KIRJALLINEN KYSYMYS E-2456/01

esittäjä(t): Camilo Nogueira Román (Verts/ALE) komissiolle

(11. syyskuuta 2001)

Aihe: Espanjan valtiovarainministerin lausunnot Espanjan autonomisten alueiden oikeudesta määrätä veroista

Heinäkuun 27. päivänä 2001 Espanjan hallitus ja autonomisten alueiden hallitukset allekirjoittivat autonomisten alueiden rahoitusta koskeva sopimuksen, jolla uudistetaan ja muutetaan viimeksi kuluneiden viiden vuoden aikana voimassa ollutta sopimusta. Sopimuksella korotetaan uusien valtiollisten verojen osalta autonomisille alueille myönnettävää osuutta kultakin alueelta kerätyistä veroista. Käytännössä osuutta fyysisiltä henkilöiltä kerätyistä veroista nostetaan 30 prosentista 33 prosenttiin. Alv:sta myönnetään 35 prosenttia ja valmisteveroista osuudet, jotka ovat 40 prosentista (polttoaineet, tupakka ja alkoholi) 100 prosenttiin (sähkö ja leimavero). Sopimusta voidaan oikeutetusti arvostella siitä, että se suosii ja hyödyttää erityisesti rikkaimpia autonomisia alueita. Niiden osuudet verotuloista kasvavat enemmän ja ne saavat suuremmat rahavarannot, jopa niin, että rikkaimmat saavat kaksinkertaisen varannon vähiten kehittyneisiin verrattuna.

Sopimus on arvostelun kohteena myös siksi, että sillä estetään tietynlaiset autonomioiden oikeudet määrätä veroista, pääasiassa uusista myönnetystä valtiollisten verojen osuuksista, erityisesti alv:sta ja polttoaineiden valmisteverosta. Viimeisimmän arvostelun takia valtiovarainministeri Cristóbal Montoro sanoi, että hallitus ei voi myöntää suurempia valtuuksia määrätä veroista, koska se on EU:n säädösten vastaista ja komissio on kieltänyt sen. Ministerin lausunnot tuntuvat jättävän huomiotta mielenkiintoisella tavalla sen, että perussopimusten mukaan on totta, että EU:n vastuulla on pitää voimassa kilpailumääräyksiä yhteismarkkinoilla ja siksi sen täytyy estää verotuksellisten etuoikeuksien olemassaolo, mutta on myös totta, että unionin yhteiset toimielimet eivät määrää, toisin kuin ministeri väittää, millä valtiollisella tasolla, keskushallituksella tai autonomisella alueella on oikeuksia määrätä veroista. Tämä asia on jokaisen valtion itse päätettävissä. Voiko komissio selventää tätä vakavaa kysymystä niin, että autonomiset alueet, erityisesti Galicia, jonka edustaja olen, voisivat toimia autonomisen alueen perustuslain mukaisesti EU:n säädöksiä noudattaen?

Fritz Bolkesteinin komission puolesta antama vastaus

(31. lokakuuta 2001)

Autonomisten alueiden rahoitusjärjestelmän uudistuksen yhteydessä Espanjan viranomaiset ovat ottaneet käyttöön erilaisia verotuksellisia toimenpiteitä.

Yksi toimenpiteistä koskee arvonlisäverona (ALV) ja hiilivedyille määrättynä erillisverona saatavasta tulosta osan siirtämistä kyseisille alueille. Kyseisillä verotuksen aloilla yhteisön säännökset eivät aseta rajoituksia: valtiot voivat käyttää vapaasti verotulojaan ja jakaa niitä uudelleen tarpeittensa mukaisesti.

