KIRJALLINEN KYSYMYS E-3185/00

esittäjä(t): Anders Wijkman (PPE-DE) komissiolle

(10. lokakuuta 2000)

Aihe: EU:n asetuksen (ETY) n:o 2092/91 seuraukset kehitysmaista tapahtuvalle luonnonmukaisten tuotteiden tuonnille

Asetuksessa n:o 2092/91(1) asetetaan tarpeettomia esteitä kehitysmaille, jotka haluavat viedä luonnonmukaisesti viljeltyjä tuotteita.

Asetuksessa n:o 2092/91 säädetään kahdesta mahdollisuudesta tuoda luonnonmukaisesti viljeltyjä tuotteita EU:hun. EU voi hyväksyä 11 artiklan 1 kohdan mukaisesti maan tarkastusjärjestelmän säännöt erityisellä menettelyllä, jota kuvataan lähemmin asetuksessa 94/92. Valtio otetaan tällöin hyväksyttyjen maiden luetteloon. Toinen mahdollisuus perustuu poikkeukseen (11 artiklan 6 kohta), joka ulottuu vuoteen 2005 ja jonka mukaan jäsenvaltio voi hyväksyä tuonnin kolmannesta maasta, joka ei ole hyväksyttyjen maiden luettelossa, jos tuoja voi osoittaa jäsenvaltion viranomaisille, että tuotteet täyttävät asetuksen vaatimukset. Tämä merkitsee sitä, että jokaista sopimusta varten täytyy hakea erillinen tuontilupa.

Luvan antamiseen liittyvä byrokratia on monille tuojille ja viejille käsittämätön. Sääntöjä muutetaan usein ja niitä sovelletaan eri tavalla eri maihin. On kaksi asiaa, jotka näyttävät tällä hetkellä tuottavan eniten ongelmia. Yhtäältä on epäselvää, kuinka ryhmäsertifioituja tuotteita arvioidaan. Toisen ongelman muodostavat EN45011-akkreditoinnin vaatimukset. On monia esimerkkejä siitä, kuinka luonnonmukaiset tuotteet, joiden kuljetukset ovat olleet runsaasti myöhässä tai jääneet tuontisatamiin, on ollut myöhemmin pakko myydä halvempaan hintaan tavanomaisina tuotteina.

Mitä mieltä komissio on ehdotuksesta, jonka mukaan laaditaan luettelo hyväksytyistä tarkastuselimistä, jotka toimivat eri maissa rinnakkain hyväksyttyjen maiden luettelon kanssa? Tämä loisi luettelon ulkopuolisissa maissa toimiville viejille saman suojan ja ennustettavuuden kuin luettelossa olevien maiden viejillä nyt on.

Nykyään asetuksessa vaaditaan viljelijöiden yksittäistä tarkastusta. Tukeeko komissio asetuksen muuttamista, jonka tarkoituksena on luoda vaatimukset ryhmäsertifioinnin hyväksymisestä ja näin helpottaa kehitysmaiden luonnonmukaisesti kasvatettujen tuotteiden vientiä?

Onko komissio sitä mieltä, että sääntöjen muutos edistäisi vapaakauppaa samalla kun luonnonmukaista viljelyä suositaan maailmanlaajuisesti ja että kehitysmaat saisivat näin paremmat mahdollisuudet päästä markkinoille, joilla niillä olisi suhteellinen etu, sillä monilla kehitysmaiden maanviljelijöillä ei ole ollut koskaan varaa siirtyä kemialliseen maanviljelyyn (nk. win-win-win-tilanne)?

(1) EYVL L 198, 22.7.1991, s. 1.

Franz Fischlerin komission puolesta antama vastaus

(13. joulukuuta 2000)

Parlamentin jäsen toteaa, että maataloustuotteiden luonnonmukaisesta tuotantotavasta ja siihen viittaavista merkinnöistä maataloustuotteissa ja elintarvikkeissa 24 päivänä kesäkuuta 1991 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 2092/91 asettaa turhia esteitä luonnonmukaisten tuotteiden tuomiseen kolmansista maista kehitysmaat mukaan luettuna. Komissio ei seuraavista syistä voi olla asiasta samaa mieltä.

Yksi asetuksen (ETY) N:o 2092/91 päätavoitteista on luoda kuluttajien näkökulmasta uskottavat markkinat luonnonmukaisesti tuotetuille tuotteille. Luonnonmukainen viljely voi yleistyä vain markkinoilla, joilla on enemmän kysyntää näille tuotteille. Tämän ensisijaisen tavoitteen mukaisesti asetuksessa painotetaan sellaisten markkinoille tuotavien tuotteiden tarkistusta, jotka on varustettu luonnonmukaisesta alkuperästä kertovalla merkinnällä. Asetuksen 8, 9 ja 10 artikla sekä liite III liittyvät yhteisön alueella tuotettavien luonnonmukaisesti viljeltyjen tuotteiden viljelijöiden, jalostajien sekä maahantuojien tarkastamiseen ja 11 artiklassa säädetään, että kolmansista maista tuotavien tuotteiden on täytettävä vastaavat vaatimukset. Vastaavuuden vaatimusta sovelletaan monilla muilla alueilla, ja se on hyväksytty kaupan teknisiä esteitä koskevassa sopimuksessa (TBT) ja vuoden 1999 Codex Alimentariuksen luonnonmukaisten tuotteiden tuotantoa, jalostusta, merkintää ja markkinointia koskevien suuntaviivojen mukaisesti.

