FI Euroopan unionin virallinen lehti CE 70/257

(2004/C 70 E/278)

KIRJALLINEN KYSYMYS E-3337/03

esittäjä(t): Roberta Angelilli (UEN) komissiolle

(12. marraskuuta 2003)

Aihe: Sukellustoiminnan oikeudellinen valvonta

European Diving Technology Committee (EDTC) on jo monta vuotta ajanut ammatillista sukellustoimintaa harjoittavia henkilöitä koskevia pätevyysstandardeja (Certificate Commercial Diving), jotta yksinkertaistettaisiin nykyisiä EU:n eri jäsenvaltioiden kansallisia säännöksiä. Nykyisin vain Pohjois-Euroopan maat ovat säätäneet sukellustoiminnasta, esimerkiksi öljyteollisuuden alalla, mutta vapaa-ajan sukellustoiminta ja sukellusmatkailu on jätetty säädösten ulkopuolelle, vaikka ne ovat merkittävä ala ja niiden taloudellinen kasvu on nopeaa. Tällä hetkellä ei siis ole oikeusperustaa, jolla ala yhdenmukaistettaisiin kaikkialla EU:ssa. EDTC laati jo vuonna 1994 asiakirjan ”Goalsetting Principles for Harmonised Diving Standards in Europe”. Komission työllisyysasioiden pääosasto tuki tätä asiakirjaa, jolla pyrittiin parantamaan ammatillista sukellustoimintaa koskevia unionin säännöksiä.

Alaa ei kuitenkaan ole sisällytetty ammattipätevyyden tunnustamista koskevaan direktiiviehdotukseen KOM(2002) 119 lopullinen (1).

Maaliskuussa 2001 Tukholmassa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston tärkeimpiin tavoitteisiin kuului joustavampien työmarkkinoiden takaaminen tukemalla liikkuvuutta ja ottamalla käyttöön tarvittavat lainsäädännölliset välineet sekä eliminoimalla säännökset, joita ei tarvita ammattipätevyyden tunnustamiseen.

Voisiko komissio kertoa,

1. rikkooko alan yhdenmukaistamattomuus henkilöiden ja palvelujen vapaan liikkuvuuden periaatetta?

2. mitä välineitä se aikoo ottaa käyttöön olemassa olevien lakien lähentämiseksi sen nojalla, mitä EY-sopimuksen 40, 47 ja 55 artiklassa määrätään?

3. mikä on asian yleistilanne?

Frits Bolkesteinin komission puolesta antama vastaus

(12. joulukuuta 2003)

Työntekijöiden oikeus vapaaseen liikkumiseen, sijoittautumisoikeus ja palvelujen tarjoamisen vapaus ovat EY:n perustamissopimuksen keskeisiä periaatteita. Jotta näitä vapauksia voitaisiin käyttää, Euroopan tasolla on annettu EY:n perustamissopimuksen 47 artiklan perusteella useita säädöksiä tutkintotodistusten tunnustamisesta.

Unionin tasolla annettujen säännösten tärkein tavoite on varmistaa puitteet pätevyyden tunnustamiseksi säännellyissä ammattiryhmissä. Yleissääntönä kukin jäsenvaltio määrittelee itse, mitä ammatillista toimintaa sen on säänneltävä.

Komission tietojen mukaan sukellustoiminta ei useimmissa jäsenvaltioissa ole säänneltyä ammattitoimintaa, eikä sektorin opetusta tai koulutusta ole koordinoitu unionin tasolla.

Kuitenkin jos joku hakee tutkintonsa tunnustamista voidakseen harjoittaa sukellustoimintaa säänneltynä toimintana muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa hän on saavuttanut ammatillisen pätevyyden, voidaan soveltaa jompaakumpaa jäljempänä esitetyistä direktiiveistä suoritetun tutkinnon tasosta riippuen. Vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä 21 päivänä joulukuuta 1988 annettu neuvoston direktiivi 89/48/ETY (2) (ylioppilastutkinto tai keskiasteen loppututkinto + kolmen vuoden ammatillinen koulutus tai vastaava) tai ammatillisen koulutuksen tunnustamista koskevasta toisesta yleisestä järjestelmästä 18 päivänä kesäkuuta 1992 annettu neuvoston direktiivi 92/51/ETY (3), joka kattaa tutkintotodistukset, todistukset ja muun ammatillisen koulutuksen, joka on alempiasteista kuin direktiivissä 89/48/ETY (yleinen järjestelmä) käsitelty.

Näiden direktiivien ansiosta Euroopan unionin kansalaisilla on oikeus harjoittaa säänneltyä ammattia missä tahansa jäsenvaltiossa samoin edellytyksin kuin kyseisessä jäsenvaltiossa tutkintonsa suorittaneet. Mikäli hakijan pätevyyden ja kokemuksen sekä vastaanottavassa valtiossa edellytettävien vaatimusten välillä on olennaisia eroja, vastaanottava valtio voi vaatia hakijalta korvaavia toimia: asiaan liittyvää tietyn pituista ammattikokemusta, kelpoisuuskoetta tai valvottua harjoittelujaksoa. Kun kyseessä on ammatti, joka on sääntelyn alainen vastaanottavassa jäsenvaltiossa mutta ei siinä jäsenvaltiossa, josta hakija on, vastaanottava jäsenvaltio ei voi kieltää hakijaa ryhtymästä ammattiin tai harjoittamasta sitä omia kansalaisiaan koskevin edellytyksin, jos hakija on harjoittanut ammattia toisessa jäsenvaltiossa riittävän pitkän aikaa. Vastaanottava jäsenvaltio voi kuitenkin hakijan työkokemuksesta riippumatta vaatia hakijalta korvaavia toimia, jos hänen pätevyytensä ja paikalliset pätevyysvaatimukset eroavat selvästi toisistaan (ks. direktiivin 89/48/ETY 3 artiklan b kohta ja 4 artiklan 1 kohdan b alakohta sekä direktiivin 92/51/ETY 3 artiklan b kohta ja 4 artiklan 1 kohdan b alakohta).

Ammattipätevyyden tunnustamista koskevassa uudessa direktiiviehdotuksessa (4), joka on paraikaa parlamentin ensimmäisessä käsittelyssä, yhdistetään voimassa oleva ammattipätevyyden tunnustamisjärjestelmä samalla yksinkertaistaen ja selkeyttäen sitä. Tässä yhteydessä ehdotuksen 15 artikla antaa ammatillisille yhdistyksille mahdollisuuden asettaa vähimmäisvaatimukset pätevyysvaatimuksiin perustuvan tunnustamismenettelyn helpottamiseksi. Kun vähimmäisvaatimukset on annettu komission päätöksessä, asianmukaiset standardit täyttävien ammattilaisten ei tarvitse suorittaa mitään korvaavia toimia.

Tämä järjestelmä, jota voitaisiin soveltaa myös sukellustoiminnan ammattikuntaan, on siis erittäin joustava ja vaikuttaa sopivan erityisen hyvin ammatteihin, jotka eivät ole säänneltyjä kaikissa jäsenvaltioissa.

(1) EYVL C 181 E, 30.7.2002, s. 183.

(2) EYVL L 19, 24.1.1989.

(3) EYVL L 209, 24.7.1992.

(4) EYVL C 181, 30.7.2002.