KIRJALLINEN KYSYMYS E-0380/01

esittäjä(t): Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE) komissiolle

(15. helmikuuta 2001)

Aihe: Sijoittautumisvapaus ja Alankomaat

Saksalainen kylmäkalustevalmistaja halusi työskennellä Alankomaissa ja haki vapautusta Alankomaissa vaadittavasta niin kutsutusta CFC-yhdistekokeesta. Hakemus hylättiin viitaten hollantilaisen koulutusjärjestelmän erityisvaatimuksiin. Lisäksi yrittäjän todistusta mestarintutkinnosta ei tunnustettu edes LGH:n pyynnöstä. Pyydän komissiolta vastausta seuraaviin kysymyksiin:

1. Mitä mieltä komissio on kyseisestä tapauksesta, kun otetaan huomioon sijoittautumisvapaus?

2. Mihin toimiin komissio aikoo ryhtyä, mikäli todetaan, että Alankomaiden viranomaiset ovat toimineet sijoittautumisvapauden vastaisesti?

Frederik Bolkesteinin komission puolesta antama vastaus

(26. maaliskuuta 2001)

Kylmäkalusteasentajan ammatin pätevyysvaatimusten vastavuoroinen tunnustaminen kuuluu tutkintotodistusten tunnustamisjärjestelmän perustamisesta vapauttamisdirektiivien ja siirtymätoimenpiteistä annettujen direktiivien soveltamisalaan kuuluvan ammatillisen toiminnan osalta sekä tutkintotodistusten yleisen tunnustamisjärjestelmän täydentämisestä 7. kesäkuuta 1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/42/EY(1) soveltamisalaan siltä osin kuin on kyse sähkökäyttöisten koneiden ja laitteiden valmistuksesta.

Direktiivin 4 artiklassa toistetaan sellaisenaan itsenäisten ammatinharjoittajien toimintaan ISIC-pääryhmiin 2340 (teollisuus ja pienteollisuus) kuuluvassa tuotanto- ja jalostusteollisuudessa sovellettavista, siirtymätoimenpiteitä koskevista yksityiskohtaisista säännöksistä 7. heinäkuuta 1964 annetun, sittemmin kumotun direktiivin 64/427/ETY(2) vastaava säännös. Kyseisen artiklan mukaan tilanteessa, jossa toiminnan harjoittamiseen ryhtyminen tai toiminnan harjoittaminen jäsenvaltiossa edellyttää yleisiä tai erityisiä tietoja ja kykyjä, kyseisen jäsenvaltion on hyväksyttävä riittäväksi todisteeksi näistä tiedoista ja kyvyistä kyseisen toiminnan tosiasiallinen harjoittaminen toisessa jäsenvaltiossa tietyn (periaatteessa kuuden vuoden) ajan joko itsenäisenä ammatinharjoittajana tai yritysjohtajana.

Sen jälkeen kun direktiivi on kokonaan saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä (täytäntöönpanon määräajaksi on asetettu 31. heinäkuuta 2001), ne ammattipätevyyden omaavat henkilöt, jotka eivät täytä 4 artiklan ammattikokemusta koskevia edellytyksiä, voivat hakea myös tutkintotodistuksen, todistusten tai muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen tunnustamista direktiivin 3 artiklan edellytysten mukaisesti.

Edellä esitetyn johdosta direktiivin 199/42/EY nojalla ei ole tällä hetkellä mahdollista hakea tutkintotodistusten tunnustamista. Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin EY:n perustamissopimuksen 43 ja 49 artiklan (ent. 52 ja 59 artikla) tulkinnasta antamassaan tuomiossa (Vlassopoulou) todennut, että jäsenvaltioiden on jo nyt otettava huomioon toisessa jäsenvaltiossa suoritetut tutkinnot ja verrattava toiseen maahan siirtyvän henkilön alkuperämaassaan hankkimaa tutkintotodistusta vastaanottavassa jäsenvaltiossa vaadittuun todistukseen. Vaikka pelkkään tutkintotodistuksen alkuperään perustuva syrjintä on kielletty EY:n perustamissopimuksen 43 ja 49 artiklan nojalla, nämä artiklat eivät kuitenkaan sisällä, toisin kuin edellä tarkoitettu direktiivi, täsmällistä velvoitetta vertailun tuloksen suhteen.

Koska käytettävissä ei ole täsmällisempiä tietoja kyseisen kansalaisen ammattikokemuksesta ja hänen hakemuksensa hylkäämisperusteista, komissio ei pysty arvioimaan Alankomaiden tässä asiassa tekemän päätöksen yhdenmukaisuutta yhteisön lainsäädännön kanssa.

Komission toimenpiteiden osalta on syytä palauttaa mieliin, että EY:n perustamissopimuksen 226 artiklan (ent. 169 artikla) mukainen jäsenyysvelvoitteen noudattamatta jättämistä koskeva kanne on aiheellinen silloin, kun jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö ei ole yhteisön lainsäädännön mukainen, tai vaikka näin olisi, kun jäsenvaltiossa noudatetaan jatkuvasti hallinnollista menettelyä, joka on

yhteisön oikeuden vastainen. Komissio ei sen sijaan voi suoraan ratkaista yksittäistapauksia. Komissiolla tai yhteisöjen tuomioistuimella ei ole valtuuksia kumota kansallisen viranomaisen tekemää päätöstä eikä määrätä jäsenvaltiota suorittamaan korvauksia yksittäistapauksissa. Ainoastaan kansalliset tuomioistuimet ovat toimivaltaisia näissä asioissa. Yksittäistapausten ratkaisemisen helpottamiseksi epävirallisesti on kuitenkin perustettu kansallisten yhteyspisteiden verkosto.

(1) EYVL L 201, 31.7.1999.

(2) EYVL 117, 23.7.1964.