KIRJALLINEN KYSYMYS E-1271/02

esittäjä(t): Stavros Xarchakos (PPE-DE) komissiolle

(6. toukokuuta 2002)

Aihe: Autojen käytöstä poistamista koskevan direktiivin täytäntöönpanoon liittyvät ongelmat

Kreikkalaisessa lehdistössä jatkuvasti esiintyvien tietojen mukaan heinäkuun 1. päivästä 2002 Kreikassa tulee voimaan yhteisön direktiivi 2000/53/EY(1), jossa säädetään, että kaikilla uusilla myytävillä yksityisautoilla on autoteollisuuden määrittämä tietty yläikäraja. Kun näiden ajoneuvojan elinkaari on täyttynyt, ne luovutetaan jälleenmyyjille ja viedään pakollisesti romutettavaksi.

Samoissa lehtitiedoissa mainitaan, että tämä toimenpide on pakollinen vuodesta 2007 alkaen ja sen odotetaan johtavan noin kahden miljoonan Kreikassa liikenteessä olevan, tavanomaista teknologiaa edustavan, yli 15 vuoden ikäisen auton romuttamiseen. On syytä panna merkille, että Kreikka on (yhdessä Tanskan kanssa) sellainen EU:n valtio, jossa yli 1 800 kuutiosenttimetrin kokoisella moottorilla varustettujen henkilöautojen taakkana ovat kohtuuttoman korkeat, kulutukseen kohdistuvat erityisverot ja muut veromaksut, minkä vuoksi keskivertokreikkalaiselta vaaditaan valtavia taloudellisia uhrauksia, jotta hän saisi hankittua luotettavan ja turvallisen liikkumisvälineen itselleen ja perheelleen. Ajoneuvojen pakollisesta käytöstä poistamisesta ja romuttamisesta kärsivät vahinkoa kaikki, jotka ovat maksaneet kohtuuttomia veroja Kreikan valtiolle ostaakseen auton, ja samoin ne, jotka vastaisuudessa ostavat auton ja joiden on luovutettava se romutettavaksi, kun se on päässyt elinkaarensa loppuun.

Tulevatko direktiivin säännökset voimaan sellaisina kuin ne on esitetty kreikkalaisessa lehdistössä? Onko komissio tutkinut tarkalleen kuinka monta ajoneuvoa on vietävä romutettavaksi ja koska? Onko omistajalle, joka luovuttaa autonsa romutettavaksi, säädetty mitään taloudellista kannustinta tai helpotusta? Pitäisikö edellä mainitun direktiivin täytäntöönpano yhdistää samanaikaiseen veromaksujen täydelliseen yhdenmukaistamiseen, jotta ei päädyttäisi siihen järjettömään tilanteeseen, että kreikkalaisen veronmaksajan on maksettava samasta autosta jopa 360 prosenttia korkeampi lopullinen hinta kuin muissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa?

(1) EYVL L 269, 21.10.2000, s. 34.

Margot Wallströmin komission puolesta antama vastaus

(24. kesäkuuta 2002)

Ei ole totta, että romuajoneuvoista 18. syyskuuta 2000 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2000/53/EY(1) määritettäisiin ajoneuvoille tietyt ikärajat. Siinä ei ole erityisiä sääntöjä ajoneuvojen käytöstä poistamiseen.

Käytöstä poistetut ajoneuvot muodostavat tällä hetkellä unionissa noin 89 miljoonaa tonnia jätettä joka vuosi. Direktiivin 2000/53/EY tavoitteena on estää ajoneuvoista peräisin olevan jätteen syntyminen ja edistää uudelleenkäyttöä, kierrätystä ja muuta romuajoneuvojen ja niiden osien hyödyntämistä. Siinä asetetaan selvästi määritetyt tavoitteet ajoneuvojen ja niiden osien uudelleenkäytölle, kierrätykselle ja hyödyntämiselle ja sovelletaan tuottajan vastuun periaatetta säätämällä, että tuottajien on rahoitettava maksuton palautusjärjestelmä 1. heinäkuuta 2002 jälkeen markkinoille saatettujen ajoneuvojen viimeisille haltijoille/omistajille. Ennen 1. heinäkuuta 2002 markkinoille saatettuihin ajoneuvoihin maksutonta palautusjärjestelmää sovelletaan vasta 1. tammikuuta 2007 alkaen.

Ei ole olemassa yhdenmukaistettuja sääntöjä siitä, milloin ajoneuvo on saavuttanut elinkaarensa pään. Ajoneuvojen keskimääräinen elinkaari vaihtelee Euroopassa huomattavasti: lyhyin on Luxemburgissa (neljä vuotta) ja pisin Portugalissa (11 vuotta)(2). Siksi on vaikea arvioida, kuinka paljon ajoneuvoja tällä hetkellä romutetaan. Euroopan ympäristökeskuksen mukaan romutettujen autojen määrän arvioidaan kasvavan unionissa vuoden 1995 noin 11,3 miljoonasta hieman alle 17 miljoonaan vuonna 2015(3).

Lukuun ottamatta sääntöä, jonka mukaan romuajoneuvojen omistajien on voitava palauttaa autonsa maksutta, direktiivissä ei säädetä mistään taloudellisista kannusteista tai helpotuksista romuajoneuvojen omistajille, jotka luovuttavat autonsa romutettavaksi.

Romuajoneuvoista annetun direktiivin 2000/53/EY päätavoitteena on minimoida romuajoneuvojen haitallinen vaikutus ympäristöön. Koska direktiivin 2000/53/EY soveltamisalaan kuuluvat romuajoneuvot ovat jätteistä 15. heinäkuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY(4) 1 artiklan a kohdassa tarkoitettua jätettä, ei ole syytä harkita ajoneuvoihin liittyvien verojen käyttämistä erityisenä välineenä niiden ympäristövaikutusten parantamiseen.

Romuajoneuvoista annetun direktiivin 2000/53/EY täytäntöönpano ja mahdolliset ajoneuvoveroja koskevat yhteisöaloitteet eivät liity toisiinsa. Komissio tutkii useita toimintavaihtoehtoja yhteisön ja kansallisella tasolla henkilöautojen verotuksen alalla. Tutkimuksen tulokset esitellään pian

neuvoston ja parlamentin keskustelua varten komission tiedonannon muodossa. Tiedonannon päätavoitteena on määritellä vaihtoehdot tulevalle toiminnalle henkilöautojen verotuksen alueella niin, että varmistetaan sisämarkkinoiden sujuva toiminta ja edistetään yhteisön ympäristönsuojelutavoitteita, joista on määrätty muun muassa Kioton pöytäkirjassa.

(1) EYVL L 269, 21.10.2000.

(2) Lähde: Euroopan ympäristökeskus, indikaattori 25: ajoneuvokannan koko ja keskimääräinen ikä, viimeksi päivitetty 24. tammikuuta 2001; osoitteessa http://reports.eea.eu.int/ENVISSUENo12/en/page031.html.

(3) Lähde: Euroopan ympäristökeskus, Waste from road vehicles (suom. tieajoneuvoista syntyvä jäte), versio 20. elokuuta 2001, osoitteessahttp://themes.eea.eu.int/Sectors_and_activities/transport/indicators/consequences/waste/Waste_from_road_transport_TERM_2001.pdf.

(4) EYVL L 194, 25.7.1975.