KIRJALLINEN KYSYMYS E-3454/00

esittäjä(t): Erik Meijer (GUE/NGL) komissiolle

(7. marraskuuta 2000)

Aihe: Yhteisen maatalouspolitiikan perusteella modernisoitujen maatalousyritysten huonot menestymismahdollisuudet

1. Pitääkö komissio yhdentymiskehityksen alkuvaiheessa 1950-luvulla käyttöön otettua maatalouspolitiikkaa, joka on johtanut skaalanlaajennukseen, koneistamiseen, valtaviin lainarahalla tehtyihin investointeihin, korkeisiin tuotantomääriin ja työvoiman mittaviin irtisanomisiin, yhä menestyksenä?

2. Mitä mieltä komissio on siitä, että Alankomaissa, jossa edellisessä kysymyksessä 1 mainittu politiikka on johtanut huomattaviin muutoksiin, ruuantuotannon suuri määrä on johtanut odotettua alhaisempiin tuloihin, kun taas maanhankinta- ja sijoituskustannukset ovat odotettua suuremmat, minkä seurauksena monien maanviljelijöiden tulot pysyvät alhaisina huolimatta korkeista pääomainvestoinneista ja tuotannon suuresta määrästä?

3. Onko komissio tietoinen Volkskrantin mielipidepalstalla 18. lokakuuta 2000 julkaistusta Peter Vereijkenin kirjoituksesta? Siinä todetaan, että Alankomaissa maanviljelijöiden keski-ikä nousee jatkuvasti (tällä hetkellä 53 vuotta). Puolet tuotannosta on peräsin kasvihuoneviljelyksistä ja häkkikarjataloudesta, jotka tarvitsevat vain prosentin käytössä olevasta kahden miljoonan hehtaarin viljelyalasta. Maitotalouden ja peltoviljelyn yhteenlaskettu tuotanto ei kuitenkaan juurikaan kasva, mutta vie kuitenkin 90 prosenttia viljelysalasta. Maatalousala ei Vereijkenin mukaan pysty kilpailemaan alhaisiin palkkoihin ja ympäristönormeihin perustuvan halpatuonnin kanssa.

4. Voiko komissio vahvistaa, että myös niissä jäsenvaltioissa, joissa on toteutettu laaja maataloussektorin uudistus, maanviljelijät eivät selviydy markkinoilla ja ovat pysyvästi riippuvaisia tuista, kuten kansallisten viranomaisten maksamasta maaseutumaiseman säilyttämisestä tehomaataloudessa?

5. Näkeekö komissio mahdollisuuksia tukea modernisoinnin toteuttaneita maanviljelijöitä pysyvästi eurooppalaisin varoin Etelä-Euroopan pienten maanviljelijöiden rinnalla ja tulevissa Keski- ja Itä-Euroopan jäsenvaltioissa, vai lähteekö se siitä, että maatalousalan selviytymisen edellytyksenä on ruuan hinnan huomattava kallistuminen?

Franz Fischlerin komission puolesta antama vastaus

(11. joulukuuta 2000)

1. Tuottavuuden parantaminen ja hankintavarmuus ovat Euroopan yhteisön perustamissopimuksessa ilmaistuja yhteisen maatalouspolitiikan (YMP) ensisijaisia tavoitteita. Euroopan maataloustuotanto on kasvanut nopeasti ja massiivisesti, joten yhteisöstä on tullut maataloustuotteiden viejä ja

eräillä aloilla on muodostunut rakenteellisia ylijäämiä. Tässä suhteessa YMP on jäänyt oman menestyksensä uhriksi. On tehty toisiaan seuraavia uudistuksia YMP:n mukauttamiseksi markkinoiden, maaseudun ja yhteiskunnan kehitykseen. 1980-luvulla hyväksyttiin toimenpiteitä ylijäämien rajoittamiseksi ja tarjonnan valvomiseksi paremmin. Samaan aikaan vahvistettiin ja harkittiin uudelleen kehitystoimenpiteitä, jotta maatalouden rakennemukautusta voitaisiin tukea paremmin. 1990-luvulla uudistusprosessissa otettiin uusi askel alentamalla tukihintoja, mikä hyvitettiin ottamalla käyttöön suorat tuet ja liitännäistoimenpiteet, erityisesti maatalouden ympäristötoimenpiteet ja varhaiseläkejärjestelmä. Tätä toimintaa jatkettiin Agenda 2000 -asiakirjalla, ja sitä täydentävät uudet säännökset, erityisesti suorien tukien mukauttaminen. Lisäksi maaseudun kehittämisestä tulee YMP:n toinen pilari, ja eräitä toimenpiteitä vahvistetaan, erityisesti maatalouden ympäristötoimenpiteitä.

