KIRJALLINEN KYSYMYS P-2089/99 esittäjä(t): Marco Cappato (TDI) komissiolle. Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaiset, joilla on turvapaikkaoikeus toisessa jäsenvaltiossa tai kolmannessa maassa.



Virallinen lehti nro 225 E , 08/08/2000 s. 0049 - 0050



KIRJALLINEN KYSYMYS P-2089/99 esittäjä(t): Marco Cappato (TDI) komissiolle (8. marraskuuta 1999) Aihe: Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaiset, joilla on turvapaikkaoikeus toisessa jäsenvaltiossa tai kolmannessa maassa Amsterdamin sopimuksen yhteydessä turvapaikkapolitiikka otettiin mukaan Euroopan yhteisön perustamissopimukseen, etenkin IV osastoon viisumi-, turvapaikka ja maahanmuuttopolitiikka sekä muu henkilöiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyvä politiikka. Euroopan yhteisön perustamissopimukseen liitetyssä pöytäkirjassa Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaisten turvapaikasta vaaditaan, että neuvostolle ilmoitetaan välittömästi, jos jokin jäsenvaltio päättää myöntää turvapaikan jonkin toisen jäsenvaltion kansalaiselle; näin halutaan vahvistaa neuvoston keskeistä asemaa Euroopan unionin jäsenvaltioiden tietojenvaihdossa turvapaikoista ja siirtolaisuudesta. Tällainen kehitys sekä osittain 28. heinäkuuta 1952 tehdyn Geneven yleissopimuksen ja 31. tammikuuta 1967 tehdyn New Yorkin pöytäkirjan asettamat rajoitukset pakolaisen asemasta ovat johtaneet siihen, että Euroopan unionin kansalaiset voivat yleisesti ottaen saada turvapaikan vain kolmansissa maissa eivätkä enää unionin jäsenmaissa. Onko tapauksia, joissa jonkin Euroopan unionin jäsenvaltion kansalainen olisi saanut turvapaikan toisessa jäsenvaltiossa tai yhteisön ulkopuolisessa maassa ennen Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja pöytäkirjan voimaantuloa tai sen jälkeen? Mikäli näin on, mistä syistä turvapaikka myönnettiin? Eikö komission mielestä ole välttämätöntä tutkia kiireellisesti, miksi turvapaikkoja anotaan ja saadaan kolmansissa maissa, jotta rajoituksia Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaisten mahdollisuuksiin saada turvapaikkaoikeus toisessa jäsenvaltiossa voitaisiin poistaa? António Vitorinon komission puolesta antama vastaus (30. marraskuuta 1999) Pöytäkirjassa Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaisten turvapaikasta määrätään jäsenvaltiota ilmoittamaan neuvostolle, jos se yksipuolisesti päättää käsitellä toisen jäsenvaltion kansalaisen turvapaikkahakemuksen. Pöytäkirjassa ei velvoiteta jäsenvaltiota ilmoittamaan neuvostolle, jos se päättää myöntää turvapaikan toisen jäsenvaltion kansalaiselle. Vaikka komissio ei puoltanut Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaisten turvapaikkaa koskevan pöytäkirjan sisällyttämistä Amsterdamin sopimukseen, se huomauttaa, että pöytäkirjan johdannossa todetaan sen kunnioittavan 28. heinäkuuta 1951 tehdyn pakolaisten oikeusasemaa koskevan Geneven yleissopimuksen päämääriä. Lisäksi Amsterdamin sopimuksen 48 julistuksessa todetaan: Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaisten turvapaikasta tehdyllä pöytäkirjalla ei rajoiteta kunkin jäsenvaltion oikeutta toteuttaa tarpeelliseksi katsomansa järjestelytoimenpiteet täyttääkseen pakolaisten oikeudellista asemaa koskevan 28 päivänä heinäkuuta 1951 tehdyn Geneven yleissopimuksen mukaiset velvollisuutensa. Mikään pöytäkirjassa ei estä jäsenvaltiota myöntämästä toisen jäsenvaltion kansalaiselle turvapaikkaa, jos henkilö on pakolainen vuoden 1951 pakolaisten oikeusasemaa koskevan yleissopimuksen 1 artiklan merkityksessä. Niiden tapausten määrä, joissa jäsenvaltion kansalainen on hakenut turvapaikkaa toisessa jäsenvaltiossa, on suhteellisen pieni. Jonkin jäsenvaltion kansalaisen toisessa jäsenvaltiossa jättämistä turvapaikkahakemuksista vuosilta 19921994 (silloisissa 12 jäsenvaltiossa) on saatavilla seuraavat korjatut tiedot (katso Nel van Dijkin kirjalliseen kysymykseen E-1356/97 annettu vastaus(1)): - 1992: neljä hakemusta (kaksi Belgiassa: yksi Saksan kansalaiselta ja yksi Ranskan kansalaiselta, yksi Tanskassa Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaiselta, yksi Kreikassa Saksan kansalaiselta); - 1993: 12 hakemusta (kuusi