KIRJALLINEN KYSYMYS E-1569/01

esittäjä(t): Hiltrud Breyer (Verts/ALE) komissiolle

(29. toukokuuta 2001)

Aihe: Pyroteknisiä aineita sisältäviä esineitä koskeva riskinarviointi EU:ssa

Enschedessä 13. toukokuuta 2000 tapahtuneen räjähdysonnettomuuden tutkimuksissa todettiin, että

- luokat 1.11.4 on ADR-sopimuksen (eurooppalainen sopimus vaarallisten tavaroiden kansainvälisistä tiekuljetuksista) mukaan laadittu kuljetusten vaarallisuuden arvioimiseen ja että ne soveltuvat ainoastaan osittain räjähdysalttiiden esineiden varastointia koskevaan riskinarviointiin

- ADR-sopimuksen mukainen pyroteknisiä aineita sisältävien esineiden luokittelu tapahtuu valmistusmaissa ja että tarkastuksissa on todettu vääriä luokituksia

- vain muutamat jäsenvaltiot tarkastavat pyroteknisiä aineita sisältäviä esineitä koskevat luokitukset tuonnin yhteydessä.

1. Miten komission mielestä voitaisiin tarkistaa Euroopan yhteisön, OECD:n tai YK:n tasolla testejä, joilla on tarkoitus arvioida pyroteknisiä aineita sisältäviä esineitä, ja tarvittaessa täydentää niitä testillä, jossa esineet altistetaan tulelle suljetussa tilassa, jotta voidaan ottaa huomioon se tosiasia, että pyroteknisiä aineita sisältäviä esineitä etupäässä kuljetetaan ja myös varastoidaan säiliöissä?

2. Onko komission mielestä mahdollista asettaa jäsenvaltioille velvollisuus testauttaa kaikkien esineiden luokitukset yhteisön valtuuttamilla laboratorioilla ennen tuontia, kun otetaan huomioon, että pyroteknisiä aineita sisältävien esineiden luokittelu tapahtuu valmistusmaissa, minkä yhteydessä luokittelu luokkiin 1.3 ja 1.4 on osittain pakollista markkinointisyistä, ja että tätä luokittelua valvotaan jäsenvaltioissa eri lailla?

Margot Wallströmin komission puolesta antama vastaus

(27. heinäkuuta 2001)

Isprassa Italiassa sijaitsevassa Yhteisessä tutkimuskeskuksessa (YTK) järjestettiin räjähdysalttiita ja pyroteknisiä aineita koskeva työryhmätapaaminen 28. ja 29. maaliskuuta 2001. Kuten vastauksessa parlamentin jäsenen kirjalliseen kysymykseen E-1568/01(1) jo todettiin, työryhmätapaamiseen osallistuneiden asiantuntijoiden mielestä vaarallisten tavaroiden kansainvälisiä tiekuljetuksia koskevan Yhdistyneiden kansakuntien eurooppalaisen sopimuksen (ADR) mukainen luokitusjärjestelmä kuvastaa eräiden räjähdysalttiiden aineiden, erityisesti ilotulitteiden, vaarallisuutta paremmin kuin vaarallisista aineista aiheutuvien suuronnettomuusvaarojen torjunnasta 9 päivänä joulukuuta 1996 annetun neuvoston direktiivin 96/82/EY(2) (jäljempänä Seveso II -direktiivi) vaaralausekkeet. Vaaralausekkeiden mukaisesti suoritetuilla testeillä pystytään määrittämään rajallinen määrä raaka-aineisiin liittyviä vaaroja, mutta ne eivät kata kaikkia räjähdysaineita sisältävien tai pyroteknisten tuotteiden (esineiden) kuljetukseen tai säilyttämiseen liittyviä vaaroja. Sen sijaan ADR-luokitusjärjestelmällä saadaan kattavampi arvio niin räjähdysalttiisiin aineisiin kuin tuotteisiinkiin liittyvistä vaaroista erilaisissa oloissa.

