KIRJALLINEN KYSYMYS E-0242/01

esittäjä(t): Erik Meijer (GUE/NGL) komissiolle

(7. helmikuuta 2001)

Aihe: Biologisten torjunta-aineiden jälkeenjääneisyys korkeiden tarkastuskustannusten vuoksi

1. Onko komissio tietoinen siitä, että toistaiseksi vähäisessä määrin käytettyjen biologisten torjunta-aineiden käytön lisäämistä pelto- ja puutarhaviljelyssä vaikeutetaan, jos toimivaltaisten viranomaisten niihin soveltama tarkastusmenettely on sama kuin se, jota käytetään jo suuren markkinaosuuden saavuttaneiden kemiallisten torjunta-aineiden kohdalla, koska kyseiseen menettelyyn liittyvät kustannukset ovat liian korkeat biologisten torjunta-aineiden kehittäjille ja tuottajille?

2. Onko olemassa Alankomaiden lisäksi muita jäsenvaltioita, joissa biologisten torjunta-aineiden leviäminen on hidasta kysymyksessä 1 esitetyn ongelman johdosta?

3. Onko komissio kanssani yhtä mieltä siitä, että biologisten aineiden markkinaosuuden kasvaminen olisi toivottavaa sekä kemiallisten torjunta-aineiden hajoamattomien tai heikosti hajoavien jäämien maaperään keräytymisen torjumiseksi että elintarvikkeiden turvallisuutta koskevien vaatimusten vuoksi ja että joka tapauksessa tulee ehkäistä se, että viranomaisten toiminta vaikeuttaa niiden käyttöä tarpeettomasti?

4. Näkeekö komissio mahdollisuuksia sille, että biologisten torjunta-aineiden hyväksyntää voidaan edistää jäsenvaltioissa tarjoamalla biologisten torjunta-aineiden tuottajille ja myyjille mahdollisuus tarkastaa tuotteensa edullisesti luotettavassa, yleisesti tunnustetussa ja yhteisön laajuisessa tarkastusmenettelyssä?

David Byrnen komission puolesta antama vastaus

(3. huhtikuuta 2001)

Komissio on tietoinen siitä, että vähäisessä määrin tuotettujen ja käytettyjen (kemiallisten, biologisten ja fysikaalisten) kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamista hankaloittaa se, että niiden käyttöturvallisuuden arviointia varten on kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta 15. heinäkuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/414/ETY(1) mukaisesti esitettävä yksityiskohtaiset asiakirjat, mistä aiheutuu paljon kustannuksia. Direktiivissä edellytetään turvallisuuden osoittamista maatalouden tarpeet ylittävällä tavalla, ja komissio tutkii mahdollisuuksia yksinkertaistaa menettelyä pieniriskisten aineiden osalta vaarantamatta kuitenkaan turvallisuutta. Direktiivissä ei erikseen luokitella biologisia torjunta-aineita, luonnonmukaisessa viljelyssä käytettäviä tuotteita eikä integroidussa tuholaisten torjunnassa käytettyjä tuotteita. Komission tarkoituksena on lähikuukausina määritellä erilliset tietovaatimukset direktiivin soveltamisalaan kuuluville kasvinsuojelussa käytetyille mikro-organismeille helpottaakseen niiden saattamista markkinoille. Biologiset torjuntakeinot (ahtaassa merkityksessä leppäkerttujen kaltaiset selkärangattomat) on tietoisesti jätetty direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Näin toimittiin, koska ei haluttu estää alan kehitystä ja koska kysyjän mainitsemia sivuvaikutuksia ei ollut havaittu. Näin ollen tämä ala on jäsenvaltioiden sääntelyn alainen.

Komission tietojen mukaan biologisten torjunta-aineiden hyväksymismenettelylle ei ole huomattavia esteitä missään jäsenvaltiossa.

Myös komission mielestä on suotavaa, että tuotteilla, joilla ei ole kysyjän mainitsemia sivuvaikutuksia, olisi suurempi markkinaosuus ja että sääntelyviranomaiset eivät tarpeettomasti vaikeuttaisi niiden käyttöä.

Jo nyt on mahdollista saada vapautus useista tietovaatimuksista, jos käytettävissä on tieteellinen perustelu. Näin on tehty arvioitaessa mikro-organismeja ja feromoneja, ja mikro-organismeja koskevissa uusissa tietovaatimuksissa tällaisesta vapautuksesta tulee vakiokäytäntö. Tämän ansiosta näiden tuotteiden rekisteröinti on nykyisin suhteellisen edullista. Myös kansalliset viranomaiset voivat myöntää kasviuutteille vapautuksia, jos käytettävissä on tieteellinen perustelu. Useimmissa jäsenvaltioissa biologiseen torjuntaan käytettäville selkärangattomille ei tarvita rekisteröintiä, joten se on kaikista edullisin menettely. Tarvittaessa komissio voi selvittää, kuinka pieniriskisiä aineita koskevista tietovaatimuksista voidaan tehdä luotettavia, yleisesti tunnustettuja ja kustannuksiltaan edullisia.

(1) EYVL L 230, 19.8.1991.