KIRJALLINEN KYSYMYS E-2474/03

esittäjä(t): Ingo Friedrich (PPE-DE) komissiolle

(24. heinäkuuta 2003)

Aihe: Vapaat sisämarkkinat

Kreikassa ja Italiassa sekä myös Ranskassa ja Espanjassa kolikoiden keräilijöitä ja myyjiä kohdellaan kuin laittomia asekauppiaita. Vapaat sisämarkkinat eivät ole vielä toteutuneet tällä alalla. Jäsenvaltiot yrittävät kukin osaltaan saada Yhdysvallat hyväksymään tuontirajoituksia.

Onko Euroopan komissio perillä tästä tilanteesta? Mitä sisämarkkinoiden pääosasto tekee varmistaakseen vanhojen kolikoiden vapaan liikkumisen? Milloin tämä tapahtuu? Voivatko jäsenvaltiot itsenäisesti sopia tuontirajoituksista kolmansien maiden kanssa? Voidaanko asiassa soveltaa kulttuuriesineiden viennistä 9. joulukuuta 1992 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 3911/92(1)?

(1) EYVL L 395, 31.12.1992, s. 1.

Frits Bolkesteinin komission puolesta antama vastaus

(15. syyskuuta 2003)

Komissio panee merkille arvoisan parlamentin jäsenen kuvaaman tilanteen.

Perussopimusten vartijana komissio valvoo niissä esitettyjen määräysten ja erityisesti EY:n perustamissopimuksen 28 ja 29 artiklassa tarkoitetun tavaroiden vapaan liikkumisen periaatteen noudattamista.

EY:n perustamissopimuksen 28 ja 29 artiklan soveltamisala kattaa yleisesti taideteokset vanhat rahat mukaan luettuna.

Koska tätä koskevia yhdenmukaistamissääntöjä ei kuitenkaan ole, perustamissopimuksessa annetaan jäsenvaltioille oikeus suojella taiteellista, historiallista tai arkeologista pääomaansa. Tämän vuoksi 30 artiklassa määrätään tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevasta poikkeuksesta, joka perustuu kansallisaarteiden suojelemiseen. Siinä tunnustetaan näin ollen jäsenvaltioiden oikeus rajoittaa tai kieltää sellaisten esineiden vienti valtion alueelta, jotka jäsenvaltio on päättänyt sisällyttää suojeltuihin kulttuuriesineisiin.

Yhdenmukaistamissääntöjen puuttuessa jäsenvaltiot voivat siis EY:n perustamissopimuksen 30 artiklan nojalla käyttää harkintavaltaansa päättääkseen siitä, mitkä ovat kansallisaarteiksi käsitettyjä esineitä. On syytä huomata, ettei yhteisöjen tuomioistuinta ole koskaan pyydetty määrittelemään tätä käsitettä.

Jäsenvaltion alueelta laittomasti vietyjen kulttuuriesineiden palauttamisesta 15 päivänä maaliskuuta 1993 annettu direktiivi 93/7/ETY(1) ei ole muuttanut tilannetta. Direktiivissä säädetään, että jäsenvaltio voi nostaa kanteen toisen jäsenvaltion toimivaltaisessa tuomioistuimessa alueelta laittomasti viedyn kulttuuriesineen palauttamiseksi vuodesta 1993 alkaen.

Direktiivi koskee ainoastaan esineitä, jotka on luokiteltu ennen niiden laitonta viemistä jäsenvaltion alueelta tai sen jälkeen taiteelliseksi, historialliseksi tai arkeologiseksi kansallisaarteeksi kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja jotka kuuluvat yhteen direktiivin liitteessä tarkoitettuun kulttuuriesineiden luokkaan. Kyseisen liitteen luettelossa mainitaan kokoelmat, jotka ovat historiallisesti, paleontologisesti, etnografisesti tai numismaattisesti kiinnostavia ja yli 50 000 euron arvoisia.

Vuonna 1970 allekirjoitettu Unescon yleissopimus, jonka kahdeksan tai yhdeksän jäsenvaltiota on ratifioinut, koskee ainoastaan kulttuuriesineiden laitonta tuontia, vientiä ja siirtämistä, ja se ei kata kulttuuriesineiden laitonta kauppaa. Yleissopimuksen määräysten mukaisesti siihen osallistuvat valtiot sitoutuvat kieltämään maahantuonnin tai ryhtymään tarvittaviin rajoittaviin toimenpiteisiin, kun kyse on museoista, uskonnollisista instituutioista tai julkisista monumenteista varastetuista esineistä tai kun sopimukseen osallistuvan valtion kulttuuriperintöä uhkaa arkeologinen tai etnologinen hävitys.

Kulttuuriesineiden viennistä 9 päivänä joulukuuta 1992 annettua neuvoston asetusta N:o 3911/92(2) ei voida soveltaa tässä yhteydessä. Asetuksen tavoitteena on varmistaa jäsenvaltioiden kulttuuriesineiden suojelu sisämarkkinoiden yhteydessä siten, että kulttuuriesineiden vienti yhteisön tullialueen ulkopuolelle edellyttää jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten antaman vientiluvan esittämistä sanotun kuitenkaan rajoittamatta kansallisaarteiden vientikieltoa, josta jäsenvaltiot voivat päättää EY:n perustamissopimuksen 30 artiklan nojalla.

(1) EYVL L 74, 27.3.1993. Direktiivin liitettä on muutettu 17.2.1997 annetulla direktiivillä 96/100/EY (EYVL L 60, 1.3.1997) ja 5.6.2001 annetulla direktiivillä 2001/38/EY (EYVL L 187, 10.7.2001).

(2) EYVL L 395, 31.12.1992.