Vain alkuperäiset UNECE:n tekstit ovat kansainvälisen julkisoikeuden mukaan sitovia. Tämän säännön asema ja voimaantulopäivä on hyvä tarkastaa UNECE:n asiakirjan TRANS/WP.29/343 viimeisimmästä versiosta. Asiakirja saatavana osoitteessa:

http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29gen/wp29fdocstts.html

Yhdistyneiden kansakuntien Euroopan talouskomission (UNECE) sääntö nro 96 – Yhdenmukaiset vaatimukset, jotka koskevat maatalous- ja metsätraktoreihin sekä liikkuviin työkoneisiin asennettavien puristussytytysmoottoreiden hyväksyntää moottorin päästöjen osalta

Sisältää kaiken voimassa olevan tekstin seuraaviin asti:

Muutossarja 04 – voimaantulopäivä: 13. helmikuuta 2014

SISÄLTÖ

LIITTEET

1. SOVELTAMISALA

Tätä sääntöä sovelletaan sellaisten puristussytytysmoottoreiden kaasu- ja hiukkaspäästöihin, joita käytetään

2. MÄÄRITELMÄT JA LYHENTEET

2.1. Tässä säännössä sovelletaan seuraavia määritelmiä:

’Veden tiivistymisellä’ tarkoitetaan vettä sisältävien aineosien olomuodon muuttumista kaasumaisesta nestemäiseksi. Veden tiivistyminen on riippuvainen kosteudesta, paineesta, lämpötilasta ja muiden aineosien, kuten rikkihapon, pitoisuuksista. Näiden parametrien arvot vaihtelevat sen mukaan, mikä on moottorin imuilman kosteus, laimennusilman kosteus, ilman ja polttoaineen suhde moottorissa sekä polttoaineen koostumus ja esimerkiksi vedyn ja rikin määrä polttoaineessa.

’Ilmanpaineella’ tarkoitetaan märkää absoluuttista staattista ilmanpainetta. Jos ilmanpaine mitataan kanavasta, on varmistettava, että ilmakehän ja mittauskohdan väliset paine-erot ovat merkityksettömiä, ja virtauksesta aiheutuvat kanavan staattisen paineen muutokset on otettava huomioon.

’Vakionopeusmoottorilla’ tarkoitetaan moottoria, joka on tyyppihyväksytty tai sertifioitu vain vakionopeuskäyttöä varten. Moottorit, joiden vakionopeuden säätötoiminto on poistettu tai estetty, eivät enää ole vakionopeusmoottoreita.

’Metaanierottimen (NMC) muunnostehokkuudella E’ tarkoitetaan sellaisen metaanierottimen muunnostehokkuutta, jota käytetään muiden hiilivetyjen kuin metaanin poistamiseen näytekaasusta hapettamalla kaikki hiilivedyt metaania lukuun ottamatta. Ihannetapauksessa metaanin muunnos on 0 prosenttia (E CH4 = 0), ja muiden hiilivetyjen muunnos etaanina on 100 prosenttia (E C2H6 = 100). Metaanittomien hilivetyjen (NMHC) mittaamiseksi tarkasti nämä kaksi tehokkuutta on määritettävä ja niitä on käytettävä NMHC-päästön massavirtauksen laskemiseksi metaanille ja etaanille). Vrt. ’penetraatio-osuus’.

’Viipeellä’ tarkoitetaan aikaa, joka kuluu mitattavan aineosan muutoksesta viitepisteessä järjestelmän vasteeseen, joka on 10 prosenttia lopullisesta lukemasta (t10 ), kun viitepisteeksi on määritelty näytteenotin. Kaasumaisten komponenttien osalta tämä on mitattavan komponentin siirtymäaika näytteenottimesta ilmaisimeen (ks. kuva 3.1).

’Kastepisteellä’ tarkoitetaan kosteuden määrää ilmoitettuna tasapainolämpötilana, jossa kosteus tiivistyy tietyssä paineessa vedeksi ilmasta, jolla on tietty absoluuttinen kosteus. Kastepiste ilmoitetaan lämpötilana (°C tai K), ja se on voimassa vain siinä paineessa, jossa se on mitattu.

’Ryöminnällä’ tarkoitetaan nolla- tai kalibrointisignaalin ja mittauslaitteen antaman vastaavan arvon välistä eroa välittömästi sen jälkeen, kun laitetta käytettiin päästötestissä, sillä edellytyksellä, että laite on nollattu ja sen mittausalue on tarkastettu juuri ennen testiä.

Jos ilmoitettu käyntinopeus suurimmalla vääntömomentilla on suurempi kuin 75 prosenttia nimellisnopeudesta, välinopeus on 75 prosenttia nimellisnopeudesta.

Jos ilmoitettu käyntinopeus suurimmalla vääntömomentilla on pienempi kuin 60 prosenttia nimellisnopeudesta, välinopeus on 60 prosenttia nimellisnopeudesta.

Moottoreilla, jotka on suunniteltu toimimaan tietyllä käyntinopeusalueella täyden kuormituksen vääntömomenttikäyrällä, välinopeus on ilmoitettu suurinta vääntömomenttia vastaava nopeus, jos se on välillä 60 prosenttia ja 75 prosenttia nimellisnopeudesta.

’Hiukkasilla’ tarkoitetaan tiettyyn suodatinmateriaaliin jääviä aineita sen jälkeen, kun puristussytytysmoottorin pakokaasu on laimennettu puhtaalla, suodatetulla ilmalla siten, että lämpötila on enintään 325 K (52 °C).

’Vasteajalla’ tarkoitetaan aikaa, joka kuluu siitä, kun mitattava komponentti muuttuu vertailupisteessä, siihen, kun järjestelmän vaste on 90 prosenttia lopullisesta lukemasta (t90). Vertailupisteenä pidetään näytteenotinta, mitattavan aineosan muutos on vähintään 60 prosenttia täydestä asteikosta ja kaasukytkentälaitteiden on tehtävä kaasukytkentä alle 0,1 sekunnissa. Järjestelmän vasteaika koostuu järjestelmän viipeestä ja järjestelmän nousuajasta.

’Testisyklillä (tai käyttösyklillä)’ tarkoitetaan jaksoa, joka muodostuu useista testipisteistä, joille kullekin on määritetty nopeus ja vääntömomentti, joita moottorin on noudatettava vakiotilaisissa tai vaihtuvatilaisissa käyttöolosuhteissa. Käyttösyklit määritellään liitteessä 5. Yksi käyttösykli voi koostua yhdestä tai useammasta testiaikavälistä.

’Muunnosajalla’ tarkoitetaan aikaa, joka kuluu viitepisteessä tapahtuvasta mitattavan komponentin muutoksesta järjestelmän vasteeseen, joka on 50 prosenttia lopullisesta lukemasta (t50), kun viitepisteeksi on määritelty näytteenotin. Muunnosaikaa käytetään eri mittalaitteiden signaalien yhdenmukaistamiseen. Ks. kuva 3.1.

Kuva 1

Järjestelmävasteen määritelmät: viive (kohta 2.1.17), vasteaika (kohta 2.1.72), nousuaika (kohta 2.1.73) ja muunnosaika (kohta 2.1.89)

2.2. Symbolit ja lyhenteet

2.2.1. Symbolit

Symbolit selitetään liitteen 4A kohdassa 1.4 ja liitteen 4B kohdassa 3.2.

2.2.2. Kemiallisten komponenttien symbolit ja lyhenteet

Ar: argon

C1: hiilivetyjen hiili 1 -vastaavuus

CH4: metaani

C2H6: etaani

C3H8: propaani

CO: Hiilimonoksidi

CO2: hiilidioksidi

DOP: dioktyyliftalaatti

H: atominen vety

H2: molekulaarinen vety

HC: hiilivety

H2O: vesi

He: helium

N2: molekulaarinen typpi

NMHC: metaanittomat hiilivedyt

NOx: typen oksidit

NO: typpioksidi

NO2: typpidioksidi

O2: happi

PM: hiukkaset

PTFE: polytetrafluorieteeni

S: rikki

THC: hiilivedyt yhteensä

2.2.3. Lyhenteet

ASTM: American Society for Testing and Materials

BMD: pussilaimennin (bag mini-diluter)

BSFC: polttoaineen ominaiskulutus (brake-specific fuel consumption)

CFV: kriittisen virtauksen venturi (critical flow venturi)

CI: puristussytytys (compression ignition)

CLD: kemiluminisenssianalysaattori (chemiluminescent detector)

CVS: vakiotilavuuskerääjä (constant volume sampler)

DeNOx: NOx-jälkikäsittelyjärjestelmä

DF: huononemiskerroin (deterioration factor)

ECM: elektroninen ohjausmoduuli (electronic control module)

EFC: elektroninen virtauksen ohjaus (electronic flow control)

EGR: pakokaasujen takaisinkierrätys (exhaust gas recirculation)

FID: liekki-ionisaatioilmaisin (flame ionization detector)

GC: kaasukromatografi (gas chromatograph)

HCLD: lämmitettävä kemiluminisenssi-ilmaisin (heated dhemiluminescent detector)

HFID: lämmitettävä liekki-ionisaatioilmaisin (heated flame ionization detector)

IBP: alkukiehumispiste (initial boiling point)

ISO: International Organization for Standardization (Kansainvälinen standardisoimisjärjestö)

LPG: nestekaasu (liquefied petroleum gas)

NDIR: ei-dispersoiva infrapuna-analysaattori (nondispersive infrared analyser)

NDUV: ei-dispersoiva ultraviolettianalysaattori (nondispersive ultraviolet analyser)

NIST: US National Institute for Standards and Technology (Yhdysvaltojen kansallinen standardi- ja teknologiainstituutti )

NMC: metaanierotin (non-methane cutter)

PDP: syrjäytyspumppu (positive displacement pump)

%FS: prosenttia koko asteikosta (full scale)

PFD: osavirtauslaimennusjärjestelmä (partial flow dilution)

PFS: osavirtausjärjestelmä (partial flow system)

PTFE: polytetrafluorieteeni (Teflon™)

RMC: porrastettu testisykli (ramped-modal cycle)

RMS: neliöllinen keskiarvo (root-mean square)

RTD: resistiivinen lämpöanturi (resistive temperature detector)

SAE: Society of Automotive Engineers

SSV: aliääniventuri (subsonic venturi)

UCL: ylempi luottamusraja (upper confidence limit)

UFM: yliäänivirtausmittari (ultrasonic flow meter)

3. HYVÄKSYNNÄN HAKEMINEN

3.1. Moottoria erillisenä teknisenä yksikkönä koskevan hyväksynnän hakeminen

Liitteessä 1 kuvattujen moottorityypin ominaisuuksien mukainen moottori on toimitettava 5 kohdassa määritellyt hyväksyntätestit suorittavalle tekniselle tutkimuslaitokselle. Jos tutkimuslaitos katsoo, että toimitettu moottori ei täysin vastaa liitteen 1A lisäyksessä 2 kuvailtua moottoriperhettä, on toimitettava testattavaksi vaihtoehtoinen moottori ja tarvittaessa lisämoottori testattavaksi kohdan 5 mukaisesti.

4. HYVÄKSYNTÄ

Tätä sääntöä soveltaville vuoden 1958 sopimuksen sopimuspuolille on ilmoitettava tähän sääntöön perustuvasta moottorityypin tai -perheen hyväksynnästä tai hyväksynnän laajentamisesta tai epäämisestä tämän säännön liitteessä 2 esitetyn mallin mukaisella asianomaisella lomakkeella. Myös tyyppitestin aikana mitatut arvot on ilmoitettava.

kahdesta kirjaimesta koostuva lisätunnus. Tunnuksen ensimmäinen merkki on jokin kirjain välillä D–R, ja se ilmaisee päästötason (kohta 5.2.1), jonka mukaisesti moottori tai moottoriperhe on hyväksytty. Toinen merkki on kirjain A, jos moottoriperhe on hyväksytty vaihtuvanopeuksiseen käyttöön, tai B, jos moottoriperhe on hyväksytty vakionopeuskäyttöön.

Jos moottori on sellaisen tyypin tai perheen mukainen, jolle on myönnetty hyväksyntä yhden tai useamman sopimukseen liitetyn säännön nojalla maassa, joka on myöntänyt hyväksynnän tämän säännön nojalla, tunnusta ei tarvitse toistaa. Tällöin sääntöjen ja hyväksyntien numerot sekä kaikkien niiden sääntöjen lisäsymbolit, joiden perusteella hyväksyntä on myönnetty tämän säännön perusteella, on sijoitettava pystysarakkeisiin 4.4.2 kohdassa tarkoitetun tunnuksen oikealle puolelle.

5. VAATIMUKSET JA TESTIT

5.1. Yleistä

Ne osat, jotka voivat vaikuttaa kaasu- ja hiukkaspäästöihin, on suunniteltava, rakennettava ja koottava siten, että moottori normaalikäytössä huolimatta siihen mahdollisesti vaikuttavasta värähtelystä on tämän säännön vaatimusten mukainen.

5.1.1. Valmistajan toteuttamien teknisten toimenpiteiden on varmistettava se, että mainittuja päästöjä rajoitetaan tehokkaasti tämän säännön mukaisesti moottorin normaalin käyttöiän ajan ja normaaleissa käyttöolosuhteissa. Näiden vaatimusten katsotaan täyttyvän,

5.1.2. Niiden moottoreiden osalta, joiden teholuokka on H tai suurempi, valmistajan on osoitettava moottorin ja mahdollisen jälkikäsittelylaitteen kestävyys liitteen 8 mukaisesti.

5.1.3. Järjestelmällinen päästöihin liittyvien komponenttien uusiminen moottorin tietyn käyttöajan jälkeen on sallittu. Kaikenlaiset säädöt, korjaukset, purkamiset, puhdistukset tai moottorin osien tai järjestelmien uusimiset, jotka tehdään määräajoin, jotta moottorin toimintateho ei alenisi, saa tehdä vain siinä laajuudessa kuin on teknisesti välttämätöntä päästöjenhallintajärjestelmän moitteettoman toiminnan kannalta. Vastaavat määräaikaishuoltovaatimukset on sisällytettävä käyttäjän käsikirjaan ja hyväksyttävä ennen tyyppihyväksynnän myöntämistä. Niiden moottoreiden osalta, joiden teholuokka on L tai suurempi, on annettava kohdan 5.3.3 mukaiset tiedot.

5.1.4. Tämän säännön liitteen 1A mukaiseen ilmoituslomakkeeseen on sisällyttävä käsikirjan vastaava kohta jälkikäsittelylaitteen tai -laitteiden huollosta tai uusimisesta.

5.2. Pilaavien aineiden päästöjä koskevat eritelmät

Testattavaksi toimitettujen moottoreiden kaasu- ja hiukkaspäästöt on mitattava menetelmillä, jotka kuvaillaan liitteessä 4A teholuokan P ja sitä pienempien teholuokkien osalta ja liitteessä 4B teholuokkien Q ja R osalta. Valmistajan pyynnöstä ja tyyppihyväksyntäviranomaisen suostumuksella liitteessä 4B kuvailtuja menetelmiä voidaan käyttää teholuokkaan P ja sitä pienempiin teholuokkiin kuuluvien moottoreiden mittauksissa.

5.2.1. Mitatut hiilimonoksidipäästöt, hiilivetypäästöt, typen oksidien päästöt ja hiukkaspäästöt eivät saa ylittää seuraavassa taulukossa esitettyjä määriä:

Teholuokkien H ja R raja-arvoihin sisältyvät huononemiskertoimet, jotka on laskettu liitteen 8 mukaisesti.

