FI Euroopan unionin virallinen lehti CE 78/514

(2004/C 78 E/0535)

KIRJALLINEN KYSYMYS E-3296/03

esittäjä(t): Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE) komissiolle

(7. marraskuuta 2003)

Aihe: Oleskeluluvan myöntämisestä perittävät maksut

Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaisilta veloitetaan Alankomaissa säännöllisesti korkeita maksuja heidän hakiessaan oleskelulupaa. Esimerkkinä mainittakoon 1. heinäkuuta 2002 lähtien virallisesti Alankomaiden kansalaisen kanssa yhdessä asuneen saksalaisen naisen tapaus. Kyseinen nainen työskenteli rajatyöntekijänä Saksassa, mutta hän jäi työttömäksi 31. toukokuuta 2003. Hän saa asetuksen N:o 1408/71 (1) 71 artiklan nojalla Alankomaissa työttömyyskorvausta. Naisen oli pakko maksaa 430 euron suuruinen summa oleskelulupansa pidentämisestä.

Naisella on kaksi lasta, jotka asuvat naisen entisen aviomiehen (lasten isän) luona Saksassa. Tällä saksalaisnaisella ei ole työhistoriaa Alankomaissa. Mitä naisen avopuolisoon tulee, hän on aina asunut Alankomaissa ja hän oli maaliskuuhun 2001 saakka itsenäinen yrittäjä Alankomaissa. Huhtikuusta 2001 lähtien hän on ollut palkkatyössä saksalaisessa yrityksessä (rajatyöntekijänä).

1. Saako Alankomaat periä oleskeluluvan pidentämisestä 430 euron maksun? Entä käykö se päinsä 6. kesäkuuta 2003 tapahtuneen kuuden kuukauden määräaikaisen (6. joulukuuta 2003 saakka) oleskeluluvan myöntämisen tapauksessa?

2. Voiko Alankomaat periä 285 euron maksun kunkin lapsen oleskeluluvan myöntämisen yhteydessä, jos saksalainen äiti haluaa hoitaa lapsiaan Alankomaissa ja kasvattaa heidät siellä yhdessä alankomaalaisen avopuolisonsa kanssa?

3. Missä määrin näissä tapauksissa rikotaan yhteisön lainsäädäntöä (EY:n perustamissopimuksen 13, 17, 18 ja 39 artikla ja muun muassa direktiivi 68/360/ETY (2))?

Huomautus: Alankomaissa maan asukkaille ja omille kansalaisille myönnetyn henkilöllisyystodistuksen hinta on 28,73 euroa.

António Vitorinon komission puolesta antama vastaus

(15. tammikuuta 2004)

Oleskeluoikeutta koskeva yhteisön lainsäädäntö on saatettu osaksi Alankomaiden lainsäädäntöä, jonka mukaan EU:n kansalaiset, jotka asuvat Alankomaissa yhteisön lainsäädännön nojalla, saavat väliaikaisen oleskelukortin enintään viideksi vuodeksi. Kortin voimassaoloaika riippuu EU:n kansalaisen hakuperusteista (työnhakija, työntekijä, työvoiman ulkopuolella oleva, opiskelija).

Kirjallisessa kysymyksessä annetun tiedon perusteella kyseinen Saksan kansalainen ei ole koskaan työskennellyt Alankomaissa eikä siksi ole voinut hakea oleskelukorttia direktiivin 68/360/ETY (3) perusteella. Parlamentin jäsenen kysymyksessä annetuista tiedoista ei kuitenkaan käy ilmi, millä perustein hän haki oleskelukorttia Alankomaista, kun hänellä oli vielä työpaikka Saksassa, ja myöhemmin kortin jatkamista, kun hän jäi työttömäksi. Hän on ehkä käyttänyt vapaan liikkuvuuden oikeuttaan oleskeluoikeudesta 28 päivänä kesäkuuta 1990 annetun direktiivin 90/364/ETY (4) perusteella. On myös mahdollista, että hän haki oleskelulupaa perheen yhdistämistä koskevan kansallisen lain perusteella hollantilaisen kumppaninsa kanssa.

Riippumatta perusteista, joilla EU:n kansalainen hakee oleskelukorttia, vapaata liikkuvuutta koskevan yhteisön lainsäädännön mukaan oleskelukortit on myönnettävä ja uusittava maksutta tai sellaisesta summasta, joka ei ylitä maan kansalaisille myönnettävistä henkilötodistuksista perittäviä maksuja ja veroja. Komission saaman tiedon mukaan EU:n kansalaisille myönnettävien väliaikaisten oleskelukorttien hinta Alankomaissa on noussut 28 euroon. Koska maan kansalaisille myönnettävät kansalliset henkilötodistukset maksavat 28,77 euroa, korotus ei ole kohtuuton kansallisten henkilökorttien hintaan verrattuna ja on siksi yhteisön lainsäädännön mukainen.

Alankomaiden lainsäädännön mukaan on myös mahdollista saada pysyvä oleskelukortti. Asiakirja maksaa 226,89 euroa komission saaman tiedon mukaan. EU:n kansalaisten ei kuitenkaan tarvitse hakea tällaista kallista asiakirjaa.

Jos kyseiseltä Saksan kansalaiselta veloitettiin 430 euroa oleskelukortin jatkamisesta ja 285 euroa kummaltakin lapselta, summat näyttäisivät ylittävän edellä mainitut Alankomaiden lainsäädäntöön perustuvat säännöt. Voidakseen arvioida tapausta perusteellisesti ja ottaa lopulta yhteyttä Alankomaiden viranomaisiin komissio tarvitsisi kuitenkin lisätietoja tapauksesta.

Komissio haluaisi huomauttaa, että EY:n perustamissopimuksen 13 artiklaa ei voida soveltaa tässä tapauksessa, koska se tarjoaa oikeusperustan ainoastaan sellaisille toimille, joiden avulla torjutaan sukupuoleen, rotuun tai etniseen alkuperään, uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään tai seksuaaliseen suuntautumiseen perustuvaa syrjintää.

(1) EYVL L 149, 5.7.1971, s. 2.

(2) EYVL L 257, 19.10.1968, s. 13.

(3) Neuvoston direktiivi 68/360/ETY, annettu 15 päivänä lokakuuta 1968, jäsenvaltioiden työntekijöiden ja heidän perheidensä liikkumista ja oleskelua yhteisön alueella koskevien rajoitusten poistamisesta, EYVL L 257, 19.10.1968.

(4) EYVL L 180, 13.7.1990.