Ennen vuotta 1991 yhteisön luonnonmukaisesti tuotettujen tuotteiden markkinat olivat vähäiset ja oli olemassa epäilyksiä vilpillisistä menettelyistä. Yhteisön luonnonmukaisesta tuotannosta kertovan merkinnän suojelupolitiikka ja siihen liittyvät tarkastukset ovat antaneet markkinoille riittävästi uskottavuutta niin, että entistä suurempi kuluttajien joukko luottaa markkinoihin ja on kiinnostunut näistä tuotteista. Tämä on tehnyt mahdolliseksi luonnonmukaisen tuotannon lisääntymisen yhteisön alueella ja lisännyt näiden tuotteiden tuontia myös noin sadasta eri puolilla maailmaa olevasta kolmannesta maasta. Jos markkinoita halutaan yhteisön alueella toimivien tuottajien ja kolmansissa maissa toimivien tuottajien ja viejien eduksi jatkuvasti kasvattaa, on ratkaisevan tärkeää ylläpitää uskottavuutta. On muistettava, että näille markkinoille osallistuminen on vapaaehtoista ja että uskottavuuden säilyttäminen edellyttää niin yhteisön alueella kuin sen ulkopuolellakin toimivien tuottajien panosta. Viimeaikaiset tapahtumat ovat osoittaneet, että elintarvikealan kriisillä voi olla tuhoisat vaikutukset tavanomaisesti tuotetun ruoan uskottavuuteen. Vastaavalla kriisillä olisi sitäkin tuhoisampi vaikutus luonnonmukaisesti tuotettujen elintarvikkeiden uskottavuuteen.

Komissio on tietoinen siitä, että jäsenvaltioiden edellä mainitun asetuksen 11 artiklan 6 kohdan mukaisten velvollisuuksien täyttämiseen soveltamat tarkastusjärjestelmät eivät vastaa toisiaan niin, että maahantuojien käyttämien tarkastusmenetelmien vastaavuutta voitaisiin arvioida. Komissio tutkii paraikaa asiakirjoihin liittyviä vaatimuksia eri maissa. Vertailusta käynee ilmi, ovatko maiden väliset erot merkittäviä ja onko niiden yhdenmukaistaminen ensisijaisen tärkeää. Maahantuojan tehtävä on joka tapauksessa varmistaa, että tarpeelliset menettelyt on toteutettu hyvissä ajoin ja ennen tuotteiden tuontia yhteisön alueelle.

Kysymyksen esittäjä ehdottaa, että laadittaisiin luettelo hyväksytyistä tarkastuselimistä, mihin liittyen komissio aikoo 31. joulukuuta 2005 määrätyn määräajan huomioon ottaen tarkistaa, miten 11 artiklan 1 kohdan (vastaavuuden tunnistaminen komission toimesta) ja 11 artiklan 6 kohdan (yhtäläisyyden tunnistaminen jäsenvaltioiden toimesta) mukaiset järjestelmät toimivat käytännössä eri maissa. Tässä yhteydessä voitaisiin tarkastella ehdotusta jäsenvaltioiden 11 artiklan 6 kohdan mukaisten jäsenvaltioiden hyväksymiä tarkastuselimiä koskevan luettelon laatimisesta. Se niiden edellytysten täysimääräistä yhdenmukaistamista, joiden perusteella jäsenvaltiot arvioisivat kyseisten elinten vastaavuutta, mikä ei tässä vaiheessa tule kysymykseen.

Kysymykseen tuottajaryhmien tarkistuksesta kolmansissa maissa on todettava, että jäsenvaltiot ovat 11 artiklan 6 kohdan mukaisesti vastedes vastuussa maahantuojien ehdottamien menettelyjen vastaavuuden arvioinnista. Kulloisenkin jäsenvaltion vastuulla on niin ikään varmistaa, että ehdotettu tarkistusjärjestelmä antaa riittävät takeet tuotantoa koskevien määräysten noudattamisesta. Yhteisön alueella toimivat tuottajat tarkastetaan vähintään kerran vuodessa, ja on tiedossa, etteivät kaikki luonnonmukaista viljelyä harjoittavat tuottajat saa tuotteilleen merkintää luonnonmukaisesta tuotannosta, koska he eivät taloudellisten tai muiden syiden vuoksi ole osallisina viljelmien tarkastusjärjestelmässä. Tämä huomioon ottaen on täysin kohtuullista vaatia, että kaikkien kolmansissa maissa toimivien tuottajien, jotka haluavat tuotteisiinsa merkinnän luonnonmukaisesta tuotantotavasta ja siten myös siitä saadun edun, on täytettävä samat vaatimukset ja että niille on tehtävä perinpohjaiset tarkastukset. On tiedossa, että kolmansissa maissa, joihin kuuluvat myös kehitysmaat, maataloudessa käytetään kemiantuotteita olosuhteissa, jotka eivät ole luonnonmukaisen viljelyn periaatteiden mukaisia eivätkä aina edes eurooppalaisen tavanomaisen viljelyn mukaisia. Jos tietyissä erityistapauksissa voidaan osoittaa, että luonnonmukaisen viljelyn määräyksiä hyvin todennäköisesti noudatettaisiin ja on varmaa, etteivät tuottajat käyttäisi kiellettyjä tuotteita tuotannossaan, komissio ei vastusta sitä, että jäsenvaltiot toimivat silloin joustavasti. Asiaa on tarkasteltava tapauskohtaisesti ja otettava huomioon ryhmän yksittäisten tuottajien tuotannon tasalaatuisuus, menetelmät, joilla ryhmä valvoo yksittäisten jäsenten tuotantomenetelmiä sekä tuotannon yleiset olosuhteet tuotantoalueella.