KIRJALLINEN KYSYMYS E-0020/01

esittäjä(t): Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE) komissiolle

(17. tammikuuta 2001)

Aihe: Kansainväliset kalastussopimukset ja Baltian maat

Euroopan komission erilainen tapa hallinnoida pohjoisen ja etelän maiden kanssa tehtyjä kansainvälisiä kalastussopimuksia aiheuttaa vahinkoa kyseisten sopimusten nojalla kalastustoimintaa harjoittaville EU:n laivanvarustajille pohjoisessa ja etelässä.

Voiko komissio vahvistaa tiedon, jonka mukaan Baltian maille maksetaan korvausta luovutetuista kalastusoikeuksista?

Miten korvauksen käyttöä kussakin kolmannessa maassa valvotaan?

Katsooko komissio, että yhteisön kalastajien olisi osallistuttava korvauksen maksamiseen, koska he hyötyvät kyseisistä kiintiöistä?

Franz Fischlerin komission puolesta antama vastaus

(1. maaliskuuta 2001)

Suuri osa Itämeren kalavaroista koostuu yleisistä kannoista tai hyvin lähellä toisiaan olevista kannoista, joita useiden maiden kalastajat pyydystävät. Siksi kalastusmahdollisuuksien tasapuolinen vaihto ja yleisten kalakantojen yhteiseen hoitoon liittyvät vastavuoroisten kalastusmahdollisuuksien myöntämistä koskevat järjestelyt muodostavat vuonna 1996 tehtyjen yhteisön ja Latvian, Liettuan ja Viron välisten kalastussuhteita koskevien sopimusten(1) perustan. Jos kalavaroja on liikaa, kyseinen maa voi myöntää lisäkalastusoikeuksia yksinomaiselle talousvyöhykkeelleen. Näitä oikeuksia vastaan yhteisö myöntää kaikkien edellä mainittujen kalastussopimusten 4 artiklan mukaisesti rahallisen korvauksen. Kalastusoikeudet ja rahalliset korvaukset määritellään vuosittain kalastusjärjestelyjä koskevissa kahdenvälisissä neuvotteluissa.

Edellä mainittujen kalastussuhteita koskevien sopimusten 4 artiklassa säädetään, että asianomaisen maan on käytettävä rahalliset korvaukset kalatalousalansa kehityksen tukemiseen. Korvaukset maksetaan kunkin maan kalastuksesta vastaavien viranomaisten ilmoittamalle pankkitilille ja nämä huolehtivat rahojen käytöstä. Yhteisölle toimitetaan tieto rahallisten korvausten käytöstä vuotuisten kahdenvälisten kalastusjärjestelyjä koskevien neuvottelujen yhteydessä.

Baltian maiden kanssa tehdyt kalastussuhteita koskevat sopimukset ovat voimassa vuoteen 2003 (Latvia, Liettua) ja 2006 (Viro), eikä niissä ole mainintaa kustannusten jakamisesta yhteisön ja sen kalastajien välillä. Kun näistä kalastussuhteita koskevista sopimuksista neuvoteltiin, yksikään asianomaisista sopimuspuolista ei pyytänyt kalastajilta perittävien maksujen käyttöönottoa. On syytä muistaa, että Itämeren kalastusta koskevat järjestelyt ovat hyvin monimutkaiset, ja niiden mukaan yhteisön kalastajilla on muun muassa oikeus kalastaa yhteisön ulkopuolisten maiden kiintiöitä käyttäen sekä näiden maiden vesillä että erityisissä olosuhteissa myös yhteisön vesillä. Lisäksi he saavat vastavuoroista pääsyä koskevien järjestelyjen mukaisesti kalastaa yhteisön ulkopuolisten maiden vesillä yhteisön kiintiöitä hyödyntäen. Poliittisten ongelmien lisäksi, jotka aiheutuisivat mahdollisuudesta, että yhteisön samalla alueella kalastavat kalastajat joutuisivat erilaiseen taloudelliseen asemaan, jos joiltakin heistä perittäisiin maksuja ja toisilta taas ei, maksuista kalastajille aiheutuva hallinnollinen työmäärä olisi hyvin suuri erityisesti verrattuna varsin pieniin kalastusmääriin. Lisäksi järjestelmä voisi aiheuttaa joukon oikeudellisia ongelmia. Komissio katsoo kuitenkin, että tätä asiaa koskeva keskustelu voitaisiin käydä yhteisen kalastuspolitiikan uudistamiseen liittyvässä laajemmassa yhteydessä.

(1) Neuvoston asetukset (EY) N:o 2394/96, 2395/96 ja 2396/96, annettu 2 päivänä joulukuuta 1996, EYVL L 332, 20.12.1996.