5.2.2. Jos yhteen moottoriperheeseen kuuluu useampi kuin yksi teholuokka, määriteltynä liitteen 1B mukaisesti, kantamoottorin (tyyppihyväksyntä) ja kaikkien samaan perheeseen kuuluvien moottorityyppien (tuotannon vaatimustenmukaisuus) päästöarvojen on täytettävä suurimman teholuokan tiukemmat vaatimukset.

5.2.3. Lisäksi sovelletaan seuraavia vaatimuksia:

5.3. Teholuokkia L–R koskevat tyyppihyväksyntävaatimukset

5.3.1. Tätä kohtaa sovelletaan sellaisten elektronisesti ohjattujen moottorien tyyppihyväksyntään, joissa käytetään elektronista ohjausta sekä polttoaineen syöttämisen määrän että ajoituksen määrittämiseen (jäljempänä ’moottori’). Tätä kohtaa sovelletaan kyseisiin moottoreihin sovellettavasta teknologiasta riippumatta tämän säännön kohdassa 5.2.1 esitettyjen päästörajojen mukaisesti.

5.3.2. Yleiset vaatimukset

5.3.2.1. Päästöjenrajoituksen perusstrategiaa koskevat vaatimukset

5.3.2.1.1. Päästöjenrajoituksen perusstrategia, joka on aktiivinen moottorin pyörimisnopeuden ja vääntömomentin toiminta-alueella, on suunniteltava siten, että moottori täyttää tämän säännön vaatimukset.

5.3.2.1.2. Kaikki päästöjenrajoituksen perusstrategiat, jotka pystyvät erottamaan moottorin toiminnan standardoidun tyyppihyväksyntätestin ja muiden käyttötilanteiden välillä ja myöhemmin vähentämään päästöjenrajoituksen tasoa, kun ei toimita olosuhteissa, jotka oleellisesti kuuluvat tyyppihyväksyntämenettelyyn, ovat kiellettyjä.

5.3.2.2. Päästöjenrajoituksen lisästrategiaa koskevat vaatimukset

5.3.2.2.1. Moottori tai liikkuva työkone voi käyttää päästöjenrajoituksen lisästrategiaa edellyttäen, että päästöjenrajoituksen lisästrategia aktivoitaessa muuttaa päästöjenrajoituksen perusstrategiaa vastauksena tiettyyn kokonaisuuteen ympäristö- ja/tai käyttötilanteita, mutta ei vähennä pysyvästi päästöjenrajoitusjärjestelmän tehokkuutta.

Kun päästöjenrajoituksen lisästrategiaa ei aktivoida tyyppihyväksyntätestin aikana, on osoitettava, että päästöjenrajoituksen lisästrategia on aktiivinen vain kohdassa 5.3.2.2.3 mainittuihin tarkoituksiin vaadittavan ajan.

5.3.2.2.2. Teholuokkiin L-P ja Q–R sovellettavat tarkastusolosuhteet ovat seuraavat:

Kun päästöjenrajoituksen lisästrategia aktivoidaan moottorin toimiessa alakohdissa i, ii ja iii esitetyissä tarkastusolosuhteissa, strategian on aktivoiduttava vain poikkeuksellisesti, kun se on osoitettu tarpeelliseksi kohdassa 5.3.2.2.3 nimettyihin tarkoituksiin ja tyyppihyväksyntäviranomainen on sen hyväksynyt.

enintään seuraavasta yhtälöstä saatava lämpötila määritellyssä ilmanpaineessa: , jossa: Tc on laskettu ympäristön ilman lämpötila, K, ja Pb on ilmanpaine, kPa;

5.3.2.2.3. Päästöjenrajoituksen lisästrategia voidaan aktivoida erityisesti seuraaviin tarkoituksiin:

5.3.2.2.4. Valmistajan on osoitettava tekniselle tutkimuslaitokselle tyyppihyväksyntätestin aikana, että kaikkien päästöjenrajoituksen lisästrategioiden toiminta on 5.3.2.2 kohdan määräysten mukaista. Osoittamiseen on sisällyttävä kohdassa 5.3.2.3 tarkoitettujen asiakirjojen arviointi.

5.3.2.2.5. Päästöjenrajoituksen lisästrategioiden kaikki toiminta, joka ei ole kohdan 5.3.2.2 mukaista, on kielletty.

5.3.2.3. Asiakirjavaatimukset

5.3.2.3.1. Valmistajan on toimitettava tekniselle tutkimuslaitokselle tyyppihyväksyntää koskevan hakemuksen mukana siihen liitettävät valmistusasiakirjat, joista käyvät ilmi kaikki rakenteen ja päästöjenrajoitusstrategian piirteet sekä se, millä tavoin lisästrategia suoraan tai epäsuorasti rajoittaa lähtömuuttujia. Valmistusasiakirjat on toimitettava kahdessa osassa:

Tyyppihyväksyntää koskevaan hakemukseen liitettävässä asiakirjapaketissa on oltava kattava kuvaus päästöjenrajoitusstrategiasta. On osoitettava, että se kattaa kaikki lähtömuuttujat, jotka ovat mahdollisia, kun otetaan huomioon eri tulomuuttujien mahdolliset yhdistelmät. Nämä todisteet liitetään liitteessä 1A tarkoitettuihin valmistusasiakirjoihin.

5.3.2.3.2. Kohdan 5.3.2.3.1 alakohdassa b tarkoitettua lisäaineistoa on käsiteltävä ehdottoman luottamuksellisena. Se on pyynnöstä annettava tyyppihyväksyntäviranomaisen käyttöön. Tyyppihyväksyntäviranomaisen on käsiteltävä tätä aineistoa luottamuksellisena.

5.3.3. Teholuokkiin L–P kuuluvien moottoreiden NOx-tarkastusta koskevat vaatimukset

5.3.3.1. Valmistajan on toimitettava tiedot, jotka kuvaavat täysin typen oksidien poistojärjestelmien toiminnalliset piirteet käyttäen liitteen 1A lisäyksen 1 kohdassa 2 ja lisäyksen 3 kohdassa 2 esitettyjä asiakirjoja.

5.3.3.2. Jos päästöjenrajoitusjärjestelmässä tarvitaan reagenssia, valmistajan on ilmoitettava kyseisen reagenssin ominaisuudet, mukaan lukien reagenssin tyyppi, tiedot pitoisuudesta reagenssin ollessa liuoksena, käyttölämpötilaa koskevat ehdot ja viittaukset kansainvälisiin standardeihin koostumuksen ja laadun osalta liitteen 1A lisäyksen 1 kohdassa 2.2.1.13 ja lisäyksen 3 kohdassa 3.2.1.13.

5.3.3.3. Moottorin päästöjenrajoitusstrategian on oltava toimintakunnossa kaikissa ympäristöolosuhteissa, joita säännöllisesti esiintyy sopimuspuolten alueella, erityisesti alhaisissa ympäristön lämpötiloissa.

5.3.3.4. Valmistajan on osoitettava, että käytettäessä reagenssia ammoniakkipäästöt eivät tyyppihyväksyntämenettelyn soveltuvan päästötestisyklin aikana ylitä keskiarvoa 25 ppm.

5.3.3.5. Jos liikkuvaan työkoneeseen asennetaan tai liitetään erilliset reagenssisäiliöt, on säiliöiden sisältämästä reagenssista voitava ottaa näyte. Näytteenottopisteen on oltava helposti saavutettavissa ilman erikoistyökalujen tai -laitteiden käyttöä.

5.3.3.6. Käyttö- ja huoltovaatimukset

5.3.3.6.1. Tyyppihyväksynnän edellytyksenä on kirjallisten ohjeiden tarjoaminen kaikille liikkuvien työkoneiden käyttäjille kohdan 5.1.3 mukaisesti. Ohjeiden tulee koostua seuraavista:

selvä varoitus siitä, että tyyppihyväksyntätodistus, joka on myönnetty kyseiselle moottorityypille, on voimassa vain kun kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät:

Ohjeet on kirjoitettava selvästi ja muulla kuin teknisellä tavalla käyttäen samaa kieltä kuin liikkuvaan työkoneeseen tai moottoriin liittyvässä käyttäjän käsikirjassa.

5.3.3.7. Reagenssin valvonta (tarvittaessa)

5.3.3.7.1. Tyyppihyväksynnän edellytyksenä on kohdan 6.1 määräysten mukaisesti ilmaisimien tai muiden asianmukaisten keinojen tarjoaminen liikkuvan työkoneen kokoonpanon mukaisesti siten, että käyttäjälle ilmoitetaan seuraavista:

5.3.3.7.2. Valmistajan valinnan mukaan reagenssin vastaavuus ilmoitettujen ominaisuuksien kanssa ja sovellettavan typen oksidien päästötoleranssin noudattaminen on varmistettava jollakin seuraavista keinoista:

5.3.4. Teholuokkiin Q–R kuuluvien moottoreiden NOx-tarkastusta koskevat vaatimukset

5.3.4.1. Valmistajan on toimitettava tiedot, jotka kuvaavat täysin typen oksidien poistojärjestelmien toiminnalliset piirteet käyttäen liitteen 1A lisäyksen 1 kohdassa 2 ja lisäyksen 3 kohdassa 2 esitettyjä asiakirjoja.

5.3.4.2. Moottorin päästöjenrajoitusstrategian on oltava toimintakunnossa kaikissa ympäristöolosuhteissa, joita säännöllisesti esiintyy sopimuspuolten alueella, erityisesti alhaisissa ympäristön lämpötiloissa. Tämä vaatimus ei rajoitu niihin olosuhteisiin, joiden mukaisesti päästöjenrajoituksen perusstrategiaa on käytettävä kohdan 5.3.2.2.2 märäysten mukaisesti.

5.3.4.3. Kun käytetään reagenssia, valmistajan on osoitettava että ammoniakkipäästöt eivät tyyppihyväksyntämenettelyn NRTC- tai NRSC-syklin (lämmin käynnistys) aikana ylitä keskiarvoa 10 ppm.

5.3.4.4. Jos liikkuvaan työkoneeseen asennetaan tai liitetään reagenssisäiliöt, säiliöiden sisältämästä reagenssista on voitava ottaa näyte. Näytteenottopisteen on oltava helposti saavutettavissa ilman erikoistyökalujen tai -laitteiden käyttöä.

5.3.4.5. Tyyppihyväksyntä on myönnettävä kohdan 6.1 mukaisesti seuraavilla edellytyksillä:

5.3.5. Teholuokkien Q–R valvonta-alue

Teholuokkiin Q–R kuuluvien moottoreiden osalta päästöt, joiden näytteenotto tapahtuu kohdassa 5.3.5 määritellyllä valvonta-alueella, eivät saa ylittää tämän säännön kohdassa 5.2.1 annettuja päästöjen raja-arvoja yli 100 prosentilla.

5.3.5.1 Demonstrointivaatimukset

Teknisen tutkimuslaitoksen on testausta varten valittava satunnaisesti enintään kolme kuorma- ja nopeuspistettä valvonta-alueella. Teknisen tutkimuslaitoksen on myös määritettävä testipisteiden satunnainen järjestys. Testi tehdään NRSC:n keskeisten vaatimusten mukaisesti, mutta kukin testipiste arvioidaan erikseen. Kunkin testipisteen tulosten on oltava kohdassa 5.3.5 määritettyjen raja-arvojen mukaiset.

5.3.5.2 Testivaatimukset

Testaus on suoritettava seuraavasti:

5.3.5.3. Valvonta-aluetta koskevat vaatimukset

5.3.5.3.1. Moottorin valvonta-alue

Valvonta-alue (ks. kuva 2) määritellään seuraavasti:

nopeusalue: nopeudesta A suureen nopeuteen;

jossa:

.

Määrittelyssä käytetään tämän säännön liitteessä 4B määriteltyä suurta ja pientä nopeutta.

Jos mitattu moottorin kierrosnopeus A on välillä ±3 prosenttia valmistajan ilmoittamasta nopeudesta, käytetään ilmoitettuja moottorin kierrosnopeuksia. Jos toleranssi ylittyy jollakin testinopeudella, käytetään mitattuja moottorin kierrosnopeuksia.

5.3.5.3.2. Seuraavat moottorin toimintatilat on suljettava testauksen ulkopuolelle:

Valmistaja voi pyytää teknistä tutkimuslaitosta sulkemaan käyttöpisteitä kohdissa 5.5.1 ja 5.5.2 määritellyn valvonta-alueen ulkopuolelle sertfioinnin/tyyppihyväksynnän aikana. Tekninen tutkimuslaitos voi myöntää tällaisen poikkeuksen, jos valmistaja voi osoittaa, että moottori ei missään koneyhdistelmässä voi milloinkaan toimia kyseisissä pisteissä.

Kuva 2

Valvonta-alue

5.3.6 Teholuokkiin Q–R kuuluvien moottoreiden kampikammiopäästöjen verifiointi.

5.3.6.1. Kampikammiopäästöjä ei saa vapautua suoraan ympäristöön lukuun ottamatta kohdassa 5.3.6.3 tarkoitettua poikkeusta.

5.3.6.2. Moottoreista voi kaiken käytön aikana tulla kampikammiopäästöjä pakojärjestelmään virtaussuunnassa jälkikäsittelylaitteiden etupuolelle.

5.3.6.3. Turboahtimilla, pumpuilla, puhaltimilla tai imuilman ahtimilla varustetut moottorit voivat vapauttaa kampikammiopäästöjä ympäristöön. Tässä tapauksessa kampikammiopäästöt on lisättävä pakokaasupäästöihin (joko fyysisesti tai matemaattisesti) koko päästötestauksen ajan tämän säännön liitteen 4B kohdan 6.10 mukaisesti.

5.4. Moottorin teholuokan valinta

5.4.1. Jotta varmistetaan tämän säännön kohdissa 1.1 ja 1.2 määriteltyjen vaihtuvanopeuksisten moottoreiden vaatimustenmukaisuus tämän säännön 5.2.1 kohdassa annettuihin päästörajoihin nähden, ne on jaettava teholuokkiin tämän säännön kohdan 2.1.49 mukaisesti mitatun nettotehon korkeimman arvon perusteella.

5.4.2. Muiden moottorityyppien osalta käytetään nimellisnettotehoa.

6. ASENNUS AJONEUVOON

7. TUOTANNON VAATIMUSTENMUKAISUUS

k on tilastollinen kerroin, jonka arvo on riippuvainen n:n arvosta ja esitetään seuraavassa taulukossa:

Jos laatutaso näyttää epätyydyttävältä tai jos on tarpeen varmistaa kohdan 5.2 mukaisesti esitetyt tiedot, on noudatettava seuraavaa menettelyä:

Tuotannon vaatimustenmukaisuuden tarkastamisesta vastaavan tutkimuslaitoksen on suoritettava testit valmistajan ohjeiden mukaisesti moottoreilla, jotka on joko osittain tai kokonaan sisäänajettu.

Tyyppihyväksyntäviranomaisen hyväksymä tavanomainen tarkastustiheys on yksi tarkastus vuodessa. Jos kohdan 7.2.2.1 vaatimukset eivät täyty, tyyppihyväksyntäviranomaisen on varmistettava, että ryhdytään kaikkiin tarpeellisiin toimiin tuotannon vaatimustenmukaisuuden saavuttamiseksi uudelleen mahdollisimman nopeasti.

