FI Euroopan unionin virallinen lehti CE 78/815

(2004/C 78 E/0865)

KIRJALLINEN KYSYMYS E-3463/03

esittäjä(t): Christos Folias (PPE-DE) komissiolle

(21. marraskuuta 2003)

Aihe: Tuoretuotteiden myynnin enimmäisvoitto-osuuksien määrittäminen

Tuoreiden vihannesten ja hedelmien kaupan enimmäisvoitto-osuuksista on säädetty Kreikassa markkinapolitiikkaa koskevalla määräyksellä 14/1989, sellaisena kuin se on muutettuna markkinapolitiikkaa koskevilla määräyksillä 16/1991 ja 2/1992. Nämä osuudet ovat tukkumyynnissä 7—12 prosenttia ja vähittäismyynnissä 25—40 prosenttia.

Kysyn komissiolta seuraavaa:

— Onko komissio tietoinen, että Kreikan viranomaiset ovat antaneet edellä mainitut markkinapolitiikkaa koskevat määräykset ja soveltavat niitä?

— Onko enimmäisvoitto-osuuksien määrittäminen sallittua tuotteiden tukku- ja vähittäismyynnissä?

— Miten tässä tilanteessa varmistetaan terve kilpailu, ja miten turvataan kysynnän ja tarjonnan laki?

Mario Montin komission puolesta antama vastaus

(28. tammikuuta 2004)

Komissio ei ole saanut Kreikan viranomaisilta tietoja markkinapolitiikkaa koskevassa asetuksessa 14/1989 (1) määrätyistä erityisistä toimenpiteistä. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin antaa ja antavatkin kansallista lainsäädäntöä tehostaakseen kansallisen politiikan soveltamista tiettyyn alaan tai teollisuuteen, vaikka ala kuuluisikin yhteisen markkinajärjestelyn piiriin.

Kuten arvoisa parlamentin jäsen tiennee, neuvosto on antanut vuonna 1972 asetuksen hedelmä- ja vihannesalan yhteisestä markkinajärjestelystä (2). Yhteisen markkinajärjestelyn piiriin kuuluvilla aloilla jäsenvaltioilla ei ole enää oikeutta puuttua vapaasti yhteisen markkinajärjestelyn hintamekanismeihin esimerkiksi panemalla täytäntöön yksipuolisia kansallisia lakeja, jotka vaikuttavat suoraan tai välillisesti tietyn alan hintajärjestelyyn. Tämä ei kuitenkaan kiellä jäsenvaltioita kuten Kreikkaa toteuttamasta toimenpiteitä, jotka liittyvät hinnanmuodostukseen vähittäismyynti- ja kulutusvaiheessa, niin kauan kuin tällaiset toimenpiteet eivät vaaranna yhteisen markkinajärjestelyn tavoitteita tai toimintaa (3).

Komissio haluaa kuitenkin korostaa, että yritysten välinen hinnoista sopiminen on erotettava valtion viranomaisten hyväksymästä hintoja koskevasta lainsäädännöstä. Jälkimmäisessä tapauksessa jäsenvaltioilla on velvollisuus noudattaa EY:n perustamissopimuksen 3 artiklaa, 10 artiklan 2 kohtaa sekä 81 artiklaa ja sitä seuraavia artikloja.

EY:n perustamissopimuksen kilpailusääntöjä (81—86 artikla) sovelletaan yritysten välisiin yhdenmukaistettuihin menettelyihin kuten suoraan tai välilliseen hinnoista sopimiseen. EY:n perustamissopimuksen 36 artiklan mukaan kilpailusääntöjä sovelletaan maatalouteen siinä määrin, kuin neuvosto on määritellyt niiden soveltamisesta yhteisen maatalouspolitiikan vaatimuksissa. Tiettyjä poikkeustapauksia lukuun ottamatta neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 26/62 (4) sallitaan kilpailusääntöjen soveltaminen maataloustuotteisiin.

Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on joka tapauksessa päättänyt, että sovellettaessa EY:n perustamissopimuksen 3 ja 81 artiklaa hintasääntöihin on otettava huomioon, että näiden sääntöjen tarkoitus ei ole pakottaa kauppiaita tekemään sopimuksia tai ryhtymään muuhun EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohdassa kiellettyyn toimintaan, vaan sen tarkoitus on jättää hinnoitteluvastuu valtion viranomaisille (5). On myös otettava huomioon, ettei 3 ja 81 artiklassa kielletä jäsenvaltioita hyväksymästä sellaisia kansallisia sääntöjä, joiden mukaan valtion viranomaiset voivat vahvistaa vähittäismyyntihinnat (6).

EY:n perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen mukaan (28—30 artikla) olisi otettava huomioon, että enimmäisvoittomarginaali täytyy laskea ostohinnan perusteella, jossa otetaan huomioon vähittäiskauppiaiden maksamat tuonti- ja tuotantokustannukset. Tällä tavoin etäisyyden vaikutus tasoittuu ja EY:n perustamissopimuksen 28 artiklan vastaiset kaupankäynnin esteet vältetään (7).

(1) Muutettu markkinapolitiikkaa koskevilla asetuksilla 16/1991 and 2/1992.

(2) Neuvoston asetus (ETY) N:o 1035/72, annettu 18 päivänä toukokuuta 1972, hedelmä- ja vihannesalan yhteisestä markkinajärjestelystä, EYVL L 118, 20.5.1972. Vuonna 1996 tämä asetus korvattiin 28 päivänä lokakuuta 1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 2200/96, EYVL L 297, 21.11.1996.

(3) Yhteisöjen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa 95/79 ja 96/79, Kefer ja Delmelle, 17.1.1980 antama tuomio, Kok. 1980, s. 103.

(4) Neuvoston asetus (ETY) N:o 26/62 tiettyjen kilpailusääntöjen soveltamisesta maataloustuotteiden tuotantoon ja kauppaan, EYVL B 30, 20.4.1962.

(5) Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 188/86, Lefèvre, 2.7.1987 antama tuomio, Kok. 1987, s. 2963.

(6) Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 231/83, Cullet vastaan Leclerc, 29.1.1985 antama tuomio, Kok. 1985, s. 305.

(7) Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 82/77, Openbaar Ministerie vastaan van Tiggele, 24.1.1978 antama tuomio, Kok. 1978, s. 25.