KIRJALLINEN KYSYMYS P-2603/99

esittäjä(t): Roberta Angelilli (UEN) komissiolle

(16. joulukuuta 1999)

Aihe: Jätteitä koskevan puitedirektiivin soveltamisen lykkääminen Italiassa

Italiassa ns. jätevero (Tarsu) on laskettu epäoikeudenmukaisesti asunnon pinta-alan mukaan, sen sijaan, että se olisi laskettu asukkaiden lukumäärän mukaan, mikä olisi oikeudenmukaisempaa. Italian hallituksen oli määrä muuttaa tätä lakia tänä vuonna, mutta talousarvion käsittelyn aikana hallitus päättikin jättää tarkistuksen, joka koski muutosten lykkäämistä edelleen vuodella. Uuden jätteitä koskevan lainsäädännön täytäntöönpanoa oli jo aiemmin lykätty viime vuonna sillä perusteella, että paikallinen hallitus ei ollut vielä valmis siihen.

Ns. Ronchin asetusta, jolla muutetaan direktiiviä 91/156/ETY(1) ja direktiiviä 94/62/EY(2), ei ole vieläkään sovellettu Italiassa tai sitä on sovellettu ainoastaan vähäisessä määrin 8. marraskuuta 1997 annetusta ja 5. helmikuuta ja 1. huhtikuuta 1998 annetuista säädöksistä huolimatta, joilla mainittuja direktiivejä ei ole täysin muutettu.

Tämän asian lykkääminen on johtanut siihen, että järkevää jätepolitiikkaa ei ole olemassa, ja samalla sovelletaan epäoikeudenmukaista verotusta, joka perustuu kriteereihin, joita ei voida hyväksyä. Tämä verotus rankaisee monia vanhuksia ja köyhiä, sillä juuri vanhukset asuvat yksin suurissa asunnoissa. Lisäksi se rankaisee sellaisten alojen liiketoimintaa, joilla tuotetaan vähän jätteitä. Tällaisten alojen liikeyrittäjien on maksettava yhtä paljon veroja kuin niiden, jotka tuottavat valtavia määriä jätteitä (esimerkiksi vaateliike ravintolaan verrattuna).

Edellä mainitun perusteella tiedustelisin seuraavaa:

1. Mihin toimiin Italiaa vastaan on ryhdytty, koska se ei sovella edellä mainittuja direktiivejä kokonaisuudessaan?

2. Viekö tämä direktiivin soveltamisen lykkääminen Italian yhä kauemmaksi yhteisön jätteitä koskevista direktiiveistä ja politiikoista?

3. Olisiko komission mielestä syytä pyytää asiasta vastaavia viranomaisia estämään direktiivin lykkäämistä edelleen, jotta Italia ei jäisi yhä kauemmaksi yhteisön jätteitä koskevista politiikoista?

4. Mikä on komission yleinen näkemys asiasta?

(1) EYVL L 78, 26.3.1991, s. 32.

(2) EYVL L 365, 31.12.1994, s. 10.

Margot Wallströmin komission puolesta antama vastaus

(20. tammikuuta 2000)

Parlamentin jäsen arvostelee Italiassa jätteistä 5. helmikuuta 1997 annetun asetuksen N:o 22 uutta muutosta. Kyseisellä asetuksella Italia saattoi jätteistä 15. heinäkuuta 1975 annetun direktiivin 75/442/ETY(1), sellaisena kuin se on muutettu direktiivillä 91/156/ETY, sekä vaarallisista jätteistä 12. joulukuuta 1991 annetun direktiivin 91/689/ETY(2) ja pakkauksista ja pakkausjätteistä 20. joulukuuta 1994 annetun direktiivin 94/62/EY osaksi kansallista lainsäädäntöään. Parlamentin jäsen arvostelee sitä, että Italian yhdyskuntajäteveron laskentaperusteisiin tehtävien muutosten hyväksymistä lykätään jälleen kerran. Veron

suuruus lasketaan toistaiseksi asunnon tai yrityksen toimitilojen pinta-alan mukaan, mikä on epäoikeudenmukaista yksineläjille ja yrityksille, jotka tuottavat vähän jätteitä mutta joilla on laajat toimitilat. Edellä mainitun 5. helmikuuta 1997 annetun asetuksen N:o 22 alkuperäisen version mukaan Italian olisi pitänyt saattaa voimaan 1. tammikuuta 1999 alkaen uudet laskentaperusteet, joilla veron suuruus suhteutettaisiin paremmin syntyvän jätteen määrään.

Parlamentin jäsenen kuvaama tilanne voisi kuulua direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/156/ETY (jäljempänä direktiivi), 15 artiklan soveltamisalaan. Kyseisessä artiklassa säädetään, että jätteistä huolehtimisen kustannuksista vastaa saastuttaja maksaa -periaatteen mukaisesti jätteen haltija, joka antaa jätteen keräilijän tai direktiivin 9 artiklassa tarkoitetun yrityksen haltuun, ja/tai jätteen aiemmat haltijat tai valmistaja, jonka tuotteesta jäte on peräisin. Komission mielestä jätteistä huolehtimisen kustannuksista vastaa Italian voimassa olevan lainsäädännön mukaan jätteen haltija, joka antaa jätteen keräilijän haltuun. Tämä on direktiivin 15 artiklan mukaista.

Komissio myöntää kuitenkin, että edellä mainittu peruste voi johtaa siihen, että maksu, joka saastuttajan on maksettava, on kohtuuton suhteessa syntyneen jätteen määrään. Komissio toteaa erityisesti, että Italia velvoittaa kansalaiset maksamaan jätteiden huolehtimisesta tavalla, joka ei kannusta ehkäisemään jätteiden syntymistä ja joka ei sen vuoksi ole vuonna 1996 tarkistetun yhteisön jätehuoltostrategian(3) mukaista. Jätteiden määrää voidaan vähentää merkittävästi velvoittamalla kansalaiset maksamaan jätteistä tuotetun jätemäärän mukaan. Parlamentin jäsenen ilmoittamista tiedoista ei käy kuitenkaan selvästi ilmi, ovatko Italian nykyisestä järjestelmästä johtuvat epäkohdat niin vakavia, että kyseessä on direktiivin 15 artiklan rikkominen.

Italiaa vastaan vireillä olevat rikkomisesta johtuvat menettelyt, joiden perusteena on parlamentin jäsenen mainitsemista direktiiveistä johtuvien velvoitteiden laiminlyöminen, koskevat direktiivin 91/689/ETY 8 artiklan 3 kohdan ja direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/156/ETY, 12 artiklan mukaista ilmoitusvelvoitetta, jätehuoltosuunnitelmiin laadintaan liittyvää velvoitetta (josta on säädetty jätteitä koskevassa direktiivissä 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/156/ETY, sekä vaarallisia jätteitä koskevassa direktiivissä 91/689/ETY ja pakkauksia koskevassa direktiivissä 94/62/EY), jätteidensääntelyjärjestelmän soveltamista elintarvikejätteisiin aluetasolla (direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/156/ETY, mukaisesti) ja vaarallisten jätteiden hyödyntämistä harjoittaville yrityksille myönnettävien lupavaatimuksista tehtävien poikkeusten edellytyksiä (joista säädetään vaarallisia jätteitä koskevassa direktiivissä 91/689/ETY).

(1) EYVL L 194, 25.7.1975.

(2) EYVL L 377, 31.12.1991.

(3) KOM(96) 399 lopullinen.