Belgiassa: kaksi Espanjan kansalaisilta, kolme Portugalin kansalaisilta ja yksi Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaiselta, kaksi Tanskassa: yksi Saksan kansalaiselta ja yksi Ranskan kansalaiselta, kolme Espanjassa Ranskan kansalaisilta, yksi Portugalissa Saksan kansalaiselta; - 1994: yhdeksän hakemusta (viisi Tanskassa: kaksi Saksan kansalaisilta, kaksi Ranskan kansalaisilta ja yksi Irlannin kansalaiselta, neljä Espanjassa: yksi Saksan kansalaiselta, yksi Ranskan kansalaiselta, yksi Italian kansalaiselta ja yksi Alankomaiden kansalaiselta). Unionin vuoden 1995 laajenemisen jälkeen on saatavilla seuraavat tiedot 15:stä jäsenvaltiosta: - 1995: seitsemän hakemusta (viisi Tanskassa: neljä Saksan kansalaisilta ja yksi Italian kansalaiselta, yksi Espanjassa Italian kansalaiselta, yksi Suomessa Alankomaiden kansalaiselta; - 1996: 13 hakemusta (viisi Belgiassa: yksi Saksan kansalaiselta, kaksi Espanjan kansalaisilta, yksi Alankomaiden kansalaiselta ja yksi Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaiselta, kolme Tanskassa: yksi Saksan kansalaiselta, yksi Ruotsin kansalaiselta ja yksi Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaiselta, yksi Espanjassa Italian kansalaiselta, kaksi Itävallassa: yksi Alankomaiden kansalaiselta ja yksi Saksan kansalaiselta, yksi Portugalissa Espanjan kansalaiselta, yksi Suomessa Ranskan kansalaiselta); - 1997: 27 hakemusta (kaksi Belgiassa Portugalin kansalaisilta, viisi Tanskassa: yksi Saksan kansalaiselta, yksi Kreikan kansalaiselta, yksi Italian kansalaiselta, yksi Ruotsin kansalaiselta, yksi Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaiselta, seitsemän Saksassa: kaksi Kreikan kansalaisilta, yksi Espanjan kansalaiselta, yksi Alankomaiden kansalaiselta, yksi Portugalin kansalaiselta, yksi Ruotsin kansalaiselta ja yksi Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaiselta, kolme Espanjassa: yksi Kreikan kansalaiselta, yksi Italian kansalaiselta ja yksi Alankomaiden kansalaiselta, kymmenen Ruotsissa: kaksi Alankomaiden kansalaisilta, neljä Saksan kansalaisilta, yksi Espanjan kansalaiselta, yksi Italian kansalaiselta ja kaksi Yhdistyneiden kuningaskuntien kansalaisilta. Vuosien 1998 ja 1999 tietoja ei ole vielä käytettävissä. Saatavilla olevista tiedoista ei käy ilmi mistä syystä turvapaikkaa on haettu. Jäsenvaltioiden kansalaisten Euroopan talousalueen (ETA) maissa (Norja, Islanti ja Liechtenstein) ja Sveitsissä tekemistä turvapaikkahakemuksista vuosina 19951997 komissiolla on tieto vain Sveitsissä vuonna 1997 tehdyistä hakemuksista (19 hakemusta: yksi Belgian kansalaiselta, 11 Saksan kansalaisilta, yksi Kreikan kansalaiselta, yksi Ranskan kansalaiselta, kolme Italian kansalaisilta, yksi Alankomaiden kansalaiselta ja yksi Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaiselta). Komission tietojen mukaan Amsterdamin sopimuksen voimaantuloa seuranneiden kuuden kuukauden aikana ei ole ollut tapauksia, joissa jäsenvaltio on ilmoittanut neuvostolle Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaisten turvapaikkaa koskevan pöytäkirjan ainoan artiklan kohtaa d noudattaen, että se on yksipuolisesti päättänyt käsitellä toisen jäsenvaltion kansalaisen sille jättämän turvapaikkahakemuksen. Komissio on tietoinen kahdesta tapauksesta, joissa jäsenvaltion kansalaiselle on myönnetty pakolaisasema toisessa jäsenvaltiossa. Vuonna 1991 Italian kansalainen sai pakolaisaseman Alankomaissa ja vuonna 1997 Saksan kansalainen sai pakolaisaseman Portugalissa. Saatavilla olevista tiedoista ei käy ilmi, miksi kyseisille henkilöille myönnettiin pakolaisasema. Komissio ei ole tietoinen tapauksista, joissa jäsenvaltioiden kansalaisille olisi myönnetty pakolaisasema ETA-maissa tai Sveitsissä vuosien 19951997 aikana, miltä ajalta tiedot ovat jo käytettävissä. Komissio ei kerää tietoja jäsenvaltioiden kansalaisten turvapaikkahakemuksista kolmansissa maissa eikä heille niissä myönnetyistä turvapaikoista, poikkeuksena aiemmin mainitut ETA-maiden ja Sveitsin tiedot. Komissio ei aio aloittaa tutkimusta siitä, miksi jotkut jäsenmaiden kansalaiset ovat jättäneet turvapaikkahakemuksen kolmansissa maissa. (1) EYVL C 373, 9.12.1997.