KIRJALLINEN KYSYMYS E-0719/02

esittäjä(t): Erik Meijer (GUE/NGL) komissiolle

(15. maaliskuuta 2002)

Aihe: Maksamattomat ympäristölle aiheutetut vauriot ja hyvitys huonosta kilpailuasemasta maataloustuottajille, jotka ovat käyttäneet paljon luontoa säästäviä keinoja

1. Katsooko komissio, että maatalouden aiheuttamat ympäristökustannukset, jotka päätyvät yhteiskunnan muiden toimijoiden kannettavaksi, tai jotka uhkaavat jäädä tulevien sukupolvien vastuulle, on myös otettava huomioon arvioitaessa yhteensopivuutta kestävän kehityksen kanssa, mikä koskee etenkin suurten rehuerien maahantuonnin ja erittäin myrkyllisten lannoitteiden käytön johdosta lisääntyneen ammoniakin, nitraatin ja fosfaatin, ja kemiallisten torjunta-aineiden vuoksi lisääntyneen kuparin ja kadmiumin mineraalitasapainolle aiheuttamia vahinkoja?

2. Miksi maataloudella on yhä poikkeusasema yleisesti sovellettuun saastuttaja maksaa -periaatteeseen nähden nyt kun maatalousyritysten täytyy maksaa ehkäisevistä toimenpiteistä, mutta ei vielä itse saastuttamisesta?

3. Onko syynä se, että koska maataloustulot saadaan muihin aloihin verrattuna epätavallisin keinoin (pienet palkat, paljon perheyrityksiä), on helpoin keino saada tällä alalla säästettyä se, että ympäristölle aiheutettuja seurauksia ei oteta huomioon eikä niihin käytetä varoja?

4. Yhtyykö komissio siihen, että orgaanisia tuotteita kasvattavien yritysten tuotteet olisivat markkinoilla halvempia kuin tavalliseen tapaan toimivien yritysten tuotteet, jos viimeksi mainittujen olisi korvattava niiden työskentelytavoista syntyvä ympäristörasitus?

5. Myöntääkö komissio, että edellisissä kysymyksissä mainittujen ympäristökustannusten siirron vaikutusta voidaan pitää tavallisen ja orgaanisen maanviljelyn välisenä kilpailun vääristymisen muotona?

6. Pitääkö komissio mahdollisena, että ympäristökustannukset sisällytetään maatalouteen mihin on myös liikenteen alalla pyritty eli tuotantokustannuksia vertaamalla suositaan mieluummin niitä yrityksiä, jotka saastuttavat kaikkein vähiten, kuin niitä, jotka eivät pyri vähentämään saastuttamistaan?

7. Onko kyseinen sisällyttäminen otettu osaksi valmisteltavana olevaa seuraavina vuosina ajateltua muutosta yhteisen maatalouspolitiikkaan varatussa rahoituksessa?

Franz Fischlerin komission puolesta antama vastaus

(22. huhtikuuta 2002)

1. Komissio on vakuuttunut siitä, että maatalousalan on minkä tahansa muun alan tai yksittäisen kansalaisen tavoin noudatettava ympäristönlaatunormeja ja vähennettävä ympäristökustannuksia yhteiskunnan odotuksia vastaavalla tavalla. Komissio uskoo, että tämä on yksi maatalouden kestävän kehityksen edellytyksistä. Tätä näkemystä on korostettu mainitsemalla ympäristönsuojelun vaatimukset yhteisen maatalouspolitiikan mukaisia suoran tuen järjestelmiä koskevissa yhteisissä säännöissä (17. toukokuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1259/1999 3 artikla)(1).

2. Komissio haluaa korostaa sitä, että maatalousalaa ei ole millään tavalla vapautettu saastuttaja maksaa -periaatteen soveltamisesta. Kuten millä tahansa muulla alalla, maanviljelijöiden on täytettävä ympäristölainsäädännön mukaiset velvollisuutensa omalla kustannuksellaan. Tätä lainsäädäntöä on annettu sekä yhteisön että jäsenvaltioiden tasolla, ja se käsittää monenlaisia ympäristökysymyksiä maatalouden tuotantopanosten (nitraattien ja kasvinsuojeluaineiden) aiheuttaman ympäristön pilaantumisen estämisestä elinympäristöjen ja biologisen monimuotoisuuden suojeluun.

