Virallinen lehti nro C 354 , 19/11/1998 s. 0064



KIRJALLINEN KYSYMYS P-1111/98 komissiolle esittäjä(t): Francesco Baldarelli (PSE) (30. maaliskuuta 1998) Aihe: Sokerikiintiöiden jakaminen Italialle määrätty sokerikiintiö (A- ja B-kiintiöt) on 15 692 000 tonnia. Maatalousministeriö määrää Italiassa taatuista kansallisista kiintiöistä päätöksillään, joissa otetaan huomioon yhteisössä tuotettu määrä ja alan kansallisella tasolla toteutettavat suunnitelmat. Vakiintunut käytäntö, jonka mukaan kiintiöitä pidetään tietynlaisena jalostusteollisuudelle myönnettävänä osuutena, ei ole riittävä. Monissa jäsenvaltioissa kiintiöt jaetaan kansallisten suunnitelmien pohjalta, joista teollisuusyritykset, sokerijuurikkaiden tuottajayhdistykset ja alueet sopivat keskenään. Italiassa ollaan toteuttamassa sokerijuurikasalalla rakennemuutosohjelmaa, minkä vuoksi tarvitaan ¨alakohtaista suunnitelmaa¨. Yksityisten ryhmien painostuksesta maatalousministeriö aikoo määrätä uudelleen ja jakaa 550 000 tonnin kiintiön, jota tällä hetkellä viljellään Marchen alueella ja jalostetaan Fanon sokeritehtaalla. Jos tällainen suunnitelma toteutetaan, se olisi kohtalokas Marchen alueen sokerijuurikkaanviljelylle, sillä kiintiöiden siirtäminen olisi silloin mahdollista, minkä seurauksena alueiden tuotanto ja tulot laskisivat paikallisella maatalousalalla, joka jo nyt on ahdingossa sen vuoksi, että EU:n tukia vähennetään ja ne lopetetaan vuonna 2001. Ottaen huomioon edellä mainitun, kysyn komissiolta, 1. voivatko yksityiset yritykset keskenään neuvotella alueiden vastuulle kuuluvista kansallisista tuotantokiintiöistä, joista maksetaan jalostusteollisuudelle, 2. ottaen huomioon, että kiintiöiden jakamisella on ilmeisiä seurauksia maatalouden alalla toimivan väestön tuloihin, niin eikö se katso, että kiintiöissä on otettava huomioon alueiden tarpeet keinottelujen välttämiseksi ja että nämä kiintiöt olisi myös vahvistettava tietyn ¨alakohtaisen suunnitelman¨ mukaisesti, josta on sovittu alan yhdistysten, alueiden elinten ja työntekijäyhdistysten kanssa? Komission jäsenen Franz Fischlerin komission puolesta antama vastaus (20. huhtikuuta 1998) Tuotantokiintiöt ovat olleet keskeinen hallintojärjestely sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä tämän perustamisesta vuonna 1968 alkaen. Yhtäältä niillä vahvistetaan määrälliset rajat sellaisen sokerin tuotannolle, jota voidaan myydä joko yhteisön sisäiseen kulutukseen taikka viedä vientituen turvin yhteisöstä. Toisaalta niillä varmistetaan sokerijuurikkaiden tuottajille kohtuullinen hinta kiintiön alaisen sokerin valmistamiseen tarkoitetusta sokerijuurikkaasta. Tämä järjestelmä perustuu vähimmäishintoihin, jotka neuvotellaan tuottajien kanssa puitesopimusten ja toimialakohtaisten sopimusten perusteella. Neuvoston perusasetuksen (ETY) N:o 1785/81 ((EYVL L 177, 1.7.1981. )) III osaston sokerialaa koskevien sääntöjen mukaisesti Italia voi myöntää A-kiintiöitä enintään 1 320 000 tonnille ja B-kiintiöitä 248 250 tonnille valkoista sokeria alueellaan toimiville jalostajille. On huomattava, että Italia, kuten muutkin jäsenvaltiot, katsotaan yhdeksi alueeksi sokerin tuotantokiintiöiden jaossa. Esimerkiksi kuluvana markkinointivuonna 1997/1998 Italian viranomaiset ovat ilmoittaneet komissiolle ministeriön määräyksestä jakaa tuotantokiintiö viidelle jalostajalle, joilla on Italian alueella toimivia sokeritehtaita. Siirtäessään kiintiöitä jalostajien kesken jäsenvaltio on velvollinen ottamaan huomioon kunkin asianomaisen ja erityisesti sokerijuurikkaan tuottajien edut. Tämä tarkoittaa käytännössä sitä, että eri osapuolilla on mahdollisuus ilmaista näkökantansa yleensä kansallisen etujärjestönsä kautta ennen kuin jäsenvaltio tekee lopulliset päätöksensä. Tässä yhteydessä onkin tärkeää muistaa, että sokerialan tuotannonrajoittamispolitiikkaan on viime vuosina liittynyt myös tiukka hintapolitiikka, eli kiintiöiden mukaisia ecumääräisiä takuuhintoja on jäädytetty ja jopa alennettu. Nämä tekijät yhdistettyinä GATT- sopimuksen yhteydessä tehdystä maataloussopimuksesta seuranneisiin maailmanmarkkinoilta kohdistuviin lisääntyneisiin vaatimuksiin ovat johtaneet siihen, että sokerinjalostajien ja sokerijuurikkaan tuottajien on täytynyt koko yhteisössä järkeistää ja uudenaikaistaa toimintaansa pysyäkseen kilpailukykyisinä muuttuvilla markkinoilla. Lisäksi sokerijuurikkaan tuottajien on monissa jäsenvaltioissa, myös Italiassa, sopeuduttava nykyiseen kiintiöjärjestelmään sisältyvien sokerijuurikkaan kansallisten sopeutustukien lakkauttamiseen järjestelmän päättyessä 30. kesäkuuta 2001. Tällaisten haasteiden edessä jäsenvaltioilla on nykyisten sääntöjen mukaan mahdollisuus laatia rakennemuutossuunnitelma, joka kattaa sokerijuurikkaan viljelyn ja sokerinvalmistuksen kyseisen jäsenvaltion koko alueella. Tällainen suunnitelma on itse asiassa pakollinen kun suunnitteilla ovat laaja-alaiset kiintiöiden siirrot sokerinvalmistajien kesken Italiassa, Espanjassa ja Ranskan merentakaisilla alueilla, joissa sokerialan rakennemuutos on erityisen tarpeellinen. Tällaisen suunnitelman etuna on erityisesti se, että sillä voidaan varmistaa neuvottelut, avoimuus ja jatkuvuus asianomaisten osapuolten usein keskenään ristiriitaisten etujen sovittamisessa, ja sillä voidaan vastata myös parlamentin jäsenen esittämiin huolenaiheisiin.