KIRJALLINEN KYSYMYS E-1637/02

esittäjä(t): Riitta Myller (PSE) komissiolle

(10. kesäkuuta 2002)

Aihe: Kilpailukieltosopimukset ja vapaa liikkuminen

Työnantajan ja työntekijän solmiman kilpailukieltosopimuksen tarkoituksena on työnantajan tuotekehitys-, tutkimus- tai muun vastaavan tiedon tai osaamisen suojaaminen kilpailijoilta sekä työnantajan ja työntekijän etujen tasapuolisempi huomioon ottaminen.

Kilpailukieltosopimuksia käytetään kuitenkin nykyisin yleisesti töissä, joihin ei liity työntekijän asemaan, tehtäviin tai työnantajayrityksen toiminnassa tarvittavin tietoihin liittyvää suojelun tarvetta. Ne ovat usein kestoltaan pitkiä ja niihin sisältyy usein ankaria sopimussakkoja noudattamisen tehosteina. Sopimukset ovat myös usein kohtuuttomia ja ristiriidassa yhteisöoikeuden suhteellisuusperiaatteen kanssa.

Kilpailukieltosopimukset rajoittavat työntekijän oikeutta siirtyä toisen työnantajan palvelukseen sekä estävät palveluiden vapaata liikkumista työntekijän ollessa kykenemätön perustamaan omaa yritystä samalle alalle. Näin ne estävät yleisesti työntekijöiden ja palveluiden vapaata liikkuvuutta jäsenvaltiosta toiseen. Kilpailukieltosopimusten sallittavuutta koskeva kansallinen lainsäädäntö vaihtelee EU:n alueella merkittävästi. Tästä syystä jäsenvaltioiden työntekijöillä on kilpailukieltosopimusten asettamien rajoitusten vuoksi erilaiset lähtökohdat liikkua jäsenvaltioiden alueella työnhakutarkoituksessa ja työllistyä. Tämä aiheuttaa epätasa-arvoisuutta eri jäsenvaltioista tulevien työntekijöiden kesken.

Mihin toimenpiteisiin komissio aikoo ryhtyä kilpailukieltosopimusten sääntelyn harmonisoimiseksi ja korjatakseen edellä mainitut epäkohdat?

Mario Montin komission puolesta antama vastaus

(11. heinäkuuta 2002)

Yhteisön lainsäädännössä ei ole erityisiä säännöksiä, jotka käsittelisivät työnantajan ja työntekijän tekemiä, työsopimuksen päättyessä voimaan tulevia kilpailukieltosopimuksia. Komissiolla ei ole suunnitelmia säädösehdotusten tekemiseksi tällä alalla.

Suurin osa arvoisan parlamentin jäsenen mainitsemista sopimuksista koskee työnantajia ja työntekijöitä yhden jäsenvaltion alueella. Tässä tapauksessa työntekijöiden ja palvelujen vapaata liikkuvuutta koskevia yhteisön sääntöjä ei sovelleta. Sopimusten määräykset koskevat ensi sijassa sopimusoikeudellisia kysymyksiä, jotka kuuluvat jäsenvaltioiden lainsäädännön piiriin. On kuitenkin ilmeistä, että millä tahansa rajoituksilla, esimerkiksi niillä, jotka johtuvat kansallisen lainsäädännön eroista, voi olla rajatylittäviä seurauksia. Kysymystä siitä, onko jokin sopimuskohta EY:n perustamissopimuksen 39 artiklassa määrättyä työntekijöiden vapaata liikkuvuutta tai 49 artiklassa määrättyä palvelujen tarjoamisvapautta koskevien yhteisön sääntöjen mukainen, on tarkasteltava tapauskohtaisesti.

Työntekijöiden vapaan liikkuvuuden osalta on tärkeää, että yhtäältä työn tekemiseen ja vapaata liikkuvuutta koskevan oikeuden harjoittamiseen liittyvät työntekijän perusoikeudet ja toisaalta työnantajan oikeus suojella laillisia etujaan kilpailijoita vastaan ovat tasapainossa. Kun nämä oikeudet ovat tasapainossa ja sopimusmääräys on oikeassa suhteessa tavoitteeseensa nähden eikä tarpeettomasti rajoita työntekijän oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen, määräys ei näytä olevan vastoin työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta annettuja yhteisön säännöksiä. Tässä yhteydessä voidaan viitata Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön Bosman-asiassa(1), jossa tuomioistuin katsoi, että toimenpiteet, jotka estävät työntekijöiden vapaan liikkuvuuden, eivät ole yhteisön oikeuden vastaisia, jos niillä pyritään perustamissopimuksen mukaiseen, sallittuun tavoitteeseen ja jos määräyksiä voidaan pitää perusteltuina yleistä etua koskevista pakottavista syistä ja jos ne ovat oikeasuhteisia.

Määräys, jonka vaikutus henkilön kykyyn etsiä työtä ei ole oikeassa suhteessa tavoitteisiin nähden, voi olla myös EY:n perustamissopimuksen 49 artiklassa määrätyn palvelujen vapaata tarjoamista koskevan periaatteen vastainen (esim. silloin kun huipputekniikan alalla toimivan yritys

haluaa ottaa palvelukseensa erittäin pätevöityneen henkilön voidakseen tarjota palveluja). Sääntöjen, jotka voivat haitata jonkin EY:n perustamissopimuksessa taatun perusoikeuden, kuten palvelujen tarjoamisen vapauden, käyttämistä tai tekevät sen käyttämisestä vähemmän houkuttelevan, on tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan täytettävä tietyt edellytykset(2). Näitä edellytyksiä on neljä: niitä on sovellettava syrjimättömällä tavalla, niitä on voitava perustella yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä, niiden on sovelluttava asianomaisen päämäärän saavuttamisen varmistamiseen ja niiden on rajoituttava siihen, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi.

Kansallisten viranomaisten on sovellettava näitä periaatteita yksittäisissä tapauksissa, ja kansallisten tuomioistuinten asiana on tarkastella kysymystä siitä, onko sopimus näiden periaatteiden mukainen, työntekijöiden ja palvelujen vapaata liikkuvuutta koskevien yhteisön sääntöjen ja periaatteiden perusteella.

EY:n kilpailusääntöjen osalta voidaan todeta, että arvoisan parlamentin jäsenen mainitsemat sopimukset kuuluisivat näiden sääntöjen piiriin ainoastaan erittäin poikkeuksellisissa tapauksissa edellyttäen, että niissä olisi kysymys yritysten välisen sopimuksen täytäntöönpanosta. Näitä harvoja tapauksia komissio tutkii tapauskohtaisesti.

(1) Asia C-415/93, Bosman, Kok. 1995, s. I-4921.

(2) Ks. esimerkiksi asia C-55/94, Gebhard, Kok. 1995, s. I-4165.