KIRJALLINEN KYSYMYS P-0854/98

esittäjä(t): Lyndon Harrison (PSE) komissiolle

(11. maaliskuuta 1998)

Aihe: Vastuu tulipaloista

Vastuu tulipaloista jakautuu Euroopan komissiossa usean eri pääosaston kesken. Millä tavoin komissio varmistaa sen, että näitä asioita käsitellään johdonmukaisesti ja keskitetyllä tavalla?

Komission puheenjohtajan Jacques Santerinkomission puolesta

antama täydentävä vastaus

(10. heinäkuuta 1998)

Vastuu palontorjunnasta kuuluu pääasiassa jäsenvaltioiden toimivaltaan. Tulipalojen ehkäisy koskee kuitenkin monia aloja, joten se otetaan huomioon yhteisön eri politiikoissa ja toimenpiteissä mahdollisuuksien mukaan jäsenvaltioiden työn täydentämiseksi ja tukemiseksi.

Tietyt yhteisön politiikat ja toimenpiteet tarjoavat mahdollisuuden kohdennettuun palontorjuntaan esimerkiksi tutkimuksen ja kehityksen sekä pelastuspalvelun alalla ja tiettyjen tiedon keräämiseen ja levittämiseen liittyvien toimien yhteydessä. Yleisesti palovaaraa käsitellään kuitenkin yhdessä muiden sellaisten turvallisuusriskien kanssa, joilla on merkitystä tiettyjä aloja, toimintoja tai tuoteryhmiä koskevan lainsäädännön kannalta.

Perimmäinen edellytys palontorjunnan yhtenäisyydelle on palovaaraa ja riskienhallintavälineitä koskevan olennaisen tiedon saatavuus. Yhteisö toteuttaa alalla omia toimiaan (jäljempänä esitetään joitakin esimerkkejä), Euroopan standardointikomitea(CEN) ja Euroopan sähkötekniikan standardointikomitea(CENELEC) kehittävät teknisiä standardeja, ja tietyissä tapauksissa yhteisön toimenpiteet voivat perustua EU:n piirissä tai laajemmassa kansainvälisessä yhteistyössä sovittuihin yhdenmukaistettuihin standardeihin.

Komissiossa taataan politiikan yhtenäisyys ja palontorjunnan kaltaisten yleisten asioiden sisällyttäminen politiikkaan laajoin yksiköitten välisin ja poliittisin koordinointijärjestelyin. Monilla aloilla on komissiota avustavia neuvoa-antavia asiantuntijakomiteoita. Lisäksi jäsenvaltioiden edustajista koostuvat komiteat auttavat komissiota käyttämään sille kuuluvaa toimivaltaa ja saattamaan lainsäädäntöä teknologian kehityksen tasalle.

Kotitalouksien palontorjunta on toissijaisuusperiaatteen mukaisesti jäsenvaltioiden vastuulla. Yksittäisten kotitalouksien tulipalojen torjuntaa koskevat yhteisön toimenpiteet ovatkin pääasiassa tiedon keräämistä ja levittämistä (esimerkiksi kotona ja vapaa-aikana tapahtuvia tapaturmia koskeva yhteisön tietojenvaihtojärjestelmä, EHLASS), tiedon jakamista turvallisuusmääräyksien säätämiseen liittyvistä parhaista käytännöistä ja toimista, ja tiedottamista rakennusmateriaaleista, sähkölaitteissa ja muista tuotteista sekä vaarallisista aineista. Rakennusalan tuotteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetussa neuvoston direktiivissä 89/106/ETY(1) mainitaan paloturvallisuus yhtenä kuudesta perusvaatimuksesta. Direktiivin täytäntöönpanon yhteydessä komissio laatii parhaillaan rakennusmateriaalien yhdenmukaistettua luokitusta, joka perustuu materiaalien palonkestävyyteen ja paloteknisiin ominaisuuksiin sekä näiden ominaisuuksien testausmenettelyihin.