3. Maanviljelijät ovat mukana markkinoilla käytävässä kilpailussa, ja taloudellisella elinkelpoisuudella tarkoitetaan ensisijaisesti tuotantoa, jonka kustannukset ovat kilpailukykyisiä. Kilpailukykyä ei tietenkään pidä pyrkiä saavuttamaan ympäristön kustannuksella. Tämän vuoksi maanviljelijän on minkä tahansa muun tuottajan tai kansalaisen tavoin toimittava ympäristöä säästäen, noudattaen selkeästi määriteltyjä sääntöjä.

4. Komissio ei usko, että luonnonmukaisesta tuotannosta tulee halvempaa, jos perinteistä tuotantoa harjoittaviin viljelijöihin kohdistuisi nykyistä tiukempia ja sen vuoksi kustannuksiltaan kalliimpia ympäristörajoituksia. Voidaan kuitenkin olettaa, että nykyistä tiukemmat ympäristönlaatunormit parantaisivat luonnonmukaisen viljelyn kilpailuasemaa perinteiseen viljelyyn nähden, mikäli luonnonmukaista tuotantoa harjoittavat viljelijät pystyvät noudattamaan normeja halvemmin kustannuksin.

5. Koska pakolliset ympäristönlaatunormit koskevat sekä perinteistä viljelyä että luonnonmukaista viljelyä, komissio ei yhdy näkemykseen, jonka mukaan luonnonmukaisen ja perinteisen viljelyn välinen kilpailu on epätervettä, mikäli jäsenvaltiot panevat ympäristönlaatunormit täytäntöön tehokkaasti, kuten asianlaita ei usein ole. Komissio myöntää kuitenkin, että luonnonmukainen viljely hyödyttää ympäristöä riippumatta oikeudellisesti sitovista normeista. Luonnonmukaisen viljelyn tuomat hyödyt puoltavat maatalouden ympäristöavustuksia, jotka lasketaan luonnonmukaisen viljelyn ja perinteisen viljelyn kustannusten eron perusteella. Koska avustusten maksaminen luonnonmukaista tuotantoa harjoittaville viljelijöille on sallittu maaseudun kehittämisohjelmien mukaisena maatalouden ympäristötoimenpiteenä, jäsenvaltiot soveltavat tätä toimenpidettä vaihtelevassa määrin.

6. Ympäristökustannusten sisällyttämisellä nimenomaan tarkoitetaan saastuttaja maksaa -periaatteen mukaisesti, että ympäristönlainsäädännöstä aiheutuvien velvollisuuksien noudattamisen kustannukset maksaa mahdollinen saastuttaja. Tämän vuoksi komissio ei ole halukas palkitsemaan pakollisten ympäristönlaatunormien noudattamisesta. Kyseessä on erilainen tilanne, jos maanviljelijät itse sitoutuvat toimimaan ympäristöä säästävällä tavalla, joka ylittää pakollisten ympäristönlaatunormien vaatimustason. Maanviljelijä ylittää tämän vertailutason, jota tavallisesti kutsutaan hyväksi maatalouskäytännöksi, kun hän käyttää tuotantovälineitään tuottaakseen arvokkaita ympäristösuoritteita. On sitä paitsi täysin järkeenkäypää rohkaista tällaisten palvelujen tarjoamiseen taloudellisten kannustimien avulla, koska toiminta on maatalouden ympäristötoimenpiteiden mukaisesti vapaaehtoista ja sopimuspohjaista.

7. Kuten komissio ilmaisi selkeästi Göteborgissa esitetyssä kestävää kehitystä koskevassa Euroopan unionin strategiassa, yhteisen maatalouspolitiikan toinen pilari ja varsinkin maatalouden ympäristötoimenpiteet kuuluvat yhteisen maatalouspolitiikan kehittämisen ensisijaisiin osa-alueisiin.

(1) EYVL L 160, 26.6.1999.