KIRJALLINEN KYSYMYS E-0940/99

esittäjä(t): Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE) komissiolle

(13. huhtikuuta 1999)

Aihe: Velvoite kääntyä kansainvälisen tuomioistuimen puoleen New Yorkissa vuonna 1995 tehtyä hajallaan olevia ja laajasti vaeltavia kalakantoja käsittelevää yleissopimusta koskevien kiistojen rauhanomaiseksi ratkaisemiseksi

Koska komissio ei ole vastannut aikaisempaan kysymykseeni P-0103/99(1), tämän kysymykseni lähtökohtana on jälleen komission jäsenen Emma Boninon 12. tammikuuta 1999 täysistunnossa antama lausunto, että mikäli EU ratifioisi New Yorkin yleissopimuksen, se estäisi epäilemättä Kanadaa sanoutumasta irti tuomioistuimen oikeudenkäyttövallasta vuosien 1994-1995 tavoin (12. tammikuuta 1999 pidetyn täysistunnon pöytäkirja s. 80). Kyseessä ei ole tyhjänpäiväinen kysymys, vaan mahdollisesti huomattava tulkintaero New Yorkin yleissopimuksen tärkeästä VIII osasta (ei siis X osasta, kuten komissio väittää).

Emme väittele sopimuksen velvoitteesta käyttää rauhanomaisia keinoja ristiriitojen ratkaisemiseen emmekä rauhanomaisin keinoin saavutetun ratkaisun pakollisesta luonteesta. Kysymys on siitä, että mikäli yleissopimuksen 30 artiklassa määrätty järjestelmä, jossa viitataan vuoden 1982 merioikeusyleissopimuksen XV osaan, vahvistaa periaatteen vapaasta keinojen valinnasta valtioiden kiistojen ratkaisemiseksi (kuten komissio vastauksissaan myöntää), miten valtio (Kanada) voidaan saada hyväksymään velvoite olla kansainvälisen tuomioistuimen oikeudenkäyttövallan alaisena, jos tämä keino on ainoastaan yksi yleissopimuksen 287 artiklan sisältämistä keinoista?

Tämän vuoksi pitäydymme edellisessä kysymyksessämme ja pyydämme Euroopan komissiota kertomaan, minkä juridisen säännöksen perusteella ja mihin oikeusperustaan tukeutuen se katsoo (kuten se vahvisti EP:n täysistunnossa), että Kanadan tulisi alistua kansainväliseen tuomioistuinkäsittelyyn kyseistä yleissopimusta koskevien EU:n ja Kanadan välisten kiistojen ratkaisemiseksi, kun molemmat ovat New Yorkissa vuonna 1995 tehdyn yleissopimuksen osapuolia ja sopimus on voimassa? Etenkin tulee ottaa huomioon, että vuoden 1982 yleissopimuksen 287 artiklan 5 kohdan (osa XV) mukaan silloin, kun kiistan osapuolet eivät ole hyväksyneet samaa menettelyä, ainoa mahdollisuus on välimiesmenettely?

Komission jäsenen Emma Boninonkomission puolesta antama vastaus

(7. toukokuuta 1999)

Hajallaan olevista kalakannoista ja laajasti vaeltavista kalakannoista vuonna 1995 tehdyn Yhdistyneiden Kansakuntien sopimuksen VII osassa viitataan vuonna 1982 tehdyn Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen XV osassa määrättyyn riitojen ratkaisemista koskevaan yleiseen järjestelmään. Järjestelmän perusteella valtiot voivat vapaasti sopia riidan ratkaisemisesta valitsemallaan keinolla sillä edellytyksellä, että valittu keino johtaa pakolliseen ja sitovaan päätökseen (ks. vuoden 1982 yleissopimuksen 280, 281 ja 282 artikla). Yleissopimuksen 286 artiklassa määrätään, että ellei ratkaisuun päästä riidan osapuolten valitsemalla keinolla, riitaan sovelletaan riidan osapuolen pyynnöstä sitoviin päätöksiin johtavia pakollisia menettelyjä. Tämän vuoksi 287 artiklan 1 kappaleessa esitetään neljä vapaasti valittavaa menettelyä riidan ratkaisemiseksi. 287 artiklan 3 ja 4 kappaleen määräyksissä eritellään kuitenkin, että jos riidan osapuolet eivät ole tehneet valintaa tai jos ne eivät ole hyväksyneet samaa menettelyä, riita on annettava VII liitteen mukaisen välitysoikeudellisen menettelyn ratkaistavaksi.

Järjestelmä ei salli minkäänlaisia poikkeuksia lukuun ottamatta tiettyjä rajoituksia, jotka koskevat erityisesti täysivaltaisia oikeuksiaan tai lainkäyttövaltaansa omalla talousvyöhykkeellään käyttävää rantavaltiota (ks. 297 artikla). Jos tällaiseen järjestelmään olisi voitu turvautua Estai-tapauksen yhteydessä (espanjalaisen troolarin pidätys Kanadan 200 meripeninkulman vyöhykkeen ulkopuolella vuonna 1995), oikeudellisiin toimenpiteisiin olisi ollut mahdollista ryhtyä VII liitteen nojalla perustetussa välitystuomioistuimessa. Tuomioistuimella olisi ollut oikeudenkäyttövalta kuulla riidan asiasisällys ja antaa sitova päätös, jolloin vastaajapuoli ei pelkällä ilmoituksella olisi voinut kiertää velvoitetta olla kansainvälisen tuomioistuimen oikeudenkäyttövallan alaisena.

(1) EYVL C 325, 12.11.1999.