KIRJALLINEN KYSYMYS E-1523/00

esittäjä(t): Erik Meijer (GUE/NGL) komissiolle

(12. toukokuuta 2000)

Aihe: Suunnitelmat kansallisten, alueellisten ja paikallisten julkisesta liikenteestä huolehtivien yritysten markkinaosuuden kaventamisesta

1. Alankomaalaisessa aikakauslehdessä OV-Magazinessä kirjoitettiin 12. huhtikuuta 2000, että Euroopan komission jäsen de Palacio suunnittelee nykyisten asetusten 1191/69(1) ja 1893/91(2) korvaamista uudella asetuksella, jolla julkisen sektorin ja julkisesta liikenteestä vastaavien yritysten suhteet järjestetään uudelleen kilpailun edistämiseksi. Näiden uusien sääntöjen mukaan mm. yhden julkisesta liikenteestä vastaavan yrityksen markkinaosuus saa olla korkeintaan 25 prosenttia kaupunkia, maakuntaa tai maata kohti. Voisiko komissio vahvistaa tällaista lainmuutosta suunniteltavan tai valmisteltavan?

2. Aikooko komissio (joko kysymyksessä 1 tarkoitetuilla suunnitelmilla tai ilman niitä) tehdä tulevaisuudessa mahdottomaksi sen, että kunnan tai alueellisen hallintoviranomaisen (kaupunkihallinto, maakunta, osavaltio) omistuksessa oleva julkisesta liikenteestä vastaava yritys huolehtii julkisesta liikenteestä ja sen reittiverkostosta, laadusta ja tariffeista kunnallisvaltuuston, alueellisen kansanedustuslaitoksen tai kansallisen parlamentin demokraattisessa valvonnassa? Mikä on tästä demokraattisen valvonnan vähentämisestä saatava hyöty?

3. Katsooko komissio, että huolimatta velvoitteesta jakaa ja yksityistää olemassa olevia julkisesta liikenteestä vastaavia yrityksiä, useimmissa tapauksissa reittilinjakohtainen monopoliasema jää ennalleen (esimerkkinä tästä British Rail:in lakkauttaminen ja jakaminen) niin, että todellisesta vapaasta kilpailusta ei voida puhua, ja että vapaan kilpailun edistäminen tulee johtamaan kehitysmaissa esiintyviin tilanteisiin, joissa useissa tapauksissa tavanomainen julkinen liikenne on syrjäytynyt taksibussien vuoksi, joilla ei ole sovittuja reittejä, aikatauluja ja tariffeja?

4. Miksi julkisesta liikenteestä vastaaviin yrityksiin tulisi soveltaa markkinaosuutta koskevaa ylärajaa, jota ei sovelleta muihin yrityksiin, joka velvoittaa hyvät kuljetusyhtiöt luopumaan osasta reittilinjoja matkustajien määrän noustessa huomattavasti ja joka johtaa lopuksi myös siihen, että reittejä, joista huolehtivat tehokkaat palveluntarjoajat, on siirrettävä vähemmän laadukkaalle kilpailijalle?

(1) EYVL L 156, 28.6.1969, s. 1.

(2) EYVL L 169, 29.6.1991, s. 1.

Loyola de Palacion komission puolesta antama vastaus

(6. heinäkuuta 2000)

Joukkoliikennesektori ei muodostu enää vain suljetuista kansallisista markkinoista, joten yhteisön lainsäädäntöä ja etenkin julkisten palvelujen käsitteeseen rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteessä olennaisesti kuuluvia velvoitteita koskevista jäsenvaltioiden toimenpiteistä 26. kesäkuuta 1969 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 1191/69(1) ja kyseisen asetuksen muuttamista koskevaa, 20. kesäkuuta 1991 annettua neuvoston asetusta(2) olisi syytä tarkistaa. Komission vuoden 2000 työohjelmaan kuuluu kyseisen asetuksen tarkistaminen, jonka yksityiskohtia komissio yhä viimeistelee.

Yhteiskunta tarvitsee yleensä määrällisesti enemmän ja laadultaan parempaa joukkoliikennettä kuin mitä markkinat tarjoavat. Julkisten viranomaisten on asetettava standardit laadulle, hinnoille ja palvelujen integroinnille. Komission aikomus ei ole estää vaan vahvistaa tätä viranomaisten roolia. Monet julkisessa omistuksessa olevat joukkoliikennettä hoitavat yhtiöt tarjoavat asiakkailleen erinomaista palvelua. Komissiolla ei ole valtuuksia estää niiden pääsyä markkinoille, eikä estämisestä olisi mitään hyötyäkään. Kilpailun mukanaan tuomat edut parempi ja kustannustehokkaampi palvelu takaisivat kuitenkin sen, että liikennöitsijät, joilla on yksinoikeus liikennöintiin tai julkisen palvelun sopimus, joutuisivat aika ajoin osoittamaan, että he pystyvät yhä tarjoamaan parasta palvelua alueensa asiakkaille.

Komissio yhtyy siihen, että täysin vailla säännöstelyä olevat joukkoliikenteen markkinat, joiden vallitessa liikennöitsijät voivat aloittaa ja lopettaa toimintansa milloin haluavat, eivät ole matkustajan kannalta paras vaihtoehto. Tällaiset markkinat hankaloittavat etenkin liikennöitsijöiden tarjoamien palvelujen integrointia. Sen sijaan tutkimukset osoittavat, että valvottu kilpailu, joka tarkoittaa, että yksinoikeudet on myönnetty tietyksi sovituksi ajanjaksoksi ja uusitaan kilpailuttamalla, on lupaava lähestymistapa. Kokeilu on yleisin linja-autosektorilla. Monet jäsenvaltiot aikovat soveltaa tai ovat jo soveltaneet valvottua kilpailua linja-autosektorilla hyvin tuloksin.

Jotta markkinat saadaan vapautetuksi, jäsenvaltioiden viranomaisten täytyy luultavasti ryhtyä toimenpiteisiin estääkseen vahingolliset markkinakeskittymät. Komissio ei kuitenkaan aio ehdottaa pakollisia rajoja liikennöitsijän hallussa oleville markkinaosuuksille.

(1) EYVL L 156, 28.6.1969.

(2) EYVL L 169, 29.6.1991.