan huomioon oikeuden saamiseksi etuuksiin ja tämän oikeuden säilyttämiseksi sekä etuuksien laskemiseksi.

Tämä periaate on saatettu osaksi lainsäädäntöä etenkin eläkkeiden kohdalla. Niinpä tavoitteena ei ole taata eläkettä, joka vastaisi suurinta mahdollista eläkettä, jonka henkilö olisi voinut saavuttaa, jos hän olisi työskennellyt yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa, vaan taata edellä tarkoitetun yhteenlaskemisen periaatteen toteutuminen. Itse asiassa jäsenvaltion täytyy ottaa huomioon toisissa jäsenvaltioissa täyttyneet vakuutuskaudet joko oikeuden saamiseksi, mikäli kyseisen jäsenvaltion lainsäädännössä säädetään työskentelyn vähimmäiskestosta, tai eläkkeen määrän laskemiseksi. Edellä mainitussa asetuksessa säädetään myös, että kunkin jäsenvaltion täytyy laskea eläke kahdella tavalla, ensinnäkin ainoastaan soveltamansa lainsäädännön mukaan (kyseessä on siis kansallinen eläke, jossa ei oteta lukuun muiden lainsäädäntöjen piirissä täyttyneitä vakuutuskausia) ja toiseksi määrittelemällä eläkkeen teoreettinen määrä, joka lasketaan kaikkien työntekijään sovellettujen kansallisten lainsäädäntöjen piirissä täyttyneiden vakuutuskausien perusteella. Sitten jäsenvaltio laskee etuuden määrän teoreettisen määrän perusteella ja suhteessa laitoksen soveltaman lainsäädännön alaisuudessa täyttyneisiin vakuutusjaksoihin (suhteellinen eläke). Loppujen lopuksi jäsenvaltion on myönnettävä saajan kannalta edullisin summa, joko kansallinen eläke tai suhteellinen eläke.

Kaikista edellä mainituista syistä komission vuonna 1998 esittämä ehdotus(3) neuvoston asetuksen yksinkertaistamiseksi ei sisällä oleellisia muutoksia eläkkeiden laskemisjärjestelmään.

(1) EYVL L 149, 5.7.1971.

(2) Decker, Kok. 1998, s. I-1831.

(3) Ehdotus neuvoston asetukseksi (EY) sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta, komission esittämä 4 päivänä tammikuuta 1998, asiakirja KOM(1998) 779 lopullinen.