KIRJALLINEN KYSYMYS P-3518/02

esittäjä(t): Ursula Schleicher (PPE-DE) komissiolle

(3. joulukuuta 2002)

Aihe: Tuotemerkinnät

Muun muassa elintarvikkeiden ja kosmeettisten tuotteiden tuotemerkinnöistä tulee aina vain laajempia. Näiden osittain kuluttajien itsensä vaatimien yksityiskohtaisten tietojen ilmoittaminen aiheuttaa kuitenkin ongelmia. Kuluttajilta tulee yhä enemmän valituksia siitä, että merkinnöissä käytetään liian pientä tekstiä ja että niitä on siksi melkein mahdoton lukea tai että merkinnöissä ei aseteta etusijalle maan omaa kieltä tai että sitä ei käytetä pakkausmerkinnöissä lainkaan.

Minkälaiseksi komissio arvioi tämän ongelman?

Voiko komissio toimittaa minulle yhteenvedon siitä, mihin tuoteryhmiin sovelletaan sellaisia eurooppalaisia tuotteiden merkintää koskevia määräyksiä, joiden ohella ei sallita kansallisia sääntöjä?

Onko eurooppalaisten tuotemerkintää koskevien sääntöjen täytäntöönpanossa mahdollista edellyttää tietyn kirjainkoon käyttämistä tai vaatia oman kielen etusijalle asettamista?

David Byrnen komission puolesta antama vastaus

(17. tammikuuta 2003)

Tuotemerkintöjä koskevan yleisperiaatteen mukaan merkintöjen pitäisi sisältää selkeitä, täsmällisiä ja helppotajuisia tietoja, jotka on esitetty kuluttajan helposti ymmärtämällä kielellä. Myytäväksi tarkoitettujen elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20. maaliskuuta 2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/13/EY(1) 2 artiklan 1 kohdan mukaan merkinnät eivät saa olla omiaan johtamaan ostajaa harhaan. Direktiivin 13 artiklassa todetaan lisäksi, että pakollisten tietojen on oltava helposti ymmärrettäviä, ja ne on tehtävä näkyvään kohtaan helposti havaittavalla, luettavalla ja pysyvällä tavalla. Sama kuluttajille tiedottamista koskeva perusvaatimus toistuu eri muodoissa useissa yhteisön lainsäädännön kohdissa.

Merkintöjen ja pakkausselosteiden luettavuus

Edellä esitetyn periaatteen mukaan merkinnän luettavuus vaikuttaa ratkaisevasti siihen, että kuluttajat saavat kaikki tarvitsemansa tiedot. Jäsenvaltioiden on pannessaan täytäntöön merkintädirektiivejä sovellettava tehokkaasti (effet utile) kyseistä periaatetta EY:n perustamissopimuksen mukaisesti ja otettava asianmukaisella tavalla huomioon EY:n perustamissopimuksen 28 artiklan mukainen tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaate. Jäsenvaltiot voivat edelleen määrätä kirjainkoot ja suosia maan omaa kieltä siinä tapauksessa ja siltä osin kuin se ei johda EY:n perustamissopimuksen vastaisiin kaupan teknisiin esteisiin.

Komissio on äskettäin käynnistänyt elintarvikkeiden merkintöjä koskevien voimassa olevien sääntöjen kokonaisvaltaisen arvioinnin, jonka avulla pyritään selvittämään, onko lainsäädäntöä muutettava tai edellyttääkö merkintöjen esittämistapaa koskeviin kuluttajien vaatimuksiin vastaaminen muiden täytäntöönpanovälineiden käyttöönottoa.

Kielen valitseminen

Direktiivin 2000/13/EY 16 artiklan 1 kohdassa säädetään tuotemerkinnässä käytettävän kielen valitsemisesta; siinä edellytetään sellaisten elintarvikkeiden kaupan pitämisen kieltämistä, joiden osalta tiettyjä erityistietoja (tai tarkempia tietoja) ei ole esitetty kuluttajan helposti ymmärtämällä kielellä. Saman artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltiot saavat ottaen huomioon perustamissopimuksen määräykset säätää, että kyseiset erikoismerkinnät tehdään yhdellä tai useammalla yhteisön virallisista kielistä määräämällään kielellä. Direktiivin 76/768/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna kosmeettisista valmisteista 14. kesäkuuta 1993 annetulla neuvoston direktiivillä 93/35/ETY(2), 7 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus vaatia, että tietyt erityistiedot on ilmaistu ainakin niiden omilla virallisilla kielillä tai ne on ilmaistu kielellä, jonka kuluttaja helposti ymmärtää.

Komissio antoi 10. marraskuuta 1993 tiedonannon(3), jossa se määritteli kuluttajille suunnatussa tiedotuksessa käytettävää kieltä koskevat periaatteensa. Tiedonannossa komissio esitteli tuolloin voimassa ollutta yhteisön säännöstöä (acquis communautaire), joka koskee kuluttajille suunnatussa tiedotuksessa käytettävää kieltä. Yhteisön lainsäädännössä on merkittäviä eroja siltä osin kuin on kyse käytettävien kielten sääntelystä ja jäsenvaltioiden harkintavaltaan kuuluvista kansallisista säännöistä. Tuotteiden merkintää koskevat säännöt ovat erityisen tiukkoja, kun markkinoille saatetaan tuote, joka on mahdollisesti vaarallinen. Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6. marraskuuta 2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/83/EY(4) 56 ja 63 artiklan ja tupakkatuotteiden valmistamista, esittämistapaa ja myyntiä koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 5. kesäkuuta 2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/37/EY(5) 5 artiklan säännökset esimerkiksi koskevat käytettäviä kieliä. Tiedonannossaan(7) komissio katsoi, että jäsenvaltiot ovat käytettäviä kieliä koskevien sääntöjen osalta luonnollisesti toimivaltaisia aloilla, joilla ei vaadita laajaa yhdenmukaistamista (2 kohta), ja vahvisti eräitä päämääriä, joiden mukaan pyritään kannustamaan monikielistä kuluttajille suunnattavaa tiedotusta ja takaamaan jäsenvaltioiden vapaus valita käytettävät kielet (43 kohta).

Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-369/89 antaman tuomion jälkeen komissio on lisäksi julkaissut tulkitsevan tiedonannon, joka koskee elintarvikkeiden markkinoinnissa käytettäviä kieliä asiassa Peeters annetun tuomion(6) valossa. Siinä komissio toteaa, että kuluttajille myytävien elintarvikkeiden merkinnöissä pitäisi käytännössä ainoastaan poikkeustapauksissa sallia sellaisen kielen termien käyttö, joka ei ole tuotteen markkinointijäsenvaltion virallinen kieli tai yksi sen virallisista kielistä (44 kohta).

(1) EYVL L 109, 6.5.2000.

(2) EYVL L 151, 23.6.1993.

(3) KOM(93) 456 lopullinen.

(4) EYVL L 311, 28.11.2001.

(5) EYVL L 194, 18.7.2001.

(6) KOM(93) 532 lopullinen.

(7) KOM(93) 456 lopullinen.