KIRJALLINEN KYSYMYS E-2389/01 esittäjä(t): Christopher Huhne (ELDR) komissiolle. Terveydenhoito.



Virallinen lehti nro 115 E , 16/05/2002 s. 0070 - 0071



KIRJALLINEN KYSYMYS E-2389/01 esittäjä(t): Christopher Huhne (ELDR) komissiolle (20. elokuuta 2001) Aihe: Terveydenhoito Voiko komissio kertoa kantansa yhteisön lainsäädännöstä, joka koskee niitä ehtoja, joiden mukaan jäsenvaltion on kustannettava kansalaistensa terveydenhoito toisessa jäsenvaltiossa? Anna Diamantopouloun komission puolesta antama vastaus (19. lokakuuta 2001) Komissio haluaa kiinnittää arvoisan parlamentin jäsenen huomion siihen, että sosiaaliturvan yhteensovittamisesta on yhteisötasolla säädetty asetuksissa (ETY) N:o 1408/71(1) ja (ETY) N:o 574/72(2). Näihin säädöksiin sisältyy sairausetuuksia käsittelevä yksityiskohtainen luku, jonka tarkoitus on tarjota tehokasta suojaa unionin alueella liikkuville henkilöille. Näillä säädöksillä ei pyritä muuttamaan jäsenvaltioiden kansallisen sosiaaliturvalainsäädännön rakennetta eikä sisältöä eikä harmonisoimaan näitä lainsäädäntöjä. Mainittujen säädösten pääasiallinen tarkoitus on koordinoida jäsenvaltioiden lainsäädäntöjä yhteisötasolla. Näiden yhteisön säädösten nojalla on kolme tapausta, joissa sen maan sairausvakuutuslaitos, jossa henkilö on vakuutettuna, voi rahoittaa terveydenhoitopalvelut, joita henkilö on saanut toisessa jäsenvaltiossa: - jos henkilö asuu eri jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa hän on vakuutettu (esimerkiksi rajatyöntekijät); - jos kiireistä ja välttämätöntä hoitoa annetaan väliaikaisen oleskelun aikana toisessa jäsenvaltiossa (esimerkiksi matkailun yhteydessä); - jos henkilö tarkoituksella menee toiseen jäsenvaltioon saadakseen hoitoa ja on saanut siihen luvan sairausvakuutuslaitokselta, jossa on vakuutettuna. Näissä kolmessa tapauksessa terveydenhoitopalvelut annetaan hoidon antavan jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, mutta kustannuksista vastaa se sairausvakuutuslaitos, jossa henkilö on vakuutettuna. Asetuksessa (ETY) N:o 1408/71 tarkoitettu lupamenettely henkilön siirtymiseen hoidettavaksi ulkomailla antaa jäsenvaltiolle suuren harkintavallan luvan myöntämisessä tai kieltämisessä ja on velvoittava ainoastaan tarkasti määritellyissä tapauksissa. Toimivaltaisten laitosten vastuu luvan myöntämisessä selittyy sillä, että jäsenvaltioiden elinten on kyettävä rahoittamaan alueensa ulkopuolella annettu hoito, joka korvataan niiden jäsenvaltioiden laitoksille, joissa sairaanhoito on annettu. Parlamentin jäsenelle on syytä mainita, että yhteisöjen tuomioistuin, hyväksyessään asetuksella (ETY) N:o 1408/71 luodun lupamenettelyn, on vahvistanut sairausvakuutusjärjestelmään kuuluvien henkilöiden oikeuden saada korvausta toisessa jäsenvaltiossa annetusta sairaanhoidosta palveluiden ja tavaroiden vapaan liikkuvuuden takaavan EY:n perustamissopimuksen nojalla. Yhteisöjen tuomioistuin on tunnustanut oikeuden saada ylimääräistä korvausta siitä valtiosta, jossa vakuutettu on vakuutettuna, jos kyseisen valtion lainsäädännön mukainen korvaus on suurempi kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa hoito on annettu(3). Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on myös hyväksynyt oikeuden ilman lupamenettelyä tiettyjen muiden kuin sairaalahoitojen sekä lääketuotteiden korvaukseen sen valtion lainsäädännön mukaisesti, jossa henkilö on vakuutettuna(4). Asiassa, joka koskee vapaaehtoisesti saadun sairaalahoidon korvaamista, yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että kansallinen lupamenettely voi olla perusteltu pakottavista syistä ja sillä ehdolla, että se perustuu objektiivisiin, syrjimättömiin ja ennalta tunnettuihin kriteereihin(5). Komissio tutkii parhaillaan vaikutuksia, joita yhteisöjen tuomioistuimen vähitellen kehittämällä oikeuskäytännöllä on tällä alalla. (1) Neuvoston asetus (ETY) N:o 1408/71, annettu 14 päivänä kesäkuuta 1971, sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä EYVL L 149, 5.7.1971. (2) Neuvoston asetus (ETY) N:o 574/72, annettu 21 päivänä maaliskuuta 1972, sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä EYVL L 74, 27.3.1972. (3) Ks. asia Vanbraeckel, C-368/98, tuomio 12. heinäkuuta 2001. (4) Ks. asiat Kohll ja Decker, tuomiot 28. huhtikuuta 1998. (5) Ks. asia Smits-Peerbooms, C-157/99, tuomio 12. heinäkuuta 2001.