KIRJALLINEN KYSYMYS E-3328/00

esittäjä(t): Ursula Schleicher (PPE-DE) komissiolle

(25. lokakuuta 2000)

Aihe: Lento-onnettomuuksista maksettavat vahingonkorvaukset

Lento-onnettomuuksiin liittyvä kuluttajansuoja vaihtelee huomattavasti jäsenvaltioittain. Vahingonkorvaukset perustuvat edelleen kansallisiin lakeihin.

Mitä mieltä komissio on pyynnöstä laatia unionin yhteiset säännöt vahingonkorvausvaatimuksille, joihin kuuluu myös loukkaantuneille tai uhrien omaisille maksettava kipuraha?

Loyola de Palacion komission puolesta antama vastaus

(8. joulukuuta 2000)

Vuonna 1929 tehdyssä Varsovan yleissopimuksessa, joka on voimassa oleva kansainvälinen sopimus lentoliikenteen harjoittajien korvausvastuusta tapauksissa, joissa matkustaja kuolee tai loukkaantuu onnettomuudessa, asetetaan alhaiset rajat korvausvastuulle, eikä sopimus anna läheskään riittävää suojaa matkustajille. Sen vuoksi yhteisö antoi 9. lokakuuta 1997 asetuksen (EY) N:o 2027/97(1) lentoliikenteen harjoittajien korvausvastuusta onnettomuustapauksissa. Asetuksen toisena tavoitteena oli luoda yhtenäinen järjestelmä yhteisön lentoliikenteen harjoittajia varten lentoliikenteen yhtenäismarkkinoilla. Sitä sovelletaan yhteisön lentoliikenteen harjoittajiin riippumatta siitä, onko kyseessä kotimaan- vai ulkomaanlento.

Asetuksella poistetaan kaikki lentoliikenteen harjoittajan korvausvastuun rajat tapauksissa, joissa on kyse matkustajan kuolemasta, loukkaantumisesta tai muusta henkilövahingosta, ja siinä asetetaan ehdoton korvausvastuu sellaisten vahinkojen osalta, joiden määrä on enintään 100 000 erityistä nosto-oikeutta. Lentoliikenteen harjoittaja ei voi vapautua korvausvastuusta tai rajoittaa sitä näyttämällä, että se toteutti kaikki tarpeelliset toimenpiteet vahingon välttämiseksi tai että sen oli mahdotonta toteuttaa tällaisia toimenpiteitä. Asetuksella ei rajoiteta sitä, minkätyyppiset vahingot voivat tulla kysymykseen. Lisäksi siinä säädetään ennakkomaksuista, joilla täytetään korvaukseen oikeutettujen henkilöiden välittömät taloudelliset tarpeet.

Asetuksen antaminen oli yhteisön aloite, joka edisti merkittävästi vuonna 1999 käytyjä neuvotteluja uudesta kansainvälisestä sopimuksesta, kansainvälisiä lentoja koskevasta Montrealin yleissopimuksesta. Montrealin yleissopimus vastaa tarkoin asetuksen (EY) N:o 2027/97 säännöksiä, kun on kyse kuolemaan tai loukkaantumiseen liittyvästä korvausvastuusta.

Asetuksessa (EY) N:o 2027/97 annetaan tuomioistuimille vastuu varsinaisten maksettavien korvausmäärien vahvistamisesta. Tuomioistuin voi ottaa huomioon, minkä tyyppisiä ja kuinka suuria ovat yksittäiselle henkilölle aiheutuneet vahingot, mukaan luettuina kipu ja kärsimys, mitä taloudellisia seurauksia onnettomuudesta on uhrille ja hänen huollettavanaan oleville henkilöille, mitkä ovat kunkin tapauksen erityispiirteet ja millaisia erilaisia kansallisia lähestymistapoja noudatetaan korvausmäärien vahvistamisessa (yleensä eikä ainoastaan lento-onnettomuuksien osalta). Jos tarkat korvausmäärät vahvistettaisiin lainsäädännöllä, niissä ei voitaisi ottaa huomioon kaikkia näitä muuttujia, minkä vuoksi ne vaikuttaisivat yksittäisen henkilöön kärsimiin todellisiin vahinkoihin nähden epäoikeudenmukaisilta.

Asetuksessa (EY) N:o 2027/97 määritellään korvaukseen oikeutettu henkilö matkustajaksi tai henkilöksi, joka sovellettavan lainsäädännön mukaisesti on matkustajan sijaan oikeutettu korvaukseen. Sovellettavalla lainsäädännöllä tarkoitetaan lainsäädäntöä, jota tuomioistuin, johon asia tuodaan, soveltaa.

(1) EYVL L 285, 17.10.1997.