Virallinen lehti nro C 325 , 12/11/1999 s. 0042



KIRJALLINEN KYSYMYS E-3971/98 esittäjä(t): Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE) komissiolle (4. tammikuuta 1999) Aihe: Kalajalosteiden ja vesiviljelytuotteiden laatua ja myrkkypitoisuuksia valvova yhteisön laboratorio Kalataloustuotteiden tuotannossa ja markkinoinnissa sovelletaan muun muassa yhteisön direktiiviä (ETY) 91/493(1) sekä kalataloustuotteita koskevia erityisiä asetuksia N:o 2136/89(2) sardiinisäilykkeiden kaupan pitämistä koskevista yhteisistä vaatimuksista ja N:o 1536/92(3) tonnikala- ja sardasäilykkeiden kaupan pitämistä koskevista yhteisistä vaatimuksista, jotka eroavat yhteisön lainsäädännössä muista tuotteista annetuista säädöksistä. Kalataloustuotteiden laatu yhteisön markkinoilla olisikin pidettävä korkealla kalastusalan yhteisen markkinajärjestelyn (YMJ) ja tällä hetkellä yleisten tullietuusjärjestelmien puitteissa kuluttajien suojelemiseksi. Olisi myös suotavaa, että tästä huolehdittaisiin uudessa EU:n kalastus- ja vesiviljelytuotteita koskevassa yhteisessä markkinajärjestelyssä. Katsooko komissio, että uuteen kalastus- ja vesiviljelytuotteiden yhteiseen markkinajärjestelyyn on siksi sisällytettävä säännös kunkin jäsenvaltion omasta laboratoriosta sekä yhteisön yhteisestä laboratoriosta kalajalosteiden ja vesiviljelytuotteiden laadun ja myrkkypitoisuuksien valvomiseksi? Tämä yhteisön yhteinen laboratorio komissiota ensin kuultuaan voisi koordinoida diagnostisointimenetelmiä, osallistua aktiivisesti mahdollisten myrkkyjen alkuperän selvittämiseen, edistää koulutusta ja kierrätystä laboratoriodiagnostiikan alalla. Se voisi toimia yhteistyössä diagnostisointimenetelmien alalla kolmansien maiden asianomaisten ja asiantuntevien laboratorioiden kanssa, osallistua neuvoa-antavana elimenä kansainvälisten EN 45000 normien mukaisten alakohtaisten, raaka-aineiden ja siihen rinnastettavien tuotteiden laadunvalvontakokeita koskevien standardien asettamiseen sekä "Tutkimus ja kehitys" -budjettikohdan määrittelyyn ja kehittämiseen, raaka-aineiden ja lopputuotteiden laatukriteereiden määrittelyyn fysikaaliskemiallisesta, mikrobiologisesta ja organisaatioiden näkökulmasta. Kyseinen laboratorio voisi osallistua myös tuotantoprosesseja koskevien valvontaperiaatteiden asettamiseen terveysriskien torjumiseksi sekä lopuksi osallistua sellaisen välittävän rakenteen lujittamiseen, jolla mahdollistettaisiin tiedon siirtyminen yrityssektorin, virastojen, kuluttajien ja tiedeyhteisön välillä vaihtotoimintaa edistävästi. Komission jäsenen Emma Boninonkomission puolesta antama vastaus (23. maaliskuuta 1999) Komission mielestä jalostettujen kalastus- ja vesiviljelytuotteiden turvallisuus pystytään riittävästi takaamaan nykyisellä lainsäädännöllä ja valvonnalla, joihin sisältyy useita yhteisön vertailulaboratorioiden verkostoja esimerkiksi merellisille biotoksiineille(4), kalojen(5) ja simpukoiden(6) taudeille, zoonooseille(7) ja jäämille(8). Verkostoihin kuuluu kussakin jäsenvaltiossa (vähintään) yksi laboratorio, jonka jäsenvaltiot ovat nimenneet ensi vaiheen kansallisiksi laboratorioiksi. Kutakin verkostoa koordinoi neuvoston nimeämä yhteisön vertailulaboratorio. Komissio antaa näille vertailulaboratorioille taloudellista tukea, joka on tarkoitettu elintarvike- ja eläinlääkintätarkastusten tehokkuuden parantamiseen. Myös elintarviketarkastuksille(9) on olemassa laboratorioiden verkosto. Komission mielestä ei ole tarpeen perustaa uutta vertailulaboratoriota jokaiseen jäsenvaltioon ja yhteisön vertailulaboratoriota valvomaan jalostettujen kalastus- ja vesiviljelytuotteiden toksisuutta, koska nykyinen laboratorioverkosto kattaa jo nämä tarpeet. Arvoisa parlamentin jäsen mainitsee turvallisuuskysymysten ohella myös laadun. Kuluttajansuojan kannalta tuotteiden turvallisuuden varmistaminen kuuluu viranomaisille, mutta laatukysymykset ovat yksityisen sektorin vastuulla. Laadun parantamisen osalta mikään ei estä kaikkien jalostettuja kalastustuotteita tutkivien yhteisön laboratorioiden vapaaehtoista tiedonvaihtoa ja yhteistyötä. Päinvastoin tällaista tiedonvaihtoa on syytä kannustaa. Alan teollisuudella ja organisaatioilla on päävastuu siitä, että tällainen kanssakäyminen toteutuu. (1) EYVL L 268, 24.9.1991, s. 15. (2) EYVL L 212, 22.7.1989, s. 79. (3) EYVL L 163, 17.6.1992, s. 1. (4) Neuvoston päätös 93/383/ETY (EYVL L 166, 8.7.1993). (5) Neuvoston direktiivi 93/53/ETY (EYVL L 175, 19.7.1993). (6) Neuvoston direktiivi 95/70/EY (EYVL L 322, 30.12.1995). (7) Neuvoston direktiivi 92/117/ETY (EYVL L 62, 15.3.1993). (8) Neuvoston direktiivi 96/23/EY (EYVL L 125, 23.5.1996). (9) Neuvoston direktiivi 90/424/ETY (EYVL L 224, 18.8.1990).