Virallinen lehti nro C 117 , 16/04/1998 s. 0055



KIRJALLINEN KYSYMYS P-2730/97 komissiolle esittäjä(t): Esko Seppänen (GUE/NGL) (30. heinäkuuta 1997) Aihe: EU:n nettomaksajat EU:n itälaajeneminen ja Agenda 2000 -ohjelma jakavat uudelleen EU:n rahoitusresursseja eri maiden kesken. Jo aikaisemmin osa jäsenmaista on ollut nettomaksajia ja osa nettosaajia. Millä tavoin komission käsityksen mukaan eri jäsenmaat jakautuvat nykyisin nettomaksajiin ja -saajiin? Millä tavalla esimerkiksi Hollannin EU:lle tilittämät tullitulot vaikuttavat sen asemaan näissä vertailuissa? Onko komissio valmistelemassa uudistusta, jonka mukaan maat saisivat pitää tullitulonsa ja EU:n jäsenmaksut perittäisiin yksinomaan arvonlisävero- ja BKT-osuuden mukaan? Komission jäsenen Erkki Liikasen komission puolesta antama vastaus (12. marraskuuta 1997) Laajentuminen tulee väistämättä merkitsemään kuluja nykyisille 15 jäsenvaltiolle, mikä on selkeästi tunnustettu Agenda 2000:ssa. Agenda 2000:sta käy selvästi ilmi, että ¨laajentuminen heikentää vääjäämättä kaikkien nykyisten jäsenvaltioiden budjettiasemaa¨, ja lisäksi siinä varoitetaan, että tämä heikentyminen ¨ei voi tulla yllätyksenä, eikä voi johtaa hyvittämisvaatimuksiin¨. Sen sijaan nykyisten rahoitusjärjestelmien ja tärkeimpien yhteisöpolitiikkojen uudistamisen vaikutusten ei odoteta muuttavan kyseisenä ajanjaksona jäsenvaltioiden keskinäistä budjettiasemaa. Yhteisön tämänhetkisessä rahoitusjärjestelmässä on kaksi toisiaan tasapainottavaa piirrettä, yhtäältä jokaisen jäsenvaltion kyky rahoittaa yhteisön talousarviota ja toisaalta tarve rahoittaa yhteiset politiikat, jotka muodostavat yhteisön perustan. Ensimmäisen piirteen osalta on olennaisen tärkeää, että rahoitusjärjestelmä on oikeudenmukainen ja tasapuolinen. Komissio tarkasteli näitä kysymyksiä äskettäin todeten, että tasapuolisuus, jota mitattiin kunkin jäsenvaltion talousarvion rahoitusosuuksina suhteessa näiden valtioiden talouden kokoon koko yhteisössä, on parantunut, ja sen odotetaan edelleen parantuvan. Tämä on seurausta vuosien 1988 ja 1992 uudistuksista, joissa bruttokansantulon (BKTL) merkitys yhteisön rahoituksen perustana kasvoi ja arvonlisäveron (ALV) väheni. Ennustetaan, että vuoteen 1999 mennessä BKTL-osuus kattaisi yli 50 % talousarviosta. Yhteisön menot ovat seurausta parlamentin, neuvoston ja komission välillä vallitsevasta yhteisön politiikkoja koskevasta poliittisesta yhteisymmärryksestä, erityisesti yhteisen maatalouspolitiikan (YMP) ja rakennerahastojen osalta. Vaikka rahoitusosuudet suhteutetaan jäsenvaltioiden BKTL:oon, menojen osalta näin ei tehdä, jolloin menot ovat ratkaiseva tekijä talousarvion rahoitusosuuden ja talousarviosta saatavien tulojen välisen tasapainon määrittämisessä. Monia näistä kysymyksistä on käsitelty ECOFIN-neuvostossa 13. lokakuuta 1997 esitetyssä komission asiakirjassa ¨Talousarvion rahoitusosuudet, EU:n menot, budjettitasapaino ja jäsenvaltioiden suhteellinen vauraus¨ ((SEC (97) 1918. )). On huomionarvoista, että komissio ei kerää tietoja jäsenvaltioiden jakautumisesta nettomaksajiin tai -saajiin, eikä se katso tällaisten tietojen antavan oikeaa kuvaa yhteisön jäsenyyden mukanaan tuomista hyödyistä. Perinteisten omien varojen eli tullien, maatalousmaksujen ja sokerimaksujen osuus yhteisön talousarviosta on laskenut merkittävästi. Niiden osuus on edelleen suuri niissä jäsenvaltioissa, joiden tärkeiden satamien kautta ulkomaiset tavarat tulevat yhteisön alueelle. Niinpä esimerkiksi vuonna 1996 Alankomaiden tilittämät perinteiset omat varat muodostivat 11,9 % kaikista perinteisistä omista varoista saatavista tuloista, vaikka Alankomaiden osuus yhteisön BKTL:sta oli 4,6 %. Kuten Agenda 2000:ssa todetaan, tässä vaiheessa suunnitelmissa ei ole omien varojen järjestelmän tarkistamista. Komissio on kuitenkin tunnustanut, että voi olla asianmukaista korvata perinteisten omien varojen osuudet BKTL-maksuosuuksilla. Agenda 2000:ssa mainitaan, että kun perinteisten omien varojen merkitys yhteisön talousarvion rahoitukselle vähenee, ¨niiden etuja ja haittoja yhteisön varojen lähteenä punnittaessa haitat alkavat näyttää suuremmilta. Varsinkin niiden keräämis- ja perintämenettelyt ovat hyvin monimutkaisia, alttiita petoksille sekä kalliita valvoa. Tämä ei tarkoittaisi sitä, etteikö unioni pitäisi tullien tehokasta kantamista jäsenvaltioissa tärkeänä, sillä tullien kantaminen on unionin kauppapolitiikan väline; kyseessä olisi ennemminkin unionin toiminnan näkökulman olennainen muutos tällä monimutkaisella alalla¨.