KIRJALLINEN KYSYMYS E-1310/00 esittäjä(t): Nicholas Clegg (ELDR) komissiolle. Tekstiilien merkinnät.



Virallinen lehti nro 046 E , 13/02/2001 s. 0168 - 0169



KIRJALLINEN KYSYMYS E-1310/00 esittäjä(t): Nicholas Clegg (ELDR) komissiolle (27. huhtikuuta 2000) Aihe: Tekstiilien merkinnät Mitä säännöksiä on olemassa koskien EU:n ulkopuolisista maista peräisin olevien tekstiilituotteiden merkinnöille asetettuja vaatimuksia Euroopan tai monenvälisellä tasolla? Mitä toimia komissio aikoo toteuttaa, jotta otettaisiin käyttöön paremmat ja sitovat merkintävaatimukset siten, että EU:n ulkopuolisista maista peräisin olevien tekstiilituotteiden eurooppalaiset kuluttajat saisivat enemmän tietoa ostamiensa tekstiilituotteiden alkuperämaasta ja tuotantomenetelmästä? Erkki Liikasen komission puolesta antama vastaus (14. kesäkuuta 2000) Ainoa tekstiilien merkintää koskeva yhteisön säädös on tekstiilien nimityksistä 16 päivänä joulukuuta 1996 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 96/74/EY(1), sellaisen kuin se on muutettuna 19 päivänä kesäkuuta 1997 annetulla komission direktiivillä 97/37/EY(2). Direktiivissä säädetään tekstiilituotteiden kuitukoostumuksen asianmukaisesta merkintätavasta. Alkuperämaasta riippumatta tekstiilituotteita saa markkinoida vain, jos ne ovat mainitun direktiivin säännösten mukaisia. Jäsenvaltiot saavat kuitenkin soveltaa kansallisia säädöksiä, jotka koskevat teollisen tai kaupallisen omaisuuden suojelua, valmistusta ja alkuperämerkintöjä ja vilpillisen kilpailun ehkäisemistä (14 artikla) siltä osin kuin kyseiset säädökset ovat yhteisön sisämarkkinoiden periaatteen mukaisia. Tekstiilien merkintöjä koskevaa monenvälisen tason lainsäädäntöä ei ole. Kaikkea kansallista lainsäädäntöä, joka koskee kyseistä alaa, on siksi arvioitava Maailman kauppajärjestön (WTO) yleisperiaatteiden kuten syrjintäkieltosäännön pohjalta. WTO:n jäsenten on lisäksi varmistettava kaupan teknisiä esteitä koskevan sopimuksen mukaisesti, etteivät tekniset määräykset aiheuta tarpeettomia esteitä kansainväliselle kaupalle. WTO:n säännöissä edellytetään, että alkuperän merkitsemisvelvoitteita koskevia sääntöjä on sovellettava sekä yhteisöstä että yhteisön ulkopuolelta tuleviin tavaroihin siten, ettei kumpiakaan syrjitä. Alkuperämaan merkitsemisvelvoite ei kuitenkaan olisi yhteisön lainsäädännön mukaista, varsinkaan siinä tapauksessa, että se toteutettaisiin yhteisön sisällä. Yhteisöjen tuomioistuin on määrännyt alkuperämerkinnän osalta, että alkuperämaan (esimerkiksi valmistettu Yhdistyneessä kuningaskunnassa) merkitsemisvelvoite on yhteisön lainsäädännön vastainen, koska se on katsottava vaikutuksiltaan määrällisiä rajoituksia vastaavaksi toimenpiteeksi, joka on kielletty EY:n perustamissopimuksen 28 artiklan (ent. 30 artiklan) nojalla. Alkuperämerkinnän käyttäminen yhteisössä voisi yllyttää kuluttajaa suosimaan joidenkin jäsenvaltioiden tuotteita ja siten hidastaa taloudellista yhteenliittymistä yhteisössä(3). Mainittujen oikeudellisten rajoitusten lisäksi on pidettävä mielessä, että toimenpiteet vaikuttaisivat luultavasti myös muihin tahoihin, esimerkiksi yhteisön valmistajiin, koska lisämerkintävaatimuksia ei voida kohdistaa ainoastaan yhteisön ulkopuolisiin maihin. Erilaisten normien noudattamisvaatimukset eri maantieteellisten markkina-alueiden kohdalla johtaisivat siihen, että maailmanlaajuisesti toimivilla valmistajilla olisi taakkanaan paljon hallinnollisia muodollisuuksia. Alkuperämaan merkitsemisvelvoitteen puuttuminen ei kuitenkaan estä valmistajia antamasta vapaaehtoisesti lisätietoja. Vaikka komissio pyrkiikin siihen, että velvoittavia hallinnollisia määräyksiä on mahdollisimman vähän, se ottaa tietysti mielellään tarkasteltavakseen nykyisen merkintäjärjestelmän parannusehdotuksia eri osapuolilta. (1) EYVL L 32, 3.2.1997. (2) EYVL L 169, 27.6.1997. (3) Asia 207/83.