KIRJALLINEN KYSYMYS E-3123/02

esittäjä(t): Erik Meijer (GUE/NGL) komissiolle

(30. lokakuuta 2002)

Aihe: Väestökirjanpidon ja oleskelulupien keskinäinen korvaavuus EU:n jäsenvaltioiden välillä sisärajat ylittävien muuttojen helpottamiseksi

1. Ovatko komissiolle tuttuja seuraavat kokemukset, jotka koskevat alankomaalaista miestä, joka aloitti Irlannissa suhteen Englannissa syntyneen irlantilaisen naisen kanssa ja joka sittemmin muutti kyseisen naisen ja lapsen kanssa takaisin Alankomaihin? Tapauksessa on kyse:

a) poikkeuksellisen vaivattomasta asettautumisesta Irlantiin, jossa ennakkotiedoista poiketen yksikään poliisiasema ei suostunut rekisteröimään uutta tulijaa, mutta jossa verotunnuksen hakeminen, työssä käyminen, vakuutussopimusten tekeminen ja autokoulun käyminen kuitenkin osoittautui mahdolliseksi ilman virallista kirjoittautumista tai oleskelulupaa;

b) äidin ja tyttären ongelmattomasta rekisteröitymisestä Alankomaihin, jossa heidän suhdettaan ei kuitenkaan suostuttu kirjaamaan äiti-lapsisuhteeksi, koska Alankomaissa ei kuulemma tunnusteta englantilaista syntymätodistusta, sen enempää alkuperäistä todistusta kuin sitä koskevaa hiljan annettua, allekirjoitettua ja leimattua lausuntoakaan, mikä johtuu annetun selityksen mukaan siitä, että Yhdistynyt kuningaskunta ei ole allekirjoittanut tiettyä sopimusta;

c) irlantilaisen tuomioistuimen antaman holhoojatodistuksen ja Irlannissa myönnetyn lapsilisän hyväksymättä jättämisestä äiti-tytärsuhteen todistuskappaleina;

d) ohjeesta hankkia uusi todistus, jossa on mukana apostilla, eli kallis tuomioistuimen antama leimattu lausunto, jolla todistetaan, että ministerin, virkamiehen tai notaarin allekirjoitus on aito ja josta Alankomaissa ei osattu sanoa, mistä sellaisen voisi saada Yhdistyneessä kuningaskunnassa?

e) naiselle toimitetun väestökirjanotteen varustamisesta merkinnällä, jonka mukaan tämä asuu Alankomaissa ilman voimassa olevaa oleskelulupaa ja että ilman kyseistä lupaa hän ei voi suorittaa autokoulun ajokoetta?

2. Missä muissa jäsenvaltioissa edellytetään syntymätodistusta asukkaaksi rekisteröitymiselle?

3. Onko olemassa muitakin tapauksia, joissa EU:n jäsenvaltiot eivät tunnusta toistensa väestökirjanpidon asiakirjoja ja hankaloittavat siten toisen maan kansalaisuuden omaavien asukkaiden ja muunmaalaisten elämänkumppaneiden yhteiseloa? Onko komissio tyytynyt tähän asti seuraamaan tilannetta sivusta vai onko se ryhtynyt toimiin ja saanut aikaan muutoksia siinä?

4. Odottaako komissio, että uusien jäsenmaiden liittyminen unioniin lisää näihin kysymyksiin liittyviä sekaannuksia, eli yksityisten henkilöiden aseman heikkenemisiä asiakirjojen vastavuoroisen tunnustamisen puuttumisen vuoksi? Mihin toimiin on ryhdytty ehdokasvaltioiden liittymistä valmisteltaessa tämänkaltaisen ongelmien lisääntymisen ehkäisemiseksi?

5. Mitä tehdään koordinoinnin suhteen tämänkaltaisten ongelmien poistamiseksi pysyvästi, jotta asiakirjat, jotka on kertaalleen tunnustettu yhdessä jäsenvaltiossa, pysyvät voimassa, ilman että on turvauduttava erityisiin kahdenvälisiin sopimuksiin, myös toisessa jäsenvaltiossa, paitsi silloin, kun kaikille yhtäläisen ja kaikkien tunnustaman menettelyn avulla voidaan osoittaa, että kyseinen asiakirja on myönnetty perusteettomasti tai se on hankittu rikollisiin tarkoitusperiin?

