Virallinen lehti nro C 223 , 17/07/1998 s. 0032



KIRJALLINEN KYSYMYS E-3909/97 komissiolle esittäjä(t): Hiltrud Breyer (V) (11. joulukuuta 1997) Aihe: Seveso direktiivi Seuraavilla direktiiveillä on merkittävä asema tuotantolaitosten turvallisuuden ja ympäristönsuojelun kannalta: - 27 päivänä kesäkuuta 1985 annettu direktiivi tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista (85/337/ETY) ((EYVL L 175, 5.7.1985, s. 40.)) - 24. syyskuuta 1996 annettu direktiivi ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi (96/61/EY) ((EYVL L 257, 10.10.1996, s. 26.)) - 9 päivänä joulukuuta 1996 annettu direktiivi vaarallisista aineista aiheutuvien suuronnettomuusvaarojen torjunnasta (96/82/EY) ((EYVL L 10, 14.1.1997, s. 13.)). Jäsenvaltioiden on pantava kaksi viimeksi mainittua direktiiviä täytäntöön viimeistään vuoteen 1999 mennessä. Tässä yhteydessä käydyissä keskusteluissa on tuotu esiin tiettyjä näkökantoja, jotka antavat aihetta esittää komissiolle seuraavat kysymykset: 1. Oliko komissiolla edellä mainitun kolmen direktiivin perustana yhtenäinen suunnitelma, mikä antoi aihetta odottaa, että jäsenvaltiot saattavat direktiivit voimaan samalla tavoin laaja-alaiseksi suunnitellun säätelykehyksen puitteissa? 2. Kaikissa kolmessa direktiivissä määritellään käsite ¨laitos¨ ja vaikka määritelmien sanamuodot eivät vastaakaan toisiaan, eivät ne myöskään ole ristiriidassa keskenään. Perustuvatko nämä erilaiset määritelmät yhtenäiseen laitosta koskevaan käsitteeseen vai voivatko jäsenvaltiot soveltaa direktiivejä toimeenpannessaan kulloinkin kyseessä olevaa erilaista määritelmää? Komission jäsenen Ritt Bjerregaardin komission puolesta antama yhteinen vastaus kirjallisiin kysymyksiin E-3909/97 ja E-3910/97 (19. helmikuuta 1998) Komission tarkoituksena ei ollut laatia parlamentin jäsenen mainitsemia kolmea neuvoston direktiiviä, jotka koskevat ympäristövaikutusten arviointia, ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämistä (IPPC) sekä vaarallisista aineista aiheutuvia suuronnettomuusvaaroja, yhteisen ¨periaatteen¨ mukaan suunnittelemalla ne yhtenäiseksi kokonaisuudeksi. Komissio kuitenkin kehittää yhteisön ympäristölainsäädäntöä huolehtimalla siitä, että lainsäädännön sisältämät eri normit eivät sisällä keskenään ristiriitaisia säännöksiä. Esimerkiksi ¨laitoksen¨ määritelmiä muutetaan kulloisenkin säädöksen tavoitteiden mukaisesti, eivätkä ne siksi ole välttämättä identtisiä. Toimivallan jakautuminen yhteisön ja jäsenvaltioiden välille antaa jäsenvaltioille tietyn liikkumavaran niiden saattaessa yhteisön lainsäädäntöä osaksi kansallista lainsäädäntöään. Liikkuvaran ansiosta voidaan erityisesti ottaa huomioon eri kansalliset oikeus- ja hallintojärjestelmät. Niinpä jäsenvaltiot voivat päättää siirtää kyseiset säädökset erikseen kansalliseen lainsäädäntöön. Näin ollen voidaan periaatteessa sallia, että eri lupien myöntämiseksi edellytetään kansallisesti eri asiakirjoja (kuten turvallisuusraportteja) ja erillisiä tarkastuksia. Toisaalta ongelmana on tietysti menetelmän järkevyys. Samojen asiakirjojen käyttö vaikusten arviointeja, IPPC-direktiivissä säädettyjä käyttölupia ja Seveso II -direktiivissä (vaarallisista aineista aiheutuvien suuronnettomuusvaarojen torjunnasta 9. joulukuuta 1996 annettu neuvoston direktiivi 96/82/EY) tarkoitettuja lupia varten yksinkertaistaisi menettelyä huomattavasti ja voisi lisäksi säästää sekä luvanhakijan että hallintokustannuksia. Olisikin ajateltavissa ja suotavaa, että kaikissa kolmessa direktiivissä tarkoitetuille laitoksille myönnettäisiin yksi yhteinen lupa. IPPC-direktiivi onkin jo antanut konkreettisen herätteen siihen, että ympäristövaikutusten integroitua tutkimista laajennettaisiin kokonaisvaltaisella lupamenettelyllä. Komissio järjesti jo maaliskuussa 1997 Brysselissä seminaarin, jonka aikana tarkasteltiin yksityiskohtaisemmin kyseisille säädöksille yhteisiä kohtia sekä tutkittiin mahdollisuutta soveltaa säädöksiä yhdenmukaisesti lupamenettelyssä. Komissio aikoo edelleen kannustaa jäsenvaltioita käyttämään yhdenmukaista täytäntöönpanomenetelmää ja avustaa niitä näissä pyrkimyksissä. Yhteisön ympäristölainsäädännön täytäntöönpanoa koskeva IMPEL-verkko on myös sisällyttänyt ongelman työohjelmaansa vuodeksi 1998.