Lisäksi todettiin, että nykyiset testimenetelmät ja -kriteerit, joihin ADR-luokitus perustuu, eivät kata riittävän hyvin varastointiin liittyviä vaaroja. ADR-sopimuksen pöytäkirjassa myönnetään, että testimenetelmät eivät ehkä kata kaikkia mahdollisia pakkaus- ja kuljetusolosuhteita. Yhdistyneessä kuningaskunnassa tehty pakattuja tuotteita koskeva tutkimus on osoittanut, että esineiden varastointiin pakkaamattomana tai suljetussa tilassa liittyvät vaarat saattavat olla huomattavasti vakavampia kuin mitä ADR-sopimuksen mukaiset kuljetusolosuhteita varten suunnitellut testit osoittavat. Tästä syystä ollaankin huolestuneita siitä, että ADR-sopimuksen pöytäkirjojen mukaisilla testimenetelmillä ei voida varmasti määrittää kiinteisiin varastoihin liittyviä vaaroja. Tästä varauksesta huolimatta asiantuntijat olivat sitä mieltä, että ADR-luokitus tunnistaa räjähdysvaaran useimmissa tilanteissa. Luokitusjärjestelmän etuja ovat lisäksi se, että se on kansainvälisesti hyväksytty ja laajalti käytetty ja että sitä päivitetään säännöllisesti uuden informaation ja tekniikan kehityksen myötä. Se tarjoaa lisäksi vahvan pohjan räjähdysalttiisiin aineisiin liittyvien vaaratekijöiden entistä tarkemmalle määrittelylle. Tässä suhteessa saatetaan tarvita lisätesti, jolla varmistetaan, että räjähdysalttiisiin aineisiin liittyvien vaarojen luokittelu kattaa kaikki mahdolliset varastointitilanteet.

Kolmansista maista yhteisön alueelle tuodut räjähdysalttiit ja pyrotekniset tuotteet on usein luokiteltu ja merkitty väärin. Kaikissa jäsenvaltioissa pyroteknisten ja räjähdysalttiiden aineiden valmistaminen ja varastointi on luvanvaraista. Jäsenvaltioiden kansalliset pyroteknisten ja räjähdysalttiiden aineiden varastoimista koskevat lait perustuvat lisäksi ADR-luokittelujärjestelmään. Luokituskäytännöissä on kuitenkin suuria eroja yhteisön alueella, ja ne vaihtelevat tuotujen ilotulitteiden luokituksen hyväksymisestä toiminnan harjoittajan suorittamaan uudelleenluokitukseen ja kokonaan kolmannen osapuolen ylläpitämiin luokitusjärjestelmiin. Yhteisössä ei ole luokituksen suorittaville elimille (useimmiten viranomaiset) yhdenmukaisia toimivaltaperusteita.

Komissio haluaa kuitenkin varmistaa, että yhteisön markkinoille saatettuja ilotulitteita voidaan käyttää turvallisesti. Kuten parlamentin jäsen ehkä tietää, yleisestä tuoteturvallisuudesta 29 päivänä kesäkuuta 1992 annettu neuvoston direktiivi 92/59/ETY(3) koskee monien muiden tuotteiden lisäksi myös ilotulitteita. Direktiivi vaatii valmistajia varmistamaan, että niiden markkinoille saattamat tuotteet ovat hyväksyttävien turvallisuusvaatimusten mukaisia. Lisäksi jäsenvaltioita vaaditaan valvomaan markkinoilla olevia tuotteita ja tiedottamaan muille jäsenvaltiolle mahdollisista ongelmatuotteista, jotka voidaan tarvittaessa poistaa markkinoilta.

Luokitukseen ja merkintöihin liittyvien huolenaiheiden vuoksi komissio harkitsee kuitenkin asianmukaisia toimenpiteitä, joilla varmistetaan, että erityisesti kolmansista maista tuotavat räjähdysalttiit ja pyrotekniset tuotteet luokitellaan ja merkitään oikein ja tuotteisiin liittyviä vaaroja vastaavasti.

(1) EYVL C 364 E, 20.12.2001, s. 148.

(2) EYVL L 10, 14.1.1997.

(3) EYVL L 228, 11.8.1992.