KIRJALLINEN KYSYMYS E-3916/98

esittäjä(t): Viviane Reding (PPE) komissiolle

(4. tammikuuta 1999)

Aihe: Oluentuottajien vertikaaliset rajoitukset

Sopimuksessa Euroopan unionista määrättyjen kilpailusääntöjen soveltamista uudistettaessa komissio aikoo ehdottaa vertikaalisten rajoitusten vähentämistä.

Onko komissio selvillä siitä, että ehdotettu 40 prosentin markkinaosuus voi johtaa kaikkien olutpanimoiden sulkemiseen Luxemburgissa? Yksittäisillä panimoilla on yli 40 prosentin markkinaosuus ja näin ne eivät voi tehdä omia sopimuksia. Suuralueiden kilpailevat yritykset, joilla on kansallisilla markkinoilla alle 40 prosentin markkinaosuus mutta joiden tuotanto on huomattavasti suurempi kuin tuotanto koko Luxemburgissa, voivat tehdä tällaisia sopimuksia. Pienet luxemburgilaiset panimot eivät pysty pitämään puoliaan suurten panimoiden kesken suurin varoin käydyssä kilpailu- ja henkiinjäämistaistelussa. Tämä ei voi olla uusien määräysten tarkoitus. Siksi komission tulisi harkita asiaa.

Harkitseeko komissio viitemarkkinamääritelmänsä soveltamista todellisuuteen, toisin sanoen aikooko se määritellä sisämarkkinoiksi (tietenkin niin, että markkinaosuudella on pienempi viitearvo) markkinat, joilla varsinaista yritysten välistä kilpailua käydään? Jos ei harkitse, eikö olisi mielekästä ottaa huomioon uudistusten valtakunnallinen näkökanta?

Komission jäsenen Karel Van Miertinkomission puolesta antama vastaus

(10. helmikuuta 1999)

Arvoisa parlamentin jäsen esittää kysymyksiä, jotka liittyvät komission ehdotuksiin kilpailupolitiikan tarkistamiseksi vertikaalisten sopimusten osalta. Seuraavassa selvennetään näitä ehdotuksia.

Komissio antoi 30. syyskuuta 1998 tiedonannon(1), jossa esitetään suunnitelma kilpailupolitiikan tarkistamiseksi vertikaalisten rajoitusten osalta ja ehdotetaan siirtymistä taloudelliset edellytykset paremmin huomioon ottavaan lähestymistapaan. Uutta lähestymistapaa kannatetaan laajalti ja se on tarpeen nykyisten ryhmäpoikkeusasetusten monien rakenteellisten puutteiden vuoksi. Myös oluttoimituksia koskevat sopimukset kuuluvat tällaisten ryhmäpoikkeusasetusten soveltamisalaan.

Suurin puute on se, että nykyisissä ryhmäpoikkeusasetuksissa myönnetään poikkeus ottamatta huomioon yritysten markkina-asemaa. Ei ole väliä, onko yrityksellä 5 prosentin vai 95 prosentin markkinaosuus. Tällainen käytäntö ei ole hyvää kilpailupolitiikkaa eikä voi jatkua. Komission kokemukset ovat osoittaneet, että vertikaalisilla rajoituksilla on hyödyllisiä vaikutuksia ainoastaan, jos mukana olevilla yrityksillä ei ole markkinavoimaa. Jos yrityksillä on markkinavoimaa, tilanne voi olla erilainen. Tällaisissa tapauksissa vertikaalisia rajoituksia voidaan käyttää sekä edistämään kilpailua että kilpailunvastaisesti, esimerkiksi estämään markkinoille pääsy.

Komission ehdotuksen ydin on ryhmäpoikkeusasetus, jota sovelletaan kaikkiin vertikaalisiin rajoituksiin lähes kaikilla aloilla, sekä loppu- että välituotteisiin ja palveluihin. Taloudelliset edellytykset huomioon ottava lähestymistapa edellyttää, että ryhmäpoikkeusasetuksen soveltaminen rajoitetaan sellaisiin yrityksiin, joilla on markkinavoimaa. Ainoa tällaiseen rajoittamiseen soveltuva käyttökelpoinen ja kilpailupolitiikassa ympäri maailmaa käytetty kriteeri on markkinaosuus rajoituksen kannalta merkityksellisillä markkinoilla tai markkinaosuuksien perusteella lasketut indeksit. Vaikka markkinaosuus ja markkinavoima eivät ole sama asia, markkinaosuuden avulla voidaan sulkea pois tapaukset, joissa merkittävää markkinavoimaa ei todennäköisesti ole.

Rajoituksen kannalta merkityksellisten markkinoiden huomioon ottaminen ei syrji pienemmillä markkinoilla toimivia yrityksiä. Yrityksiä, joilla on samanlaiset markkinaosuudet, kohdellaan samalla tavalla riippumatta siitä, toimivatko ne samoilla vai eri markkinoilla. Ei olisi oikein päättää markkinoiden maantieteellisestä ulottuvuudesta etukäteen, kuten kysymyksessä ehdotetaan.

Tiedonannossa esitetään, että ehdotetun ryhmäpoikkeuksen soveltamista rajoitetaan yhdellä tai kahdella markkinaosuutta koskevalla ylärajalla. Toistaiseksi on jätetty avoimeksi, olisiko ylärajoja yksi vai kaksi ja mitkä ne olisivat. Komissio ehdottaa tiedonannossa rajoiksi 20 prosenttia ja 40 prosenttia, jos ylärajoja päätetään asettaa kaksi, ja 25-35 prosenttia, jos asetetaan vain yksi yläraja. Tämä turvaa ylärajojen alle jäävien yritysten aseman. Yritykset säilyttävät vapautensa tehdä sopimuksia ja voivat valita kaupalliselta kannalta mielenkiintoisimmat jakelumuodot. Koska useimmilla markkinoilla on kilpailua ja ylivoimaisesti suurimmalla osalla yrityksiä on vaatimattomat markkinaosuudet, ylärajat lisäävät oikeusvarmuutta ja vähentävät lisäksi useimpien yritysten kustannuksia. Tarkoitus ei ole vähentää vertikaalisten sopimusten määrää eikä näin myöskään käy.

Ehdotettu uusi ryhmäpoikkeusasetus ei tarkoita sitä, että niiden harvojen panimoiden, joiden markkinaosuudet ylittävät ylärajan, olisi pelättävä sopimustensa laillisuuden puolesta tai ilmoitettava sopimuksistaan.

Ryhmäpoikkeuksen ulkopuolelle jääminen ei merkitse automaattisesti sitä, että vertikaalinen rajoitus on lainvastainen. Sopimus ei välttämättä ole kilpailunvastainen ja voi siten jäädä EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle. Se voi kuulua 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, mutta sille voidaan myöntää poikkeus EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla. Selventääkseen tulevaa politiikkaansa tällaisten yritysten suhteen komissio laatii suuntaviivat siitä, miten kilpailusääntöjä sovelletaan tapauksissa, joissa markkinaosuusrajat ylittyvät,

Yritykset, joiden markkinavoima ylittää raja-arvon, voivat joutua mukauttamaan sopimuksiaan, jos tutkimukset osoittavat tämän olevan tarpeen, jotta markkinat pysyisivät avoimina ja kilpailu niillä säilyisi. Tällainen kilpailun suojeleminen on kuitenkin kuluttajan kannalta hyvä asia ja edistää ajan mittaan myös työllisyyttä säilyttämällä yritysten elinkelpoisuuden.

(1) KOM(98) 544 lopullinen.