KIRJALLINEN KYSYMYS E-2564/99

esittäjä(t): Bart Staes (Verts/ALE) komissiolle

(11. tammikuuta 2000)

Aihe: Hammasteknikon tutkinnon tunnustaminen direktiivien 89/48/ETY ja 92/51/ETY mukaisesti

Hammasteknikkoja, jotka suorittavat hammasproteesin rakentamisen kaikki vaiheet mittojen otosta proteesin asettamiseen paikalleen ja jotka ovat saaneet alan lisäkoulutusta, nimitetään eri jäsenvaltioissa eri tavoin. Belgiassa käytetään nimikettä tandprothesist-denturist, Alankomaissa nimikettä tandprotheticus, Tanskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa kliinistä hammasteknikkoa vastaavaa ja Ranskassa denturologist -nimikettä. Kansainvälinen ammattiliitto käyttää termiä denturist-denturologist.

Kun otetaan huomioon liikkuvuuden lisääntyminen Euroopan unionissa, on tärkeää voida määritellä, kuuluuko eri jäsenvaltioiden hammasteknikon tutkintoon johtava ammattikoulutus direktiivien 89/48/ETY(1) ja 92/51/ETY(2) soveltamisalaan. Nämä direktiivit koskevat vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevaa yleistä järjestelmää. On lisäksi tärkeää määritellä hammasteknikon ja hammaslääkärin ammatin välinen ero. Joissain jäsenvaltioissa vain hammaslääkärit saavat suorittaa suunsisäisiä käsittelyjä, eli siis myös muita kuin lääketieteellisiä (tekniset ja kliiniset) käsittelyjä. Toisissa jäsenvaltioissa hammasteknikot voivat asentaa proteeseja ilman hammaslääkärin osallisuutta toimiin. Näiden kahden välimaastoon sijoittuu lisäksi lainsäädäntö, jonka mukaan hammasteknikolla on oikeus asentaa hammasproteeseja sen jälkeen, kun potilas on saanut hammaslääkäriltään asiaa koskevan todistuksen. On selvää, että lainsäädäntö ei ole lainkaan yhdenmukainen.

1. Missä vaiheessa hammasteknikon erilaisten koulutusten tunnustaminen on EU:n viidessätoista jäsenvaltiossa?

2. Mikä on hammaslääkärin ja hammasteknikon ammatin välinen suhde EU:n viidessätoista jäsenvaltiossa?

3. Miten komissio suhtautuu aloitteeseen, jonka mukaan hammasteknikot voisivat mahdollisesti yhteistyössä hammaslääkärien kanssa harjoittaa ammattiaan täysin itsenäisesti?

4. Katsooko komissiokin, että jos hammasteknikon koulutusta voidaan pitää direktiivien 89/48/ETY ja 92/51/ETY mukaisena, sellaista kansallista lainsäädäntöä on olemassa tai sitä laaditaan, jonka vuoksi tämän ammattikunnan on mahdotonta harjoittaa ammattiaan laillisesti? Katsooko komissio, että lääketieteellisen koulutuksen saaneilla (hammaslääkärit) on monopoliasema muiden kuin lääketieteellisten (tässä tapauksessa kliinisten ja teknisten) käsittelyjen suorittamisessa? Katsooko komissio kyseisen tapauksen eli sen, että oikeus antaa tiettyjä käsittelyjä (suunsisäiset käsittelyt) kuuluu yksinomaan tietylle ammattiryhmälle, olevan mahdollisesti ristiriidassa yhteisön lainsäädännön kanssa? Jos komissio näin katsoo, mihin toimiin se aikoo ryhtyä? Jos se taas ei näin katso, mitkä ovat sen perustelut?

(1) EYVL L 19, 24.1.1989, s. 16.

(2) EYVL L 209, 24.7.1992, s. 25.

Frederik Bolkesteinin komission puolesta antama vastaus

(7. helmikuuta 2000)

Kuten komission vastauksesta Florus Wijsenbeekin tekemään kirjalliseen kysymykseen E-3073/95(1) jo ilmenee, hammasteknikon ammattia ei ole yhdenmukaistettu yhteisön tasolla. Näin ollen ainoastaan jäsenvaltioilla on toimivalta mahdollisen virallisen aseman antamiseen tälle ammatille ja sen sääntelyyn. Tämä koskee koulutusta ja ammatin harjoittamisen aloittamista sekä sen harjoittamisen edellytyksiä ja toiminta-alaa, johon voi kuulua potilastyöskentelyä tai jonka ulkopuolelle se voi jäädä.

