KIRJALLINEN KYSYMYS E-3187/02

esittäjä(t): Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE) neuvostolle

(7. marraskuuta 2002)

Aihe: Kalastuksesta erittäin riippuvaiset alueet, suhteellinen vakaus ja kalastusoikeudet

Vastauksissaan kysymyksiini E-0650/02(1), E-2096/02, E-2097/02 ja E-2098/02(2) komissio ei vastannut tiettyihin kohtiin, minkä vuoksi minun on palattava niihin. Olin pyytänyt komissiota ilmoittamaan, mitkä kriteerit Euroopan alueen pitää täyttää, jotta se luokiteltaisiin kalastuksesta erittäin riippuvaiseksi alueeksi kalastusmahdollisuuksia jaettaessa. Kysyin myös, eikö komissio katso, että yhteisön oikeuden taustalla olevan progression periaatteen mukaisesti luettelo kalastuksesta erittäin riippuvaisista alueista pitäisi ajantasaistaa 20 vuoden voimassaolon jälkeen ja sisällyttää siihen uusia kalastuksesta riippuvaisia alueita useiden uusien valtioiden kuten Espanjan ja Portugalin jäseneksi liittymisen jälkeen.

Komissio ei kuitenkaan vastannut näihin kysymyksiin, vaan totesi ainoastaan, että kalastuksesta riippuvaisten alueiden käsite määritellään neuvoston asetuksen (EY) N:o 1260/1999(3) 4 artiklan 8 kohdassa, joka koskee kalastusalan rakennetukea tavoite 2 -alueilla, ja että se ei sitä vastoin esiinny neuvoston asetuksissa, joissa käsitellään kalastusmahdollisuuksien jakamista yhteisössä ja niiden jakoa edelleen kansallisiin kiintiöihin jäsenvaltioiden kesken.

Haagissa 3. marraskuuta 1976 hyväksymässään päätöslauselmassa neuvosto korosti erityisesti tarvetta ottaa huomioon kalastuksesta riippuvaisten paikallisten yhteisöjen elintärkeät tarpeet yhteistä kalastuspolitiikkaa toteutettaessa. Samoin 30. toukokuuta 1980 antamassaan julkilausumassa neuvosto vahvisti jäsenvaltioiden välisten kiintiöiden jakamiselle selkeät kriteerit: perinteinen kalastustoiminta, kalastuksesta erittäin riippuvaisten alueiden väestön erityistarpeet ja pyyntimahdollisuuksien menettäminen kolmansien maiden vesillä. Näihin kriteereihin perustuva kalastuskiintiöiden jako on niin sanotun suhteellisen vakauden periaatteen mukaista. Näiden kriteerien perusteella Grönlanti, Islanti ja Yhdistynyt kuningaskunta luokiteltiin kalastuksesta erittäin riippuvaisiksi alueiksi, jonka jälkeen ne ovat hyötyneet niin kutsutusta suhteellisen vakauden periaatteesta. Kyseistä järjestelmää on noudatettu tähän asti ilman, että sitä on muutettu tai että siihen olisi otettu mukaan uusia alueita sittemmin annettujen asetusten perusteella.

Eikö neuvosto katso, että kalastuksesta erittäin riippuvaisen alueen käsite ei liity yksinomaan rakennerahastoista annettuun asetukseen (EY) N:o 1260/1999, vaan neuvosto käytti sitä jo aikaisemmin kalastusmahdollisuuksien jakoperusteena, mikä ilmenee yhä voimassa olevan neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3760/92(4) johdanto-osasta.

Ottaen huomioon neuvoston vuonna 1980 asettamat kalastusmahdollisuuksien jakoa koskevat kriteerit eikö komissio katso, että Galician, jonka komissio on vastauksissaan kysymyksiini tunnustanut kalastuksesta erittäin riippuvaiseksi alueeksi olisi hyödyttävä edellä mainittujen kriteerien mukaisesta uudesta kalastusmahdollisuuksien jaosta, kun sen liittymisasiakirjan mukainen siirtymäkausi on päättynyt ja koska se on menettänyt kalastusmahdollisuutensa kolmansien maiden vesillä Marokon kanssa tehdyn kalastussopimuksen päättymisen vuoksi?

(1) EYVL C 229 E, 26.9.2002, s. 114.

(2) EYVL C 28 E, 6.2.2003, s. 182.

(3) EYVL L 161, 26.6.1999, s. 1.

(4) EYVL L 389, 31.12.1992, s. 1.

Vastaus

(20. helmikuuta 2003)

1. Neuvosto päätti 3. marraskuuta 1976 annetussa päätöslauselmassaan(1), että 1. tammikuuta 1977 alkaen jäsenvaltiot laajentavat Pohjanmerellä ja Pohjois-Atlantilla sijaitsevien kalastusalueidensa rajoja 200 meripeninkulmaan yhteisesti toimien.

2. Päätöslauselman liitteessä VII neuvosto tunnusti niin kutsutun Haagin suosituimmuuskohtelun, jotta otettaisiin huomioon yhteisössä olevien tiettyjen kalastuksesta erityisen riippuvaisten paikallisyhteisöjen tarpeet.

3. Neuvosto päätti 25. tammikuuta 1983 kalastusmahdollisuuksien jakamisesta yhteisön vesillä (neuvoston asetus N:o 172/83) niin, että kalastusmahdollisuudet jaettiin suhteellisen vakauden periaatteen mukaisesti. Neuvoston 30. toukokuuta 1980 antaman julkilausuman(2) mukaan kyseinen periaate perustuu perinteiseen kalastustoimintaan, kalastuksesta riippuvaisten alueiden erityistarpeisiin ja kalastusmahdollisuuksien menettämiseen kolmansien maiden vesillä (alueelliset toimivaltamenetykset). Kuten huomataan, Haagin suosituimmuuskohtelu oli vain yksi suhteellista vakautta määrittävistä tekijöistä. Neuvostossa on eri näkemyksiä siitä, missä määrin suosituimmuuskohteluun voidaan vedota suhteellista vakautta merkittävämpänä seikkana.

4. Espanjan ja Portugalin kalastusmahdollisuudet määriteltiin vuoden 1985 liittymissopimuksessa ja sisällytettiin suhteellisen vakauden perusteisiin.

5. Viime vuosina (vuodesta 1989) neuvosto on sovitellut eturistiriitoja ja tarvittaessa ottanut huomioon kalastuksesta riippuvaisen paikallisväestön edut. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että tällaiset kiintiöt jaetaan neuvoston asetuksen N:o 3760/92 8 artiklan 4 kohdan mukaisen neuvoston harkintavallan perusteella. Ne eivät riipu siitä, onko Haagin päätöslauselman liite VII asianmukaisesti annettu (asia C-4/96).

6. Neuvosto tarkastelee tällä hetkellä suhteellisen vakauden kysymystä osana yhteisen kalastuspolitiikan uudistusta. Neuvottelujen tässä vaiheessa neuvosto ei ole päättänyt rajoittaa harkintavaltaansa jakoperusteista päättämiseen. Se ei myöskään ole todennut, että Haagin suosituimmuuskohtelu olisi yhteydessä periaatteeseen, jonka mukaan Espanjalla on tasavertainen pääsy yhteisön kalastusalueelle 1. tammikuuta 2003.

(1) EYVL C 105, 7.5.1981.

(2) EYVL C 158, 27.6.1980.