Hotellien paloturvallisuutta käsitellään 22. joulukuuta 1986 annetussa neuvoston suosituksessa 86/666(2). Parlamentin annettua asiasta päätöslauselman vuonna 1994 komissio teetti riippumattoman tutkimuksen täytäntöönpanon tilasta jäsenvaltioissa. Parlamentille hiljattain toimitetusta lopullisesta kertomuksesta ilmenee, että suosituksia on pantu laajalti täytäntöön kansallisessa lainsäädännössä. Tosin noin puolet jäsenvaltioista soveltaa suosituksia aikaisemmin rakennettuihin hotelleihin ainoastaan saneerauksen, muutosten ja laajennusten yhteydessä.

Yleinen paloturvallisuus otetaan laajemmin huomioon pelastuspalvelun yhteydessä. Neuvosto teki 19. joulukuuta 1997 päätöksen yhteisön toimintaohjelmasta pelastuspalvelun alalla(3). Palontorjunta on toimintaohjelman keskeisiä teemoja. Ohjelma tulee myös toimimaan perustana jäsenvaltioiden väliselle tietojenvaihdolle ja koordinoinnille. Yksityiskohtaisempia tietoja varten parlamentin jäsentä pyydetään tutustumaan komission vastauksiin Peter Skinnerin esittämään kirjalliseen kysymykseen 3261/97(4) ja Christian Cabrolin esittämään kirjalliseen kysymykseen 628/98(5).

Liikenteeseen liittyy erityisiä riskejä, joista yksi on tulipalovaara. Yhteisön toimiin turvallisuustason yhdenmukaistamiseksi kuuluvat muun muassa säännökset matkustaja-alusten ja lentoliikenteen turvallisuudesta sekä tekniset vaatimukset, jotka koskevat yksityis- ja hyötyajoneuvoja.

Tuotannon alalla on annettu palontorjuntaan liittyviä säännöksiä ja määräyksiä työntekijöiden suojelusta työpaikoilla, kiinteiden laitosten turvallisuudesta ja erittäin vaarallisista toimista ja aineista. Esimerkkejä tästä ovat muun muassa tietyn teollisen toiminnan suuronnettomuuden vaarasta 24 päivänä kesäkuuta 1982 annettu neuvoston direktiivi 82/501/ETY(6) (Seveso-direktiivi) sekä painelaitteita koskevat määräykset. Vaarallisten tavaroiden maantie-, rautatie- ja sisävesikuljetuksia sääntelevät puolestaan laajan kansainvälisen yhteistyön tuloksena määritetyt säännöt ja standardit.

Jäsenvaltioiden metsänsuojelutoimiin - lähinnä ennaltaehkäisyyn ja valvontaan, ja siten myös metsäpalojen torjuntaan - voidaan myöntää yhteisön yhteisrahoitusta joko aluekehitystoimien yhteydessä tai erityishankkeita varten. Näitä toimia, joihin voi kuulua suojelun tehostamista ja tietojenvaihtoa, arvioi pysyvä metsäkomitea yhteisön metsäpaloja koskevan tietojärjestelmän perusteella ja läheisessä yhteistyössä komission kanssa.

Yhteisön tutkimuksen ja teknologisen kehittämistoiminnan yhteydessä voidaan myöntää horisontaalista tukea erityisesti palontorjuntaan liittyville toimille yhteisön tasolla tai jäsenvaltioissa. Toiminta tarjoaa tutkimus- ja tiedonlevityskehyksen palontorjunnan kannalta keskeisille uusille oivalluksille ja teknologiselle kehitykselle. Komission viidettä puiteohjelmaa koskevan ehdotuksen mukaan erityisesti ohjelman ekosysteemin suojelua koskevasta osasta voidaan jatkossakin tukea palontorjunnan tutkimusta. Lisäksi yhteinen tutkimuskeskus tekee pitkäaikaista kohdennettua tutkimusta muun muassa riskinarvioinnin ja -hallinnan menetelmistä, pelastuspalvelusta, kemiallisten laitosten turvallisuudesta, liikenneturvallisuudesta ja luonnonkatastrofien (mm. metsäpalojen) seurannasta.

(1) EYVL L 40, 11.2.1989.

(2) EYVL L 384, 31.12.1986.

(3) EYVL L 8, 14.1.1998.

(4) EYVL C 158, 25.5.1998.

(5) EYVL C 323, 21.10.1998, s. 57.

(6) EYVL L 230, 5.8.1982.