8. SEURAAMUKSET VAATIMUSTENMUKAISUUDESTA POIKKEAVASTA TUOTANNOSTA

9. HYVÄKSYTYN TYYPIN MUUTOKSET JA HYVÄKSYNNÄN LAAJENTAMINEN

Kaikista hyväksyttyyn tyyppiin tehtävistä muutoksista on ilmoitettava hyväksyntäviranomaiselle, joka on hyväksynyt kyseisen tyypin. Tyyppihyväksyntäviranomainen voi ilmoituksen saatuaan

10. TUOTANNON LOPETTAMINEN

Jos hyväksynnän haltija lopettaa kokonaan tämän säännön mukaisesti hyväksytyn moottorityypin tai -perheen valmistamisen, hyväksynnän haltijan on ilmoitettava siitä hyväksynnän myöntäneelle viranomaiselle. Ilmoituksen saatuaan viranomaisen on ilmoitettava asiasta muille tätä sääntöä soveltaville sopimuspuolille tämän säännön liitteessä 2 esitetyn mallin mukaisella ilmoituslomakkeella.

11. SIIRTYMÄMÄÄRÄYKSET

Poiketen siitä, mitä kohdissa 11.3, 11.6 ja 11.7 määrätään, tätä sääntöä soveltavat sopimuspuolet voivat edelleen sallia sellaisten moottoreiden markkinoille saattamisen, jotka on hyväksytty aikaisempien teknisten vaatimusten mukaisesti, mikäli nämä moottorit on tarkoitettu asennettaviksi varaosina käytössä oleviin ajoneuvoihin ja mikäli muutossarjan 02 mukaisten uusien vaatimusten noudattaminen ei ole näiden moottoreiden osalta teknisesti toteutettavissa.

Poiketen siitä, mitä kohdissa 11.14, 11.15 ja 11.16 määrätään, tätä sääntöä soveltavien sopimuspuolten on lykättävä kutakin mainituissa kohdissa vahvistettua päivämäärää kahdella vuodella sellaisten moottoreiden osalta, joiden valmistuspäivä on mainittuja päivämääriä aikaisempi.

Poiketen siitä, mitä kohdissa 11.14, 11.15 ja 11.16 määrätään, tätä sääntöä soveltavat sopimuspuolet voivat edelleen sallia sellaisten moottoreiden markkinoille saattamisen, jotka on hyväksytty aikaisempien teknisten vaatimusten mukaisesti, mikäli nämä moottorit on tarkoitettu asennettaviksi varaosina käytössä oleviin ajoneuvoihin ja mikäli muutossarjan 03 mukaisten uusien vaatimusten noudattaminen ei ole näiden moottoreiden osalta teknisesti toteutettavissa.

Traktorit, jotka on suunniteltu työskentelyyn viljelmillä, joilla viljellään korkeita kasveja, kuten viiniköynnöstä. Näissä traktoreissa on alusta tai alustan osa korotettu niin, että ne voivat kulkea viljelysrivien suuntaisesti vasemmat pyörät yhden tai useamman viljelyrivin toisella puolen ja oikeat pyörät toisella puolen. Ne on suunniteltu kuljettamaan tai käyttämään työvälineitä, jotka voidaan kiinnittää eteen, akselien väliin, taakse tai kuormalavalle. Kun traktori on työasennossa, maavara mitattuna viljelyriveistä pystysuoraan on yli 1 000 mm. Jos traktorin painopisteen (3) korkeusarvo mitattuna maanpinnasta, kun traktoriin on asennettu siinä tavanomaisesti käytettävät renkaat, jaettuna kaikkien akseleiden pienimpien raidevälien keskiarvolla on yli 0,90, suurin rakenteellinen nopeus saa olla enintään 30 km/h.

Traktorit, joiden suurin rakenteellinen nopeus on enintään 40 km/h, pienin raideväli alle 1 150 mm, omamassa ajokuntoisena yli 600 kg ja maavara enintään 600 mm. Jos traktorin painopisteen (3) korkeusarvo (mitattuna maanpinnasta) jaettuna kaikkien akseleiden pienimpien raidevälien keskiarvolla on suurempi kuin 0,90, suurin rakenteellinen nopeus saa olla enintään 30 km/h,

Poiketen siitä, mitä kohdissa 11,25, 11,29 ja 11.16 määrätään, tätä sääntöä soveltavien sopimuspuolten on lykättävä kutakin mainituissa kohdissa vahvistettua päivämäärää kahdella vuodella sellaisten moottoreiden osalta, joiden valmistuspäivä on mainittuja päivämääriä aikaisempi.

12. HYVÄKSYNTÄTESTEISTÄ VASTAAVIEN TUTKIMUSLAITOSTEN SEKÄ TYYPPIHYVÄKSYNTÄVIRANOMAISTEN NIMET JA OSOITTEET

Tätä sääntöä soveltavien vuoden 1958 sopimuksen osapuolten on ilmoitettava Yhdistyneiden kansakuntien sihteeristölle hyväksyntätestauksesta vastaavien tutkimuslaitosten ja niiden tyyppihyväksyntäviranomaisten nimet ja osoitteet, jotka myöntävät hyväksynnän ja joille on lähetettävä ilmoitukset muissa maissa myönnetystä hyväksynnästä taikka hyväksynnän laajentamisesta, epäämisestä tai peruuttamisesta.

(1) Ajoneuvojen rakennetta koskevan konsolidoidun päätöslauselman määritelmän mukaisesti (R.E.3) (ECE/TRANS/WP.29/78/Rev.2, para. 2) - www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29gen/wp29resolutions.html

(2) Vuoden 1958 sopimuksen sopimuspuolten tunnusnumerot esitetään ajoneuvojen rakennetta koskevan konsolidoidun päätöslauselman (R.E.3) liitteessä 3 (asiakirja ECE/TRANS/WP.29/78/Rev.2/Amend.1 - www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29gen/wp29resolutions.html

(3) Traktorin painopiste standardin ISO 789-6: 1982 mukaisesti.

Jos perheen moottoreissa on muita ominaisuuksia, joiden voidaan olettaa vaikuttavan pakokaasupäästöihin, nämä ominaisuudet on tunnistettava ja otettava huomioon perheen kantamoottoria valittaessa.

Jos moottori on saanut hyväksynnän jälkikäsittelyjärjestelmällä varustettuna joko kantamoottorina tai sellaisen moottoriperheen jäsenenä, jonka kantamoottori on varustettu samalla jälkikäsittelyjärjestelmällä, kyseinen moottori ei voi ilman jälkikäsittelyjärjestelmää kuulua samaan moottoriperheeseen.

Jos moottoria ohjataan elektronisesti, valmistajan on esitettävä ne tekniset seikat, joiden vuoksi moottorit on ryhmitelty samaan perheeseen, eli perusteet sille, miksi moottoreiden oletetaan täyttävän samat päästövaatimukset.

Kun kyse on laitteesta tai ominaisuudesta, jota ei mainita kohdassa 1.3 ja joka vaikuttaa merkittävästi päästötasoihin, valmistajan on kuvattava laite hyvän teknisen käytännön mukaisesti ja ilmoitettava siitä tyyppihyväksyntäviranomaiselle. Tämä otetaan sen jälkeen huomioon kriteerinä uutta moottoriperhettä perustettaessa.

Joissakin tapauksissa parametrit voivat vaikuttaa toisiinsa niin, että päästöarvot muuttuvat. Tämä on otettava huomioon, jotta varmistetaan, että moottoriperheeseen sisällytetään ainoastaan moottoreita, joiden pakokaasupäästöjen ominaisuudet ovat samanlaiset. Valmistajan on huomioitava tällaiset tapaukset ja ilmoitettava niistä tyyppihyväksyntäviranomaiselle. Tämä otetaan sen jälkeen huomioon kriteerinä uutta moottoriperhettä perustettaessa.

Moottoriperhe määräytyy suunnitteluominaisuuksien mukaan. Niiden tulee olla samat kaikille saman perheen moottoreille. Moottorin valmistaja voi päättää, mitkä moottorit kuuluvat samaan moottoriperheeseen, kunhan kohdassa 1.3 luetellut jäsenyysedellytykset täyttyvät. Moottoriperheen on oltava tyyppihyväksyntäviranomaisen hyväksymä. Valmistajan on toimitettava tyyppihyväksyntäviranomaiselle tarvittavat tiedot moottoriperheen jäsenten päästötasoista.

(10) Jos kantamoottoreita on useita, jokainen niistä on eriteltävä..

(1) Jos kantamoottoreita on useita, seuraavat tiedot on merkittävä jokaisesta.

Huom: Jos ympäristön lämpötila PSP:n, PTT:n, SDT:n ja FH:n läheisyydessä on alle 239 K (20 °C), on ryhdyttävä varotoimenpiteisiin, jottei menetettäisi hiukkasia mainittujen osien viileisiin seinämiin. Sen vuoksi suositellaan kyseisten osien lämmittämistä ja/tai eristämistä vastaavissa kuvauksissa annettujen rajoitusten mukaisesti. Samoin suositellaan, että suodattimen etupinnan lämpötila olisi näytteenoton aikana vähintään 293 K (20 °C).

voidaan lämmittää suoralla lämmityksellä tai laimennusilman esilämmityksellä siten, että seinämän lämpötila on enintään 325 K (52 °C), jos ilman lämpötila on enintään 325 K (52 °C),

voidaan lämmittää suoralla lämmityksellä tai laimennusilman esilämmityksellä siten, että seinämän lämpötila on enintään 325 K (52 °C) edellyttäen, että ilman lämpötila on enintään 325 K (52 °C) ennen pakokaasun tuloa laimennustunneliin,

Toisen laimennustunnelin läpimitan on oltava vähintään 75 mm, ja sen on oltava riittävän pitkä siten, että kaksoislaimennetun näytteen viipymisaika on vähintään 0,25 sekuntia. Ensisijaisen suodattimenpidin FH on sijoitettava korkeintaan 300 mm:n päähän SDT:n ulostulosta.

voidaan lämmittää suoralla lämmityksellä tai laimennusilman esilämmityksellä siten, että seinämän lämpötila on enintään 325 K (52 °C) edellyttäen, että ilman lämpötila on enitään 325 K (52 °C) ennen pakokaasun tuloa laimennustunneliin,

Säätöpiireihin kohdistuvien vaikutusten välttämiseksi suositellaan, että näytteenottopumppua käytetään koko testausmenettelyn ajan. Yhtä suodatinta käyttävässä menetelmässä on käytettävä ohitusjärjestelmää näytteen ohjaamiseksi näytteenottosuodattimien läpi haluttuina aikoina. Kytkentätoiminnan häiriöt säätöpiireihin on minimoitava.

Hiukkasnäytteenottojärjestelmä tarvitaan hiukkasten keräämiseksi hiukkassuodattimeen. Kun kyseessä on kokonaisnäytteenotto osavirtauslaimennuksella, jolloin koko laimennettu pakokaasunäyte johdetaan suodattimien läpi, laimennusjärjestelmä (kohta 1.2.1.1, kuvat 7 ja 11) ja näytteenottojärjestelmä muodostavat yleensä yhtenäisen kokonaisuuden. Kun kyseessä on jakeittain tapahtuva näytteenotto osavirtauslaimennuksella tai täysvirtauslaimennus, jossa vain osa laimennetusta pakokaasusta ohjataan suodattimien läpi, laimennus- (kohta 1.2.1.1, kuvat 4, 5, 6, 8, 9, 10 ja 12 sekä kohta 1.2.1.2, kuva 13) ja näytteenottojärjestelmät muodostavat yleensä erilliset kokonaisuudet.

Taustahiilivetyjen eliminoimiseksi suositellaan, että laimennusilma suodatetaan ja esipuhdistetaan puuhiilellä. Laimennusilman lämpötilan on oltava 298 K (25 °C) ± 5 K. Valmistajan pyynnöstä laimennusilmasta on otettava näyte hyvän teknisen käytännön mukaisesti taustahiukkastasojen määrittämiseksi, ja nämä voidaan sen jälkeen vähentää laimennetusta pakokaasusta mitatuista arvoista.

Kun käytetään kaksoislaimennusta, laimennustunnelista otettu näyte siirretään toiseen laimennustunneliin, jossa sitä laimennetaan edelleen, ja johdetaan sen jälkeen näytteenottosuodattimien läpi (kohta 1.2.2, kuva 15). PDP:n, CFV:n tai SSV:n virtauskapasiteetin on oltava riittävä pitämään laimennustunnelissa olevan laimennetun pakokaasuvirran lämpötila 464 K:ssa (191 °C) tai sitä alhaisempana näytteenottovyöhykkeellä. Toisen laimennusjärjestelmän on tuotettava riittävästi toisiolaimennusilmaa pitämään kaksoislaimennettu pakokaasuvirta lämpötilassa 325 K (52 °C) tai sitä alemmassa lämpötilassa välittömästi ennen ensisijaista hiukkassuodatinta.

on oltava läpimitaltaan riittävän pieni pyörteisen virtauksen synnyttämiseksi (Reynoldsin luvun on oltava suurempi kuin 4 000) ja riittävän pitkä, jotta pakokaasu ja laimennusilma sekoittuvat täydellisesti. Tarvittaessa voidaan käyttää sekoitussuutinta;

— EFC, elektroninen virtauksen kompensointi (valinnainen, jos HE on käytössä)

— HE, lämmönvaihdin (valinnainen, jos EFC on käytössä)

SSV mittaa laimennetun kokonaispakokaasuvirran sisääntulopaineen ja -lämpötilan ja SSV:n sisääntulon ja kurkun välisen paineenalennuksen funktiona. Pakokaasun staattisen vastapaineen, joka on mitattu SSV-järjestelmän ollessa käynnissä, on oltava ±1,5 kPa:n sisällä staattisesta paineesta, joka on mitattu ilman yhteyttä SSV:hen samalla moottorin käyntinopeudella ja kuormituksella. Kaasuseoksen lämpötilan välittömästi SSV:n edellä on oltava ±11 K:n sisällä kokeen aikana noudatetusta keskimääräisestä käyttölämpötilasta, kun virtauksen kompensointia ei käytetä.

CFV mittaa laimennetun kokonaispakokaasuvirran pitämällä yllä virtausta kuristetussa olotilassa (kriittinen virtaus). Pakokaasun staattisen vastapaineen, joka on mitattu CFV-järjestelmän ollessa käynnissä, on oltava ±1,5 kPa:n sisällä staattisesta paineesta, joka on mitattu ilman yhteyttä CFV:hen samalla moottorin käyntinopeudella ja kuormituksella. Kaasuseoksen lämpötilan välittömästi CFV:n edellä on oltava ±11 K:n sisällä kokeen aikana noudatetusta keskimääräisestä käyttölämpötilasta, kun virtauksen kompensointia ei käytetä.

PDP mittaa laimennetun pakokaasun kokonaisvirran pumpun kierrosten lukumäärän ja pumpun iskutilavuuden perusteella. Pakokaasujärjestelmän vastapainetta ei saa alentaa keinotekoisesti PDP:n tai laimennusilman sisääntulojärjestelmän avulla. Pakokaasun staattisen vastapaineen, joka on mitattu CVS-järjestelmän ollessa käynnissä, on oltava ±1,5 kPa:n sisällä staattisesta paineesta, joka on mitattu ilman yhteyttä CVS:ään samalla moottorin kierrosnopeudella ja kuormituksella.