Koska tätä ammattia koskevaa yhteisön erityisdirektiiviä ei ole, ammatin harjoittamisen aloittamiseen vaadittavien pätevyysvaatimusten tunnustaminen jäsenvaltioiden välillä kuuluu vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetun neuvoston direktiivin 89/48/ETY(2) ja direktiiviä 89/48/ETY täydentävästä ammatillisen koulutuksen tunnustamista koskevasta toisesta yleisestä järjestelmästä 18 päivänä kesäkuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/51/ETY(3) soveltamisalaan. Edellä mainituissa direktiiveissä säädettyä järjestelmää sovelletaan, kun kyseinen ammatti on säännelty vastaanottavassa jäsenvaltiossa, toisin sanoen, kun ammatin harjoittamisen aloittaminen tai sen harjoittaminen kansallisten lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten mukaan suoraan tai epäsuorasti edellyttää tutkintotodistusta. Kun pätevyysvaatimukset on tunnustettu, asianomaista ammattihenkilöä koskevat samat ammatin harjoittamisedellytykset (erityisesti samalla toiminta-alalla) kuin vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisia. Koska näissä kahdessa direktiivissä ei koordinoida koulutusohjelmien sisältöä, ei voida sanoa, että tietty ammatillinen koulutus on edellä mainittujen direktiivien mukaista. Asianomainen koulutus joko on tai ei ole säännelty direktiiveissä (89/48/ETY tai 92/51/ETY koulutuksen tason mukaan) tarkoitetussa merkityksessä. Jos koulutusta ei ole säännelty, asianomaisen ammatin tai toiminnan harjoittaminen on vapaata (toisin sanoen sitä eivät koske pätevyysvaatimukset) tai sen harjoittaminen on varattu muille ammattihenkilöille (vrt. jäljempänä).

Direktiiveissä 89/48/ETY ja 92/51/ETY ei velvoiteta komissiota tekemään perusteellisia tutkimuksia kaikista ammateista, joihin direktiivejä voidaan soveltaa. Sen vuoksi komissiolla ei ole yksityiskohtaisia tietoja kyseisestä ammatista eikä varsinkaan hammaslääkärin ja hammasteknikon ammattien välisestä suhteesta. Komission hallussa olevien tietojen mukaan hammasteknikon ammatilla (jonka toiminta-alaan kuuluvat suunsisäiset käsittelyt) on kuitenkin virallinen asema Tanskassa, Espanjassa, Alankomaissa ja Suomessa.

Edellä esitetty tilanne huomioon ottaen komission tehtävänä ei ole ottaa kantaa mahdolliseen aloitteeseen, joka sallisi hammasteknikoille itsenäisen ammatinharjoittamisen mahdollisesti yhteistyössä hammaslääkärin kanssa. Komission asiana ei ole myöskään tehdä tällaista aloitetta.

Koska ammattia koskevaa sääntelyä ei ole yhdenmukaistettu yhteisön tasolla, toimivalta tällä alalla kuuluu kansallisille viranomaisille. Tämä merkitsee sitä, että jäsenvaltiot voivat aivan hyvin varata tietyn toiminnan harjoittamisen (kuten potilastyöskentelyn) jollekin muulle ammattihenkilölle, tässä tapauksessa hammaslääkärille. Kun kyseessä on sellaisen lääketieteellisen toiminnan harjoittaminen, jota ei ole yhdenmukaistettu, tällainen menettely ei ole yhteisön lainsäädännön vastaista yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-61/89, Bouchoucha(4) 3. lokakuuta 1990 antama tuomio huomioon ottaen.

Mitä tulee kysymykseen siitä, voidaanko yhteisön kilpailusääntöjä soveltaa tapauksiin, joissa tietyt jäsenvaltiot ovat antaneet määrätyille ammattiryhmille monopoliaseman potilastyöskentelyyn, voidaan todeta, että tällainen tilanne voisi syntyä vain siinä hyvin epätodennäköisessä tapauksessa, että monopoliasemassa olevat ammatinharjoittajat eivät selvästikään pystyisi tyydyttämään alan palvelujen kysyntää. Tämä oli tilanne asiassa C-41/90, Höfner(5). Komission hallussa ei ole tietoja, joiden perusteella voitaisiin katsoa, että tilanne olisi tällainen kyseisen palvelun osalta.

(1) EYVL C 79, 18.3.1996.

(2) EYVL L 19, 24.1.1989.

(3) EYVL L 209, 24.7.1992.

(4) Kok. 1990, s. I-3551.

(5) Kok. 1991, s. I-1979.