António Vitorinon komission puolesta antama vastaus

(19. joulukuuta 2002)

1. Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 18 artiklassa määrätään, että jokaisella unionin kansalaisella on oikeus vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, jollei perustamissopimuksessa määrätyistä tai sen soveltamisesta annetuissa säännöksissä säädetyistä rajoituksista ja ehdoista muuta johdu.

Voimassa olevan yhteisöoikeuden mukaan Euroopan unionin kansalaiset voivat tulla toiseen jäsenvaltioon ja oleskella siellä vain esittämällä voimassa olevan henkilöasiakirjan (passin tai henkilötodistuksen). Jos oleskelun on määrä kestää yli kolme kuukautta, heidän on haettava oleskelulupaa.

Jäsenvaltiot eivät voi asettaa oleskeluluvan myöntämiselle ehdoksi muuta kuin voimassa olevan henkilöasiakirjan (passin tai henkilötodistuksen) sekä todisteen siitä, että henkilö harjoittaa ansiotoimintaa. Jos henkilö aikoo oleskella toisessa jäsenvaltiossa harjoittamatta ansiotoimintaa, hänen on todistettava, että hänellä on sairausvakuutus, joka kattaa kaikki riskit vastaanottavassa jäsenvaltiossa, sekä riittävästi varoja, jotta hän ei joutuisi elämään vastaanottavan valtion sosiaaliavun varassa. Yhteisön lainsäädännössä ei säädetä syntymätodistuksen esittämisestä oleskeluluvan saamiseksi.

Vapaan liikkuvuuden oikeuttaan hyödyntäneen unionin kansalaisen alle 21-vuotiailla tai huollettavilla lapsilla on oikeus asettua asumaan hänen kanssaan. Tätä varten unionin kansalaisen on esitettävä koti- tai lähtömaansa toimivaltaisen viranomaisen antama asiakirja, joka todistaa sukulaisuussuhteen.

Komissio on laatinut lasten huoltoa koskevien tuomioiden vastavuoroisesta tunnustamisesta asetusehdotuksen, josta keskustellaan parhaillaan neuvostossa. Ehdotuksen mukaan yhden jäsenvaltion tuomioistuimen tekemät päätökset lapsen huoltajuudesta on tunnustettava toisissa jäsenvaltioissa ilman erityisiä muodollisuuksia.

2. Komissio ei tunne jäsenvaltioiden käytäntöjä niiden asiakirjojen suhteen, joita kukin niistä vaatii asukkaidensa kirjaamiseksi väestörekisteriin, sillä omien kansalaisten rekisteröimistä väestörekisteriin koskevat säännöt kuuluvat kunkin jäsenvaltion kansalliseen toimivaltaan. Sen sijaan muiden unionin kansalaisten suhteen jäsenvaltiot noudattavat edellä mainittuja sääntöjä.

3. Toisten jäsenvaltioiden antamien asiakirjojen vastavuoroisesta tunnustamisesta hyväksyttiin 25. toukokuuta 1987 Euroopan yhteisöjen silloisten jäsenvaltioiden välinen yleissopimus. Sopimus ei kuitenkaan tullut voimaan, koska kaikki jäsenvaltiot eivät ratifioineet sitä.

Sen sijaan unionin 15 jäsenvaltiosta 14, muiden muassa Irlanti, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta, ovat sopimuspuolina kansainvälistä yksityisoikeutta koskevan Haagin konferenssin yhteydessä 5. lokakuuta 1961 tehdyssä yleissopimuksessa, jolla poistetaan ulkomaisten yleisten asiakirjojen laillistamisvaatimus. Yleissopimuksen mukaan sopimusvaltioissa korvataan monimutkaiset laillistamismuodollisuudet liittämällä asiakirjoihin apostilla. Sen antaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa seuraava viranomainen: Her Majesty's Principal Secretary of State for Foreign and Commonwealth Affairs, Foreign and Commonwealth Office, London, S.W. 1.

4. Unioniin todennäköisesti pian liittyvistä kymmenestä valtiosta yhdeksän on jo vuoden 1961 Haagin yleissopimuksen osapuolia. Niiden liittymisen unioniin ei siis pitäisi johtaa erityisiin vaikeuksiin asiakirjojen tunnustamisen suhteen.

5. Koska yleissopimuksen soveltamisen edellyttämät muodollisuudet ovat melko yksinkertaiset, mihinkään erityistoimenpiteisiin ei liene lähiaikoina syytä ryhtyä.