Kyseiset verot on yhdenmukaistettu verotuksellisten elementtiensä suhteen suurimmalta osin. Todellinen mahdollisuus myöntää autonomisille alueille normatiivisia oikeuksia olisi se, että kyseiset alueet voisivat säätää lakeja, joilla säädettäisiin muutoksia verokantaan. Tällä hetkellä voimassa olevien arvonlisäveroa koskevien yhteisön säännöksien nojalla autonomiset alueet eivät voi säätää erisuuruisia arvonlisäverokantoja. Kuudennen direktiivin(1) 12 artiklan 3 kohdan a alakohdassa säädetään, että kukin jäsenvaltio voi vahvistaa vain yhden yleisen verokannan. Jäsenvaltiot voivat myös soveltaa joko yhtä tai kahta alennettua verokantaa. Tämän lisäksi noudatetaan arvonlisäverokantojen yhtäläisyyden periaatetta, jonka mukaisesti keskenään täysin samanlaiseen tuotteeseen tai palveluun ei voida kohdistaa erilaisia verokantoja saman jäsenvaltion sisällä. Ainoan poikkeuksen näihin periaatteisiin muodostavat neuvoston yksimielisesti hyväksymät kuudennen direktiivin(2) 28 artiklassa säädetyt, tarkkaan määrätyt siirtymäkauden aikana sovellettavat poikkeukset.

Valmisteveron alaisiin tuotteisiin sovellettavat direktiivit samoin kuin Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö vahvistavat, että jäsenvaltioiden on sovellettava samaa kansallista verokantaa, jonka on oltava korkeampi kuin asianomaisessa direktiivissä säädetty vähimmäisarvo, kaikkiin tuotteisiin, jotka kuuluvat yhteisön tasolla yhdenmukaistettuun valmisteverojärjestelmään. Neuvosto voi antaa jäsenvaltiolle luvan ottaa käyttöön lisävapautuksia tai -alennuksia(3), jos ne perustuvat poliittisiin, sosiaalisiin, ympäristöllisiin tai liikenteeseen liittyviin syihin.

Yleisemmällä tasolla on aiheellista huomauttaa, että Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön(4) mukaisesti yhteisön lainsäädännön valossa jäsenvaltio on yksin vastuussa maa-alueittensa tekemistä toimista. Näin ollen jäsenvaltion tehtävänä on säännellä asiaan liittyvän lainsäädäntövallan käyttöä yhteisön lainsäädännön ja erityisesti yhteisön valtiontukia koskevien säädösten noudattamisen takaamiseksi.

(1) Neuvoston kuudes direktiivi 77/388/CEE, annettu 17 päivänä toukokuuta 1977, jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste EYVL L 145, 13.6.1977, viimeksi muutettu neuvoston direktiivillä 2001/4/EY, annettu 19 päivänä tammikuuta 2001, yleisen verokannan vähimmäistason soveltamisajan osalta EYVL L 22, 24.1.2001, ja oikaisu EYVL L 26, 27.1.2001.

(2) Neuvoston direktiivi 92/77/ETY, annettu 19 päivänä lokakuuta 1992, yhteisen arvonlisäverojärjestelmän täydentämisestä ja direktiivin 77/388/ETY muuttamisesta (ALV-kantojen lähentäminen) EYVL L 316, 31.10.1992.

(3) Vrt. neuvoston direktiivin 92/81/ETY, annettu 19 päivänä lokakuuta 1992, kivennäisöljyjen valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta, 8 artiklan 4 kohtaa EYVL L 316, 31.10.1992, direktiivi viimeksi muutettuna neuvoston direktiivillä 94/74/EY, annettu 22 päivänä joulukuuta 1994, valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta annetun direktiivin 92/12/ETY, kivennäisöljyjen valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta annetun direktiivin 92/81/ETY ja kivennäisöljyjen valmisteverojen määrien lähentämisestä annetun direktiivin 92/82/ETY muuttamisesta EYVL L 365, 31.12.1994.

(4) Tuomiot, annettu 14. lokakuuta 1987, asiassa C-248/84, Saksa vs. komissio, oikeustapauskokoelma s. 4013, ja 8. maaliskuuta 1988, asiassa C-62/87 ja 72/87, Exécutif régional wallon ja SA Glaverbel vs. komissio, oikeustapauskokoelma s. 1573.