Pakoputken pituus moottorin pakosarjan ulostulon, turboahtimen ulostulon tai jälkikäsittelylaitteen kohdalta laimennustunneliin saa olla enintään 10 metriä. Jos järjestelmän pituus on yli 4 metriä, kaikki yli 4 metrin pituiset putket on eristettävä, lukuun ottamatta linjassa olevaa savumittaria, jos sellainen on käytössä. Eristyksen säteittäisen paksuuden on oltava vähintään 25 mm. Eristysaineen lämmönjohtavuusarvo ei saa olla suurempi kuin 0,1 W/(m × K) lämpötilassa 673 K (400 °C) mitattuna. Pakoputken lämpöinertian vähentämiseksi suositellaan paksuuden ja halkaisijan väliseksi suhteeksi 0,015 tai vähemmän. Joustavien osien käyttö on rajoitettava osiin, joiden pituuden ja halkaisijan välinen suhde on 12 tai sitä pienempi.

Kaasupäästöt voidaan määrittää myös täysvirtauslaimennusjärjestelmän laimennustunnelissa. Tämän vuoksi kaasuaineosien näytteenottimet on esitetty kuvassa 13, mutta niitä ei ole kuvausluettelossa. Vastaavat vaatimukset on kuvattu kohdassa 1.1.1.

Huom: Jos ympäristön lämpötila laimennustunnelin (DT) läheisyydessä on alle 293 K (20 °C), on ryhdyttävä varotoimenpiteisiin, jottei menetettäisi hiukkasia laimennustunnelin viileisiin seinämiin. Sen vuoksi suositellaan tunnelin lämmittämistä ja/tai eristämistä edellä esitettyjen rajoitusten mukaisesti.

Moottorin pakokaasun on sekoituttava perusteellisesti laimennusilman kanssa. Jakeittain tapahtuvaa näytteenottoa soveltavissa järjestelmissä sekoituksen laatu on tarkastettava käyttöönoton jälkeen tunnelin CO2-profiililla moottorin käydessä (ainakin neljästä toisistaan samalla etäisyydellä olevasta mittauskohdasta). Tarvittaessa voidaan käyttää sekoitussuutinta.

suositeltava halkaisija on vähintään 25 mm, jos kyseessä on kokonaisnäytteenotto,

halkaisijan on oltava vähintään 75 mm, jos kyseessä on jakeittain tapahtuva näytteenotto,

seinämän nimellispaksuuden on oltava vähintään 1,5 mm, jos tunnelin sisähalkaisija on 75 mm tai sitä pienempi,

paksuuden ja halkaisijan suhteen on oltava 0,025 tai pienempi, jos sisähalkaisija on suurempi kuin 75 mm,

Kaasumittari tai muu virtausmittausvälineistö laimennetun pakokaasuvirran mittaamista varten. FM2 on valinnainen, jos imupuhallin SB on kalibroitu mittaamaan virtausta.

Kaasumittari tai muu virtausmittausvälineistö laimennusilmavirran mittaamista varten. FM1 on valinnainen, jos painepuhallin PB on kalibroitu mittaamaan virtausta.

Venturi asennetaan laimennustunneliin DT alipaineen synnyttämiseksi siirtoputken TT ulostulon alueella. Kaasuvirtaus siirtoputken läpi määräytyy liikemäärän vaihdosta venturivyöhykkeellä, ja se on periaatteessa verrannollinen painepuhaltimen PB virtaukseen, mikä johtaa vakiolaimennussuhteeseen. Koska liikemäärän vaihtoon vaikuttaa siirtoputken ulostulossa vallitseva lämpötila sekä paine-ero pakoputken ja laimennustunnelin välillä, todellinen laimennussuhde on hieman pienempi pienellä kuormituksella kuin suurella kuormituksella.

Jos putken pituus on 1 metri tai vähemmän, se on eristettävä aineella, jonka suurin lämmönjohtavuus on 0,05 W/(m × K), ja säteittäissuuntaisen eristyksen paksuuden on vastattava näytteenottimen halkaisijaa. Jos putken pituus on suurempi kuin 1 metri, se on eristettävä ja seinämä lämmitettävä vähimmäislämpötilaan 523 K (250 °C).

Mittausjärjestelmien tarkkuuden on oltava sellainen, että G EDFW,i:n tarkkuus on ±4 prosenttia.

Sarja putkia (moniputkiyksikkö) asennetaan pakoputkeen EP ottamaan suhteellinen näyte raakapakokaasusta. Yksi putkista syöttää pakokaasua laimennustunneliin DT, kun taas toiset putket poistavat pakokaasua vaimennustilaan DC. Putkilla on oltava samat mitat (sama halkaisija, pituus, taivutussäde) siten, että pakokaasun jako riippuu putkien kokonaismäärästä. Suhteellista jakoa varten on oltava myös ohjausjärjestelmä, jonka avulla nollapaine-eroa pidetään yllä moniputkiyksikön vaimennustilaan johtavan ulostulon ja siirtoputken TT ulostulon välillä. Näissä olosuhteissa pakokaasun nopeudet pakoputkessa ja FD3:ssa ovat suhteessa toisiinsa, ja virtaus TT:ssä on vakio-osuus pakokaasuvirrasta. Nämä kaksi pistettä on liitettävä paine-eroanturiin DPT. Ohjaus nollapaine-eron aikaansaamiseksi toteutetaan virtauksenohjaimella FC1.

Isokineettistä pakokaasun jakoa varten tarvitaan ohjausjärjestelmä pitämään yllä nollapaine-eroa pakoputken ja isokineettisen näytteenottimen välillä. Näissä olosuhteissa pakokaasun nopeudet pakoputkessa ja näytteenottimessa ovat samat, ja massavirta ISP:n läpi on vakio-osuus pakokaasuvirrasta. ISP on liitettävä paine-eroilmaisimeen. Ohjaus nollapaine-eron aikaansaamiseksi EP:n ja ISP:n välillä toteutetaan puhaltimen nopeuden säädöllä tai virtauksenohjaimella.

Isokineettinen näytteenotin on asennettava virtaussuuntaa vastaan suunnattuna pakoputken keskiviivalle kohtaan, jossa pakoputken virtausedellytykset täyttyvät, ja sen on annettava suhteellinen näyte raakapakokaasusta. Sisähalkaisijan on oltava vähintään 12 mm.

Näytteenottimen sisähalkaisijan on oltava vähintään 4 mm. Pakoputken ja näytteenottimen halkaisijoiden suhteen on oltava vähintään 4. Näytteenottimen on oltava avoin putki, joka osoittaa virtaussuuntaa vastaan pakoputken keskiviivan kohdalla, tai monireikäinen näytteenotin, kuten on kuvattu otsakkeen SP1 alla kohdassa 1.1.1.

Pakoputki voi olla eristetty. Pakoputken lämpöinertian vähentämiseksi suositellaan paksuuden ja halkaisijan väliseksi suhteeksi 0,015 tai vähemmän. Joustavien osien käyttö on rajoitettava osiin, joiden pituuden ja halkaisijan välinen suhde on 12 tai sitä pienempi. Mutkat minimoidaan inertian aiheuttaman kerrostumisen vähentämiseksi. Jos järjestelmään kuuluu testialustan äänenvaimennin, äänenvaimennin voi myös olla eristetty.

Raakapakokaasu siirretään pakoputkesta EP laimennustunneliin DT siirtoputken TT kautta isokineettisellä näytteenottimella ISP. Pakokaasun paine-ero pakoputken ja näytteenottimen sisääntulon välillä mitataan paineanturilla DPT. Tämä signaali lähetetään virtauksenohjaimelle FC1, joka ohjaa painepuhallinta PB pitämään yllä nollapaine-eroa näytteenottimen kärjessä. Tämä tapahtuu ottamalla pieni osa laimennusilmasta, jonka virtausnopeus on jo mitattu virtausmittarilla FM1, ja syöttämällä se siirtoputkeen paineilmasuuttimen avulla. Näissä olosuhteissa pakokaasun nopeudet EP:ssä ja ISP:ssä ovat samat, ja virtaus ISP:n ja TT:n kautta on vakio-osuus (jako-osa) pakokaasuvirrasta. Jakosuhde määritetään EP:n ja ISP:n poikkileikkauspinta-aloista. Laimennusilma imetään laimennustunnelin läpi imupuhaltimella SB, ja virtausnopeus mitataan FM1:llä laimennustunnelin sisääntulon kohdalla. Laimennussuhde lasketaan laimennusilman virtauksesta ja jakosuhteesta.

Pakokaasunäytteen jäähdyttämistä ja kondensoimalla tapahtuvaa veden poistamista varten. Kylpy on pidettävä lämpötilassa 273—277 K (0—4 °C) jään tai jäähdytyslaitteiston avulla. Kylpy on valinnainen, jos vesihöyry ei häiritse analysaattoria liitteen 4A lisäyksen 2 kohtien 1.9.1 ja 1.9.2 mukaisesti.

Suodattimen on poistettava kaasunäytteestä kaikki kiinteät hiukkaset ennen analysaattoria. Lämpötilan on oltava sama kuin HSL1:ssä. Suodatin on vaihdettava tarvittaessa.

seinämän lämpötilan on oltava suurempi kuin 453 K (180 °C), jos pakokaasun lämpötila näytteenottimessa on suurempi kuin 463 K (190 °C),

seinämän lämpötilan on pysyttävä arvossa 463 K (190 °C) ± 10 K, mitattuna kustakin erikseen ohjatusta lämmitetystä osuudesta, jos pakokaasun lämpötila näytteenottimen kohdalla on 463 K (190 °C) tai pienempi,

Päästä suljettu, monireikäinen ja suora ruostumattomasta teräksestä valmistettu näytteenotin on suositeltava. Sisähalkaisija ei saa olla näytteenottolinjan sisähalkaisijaa suurempi. Näytteenottimen seinämän paksuus saa olla enintään 1 mm. Näytteenottimessa on oltava vähintään kolme reikää kolmessa eri säteittäisessä tasossa näytteiden ottamiseksi lähes samasta virtauksesta. Näytteenottimen on peitettävä vähintään 80 prosenttia pakoputken halkaisijasta.

Laimennetusta pakokaasusta (kuva 3) hiilivetyjen näyte on otettava eri näytteenottimella kuin muiden aineosien näyte. Pakokaasun komponenttien (mukaan lukien vesi ja rikkihappo) kondensoituminen analysointijärjestelmän laitteisiin missä tahansa pisteessä on estettävä.

(2) NOx-pitoisuus (NOx conc tai NOx conc c) on kerrottava arvolla K HNOx (kohdassa 1.3.3 mainittu NOx:n kosteuskorjauskerroin) seuraavasti: K HNOx · conc or K HNOx · conc c

(1) NOx-pitoisuus (NOx conc tai NOx conc c) on kerrottava arvolla KHNOx (kohdassa 1.3.3 mainittu NOx:n kosteuskorjauskerroin) seuraavasti: K HNOx · conc or K HNOx · conc c

Jos laimennusilman taustahiukkastaso on määritetty liitteen 4A kohdan 4.4.4 mukaisesti, hiukkasten massaan voidaan tehdä taustakorjaus. Tässä tapauksessa hiukkasten massat M PT,cold ja M PT,hot (g/testi) on laskettava seuraavasti:

Jos käytössä on kaksoislaimennusjärjestelmä, toisiolaimennusilman massa on vähennettävä hiukkassuodattimien läpi johdetun kaksoislaimennetun pakokaasun kokonaismassasta.

Jos järjestelmässä ei ole lämmönvaihdinta, pilaavien aineiden massa M GAS (g/testi) on määritettävä laskemalla hetkellisten päästöjen massa ja integroimalla hetkelliset arvot koko syklin ajalta. Myös taustakorjaus on laskettava suoraan hetkellisen pitoisuuden arvolle. Seuraavia kaavoja on sovellettava:

Pilaavien aineiden nettopitoisuuksien määrittämiseksi mitatuista pitoisuuksista on vähennettävä kaasumaisten pilaavien aineiden keskimääräiset taustapitoisuudet. Taustapitoisuuksien keskimääräiset arvot voidaan määrittää näytepussimenetelmällä tai integroimalla jatkuva mittaus. Seuraavaa kaavaa on käytettävä:

Jos käytetään järjestelmää, jossa on virtauksen kompensaatio (eli järjestelmää, jossa ei ole lämmönvaihdinta), hetkellisten päästöjen massa on laskettava ja integroitava koko syklin ajalle. Tässä tapauksessa laimennetun pakokaasun hetkellinen massa lasketaan seuraavasti:

Jos käytetään järjestelmää, jossa on virtauksen kompensaatio (eli järjestelmää, jossa ei ole lämmönvaihdinta), hetkellisten päästöjen massa on laskettava ja integroitava koko syklin ajalle. Tässä tapauksessa laimennetun pakokaasun hetkellinen massa lasketaan seuraavasti:

Jos käytetään järjestelmää, jossa on virtauksen kompensaatio (eli järjestelmää, jossa ei ole lämmönvaihdinta), hetkellisten päästöjen massa on laskettava ja integroitava koko syklin ajalle. Tässä tapauksessa laimennetun pakokaasun hetkellinen massa lasketaan seuraavasti:

Laimennetun pakokaasun päästöjen laskemiseksi on tiedettävä laimennetun pakokaasun massavirta. Laimennetun pakokaasun kokonaisvirta syklin aikana (kg/testi) lasketaan syklin aikana mitatuista arvoista ja virtausmitarin vastaavista kalibrointitiedoista (V 0 PDP:lle, K V CFV:lle ja C d SSV:lle). Kohdassa 2.2.1 kuvattuja vastaavia menetelmiä voidaan käyttää. Jos hiukkasnäytteen (M SAM) ja kaasupäästönäytteiden kokonaismassa on yli 0,5 prosenttia CVS:n kokonaisvirrasta (M TOTW), CVS:n virtaus korjataan M SAM:n osalta tai hiukkasnäytevirta palautetaan CVS:ään ennen virtausmittaria.

Jos hetkellisesti mitattu pitoisuus on mitattu kuivapohjalla, se on muutettava märkäpohjaiseksi seuraavien kaavojen mukaisesti:

Pilaavien aineiden massa M gas (g/testi) määritetään pilaavien aineiden raakapitoisuuksista lasketusta päästöjen hetkellisestä massasta, taulukossa 6 esitetyistä u-arvoista (ks. myös kohta 1.3.4) ja pakokaasun massavirrasta, joka on mukautettu muunnosajan suhteen, ja integroimalla hetkelliset arvot syklin ajalta. Pitoisuudet olisi parasta mitata märkänä. Jos ne mitataan kuivana, hetkellisille pitoisuusarvoille on tehtävä jäljempänä kuvattu märkä/kuiva-korjaus ennen muiden laskelmien tekemistä.

conc c on taustakorjattu pitoisuus

Suodattimien näytteiden kokonaismassat (M SAM,i) kirjataan kussakin moodissa hiukkasten arvioimiseksi. Suodattimet on palautettava punnituskammioon, jossa niitä vakioidaan vähintään yhden ja enintään 80 tunnin ajan, minkä jälkeen ne punnitaan. Suodattimien bruttopaino kirjataan ja siitä vähennetään suodattimien taarapaino (ks. liitteen 4A kohta 3.1). Hiukkasten massa (M f yhden suodattimen ja M f,i monen suodattimen menetelmässä) on ensiösuodattimeen ja toisiosuodattimeen jääneiden hiukkasten massan summa. Jos käytetään taustakorjausta, suodattimen läpi virtaavan laimennusilman massa (M DIL) ja hiukkasten massa (M d) on kirjattava. Jos mittauksia on tehty enemmän kuin yksi, suhde M d/M DIL on laskettava kullekin yksittäiselle mittaukselle, ja arvoista on otettava keskiarvo.