2. Komission analyysien mukaan Alankomaat sijoittuu kärkikolmikkoon maataloustoimijoiden keskituloissa (mitattuna tuotannontekijähintaisella nettoarvonlisällä). On totta, että Alankomaissa maanviljelijöiden, erityisesti karjankasvattajien, keskitulot vähenivät vuosina 1998 ja 1999. Tämä johtui erityisesti sian- ja naudanlihan hintojen laskusta sekä näitä aloja koetelleiden epidemioiden seurauksista, ja se tuntui myös muissa jäsenvaltioissa. Edellisinä vuosina maatalouden keskitulot kuitenkin nousivat huomattavasti Alankomaissa (22 prosenttia vuodesta 1993 vuoteen 1997) kuten useimmissa muissakin jäsenvaltioissa.

3. Komissio kiittää parlamentin jäsentä siitä, että hän toimitti komissiolle lehtikirjoituksen, johon hän viittaa. Kirjoitus on kiintoisa sekä Alankomaiden maatalouden kehityksen analysoinnin että tutkittujen vaihtoehtojen kannalta. Erikoistuneen tuotannon, erityisesti hedelmien, vihannesten, kukkien ja kasvien, osuus on lisääntynyt suuresti, kun taas eläintuotteiden osuus on vähentynyt. Maito ja naudanliha, jotka saavat YMP:ssä huomattavan suurta suoraa tukea, edustavat kuitenkin yhä lähes 30 prosenttia Alankomaiden lopullisesta maataloustuotannosta. Voimaperäistä erikoistuotantoa harjoittavien ja laajaperäistä yhdistelmätuotantoa harjoittavien maanviljelijöiden välinen vertailu on kiintoisa. Laajaperäisen yhdistelmätuotannon mallin edistäminen vastaa YMP:ssä erityisesti maaseudun kehittämisen avulla tavoiteltua monitoimimaatalouden tavoitetta.

4. Rajasuojatoimenpiteiden ja takuuhintajärjestelmän vaikutuksesta hinnat pysyvät Euroopan markkinoilla maailmanmarkkinoiden viitehintoja korkeampina. Takuuhintojen laskiessa ja suorien tukien lisääntyessä maatalouden tuesta tulee avoimempaa ja näkyvämpää. Suorat tuet edustavat huomattavaa osaa maanviljelijöiden tuloista. Ne muodostavat myös korvauksen niistä maataloustuotantoon liittyvistä toimista, joista markkinoilla ei makseta, erityisesti myötävaikuttamisesta ympäristön hoitoon ja ylläpitoon. Sitä vastoin käyttöön on otettu ympäristövaatimuksia, ja jäsenvaltiot voivat alistaa tuet tällaisille vaatimuksille.

5. On melko epätodennäköistä, että maatalouden perustuotteiden hinnat nousevat huomattavasti ja kestävästi. Pitkällä aikavälillä ja tosiasiallisesti niillä on pikemminkin taipumusta laskea. Tämä ei kuitenkaan sulje pois sitä, että eräiden elintarviketuotteiden lisäarvo paranee, erityisesti sellaisten tuotteiden, joiden ominaisuudet vastaavat kuluttajien vaatimuksia. Eivät maanviljelijät voi YMP:n nojalla jättää kuluttajien vaatimuksia huomiotta. 1990-luvun uudistusten tarkoituksena onkin lisätä markkinoille suuntautumista rohkaisten samalla maanviljelijöitä vastaamaan niin kuluttajien kuin koko yhteiskunnankin uusiin vaatimuksiin. Yhteisten markkinajärjestelyjen ja maaseudun kehittämisen mukaisesti myönnetyn tuen on myös kehityttävä näiden yhteiskunnallisten vaatimusten mukaisesti.