KIRJALLINEN KYSYMYS E-1891/00

esittäjä(t): Carlos Coelho (PPE-DE) komissiolle

(16. kesäkuuta 2000)

Aihe: Vapaa liikkuvuus, liikenneturvallisuutta koskevat toimet sekä autoliikennettä koskevat käytänteet ja kansalliset säännökset Euroopan unionissa

Useat portugalilaiset autonajajat ovat valittaneet, että liikkuessaan joko ammattinsa vuoksi tai matkailijoina Euroopan teillä he ovat huomanneet liikennettä ja ajoneuvojen pakollisia varusteita koskevien säännösten valtavat erot Euroopan jäsenvaltioiden välillä.

On hyvin mahdollista, että portugalilainen autoilija, joka päättää tehdä kiertomatkan Euroopassa, saa sakot heti Espanjaan tullessaan, koska hänellä ei ole mukanaan ylimääräistä polttimosarjaa (mikä ei ole pakollista hänen kotimaassaan), tai liikkuessaan Saksassa häntä sakotetaan, koska hänen autossaan ei ole ensiapupakkausta (mikä ei myöskään ole pakollista hänen kotimaassaan) jne.

Jos jokaisen Euroopan unionissa autoilevan yhteisön kansalaisen on otettava huomioon kussakin jäsenvaltiossa voimassaolevat liikennettä ja ajoneuvojen varusteita koskevat säännökset, jotka koskevat myös muita kuin maassa vakituisesti asuvia, eikö olisi toteutettava näille autoilijoille suunnattu tiedotuskampanja riippumatta siitä mikä on heidän vakituinen asuinmaansa?

On selvää, että eri jäsenvaltioiden voimassaolevien säännösten yhdenmukaistaminen saattaa olla erittäin vaikeaa, mutta eikö olisi mahdollista päästä yhteisymmärrykseen edes ajoneuvojen pakollisista lisävarusteista?

Miten komission mielestä on ratkaistava nämä liikenneturvallisuutta ja yhteisön kansalaisten vapaata liikkuvuutta koskevat kysymykset? Onko lisättävä tiedottamista vai yhdenmukaistettava asianomaista lainsäädäntöä? Mitä asiaa koskevia aloitteita komissio voisi toteuttaa?

Loyola de Palacion komission puolesta antama vastaus

(31. heinäkuuta 2000)

Yhteisössä ovat voimassa tieliikennettä koskevat yhteiset säännöt, joita noudattamalla turvataan vapaa liikkuvuus. Nämä säännöt koskevat kuljettajan ajotaitoa (ajokorttia koskevat oikeudelliset vaatimukset vahvistetaan neuvoston direktiivissä 91/439/ETY(1)); ajoneuvojen katsastusta (neuvoston direktiivi 96/96/EY(2)), raskaiden hyötyajoneuvojen enimmäispainoa ja mittasuhteita (neuvoston direktiivi 96/53/EY(3)) sekä

kuljettajan ja matkustajien turvavyöpakkoa (neuvoston direktiivi 91/671/ETY(4)). Tähän säännöstään kuuluu myös 8. marraskuuta 1968 tehty tieliikennettä koskeva Yhdistyneiden Kansakuntien Euroopan talouskomission yleissopimus (nk. Wienin yleissopimus). Sopimuksessa vahvistetaan kansainvälistä liikennettä koskevat vapaan liikkuvuuden yleiset suuntaviivat, ja sen ajoneuvojen perävaunujen teknisiä vaatimuksia koskevan liitteen 5 mukaan sopimuspuolet voivat antaa

liitteen määräyksiä täydentäviä tai niitä tiukempia sääntöjä rekisteröitävien moottoriajoneuvojen ja sellaisten perävaunujen osalta, joiden käyttö tieliikenteessä on sallittu kansallisen lainsäädännön nojalla.

Jäsenvaltiot voivat siis vaatia, että niiden alueella rekisteröidyissä ajoneuvoissa on ensiapupakkausten, sammuttimien tai ylimääräisen polttimosarjan kaltaiset varusteet.

Wienin yleissopimuksessa määrätään kuitenkin myös,

että kaikkien kansainvälisessä liikenteessä käytettävien ajoneuvojen on täytettävä ajoneuvon rekisteröintimaassa ajoneuvon käyttöönottohetkellä voimassa olevat tekniset vaatimukset.

Näin ollen yksittäinen jäsenvaltio ei voi vaatia, että jossakin toisessa jäsenvaltiossa rekisteröidyssä ajoneuvossa on oltava sellaiset lisävarusteet, jotka eivät ole pakollisia ajoneuvon rekisteröintijäsenvaltiossa. Tällä perusteella parlamentin jäsenen mainitsemassa esimerkkitapauksessa portugalilaisten autoilijoiden ei tarvitse hankkia ajoneuvoonsa ylimääräistä polttimosarjaa liikkuessaan Espanjassa tai ensiapupakkausta autoillessaan Saksassa eikä ulkomaalaisilta autoilijoilta voida myöskään periä sakkoja sen vuoksi, etteivät heidän ajoneuvojensa varusteet täytä kyseisen maan kansallisia vaatimuksia.

Ajoneuvojen lisävarusteita koskevien erilaisten kansallisten sääntöjen yhdenmukaistamista ei ole toistaiseksi pidetty tarpeellisena, eivätkä jäsenvaltiotkaan ole vaatineet niiden yhdenmukaistamista.

(1) EYVL L 237, 24.8.1991.

(2) EYVL L 46, 17.2.1997.

(3) EYVL L 235, 17.9.1996.

(4) EYVL L 373, 31.12.1991.