CVS-järjestelmään syötetään tunnettu määrä puhdasta kaasua (propaania) kalibroidun kriittisen suuttimen kautta. Jos sisääntulopaine on riittävän suuri, kriittisen virtaussuuttimen avulla säädettävä virtaus ei ole riippuvainen suuttimen lähtöpaineesta (kriittisestä virtauksesta). CVS-järjestelmää käytetään samoin kuin tavallisessa pakokaasujen päästötestissä noin 5–10 minuutin ajan. Kaasunäyte analysoidaan tavallisen laitteiston (näytepussi- tai integrointimenetelmä) avulla, ja kaasun massa lasketaan. Näin määritetyn massan on oltava ± 3 prosentin tarkkuudella sama kuin syötetyn kaasun tunnettu massa.

CVS-näytteenottojärjestelmän ja analysointijärjestelmän kokonaistarkkuus on määritettävä johtamalla tunnettu massa pilaavaa kaasua järjestelmään sen toimiessa normaalisti. Pilaava aine analysoidaan ja massa lasketaan liitteen 4A lisäyksen 3 kohdan 2.4.1 mukaisesti lukuun ottamatta propaania, jolle on käytettävä kerrointa 0,000472 HC:n kertoimen 0,000479 sijasta. Tähän voidaan käyttää jompaakumpaa seuraavista menetelmistä.

Saatavalla kalibrointikäyrän sopivuusyhtälöllä laskettujen C d-arvojen on oltava ± 0,5 prosentin sisällä mitatuista C d-arvoista kussakin kalibrointipisteessä vähintään kuudessatoista pisteessä aliäänivirtauksen alueella.

Koska Q SSV on syöte Re-kaavassa, laskelma on aloitettava arvaamalla alustavasti kalibrointiventurin Q SSV tai C d ja sitä on toistettava niin kauan, kunnes QSSV konvergoi. Konvergointimenetelmän tarkkuuden on oltava vähintään 0,1 prosenttia.

Aliäänivirtauksen alueen määrittämiseksi C d on piirrettävä SSV:n kurkussa määritetyn Reynoldsin luvun funktiona. Re SSV:n kurkussa lasketaan seuraavalla kaavalla:

Kriittisen virtauksen alueen määrittämiseksi K v on piirrettävä venturin sisääntulopaineen funktiona. Kriittisellä (kuristetulla) virtauksella K v:n arvo on verrattain vakio. Paineen alentuessa (alipaine kasvaa) venturin kuristus poistuu ja K v pienenee, mikä ilmaisee, että CFV toimii sallitun alueen ulkopuolella.

Ilman virtaus (Q s) kullakin rajoitusasetuksella (vähintään 8 asetusta) on laskettava virtausmittarin tiedoista valmistajan määrittämän menetelmän avulla vakio-oloissa arvona m3/min. Kalibrointikerroin on laskettava kunkin asetuksen kalibrointitiedoista seuraavasti:

Yhtälön avulla lasketut arvot saavat poiketa ± 0,5 prosenttia mitatusta arvosta V 0. Arvo m vaihtelee pumppukohtaisesti. Tämän vuoksi kalibrointi on suoritettava pumpun käynnistyksen yhteydessä ja suurempien huoltojen jälkeen ja jos koko järjestelmän verifioinnissa (kohta 3.5) ilmenee, että pumpun jättämä on muuttunut.

Jos CVS-järjestelmä on moninopeuksinen, pumpun eri virtausalueille luotujen kalibrointikäyrien on oltava lähes samansuuntaisia, ja leikkauspistearvojen (D 0) on suurennuttava, kun pumpun virtausalue pienenee.

Ilman virtaus (Q s) kullakin rajoitusasetuksella (vähintään 6 asetusta) on laskettava virtausmittarin tiedoista valmistajan määrittämän menetelmän avulla vakio-oloissa arvona m3/min. Ilman virtaus on tämän jälkeen muunnettava pumpun virtaukseksi (V 0) kuutiometreinä pumpun kierrosta kohti (m3/kierros) pumpun sisääntulon absoluuttisessa paineessa ja lämpötilassa seuraavasti:

Kaikki pumppuun liittyvät muuttujat on mitattava samanaikaisesti pumpun kanssa sarjaan kytketyn kalibrointiventurin kanssa. Laskettu virtaus (m3/min pumpun sisääntulossa, absoluuttinen paine ja lämpötila) on piirrettävä käyränä suhteessa korrelaatiofunktioon, joka on pumpun parametrien määrätyn yhdistelmän arvo. Tämän jälkeen on määritettävä lineaarinen funktio, joka suhteuttaa pumpun virtauksen ja korrelaatiofunktion. Jos CVS:n käyttö on moninopeuksinen, kaikki käytettävät mittausalueet on kalibroitava.

Virtaus järjestelmän läpi on mitattava erilaisilla virtauksen käyttöasetuksilla, ja järjestelmän ohjausparametrit on mitattava ja suhteutettava virtaukseen.

Riippumaton vertailuvirtausmittari, jolla on näytevirtaan soveltuva mittausalue, kytketään sarjaan näytteenottimen kanssa lähelle sitä. Tämän virtausmittarin muunnosajan on oltava alle 100 ms vasteajan mittauksessa käytetyllä virtausaskelkoolla, ja virtauksen rajoituksen on oltava riittävän alhainen, jotta se ei vaikuta osavirtauslaimennusjärjestelmän dynaamisiin suoritusarvoihin ja on hyvän teknisen käytännön mukainen.

Virtausmittareiden tarkkuus on tarkastettava samalla menetelmällä, jota on käytetty kalibroinnissa. Tarkastus on tehtävä vähintään kahdessa pisteessä, mukaan luettuina G DILW:n virtausarvot, jotka vastaavat laimennussuhteita 5—15 testissä käytetyllä G TOTW-arvolla.

Moottoria on käytettävä suurimman vääntömomentin kuormituksella ja nopeudella tai millä tahansa muulla vakiotilaisella moodilla, joka tuottaa vähintään 5 prosenttia CO2:ta. Osavirtausnäytteenottojärjestelmää on käytettävä laimennuskertoimella, joka on noin 15:1.

Tässä tapauksessa ± 2 prosentin tarkkuus G TOTW:lle ja G DILW:lle ei riitä takaamaan G SE:n riittävää tarkkuutta. Jos kaasuvirta määritetään virtauseron mittauksella, eron suurimman virheen on oltava sellainen, että G SE:n tarkkuus on ± 5 prosenttia, kun laimennussuhde on alle 15. Se voidaan laskea ottamalla kunkin laitteen virheistä neliöllinen keskiarvo.

Kaikki komponentit on kalibroitava niin usein kuin se on tarpeen tämän säännön tarkkuusvaatimusten täyttämiseksi. Tässä kohdassa on kuvaus käytettävästä kalibrointimenetelmästä niitä komponentteja varten, jotka mainitaan liitteen 4A lisäyksen 1 kohdassa 1.5 sekä lisäyksessä 4.

Ennen testikäyttöä analysaattori on nollattava ja kohdistettava käyttämällä nollakaasua ja vertailukaasua, jonka nimellisarvo on yli 80 prosenttia analysaattorin täydestä asteikosta.

Kalibrointikäyrä saa poiketa kunkin kalibrointipisteen nimellisarvosta enintään ± 1 prosenttia täydestä asteikosta mittausalueella, joka on 20–100 prosenttia täydestä asteikosta. Lisäksi kalibrointikäyrä saa poiketa nimellisarvosta enintään ± 2 prosenttia mittausalueella, joka on 4—20 prosenttia täydestä asteikosta.

Kunkin yksittäisen kaasukomponentin pitoisuus on kirjattava. Vasteajaksi määritellään kaasunkytkennän ja kirjatun pitoisuuden asianmukaisen muutoksen välinen aikaero. Järjestelmän vasteaika (t 90) koostuu viiveestä mittausanturiin ja anturin nousuajasta. Viive on aika muutoksesta (t 0) siihen, kunnes vaste on 10 prosenttia lopullisesta lukemasta (t 10). Nousuaika on 10 prosenttia ja 90 prosenttia lopullisesta lukemasta olevien vasteiden välinen aika (t 90 – t 10).

Vasteajan arvioinnissa käytettävien järjestelmän asetusten on oltava täsmälleen samat kuin testauksen mittauksessa (paine, virrat, analysaattoreiden suodatinasetukset ja kaikki muut vasteaikaan vaikuttavat muuttujat). Vasteaika määritetään tekemällä suora kaasukytkentä näytteenottimen imuaukkoon. Kaasukytkennän on tapahduttava alle 0,1 sekunnissa. Testissä käytettävien kaasujen on aiheutettava pitoisuudenmuutos, joka on vähintään 60 prosenttia täydestä asteikosta.

Analysaattorit on kalibroitava kohdan 1.5 mukaisesti vähintään kolmen kuukauden välein tai aina, kun järjestelmää on korjattu tai muutettu siten, että se saattaa vaikuttaa kalibrointiin.

Huom: On tärkeää, että NO-vertailukaasun NO2-pitoisuus on tämän tarkistuksen aikana erittäin pieni, sillä veden NO2-absorptiota ei ole otettu huomioon vaimennuslaskuissa.

Tätä tarkistusta käytetään ainoastaan märän kaasun pitoisuusmittauksiin. Veden vaimennuksen laskemisessa on otettava huomioon NO-vertailukaasun laimentaminen vesihöyryllä ja seoksen vesihöyrypitoisuuden määrittäminen testauksen aikana odotettuun arvoon. (H)CLD-analysaattorin läpi johdetaan NO-vertailukaasua, jonka pitoisuus on 80—100 prosenttia tavallisen käyttöalueen koko asteikosta, ja NO-arvo kirjataan arvona D. NO-vertailukaasu kuplitetaan tämän jälkeen huoneenlämpöisen veden läpi ja johdetaan (H)CLD-analysaattorin läpi, jonka jälkeen NO-arvo kirjataan arvona C. Veden lämpötila määritetään ja kirjataan arona F. Seoksen kylläisen vesihöyryn paine, joka vastaa kuplitusveden lämpötilaa F, on määritettävä ja kirjattava arvona G. Seoksen vesihöyrypitoisuus (prosentteina) lasketaan seuraavasti:

NDIR-analysaattorin läpi johdetaan CO2-vertailukaasua, jonka pitoisuus on 80–100 prosenttia suurimmasta käyttöalueesta, ja CO2-arvo kirjataan arvona A. Tämän jälkeen vertailukaasua laimennetaan noin 50 prosenttia NO-vertailukaasulla, ja se johdetaan NDIR- ja (H)CLD-analysaattorin läpi, jolloin CO2- ja NO-arvot kirjataan vastaavasti arvoina B ja C. CO2:n pääsy estetään, vain NO-vertailukaasu päästetään (H)CLD:n läpi ja NO-arvo kirjataan arvona D.

Vesi ja CO2 saattavat vaikuttaa CO-analysaattorin suorituskykyyn. Tämän vuoksi CO2-vertailukaasua, jonka pitoisuus on 80–100 prosenttia testauksessa käytettävän suurimman alueen koko asteikosta, on kuplitettava huoneenlämpöisen veden läpi ja analysaattorin vaste on kirjattava. Analysaattorin vaste saa olla enintään yksi prosentti koko asteikosta, kun mittausalue on 300 ppm tai sitä suurempi, ja enintään 3 ppm, jos alue on alle 300 ppm.

Jos happi-interferenssi on edelleen yli ± 3,0 prosenttia, analysaattori, FID-polttoaine tai polttimen ilma on korjattava tai vaihdettava ennen testausta. Sen jälkeen tässä kohdassa esitetty menettely toistetaan korjatuille tai vaihdetuille laitteille tai kaasuille.

Jos happi-interferenssi on yli ± 3,0 prosenttia, ilmavirtausta on säädettävä portaittain valmistajan ohjearvon ylä- ja alapuolella, ja kohta 1.8.1 on toistettava kunkin virran osalta.

Happi-interferenssitestissä käytettävien kaasujen on sisällettävä propaania, jossa on 350 ppmC ± 75 ppmC hiilivetyä. Pitoisuusarvo määritetään kalibrointikaasun toleranssivälille hiilivetyjen kokonaismäärän ja epäpuhtauksien kromatografianalyysillä tai dynaamisella sekoituksella. Tärkeimpänä laimennusaineena on typpi ja täyttöaineena happi. Dieselmoottoreiden testaukseen tarvittavat sekoitukset ovat seuraavat:

Testikaasun pitoisuuden on oltava riittävä tuottamaan vaste, joka on noin 80 prosenttia koko asteikosta. Pitoisuus on tunnettava ± 2 prosentin tarkkuudella verrattuna tilavuutena ilmaistuun gravimetriseen vakioon. Lisäksi kaasusylinteriä on esivakioitava 24 tuntia lämpötilassa 298 K (25 °C) ± 5 K.

Vasteen kertoimet on määritettävä otettaessa analysaattori käyttöön ja suurten huoltojen yhteydessä. Tietyn hiilivetylajin vastekerroin (R f) on FID:n C1-lukeman suhde kaasun pitoisuuteen sylinterissä ppm C1-arvona ilmaistuna.

Kun polttoaineen ja ilman virtaukset on asetettu valmistajan suositusten mukaisiksi, analysaattoriin johdetaan 350 ± 75 ppm C-vertailukaasua. Vaste määrätyllä polttoainevirralla määritetään vertailukaasun vasteen ja nollakaasuvasteen välisestä erosta. Polttoaineen virtaus on säädettävä asteittain sekä valmistajan suosittelemaa suuremmaksi että sitä pienemmäksi. Vertailu- ja nollakaasujen vasteet on kirjattava näillä polttoainevirtauksilla. Vertailu- ja nollakaasujen vasteiden välinen ero on piirrettävä ja polttoaineen virtaus on säädettävä käyrän rikkaammalle puolelle.

HFID-ilmaisin on säädettävä mittauslaitteen valmistajan ohjeiden mukaan. Vasteen optimoimiseksi yleisimmällä toiminta-alueella on käytettävä vertailukaasuna propaania ilmassa.

Muuntimen tehokkuuden on oltava vähintään 90 prosenttia, mutta on erittäin suositeltavaa käyttää muunninta, jonka tehokkuus on yli 95 prosenttia.

NO-tilassa ja otsonointilaitteen ollessa kytkettynä pois päältä on myös hapen tai synteettisen ilman virtaus katkaistu. Analysaattorin NOx-lukema saa poiketa enintään ± 5 prosenttia kohdan 1.7.2 mukaisesti mitatusta arvosta. (Analysaattori on NO-tilassa.)

Ilmoitettu pitoisuus c on kirjattava. Otsonointilaite on kytketty pois päältä tämän prosessin aikana.

Kemiluminesenssi-ilmaisin (CLD) ja lämmitetty kemiluminesenssi-ilmaisin (HCLD) on kalibroitava yleisimmälle käyttöalueelle valmistajan ohjeiden mukaisesti nolla- ja vertailukaasun avulla (NO-pitoisuus suunnilleen 80 prosenttia käyttöalueesta ja kaasuseoksen NO2-pitoisuus alle 5 prosenttia NO-pitoisuudesta). NOx-analysaattorin on oltava NO-moodissa, jotta vertailukaasu ei kulje muuntimen läpi. Ilmoitettu pitoisuus on kirjattava.

Kalibrointikäyrästä ja kalibrointipisteestä voidaan varmistaa, että kalibrointi on tehty oikein. Analysaattorin erilaiset ominaismuuttujat on ilmoitettava, erityisesti seuraavat:

Kalibrointikäyrä lasketaan pienimmän neliösumman menetelmällä. Jos tulokseksi saatava polynomiaste on suurempi kuin kolme, kalibrointipisteiden lukumäärän (nolla mukaan luettuna) on oltava ainakin sama kuin tämä polynomiaste plus kaksi.

Analysaattoreihin on johdettava oikeat kalibrointikaasut, arvot on kirjattava, ja kalibrointikäyrä on määritettävä kohdan 1.5.6 mukaisesti.

CO-, CO2-, NOx-, HC- ja O2-analysaattorit on nollattava käyttämällä puhdistettua synteettistä ilmaa (tai typpeä).

NDIR-analysaattori on viritettävä tarpeen mukaisesti ja HFID-analysaattorin liekki on optimoitava (kohta 1.8.1).

Instrumentit on kalibroitava ja kalibrointikäyriä on verrattava vakiokaasuihin. Kalibroinnissa on käytettävä samoja kaasun virtauksia kuin pakokaasunäytteiden otossa.

Järjestelmälle on tehtävä vuototesti. Näytteenotin on irrotettava pakojärjestelmästä ja pakojärjestelmän pää on tukittava. Analysaattorin pumppu on käynnistettävä. Alkuvaiheen vakautusajan jälkeen kaikkien virtausmittarien tulisi olla nollassa. Jos lukema ei ole nolla, näytteenottolinjat on tarkistettava ja vika on korjattava. Alipainepuolen suurin sallittu vuotomäärä on 0,5 prosenttia järjestelmän tarkastettavan osan käytönaikaisesta virtauksesta. Analysaattorin ja ohituksen virtoja voidaan käyttää käytön aikaisten virtausten arvioimiseen.

Analysaattoreita on käytettävä laitteen valmistajan käynnistys- ja käyttöohjeiden mukaisesti. Jäljempänä kohdissa 1.4–1.9 esitetyt vähimmäisvaatimukset on otettava huomioon.

Huom: Analysaattorin tarkan kalibrointikäyrän määrittämisessä suositellaan käytettävän tarkkuuskaasunjakajaa, jonka tarkkuus on ± 1 prosenttia. Laitevalmistajan on kalibroitava kaasunjakaja.

Vaihtoehtoisesti sekoituslaite voidaan tarkastaa lineaarisella instrumentilla, esimerkiksi käyttämällä NO-kaasua kemiluminesenssi-ilmaisimen (CLD) kanssa. Instrumentin vertailuarvo asetetaan suoraan instrumenttiin yhdistetyllä vertailukaasulla. Sekoituslaite on tarkastettava käytetyissä asetuksissa, ja nimellisarvoa on verrattava instrumentin mitattuun pitoisuuteen. Tämän erotuksen on oltava kussakin pisteessä enintään ± 1 prosenttia nimellisarvosta.

Kalibrointi- ja vertailukaasun todellisen pitoisuuden on oltava ± 2 prosentin tarkkuudella sama kuin nimellisarvon. Kalibrointikaasun kaikki pitoisuudet on annettava tilavuuspohjaisina (tilavuusprosentteina tai tilavuus-ppm-arvoina).

(Epäpuhtaudet ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO)

(Epäpuhtaudet ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO)

Kaikki analysaattorit on kalibroitava niin usein kuin se on tarpeen tämän säännön tarkkuusvaatimusten täyttämiseksi. Käytettävä kalibrointimenetelmä on kuvattu tässä kohdassa niiden analysaattoreiden osalta, jotka on mainittu lisäyksen 1 kohdassa 1.4.3.

Kaikki laimennusjärjestelmän ja näytteenottojärjestelmän raakapakokaasun ja laimennetun pakokaasun kanssa kosketuksiin joutuvat osat pakoputkesta suodatintelineeseen on suunniteltava siten, että hiukkasten kerääntyminen tai muuttuminen on mahdollisimman vähäistä. Kaikki osat on valmistettava sähköä johtavista materiaaleista, jotka eivät reagoi pakokaasun komponenttien kanssa, ja ne on maadoitettava sähköisesti sähköstaattisten vaikutusten estämiseksi.

Kammiossa (tai huoneessa) ei saa olla epäpuhtauksia (kuten pölyä), joka voisi laskeutua hiukkassuodattimille niiden vakautuksen aikana. Punnitushuoneen olot saavat poiketa kohdassa 2.4.2.1 eritellyistä, jos poikkeama kestää enintään 30 minuuttia. Punnituskammion on täytettävä vaatimukset ennen henkilökunnan saapumista sinne. Ainakin kaksi käyttämätöntä vertailusuodatinta tai vertailusuodatinparia on punnittava neljän tunnin kuluessa näytteenottosuodattimen tai suodatinparin punnituksesta, mutta mieluimmin samanaikaisesti näiden kanssa. Niiden on oltava saman kokoisia ja samaa ainetta kuin näytteenottosuodattimien.

Kammion (tai huoneen), jossa hiukkassuodattimet vakioidaan ja punnitaan, lämpötilan on pysyttävä alueella 295 K (22 °C) ± 3 K kaikkien suodattimien vakioinnin ja punnituksen ajan. Kosteus on pidettävä sellaisena, että kastepiste on 282,5 K (9,5 °C) ± 3 K ja suhteellinen kosteus 45 ± 8 prosenttia.

Varmentamistesteissä on käytettävä fluorihiilipinnoitettuja lasikuitusuodattimia tai fluorihiilipohjaisia kalvosuodattimia. Erikoissovelluksiin voidaan käyttää myös erilaisia suodatinmateriaaleja. Kaikkien suodatintyyppien 0,3 μm:n DOP (dioktyyliftalaatti) -keräystehokkuuden on oltava vähintään 99 prosenttia kaasun pintanopeudella 35–100 cm/s. Kun suoritetaan vastaavuustestejä laboratorioiden välillä tai valmistajan ja hyväksyntäviranomaisen välillä, on käytettävä laadultaan täysin toisiaan vastaavia suodattimia.

Arvojen G TOTW ja G DILW absoluuttinen tarkkuus on ± 2 prosenttia täydestä asteikosta, arvojen G TOTW ja G DILW eron suurin virhe on 0,2 prosenttia ja epälineaarisuusvirhe on ± 0,2 prosenttia suurimmasta testin aikana havaitusta G TOTW:n arvosta.

Arvojen G TOTW ja G DILW absoluuttinen tarkkuus on ± 0,2 prosenttia, mikä takaa sen, että arvon G SE tarkkuus on ≤ 5 prosenttia, kun laimennussuhde on 15. Suuremmilla laimennussuhteilla esiintyy kuitenkin suurempia virheitä.

Tässä tapauksessa ± 2 prosentin tarkkuus G TOTW:lle ja G DILW:lle ei riitä takaamaan G SE:n riittävää tarkkuutta. Jos kaasuvirta määritetään virtauseron mittauksella, eron suurimman virheen on oltava sellainen, että G SE:n tarkkuus on ± 5 prosenttia, kun laimennussuhde on alle 15. Sen voi laskea kunkin laitteen virheiden neliöllisellä keskiarvolla.

Vaihtoehtoisesti voidaan tehdä esitesti, ja esitestin pakokaasumassavirtasignaalia voidaan käyttää hiukkasjärjestelmän näytevirran ohjaukseen (”ennakoiva ohjaus”). Tällainen menettely on tarpeen, jos hiukkasjärjestelmän muunnosaika t 50,P ja/tai pakokaasumassavirtasignaalin muunnosaika t 50,F on yli 0,3 sekuntia. Osavirtauslaimennusjärjestelmän oikea ohjaus saavutetaan, jos G SE:n ohjaukseen käytettävän esitestin G EXHW,pre aikamerkkiä siirretään ”ennakointiajalla”t 50,P + t 50,F.

Järjestelmän kokonaisvaste on suunniteltava siten, että varmistetaan pakokaasun massavirtaan suhteutettu edustava hiukkasnäyte, G SE. Suhteen määrittämiseksi on tehtävä regressioanalyysi G SE:n ja G EXHW välillä vähintään 5 Hz:n tiedonkeruutaajuudella, ja seuraavien kriteerien on täytettyvä:

Jos pakokaasuvirran mittauksen (ks. edellinen kohta) ja osavirtausjärjestelmän yhdistetty muunnosaika on alle 0,3 sekuntia, voidaan käyttää online-ohjausta. Jos muunnosaika on yli 0,3 sekuntia, on käytettävä aiemmin tallennettuun testaukseen perustuvaa ennakoivaa ohjausta. Tässä tapauksessa nousuaika saa olla enintään 1 sekunti ja yhdistelmän viive enintään 10 sekuntia.

Osavirtauslaimennusjärjestelmä on suunniteltava hajottamaan pakokaasuvirta kahteen osaan, joista pienempi laimennetaan ilmalla ja jota sen jälkeen käytetään hiukkasten mittaukseen. Tämän vuoksi on olennaisen tärkeää määrittää laimennussuhde erittäin tarkasti. Pakokaasuvirta voidaan jakaa eri menetelmillä, jolloin käytettävä jakomenetelmä määrää käytettävät näytteenottolaitteet ja -menettelyt varsin pitkälle (liitteen 4A lisäyksen 4 kohta 1.2.1.1).

Hiukkasten näytteenotin on asennettava lähelle kaasupäästöjen näytteenotinta, ja asennuksen on oltava kohdan 2.3.5 säännösten mukainen.

Hiukkasten määrittämistä varten tarvitaan laimennusjärjestelmä. Laimennus voidaan toteuttaa joko osavirtauslaimennusjärjestelmällä tai täysvirtauslaimennusjärjestelmällä. Laimennusjärjestelmän virtauskapasiteetin on oltava riittävä estämään täysin veden kondensoituminen laimennus- ja näytteenottojärjestelmiin ja pitämään laimennetun pakokaasun lämpötila 315 K:n (42 °C) ja 325 K:n (52 °C) välillä virtaussuunnassa välittömästi suodattimenpitimien yläpuolella. Laimennusilmasta saa poistaa kosteuden ennen sen johtamista laimennusjärjestelmään, jos ilman kosteus on suuri. Jos ulkoilman lämpötila on alle 293 K (20 °C), laimennusilma on suositeltavaa esilämmittää lämpötilan 303 K (30 °C) yläpuolelle. Laimennetun ilman lämpötila ei kuitenkaan saa olla yli 325 K (52 °C) ennen pakokaasun syöttämistä laimennustunneliin.

Jos kysymyksessä on monisylinterinen moottori, jossa on haaroitettu pakosarja, näytteenottoputken suu tulee sijoittaa riittävän kauas moottorista virtaussuuntaan, jotta varmistetaan, että näyte edustaa keskimääräistä pakokaasupäästöä kaikista sylintereistä. Monisylinterisissä moottoreissa, joissa on erilliset pakosarjaryhmät, kuten V-moottorirakenteessa, on sallittua ottaa näyte kustakin ryhmästä erikseen ja laskea keskimääräinen pakokaasupäästö. Myös muita menetelmiä, joiden on osoitettu vastaavan edellä mainittuja menetelmiä, voidaan käyttää. Pakokaasupäästöjen laskennassa on käytettävä pakokaasun kokonaismassavirtaa.

Kaasupäästöjen näytteenottimet on sijoitettava ainakin 0,5 metrin tai kolme kertaa pakoputken läpimitan (sen mukaan, kumpi on suurempi) etäisyydelle virtaussuunnassa pakokaasujärjestelmän poistoaukon yläpuolelle mahdollisuuksien mukaan ja riittävän lähelle moottoria, jotta voidaan varmistaa, että pakokaasun lämpötila on anturin kohdalla vähintään 343 K (70 °C).

Anturi on kiinnitettävä suoraan pakoputkeen kohdassa, jossa pakokaasun lämpötila on riittävän korkea estämään veden kondensoitumisen.

Typen oksidien analysaattorin on oltava tyypiltään kemiluminesenssi-ilmaisin (CLD) tai lämmitetty kemiluminesenssi-ilmaisin (HCLD), jossa on NO2/NO-muunnin, jos mittaus tehdään kuivana. Jos mittaus tehdään märkänä, on käytettävä HCLD-analysaattoria, jonka muuntimen lämpötilan on oltava yli 328 K (55 °C), jos veden aiheuttaman vaimennuksen tarkastuksen (liitteen III lisäyksen 2 kohta 1.9.2.2) tulos on tyydyttävä.

Asteikon siirtymän on oltava tunnin aikana alle 2 prosenttia alimman käytettävän mittausalueen koko asteikosta. Asteikko määritellään vertailuvasteen ja nollavasteen väliseksi eroksi. Vertailuvaste on keskivaste vertailukaasuun 30 sekunnin aikana kohina mukaan lukien.

Nollapisteen siirtymän on oltava tunnin aikana alle 2 prosenttia alimman käytettävän mittausalueen täydestä asteikosta. Nollavaste on keskivaste 30 nollakaasuun sekunnin aikana kohina mukaan lukien.

Toistettavuuden, joka on määrityksen mukaisesti 2,5 kertaa kymmenen peräkkäisen kalibrointi- tai vertailukaasun vasteen vakiopoikkeama, sallittu enimmäisarvo on ± 1 prosentti koko asteikon pitoisuudesta kullekin arvon 155 ppm (tai ppm C) yläpuolella käytettävälle mittausalueelle tai ± 2 prosenttia kullekin arvon 155 ppm (tai ppm C) alapuolella käytettävälle mittausalueelle

Jos täyden asteikon arvo on 155 ppm (tai ppm C) tai jos käytetään alle 15 prosentin arvoilla riittävän tarkkoja ja erottelukykyisiä tuloksia antavia lukulaitteita (tietokoneet, tietojenkeruulaitteet), myös alle 15 prosenttia täydestä asteikosta olevat pitoisuudet ovat hyväksyttäviä. Tässä tapauksessa on tehtävä lisäkalibrointeja kalibrointikäyrien tarkkuuden varmistamiseksi (liitteen 4A lisäyksen 2 kohta 1.5.5.2).

Analysaattoreiden mittausalueen on sovelluttava pakokaasun aineosien pitoisuuksien mittauksessa vaadittavalle tarkkuudelle (kohta 1.4.1.1). Analysaattoreita on suositeltavaa käyttää siten, että mitattu pitoisuus osuu 15 ja 100 prosentin välille täydestä asteikosta.

Laimennetun pakokaasun päästöjen laskemiseksi on tiedettävä laimennetun pakokaasun massavirta. Laimennetun pakokaasun kokonaisvirta syklin aikana (kg/testi) lasketaan syklin aikana mitatuista arvoista ja virtausmittarin vastaavista kalibrointitiedoista (V 0 PDP:lle, K V CFV:lle ja C d SSV:lle) jollakin lisäyksen 3 kohdassa 2.2.1 kuvatuista menetelmistä. Jos hiukkas- ja kaasupäästönäytteiden kokonaismassa on yli 0,5 prosenttia CVS:n kokonaisvirrasta, CVS:n virtaus korjataan tai hiukkasnäytevirta palautetaan CVS:ään ennen virtausmittareita.

Ilmavirtamittarin on täytettävä taulukossa 3 asetetut tarkkuusvaatimukset, käytetyn CO2-analysaattorin on täytettävä kohdan 2.3.1 vaatimukset ja koko järjestelmän on täytettävä pakokaasuvirran mittaukselle asetetut tarkkuusvaatimukset.

Merkkikaasun täydellisen sekoittumisen varmistamiseksi pakokaasun näytteenottimen on sijaittava vähintään 1 metrin tai 30 kertaa pakoputken läpimitan etäisyydellä virtaussuunnassa merkkikaasun ruiskutuspisteen alapuolella sen mukaan, kumpi on suurempi. Näytteenotin voidaan sijoittaa lähemmäs ruiskutuspistettä, jos täydellinen sekoittuminen verifioidaan vertaamalla merkkikaasupitoisuutta viitepitoisuuteen, kun merkkikaasu ruiskutetaan virtaussuunnassa moottorin yläpuolelle.

Virtausmittarien on täytettävä taulukossa 3 esitetyt tarkkuusvaatimukset, minkä lisäksi niiden on oltava riittävän tarkkoja, jotta ne täyttävät myös pakokaasuvirran mittaukselle asetetut tarkkuusvaatimukset.

Osavirtauslaimennusjärjestelmän ohjaus vaatii nopeampaa vastetta. Tosiaikaisella ohjauksella varustetun osavirtauslaimennusjärjestelmän vasteaika saa olla enintään 0,3 sekuntia. Aiemmin tallennettuun testaukseen perustuvalla ennakoivalla ohjauksella varustetun osavirtauslaimennusjärjestelmän pakokaasuvirran mittauksen vasteaika saa olla enintään 5 sekuntia, kun nousuaika on enintään 1 sekunti. Laitevalmistajan on ilmoitettava järjestelmän vasteaika. Pakokaasuvirran ja osavirtauslaimennusjärjestelmän yhdistetyt vasteaikavaatimukset on esitetty kohdassa 2.4.

Päästölaskelmia varten molempien jäljempänä kuvattujen menetelmien vasteajan on oltava yhtä suuri tai pienempi kuin analysaattorilta vaadittu vasteaika, siten kuin se on määritelty lisäyksen 2 kohdassa 1.11.1.

Polttoaineen ja ilman kulutuksen, jäähdytysväliaineen ja voiteluaineen lämpötilan, pakokaasun paineen ja imuilman alipaineen, pakokaasun ja imuilman lämpötilan, ilmanpaineen, kosteuden ja polttoaineen lämpötilan mittauslaitteita on käytettävä tarpeen mukaan. Kyseisten laitteiden on oltava taulukossa 4 esitettyjen vaatimusten mukaiset.

Testeissä on käytettävä moottoridynamometriä, jonka ominaisuudet soveltuvat tämän liitteen lisäyksessä 4 kuvatun testisyklin suorittamiseen. Vääntömomentin ja kierrosnopeuden mittauslaitteilla on voitava mitata teho ilmoitetuissa rajoissa. Täydentävät laskelmat saattavat olla tarpeen. Mittauslaitteiston tarkkuuden on oltava sellainen, ettei taulukossa 4 ilmoitettuja suurimpia toleransseja ylitetä.

Kaikki laimennusjärjestelmän ja näytteenottojärjestelmän raaka- ja laimennetun pakokaasun kanssa kosketuksiin joutuvat osat pakoputkesta suodatintelineeseen on suunniteltava siten, että hiukkasten kerääntyminen tai muuttuminen on mahdollisimman vähäistä. Kaikki osat on valmistettava sähköä johtavista materiaaleista, jotka eivät reagoi pakokaasun komponenttien kanssa, ja ne on maadoitettava sähköisesti sähköstaattisten vaikutusten estämiseksi.

Kammiossa (tai huoneessa) ei saa olla epäpuhtauksia (kuten pölyä), joka voisi laskeutua hiukkassuodattimille niiden vakautuksen aikana. Punnitushuoneen olot saavat poiketa 1.5.2.1 kohdassa eritellyistä, jos poikkeama kestää enintään 30 minuuttia. Punnituskammion on täytettävä vaatimukset ennen henkilökunnan saapumista sinne. Ainakin kaksi käyttämätöntä vertailusuodatinta tai vertailusuodatinparia on punnittava neljän tunnin kuluessa näytteenottosuodattimen tai suodatinparin punnituksesta, mutta mieluimmin samanaikaisesti näiden kanssa. Niiden on oltava saman kokoisia ja samaa ainetta kuin näytteenottosuodattimien.

Kammion (tai huoneen), jossa hiukkassuodattimet vakioidaan ja punnitaan, lämpötilan on pysyttävä alueella 295 K (22 °C) ± 3 K kaikkien suodattimien vakioinnin ja punnituksen ajan. Kosteus on pidettävä sellaisena, että kastepiste on 282,5 K (9,5 °C) ± 3 K ja suhteellinen kosteus 45 ± 8 prosenttia.

Varmentamistesteissä on käytettävä fluorihiilipinnoitettuja lasikuitusuodattimia tai fluorihiilipohjaisia kalvosuodattimia. Erikoissovelluksiin voidaan käyttää myös erilaisia suodatinmateriaaleja. Kaikkien suodatintyyppien 0,3 μm:n DOP (dioktyyliftalaatti) -keräystehokkuuden on oltava vähintään 99 prosenttia kaasun pintanopeudella 35–100 cm/s. Kun suoritetaan vastaavuustestejä laboratorioiden välillä tai valmistajan ja hyväksyntäviranomaisen välillä, on käytettävä laadultaan täysin toisiaan vastaavia suodattimia.

Osavirtauslaimennusjärjestelmä on suunniteltava hajottamaan pakokaasuvirta kahteen osaan, joista pienempi laimennetaan ilmalla ja jota sen jälkeen käytetään hiukkasten mittaukseen. Tämän vuoksi on olennaisen tärkeää, että laimennussuhde määritetään erittäin tarkasti. Pakokaasuvirta voidaan jakaa eri menetelmillä, jolloin käytettävä jakomenetelmä määrää käytettävät näytteenottolaitteet ja -menettelyt varsin pitkälle (liitteen 4A lisäyksen 4 kohta 1.2.1.1).

Osavirtauslaimennusjärjestelmässä hiukkasnäytteenotin on kiinnitettävä lähelle kaasunäytteenotinta virtaussuunnassa sen yläpuolelle, kuten 4.4 kohdassa on määritelty, ja liitteen 4A lisäyksen 4 kohdassa 1.2.1.1 olevien kuvien 4–12 mukaisesti (pakoputki ja näytteenotin).

Hiukkasten määrittämiseen tarvitaan laimennusjärjestelmä. Laimennus voidaan toteuttaa joko osavirtauslaimennusjärjestelmällä tai täysvirtauslaimennusjärjestelmällä. Laimennusjärjestelmän virtauskapasiteetin on oltava riittävä estämään täysin veden kondensoituminen laimennus- ja näytteenottojärjestelmiin ja pitämään laimennetun pakokaasun lämpötila 315 K:n (42 °C) ja 325 K:n (52 °C) välillä virtaussuunnassa välittömästi suodattimenpitimien yläpuolella. Laimennusilmasta saa poistaa kosteuden ennen sen johtamista laimennusjärjestelmään, jos ilman kosteus on suuri. Jos ulkoilman lämpötila on alle 293 K (20 °C), laimennusilma on suositeltavaa esilämmittää lämpötilan 303 K (30 °C) yläpuolelle. Laimennetun ilman lämpötila ei kuitenkaan saa olla yli 325 K (52 °C) ennen pakokaasun syöttämistä laimennustunneliin.

Jos monisylinterisessä moottorissa on monihaarainen pakosarja, näytteenottimen imuaukko on sijoitettava niin kauas virtaussuuntaan, että näyte edustaa kaikkien sylintereiden keskimääräisiä päästöjä. Jos monisylinterisessä moottorissa, esimerkiksi V-moottorissa, on selkeästi toisistaan erillään olevat pakosarjat, näyte voidaan ottaa kustakin ryhmästä erikseen ja laskea pakokaasun keskimääräiset päästöt. Myös muita menetelmiä, joiden on osoitettu vastaavan edellä mainittuja menetelmiä, voidaan käyttää. Pakokaasupäästöjen laskennassa on käytettävä pakokaasun kokonaismassavirtaa.

Kaasupäästöjen näytteenottimet on sijoitettava ainakin 0,5 metrin tai kolme kertaa pakoputken läpimitan (sen mukaan, kumpi on suurempi) etäisyydelle pakokaasujärjestelmän poistoaukosta virtaussuuntaa vastaan mahdollisuuksien mukaan ja riittävän lähelle moottoria, jotta voidaan varmistaa, että pakokaasun lämpötila on anturin kohdalla vähintään 343 K (70 °C).

Anturi on kiinnitettävä suoraan pakoputkeen kohdassa, jossa pakokaasun lämpötila on riittävän korkea estämään veden kondensoitumisen.

Typen oksidien analysaattorin on oltava tyypiltään kemiluminesenssi-ilmaisin (CLD) tai lämmitetty kemiluminesenssi-ilmaisin (HCLD), jossa on NO2/NO-muunnin, jos mittaus tehdään kuivana. Jos mittaus tehdään märkänä, on käytettävä HCLD-analysaattoria, jonka muuntimen lämpötilan on oltava yli 328 K (55 °C), jos veden aiheuttaman vaimennuksen tarkastuksen (liitteen 4A lisäyksen 2 kohta 1.9.2.2) tulos on tyydyttävä.

Asteikon siirtymän on oltava tunnin aikana alle 2 prosenttia alimman käytettävän mittausalueen täydestä asteikosta. Asteikko määritellään vertailuvasteen ja nollavasteen väliseksi eroksi. Vertailuvaste on keskivaste vertailukaasuun 30 sekunnin aikana kohina mukaan lukien.

Nollapisteen siirtymän on oltava tunnin aikana alle 2 prosenttia alimman käytettävän mittausalueen täydestä asteikosta. Nollavaste on nollakaasun keskivaste 30 sekunnin aikana kohina mukaan lukien.

Toistettavuuden, joka on määrityksen mukaisesti 2,5 kertaa kymmenen peräkkäisen kalibrointi- tai vertailukaasun vasteen vakiopoikkeama, sallittu enimmäisarvo on ± 1 prosentti koko asteikon pitoisuudesta kullekin arvon 155 ppm (tai ppm C) yläpuolella käytettävälle mittausalueelle tai ± 2 prosenttia kullekin arvon 155 ppm (tai ppm C) alapuolella käytettävälle mittausalueelle.

Jos täyden asteikon arvo on 155 ppm (tai ppm C) tai jos käytetään alle 15 prosentin arvoilla riittävän tarkkoja ja erottelukykyisiä tuloksia antavia lukulaitteita (tietokoneet, tietojenkeruulaitteet), myös alle 15 prosenttia täydestä asteikosta olevat pitoisuudet ovat hyväksyttäviä. Tässä tapauksessa on tehtävä lisäkalibrointeja kalibrointikäyrien tarkkuuden varmistamiseksi (liitteen 4A lisäyksen 2 kohta 1.5.5.2).

Analysaattoreiden mittausalueen on sovelluttava pakokaasun aineosien pitoisuuksien mittauksessa vaadittavalle tarkkuudelle (kohta 1.4.1.1). Analysaattoreita on suositeltavaa käyttää siten, että mitattu pitoisuus osuu 15 ja 100 prosentin välille täydestä asteikosta.

Kaikkien mittauslaitteiden kalibroinnin on perustuttava kansallisiin tai kansainvälisiin standardeihin, ja kalibroinnissa on noudatettava taulukossa 3 esitettyjä vaatimuksia.

Käytettäessä täysvirtauslaimennusjärjestelmää laimennetun pakokaasun kokonaisvirtaus (G TOTW) on mitattava PDP:llä tai CFV:llä tai SSV:llä (liitteen 4A lisäyksen 4 kohta 1.2.1.2). Tarkkuuden on oltava liitteen 4A lisäyksen 2 kohdan 2.2 säännösten mukainen.

Ilmavirtamittarin on täytettävä taulukossa 3 asetetut tarkkuusvaatimukset, käytettävän CO2-analysaattorin on täytettävä kohdan 1.4.1 vaatimukset ja koko järjestelmän on täytettävä pakokaasuvirran mittaukselle asetetut tarkkuusvaatimukset.

Koko järjestelmän on täytettävä pakokaasuvirran mittaukselle asetetut tarkkuusvaatimukset, ja se on kalibroitava lisäyksen 2 kohdan 1.11.2 mukaisesti.

Merkkikaasun täydellisen sekoittumisen varmistamiseksi pakokaasun näytteenottimen on sijaittava vähintään 1 metrin tai 30 kertaa pakoputken halkaisijan mitan etäisyydellä merkkikaasun ruiskutuspisteen alapuolella sen mukaan, kumpi on suurempi. Näytteenotin voidaan sijoittaa lähemmäs ruiskutuspistettä, jos täydellinen sekoittuminen verifioidaan vertaamalla merkkikaasupitoisuutta viitepitoisuuteen, kun merkkikaasu ruiskutetaan ennen moottoria.

Testeissä on käytettävä ilmavirtamittareita ja polttoainevirtamittareita, joiden tarkkuus on määritelty kohdassa 1.3.

Huom: Suora kaasuvirran mittaaminen on vaikea tehtävä. Päästöarvovirheisiin vaikuttavien mittausvirheiden välttämiseksi on ryhdyttävä varotoimenpiteisiin.

Testeissä on käytettävä moottoridynamometriä, jonka ominaisuudet soveltuvat liitteen 4A kohdassa 3.7.1 kuvaillun testisyklin suorittamiseen. Vääntömomentin ja kierrosnopeuden mittauslaitteilla on voitava mitata teho ilmoitetuissa rajoissa. Täydentävät laskelmat saattavat olla tarpeen. Mittauslaitteiston tarkkuuden on oltava sellainen, ettei kohdassa 1.3 ilmoitettujen lukujen suurimpia toleransseja ylitetä.

Regressioanalyysistä saa poistaa pisteitä taulukossa 2 ilmoitetuista kohdista ennen regressiolaskelman tekemistä. Kyseisiä pisteitä ei kuitenkaan saa poistaa syklin työn ja päästöjen laskelmista. Joutokäyntipiste on määritelty pisteeksi, jonka normalisoitu viitevääntömomentti on 0 prosenttia ja normalisoitu viitekierrosnopeus 0 prosenttia. Pisteiden poistoa voidaan soveltaa koko sykliin tai mihin tahansa syklin osaan.

Arvon y arvolle x asetettu estimaatin keskivirhe (SEE) ja determinaatiokerroin (r2) on laskettava kullekin regressiolinjalle.

Kierrosnopeuden, vääntömomentin ja tehon takaisinkytkentäarvot on regressoitava lineaarisesti viitearvoihin nähden. Työ on laskettava takaisinkytkentätietojen siirron jälkeen, jos tämä vaihtoehto valitaan. Menetelmänä on käytettävä pienimmän neliösumman menetelmää, jossa yhtälöllä on seuraava muoto:

Syklin viitetyön ja todellisen työn integroinnissa kaikki negatiiviset vääntömomentin arvot on asetettava nollaksi ja otettava mukaan laskuihin. Jos integrointi suoritetaan taajuudella, joka on pienempi kuin 5 Hz, ja jos tiettynä ajanjaksona vääntömomentin arvo muuttuu positiivisesta negatiiviseksi tai negatiivisesta positiiviseksi, negatiivinen osa on laskettava ja asetettava nollaksi. Positiivinen osa on sisällytettävä integroituun arvoon.

Syklin todellinen työ W act (kWh) on laskettava moottorin kierrosnopeuden ja vääntömomentin kirjattujen takaisinkytkentäarvojen kunkin parin avulla. Syklin todellista työtä W act verrataan syklin viitetyöhön W ref ja sen avulla lasketaan ominaispäästöt. Samaa menetelmää käytetään sekä moottorin todellisen että viitetehon integroimiseen. Jos arvot on määritettävä vierekkäisten viitearvojen tai vierekkäisten mittausarvojen väliin, on käytettävä lineaarista interpolointia.

Hiukkassuodattimet on palautettava punnituskammioon viimeistään tunnin kuluttua testin päättymisestä. Niitä on vakioitava vähintään tunnin ajan petrimaljassa, joka on suojattu pölykontaminaatiolta ja jossa ilma voi vaihtua, minkä jälkeen ne punnitaan. Suodattimien kokonaispaino kirjataan.

Kun lämmin käynnistys -sykli on suoritettu kokonaan, pakokaasun massavirran ja laimennetun pakokaasun tilavuuden mittaus lopetetaan ja kaasun virtaus näytepusseihin sekä hiukkasnäytepumppu pysäytetään. Integroiduissa analysointijärjestelmissä näytteenoton on jatkuttava, kunnes järjestelmän vasteajat ovat kuluneet umpeen.

Testi on suoritettava liitteessä 5 vahvistetun viitesyklin mukaisesti. Moottorin kierrosnopeuden ja vääntömomentin ohjauksen asetuspisteiden määritystaajuuden on oltava 5 Hz tai suurempi (suositus: 10 Hz). Asetuspisteet lasketaan lineaarisesti interpoloimalla viitesyklin 1 Hz:n asetuspisteiden välillä. Moottorin kierrosnopeuden ja vääntömomentin takaisinkytkentä on kirjattava testisyklin aikana vähintään kerran sekunnissa, ja signaalit voidaan suodattaa elektronisesti.

Hiukkassuodattimet on palautettava punnituskammioon viimeistään tunnin kuluttua testin päättymisestä. Niitä on vakioitava vähintään tunnin ajan petrimaljassa, joka on suojattu pölykontaminaatiolta ja jossa ilma voi vaihtua, minkä jälkeen ne punnitaan. Suodattimien kokonaispaino kirjataan.

Kun testin kylmä käynnistys -sykli on suoritettu kokonaan, pakokaasun massavirran ja laimennetun pakokaasun tilavuuden mittaus lopetetaan ja kaasun virtaus näytepusseihin sekä hiukkasnäytepumppu pysäytetään. Integroiduissa analysointijärjestelmissä näytteenoton on jatkuttava, kunnes järjestelmän vasteajat ovat kuluneet umpeen.

Jos moottori sammuu milloin tahansa kylmä käynnistys -testisyklin aikana, moottori on esivakioitava ja käynnistettävä uudelleen, ja jäähdytysmenettely on toistettava. Lopuksi moottori on käynnistettävä uudelleen ja testi toistettava. Jos jossakin tarvittavista testilaitteista esiintyy vika testisyklin aikana, testi ei ole pätevä.

Keskimääräinen lämpötila ja paine kaasu- tai virtausmittareiden sisääntulossa on kirjattava. Jos asetettua virtausta ei voida säilyttää koko syklin ajan (± 5 prosentin tarkkuudella) suodattimen suuren hiukkaskuormituksen vuoksi, testi ei ole pätevä. Testi on suoritettava uudelleen käyttäen pienempää virtausta ja/tai halkaisijaltaan suurempaa suodatinta.

Jos käytetään täysvirtauslaimennusjärjestelmää, näytepumput on säädettävä siten, että virtaama hiukkasten näyteanturin tai siirtoputken läpi pidetään ± 5 prosentin tarkkuudella asetetun virtauksen suuruisena. Jos virtauksen kompensaatiota (eli näytevirtauksen suhteellista säätöä) käytetään, on osoitettava, että päätunnelin virtauksen suhde hiukkasten näytevirtaukseen vaihtelee enintään ± 5 prosenttia asetusarvostaan (paitsi näytteenkeruun 10 ensimmäisen sekunnin aikana).

Jos käytetään täysvirtauslaimennusjärjestelmää, HC- ja NOx-pitoisuuksia on mitattava jatkuvasti laimennustunnelissa vähintään 2 Hz:n taajuudella. Keskimääräiset pitoisuudet määritetään integroimalla analysaattorin signaalit testisyklin ajalta. Järjestelmän vasteaika saa olla enintään 20 sekuntia, ja se on tarvittaessa koordinoitava CVS:n virtauksen muutosten ja näytteenottoajan/testisyklin poikkeamien kanssa. CO- ja CO2–pitoisuudet määritetään integroimalla tai analysoimalla syklin aikana näytepussiin kerätyt pitoisuudet. Pilaavien aineiden pitoisuudet laimennusilmassa määritetään integroimalla tai keräämällä taustapussiin. Kaikki muut mitattavat parametrit kirjataan tekemällä mittaus vähintään kerran sekunnissa (1 Hz).

Jos käytetään raakapakokaasun mittausta, päästöpitoisuuksia (HC, CO ja NOx) ja pakokaasun massavirtaa on mitattava jatkuvasti ja tulokset on tallennettava tietokonejärjestelmään vähintään 2 Hz:n taajuudella. Kaikki muut tiedot voidaan kirjata vähintään 1 Hz:n näytteenottotaajuudella. Analogisten analysaattoreiden vaste on kirjattava, ja kalibrointitietoja voidaan soveltaa online- tai offline-tilassa tietojen arvioinnin aikana.

Testi on suoritettava liitteessä 5 vahvistetun viitesyklin mukaisesti. Moottorin kierrosnopeuden ja vääntömomentin ohjauksen asetuspisteiden määritystaajuuden on oltava 5 Hz tai suurempi (suositus: 10 Hz). Asetuspisteet lasketaan lineaarisesti interpoloimalla viitesyklin 1 Hz:n asetusarvojen välillä. Moottorin kierrosnopeuden ja vääntömomentin takaisinkytkentä on kirjattava testisyklin aikana vähintään kerran sekunnissa, ja signaalit voidaan suodattaa elektronisesti.

Jäähdytys voi olla luonnollinen tai pakotettu. Jos käytetään pakotettua jäähdytystä, on suunniteltava hyvää teknistä käytäntöä noudattaen järjestelmät, jotka siirtävät jäähdytysilmaa moottoriin tai jäähdytysöljyä moottorin voitelujärjestelmään tai jotka poistavat lämpöä jäähdytysnesteestä moottorin jäähdytysjärjestelmän kautta tai lämpöä pakokaasun jälkikäsittelyjärjestelmästä. Jos käytetään pakotettua jälkikäsittelyjärjestelmän jäähdytystä, jäähdytysilmaa ei saa syöttää ennen kuin jälkikäsittelyjärjestelmä on jäähtynyt katalyyttista aktivoitumislämpötilaansa viileämmäksi. Jäähdytysmenetelmää, jonka seurauksena päästöt eivät ole edustavia, ei saa käyttää.

Päästöanalysaattorit on nollattava ja kohdistettava. Jos käytetään näytepusseja, ne on tyhjennettävä.

Instrumentit ja näytteenottimet on asennettava vaatimusten mukaisesti. Täysvirtauslaimennusjärjestelmään on liitettävä ulosvirtausputki.

Jokainen suodatin on sijoitettava vähintään tuntia ennen testiä petrimaljaan, joka on suojattu pölykontaminaatiolta mutta jossa ilma voi vaihtua, ja asetettava punnituskammioon vakautusta varten. Vakautusajan lopussa jokainen suodatin on punnittava ja paino on merkittävä muistiin. Tämän jälkeen suodatin varastoidaan suljettuun petrimaljaan tai tiiviisti suljettuun suodattimenpitimeen siihen asti, kunnes sitä tarvitaan testauksessa. Suodatin on käytettävä kahdeksan tunnin kuluessa punnituskammiosta poistamisesta. Taarapaino on kirjattava.

4.4.2. Jos moottori testataan pyörrevirtadynamometrillä, suositellaan, että niiden pisteiden lukumäärä, joissa erotus on pienempi kuin – 5 prosenttia suurimmasta vääntömomentista, on korkeintaan 30 (T sp on haluttu vääntömomentti, nsp on moottorin kierrosnopeuden derivaatta ja ΘD on pyörrevirtadynamometrin pyörimisinertia).

4.4.1. Kuormitusanturia käytettäessä vääntömomenttisignaali on siirrettävä moottorin akseliin ja dynamometrin inertia on otettava huomioon. Moottorin todellinen vääntömomentti on kuormitusaturista luettu vääntömomentti lisättynä kulmakiihtyvyydellä kerrotulla jarrun hitausmomentilla. Ohjausjärjestelmän on tehtävä tämä laskutoimitus tosiaikaisesti.

Jos mitattu viitenopeus on ± 3 prosentin tarkkuudella valmistajan ilmoittama viitenopeus, ilmoitettua viitenopeutta voidaan käyttää päästötestissä. Jos toleranssi ylittyy, päästötestissä on käytettävä mitattua viitenopeutta. (Tämä vastaa standardia ISO 8178-11:2006.)

(Suuri kierrosnopeus on suurin moottorin kierrosnopeus, jolla saavutetaan 70 prosenttia nimellistehosta, ja pieni kierrosnopeus on alhaisin moottorin kierrosnopeus, jolla saavutetaan 50 prosenttia nimellistehosta.)

Jos valmistaja katsoo, että edellä mainitut kartoitusmenetelmät eivät ole turvallisia tai että ne eivät edusta jonkin moottorin ominaisuuksia, voidaan käyttää muita kartoitusmenetelmiä. Vaihtoehtoisten menetelmien on täytettävä määriteltyjen kartoitusmenetelmien tarkoitus suurimman käytettävissä olevan vääntömomentin määrittämiseksi kaikilla testisyklien aikana saavutettavilla kierrosnopeuksilla. Osapuolten on hyväksyttävä poikkeaminen tässä kohdassa ilmoitetuista kartoitusmenetelmistä turvallisuuteen tai edustavuuteen liittyvistä syistä sekä vaihtoehtoisen menettelyn perustelut. Vääntömomenttikäyrää ei kuitenkaan saa milloinkaan suorittaa rajoitettujen tai turboahdettujen moottoreiden osalta moottorin kierrosnopeutta laskemalla.

Kaikki kohdan 4.2.2 mukaisesti kirjatut datapisteet on yhdistettävä pisteiden välisen lineaarisen interpoloinnin avulla. Tästä saatava vääntömomenttikäyrä on kartoituskäyrä, ja sen avulla muunnetaan liitteessä 5 kuvatun moottorin dynamometriajon normalisoidut vääntömomenttiarvot testisyklin todellisiksi vääntömomenttiarvoiksi kohdan 4.3.3 mukaisesti.

Moottorin kierrosnopeutta nostetaan alimmasta kartoitusarvosta ylimpään kartoitusarvoon keskimäärin 8 ± 1 min–1/s nopeudella. Moottorin nopeus- ja vääntömomenttipisteet on kirjattava ja näytteenottotaajuuden on oltava vähintään yksi piste sekunnissa.

Moottori on lämmitettävä enimmäisteholla moottorin muuttujien vakauttamiseksi moottorin valmistajan suositusten ja hyvien teknisten käytänteiden mukaisesti. Kun moottori on vakautettu, moottorin kartoitus suoritetaan seuraavasti:

n hi × 1,02 tai kierrosnopeus, jossa täyden kuormituksen vääntömomentti putoaa nollaan, sen mukaan, kumpi nopeus on pienempi (jossa nhi on suuri kierrosnopeus, millä tarkoitetaan suurinta moottorin kierrosnopeutta, jolla saavutetaan 70 prosenttia nimellistehosta).

Moottorin kierrosnopeus ja kuormitus, imuilman lämpötila, polttoainevirtaus ja ilma- tai pakokaasuvirta on mitattava kunkin testimoodin kohdalla heti, kun moottori on vakautettu.

Analysaattorien tulokset on tallennettava nauhapiirturille tai mitattava vastaavalla tiedonkeruujärjestelmällä pakokaasun virratessa analysaattorin läpi ainakin kunkin testimoodin kolmen viimeisen minuutin aikana. Jos laimennetun CO:n ja CO2:n mittaamiseen käytetään pussinäytteenottoa (ks. liitteen 4B lisäyksen 1 kohta 1.4.4), näyte on pussitettava kunkin testimoodin viimeisten kolmen minuutin aikana ja pussinäyte on analysoitava ja tulokset tallennettava.

Polttoaineen lämpötila on mitattava polttoaineen ruiskutuspumpun imun kohdalta tai valmistajan määrittelemällä tavalla, ja mittauspaikka on merkittävä muistiin.

Hiukkasnäytteenottoa ja kaasupäästöjen mittausta ei saa aloittaa ennen kuin moottori on vakautunut sille tasolle, jolla vakautuminen valmistajan ilmoituksen mukaan saavutetaan, ja niiden on päätyttävä samanaikaisesti.

Testimoodin pituus on kirjattava ja siitä on raportoitava.

Alun ylimenoajan jälkeen testisyklin kunkin moodin aikana kierrosnopeus on pidettävä ± 1 prosentin tai ± 3 min–1:n rajoissa nimelliskierrosnopeudesta riippuen siitä, kumpi on suurempi, paitsi joutokäynnissä, jonka on oltava valmistajan ilmoittamien toleranssien rajoissa. Vääntömomentti on pidettävä sellaisena, että keskiarvo sinä aikana, jona mittauksia tehdään, pysyy ± 2 prosentin rajoissa suurimmasta vääntömomentista testausnopeudella.

Huom: Vakioimisajan tarkoituksena on myös estää pakokaasujärjestelmään aikaisemmista testeistä jääneiden kertymien vaikutus. Testikohtien välissä on myös oltava vakautumisaika vaikutusten minimoimiseksi kohdasta toiseen siirryttäessä.

Järjestelmissä, joissa CO2:n ja NOx:n pitoisuutta valvotaan, CO2:n tai NOx:n pitoisuus laimennusilmassa on mitattava jokaisen testin alussa ja lopussa. Ennen testiä ja sen jälkeen mitattujen laimennusilman CO2:n tai NOx:n taustapitoisuuksien on oltava 100 ppm:n (CO2) ja 5 ppm:n (NOx) sisällä toisistaan.

Yhden tai monen suodattimen menetelmissä suodattimen läpi kulkevan näytteen massavirran suhde laimennettuun pakokaasumassavirtaan on pidettävä vakiona täysvirtausjärjestelmissä kaikissa moodeissa. Massasuhteen on pysyttävä ± 5 prosentin rajoissa moodin keskiarvoon nähden, paitsi kunkin moodin 10 ensimmäisen sekunnin aikana sellaisissa järjestelmissä, joissa ei ole ohitusmahdollisuutta. Osavirtauslaimennusjärjestelmissä, joissa käytetään yhden suodattimen menetelmää, suodattimen läpi kulkevan massavirran on pysyttävä ± 5 prosentin rajoissa moodin keskiarvoon nähden, paitsi kunkin moodin 10 ensimmäisen sekunnin aikana sellaisissa järjestelmissä, joissa ei ole ohitusmahdollisuutta.

Laimennusilma on säädettävä siten, että suodattimen pinnan lämpötila on kussakin testimoodissa 315 K:n (42 °C) ja 325 K:n (52 °C) välillä. Kokonaislaimennussuhteen on oltava vähintään neljä.

Instrumentit ja näytteenottimet on asennettava vaatimusten mukaisesti. Jos käytössä on pakokaasun laimennuksen täysvirtauslaimennusjärjestelmä, pakoputki on liitettävä järjestelmään.

Jokainen suodatin(pari) on sijoitettava paikoilleen vähintään tuntia ennen testiä suljettuun, mutta sinetöimättömään petrimaljaan ja asetettava punnituskammioon vakautumista varten. Vakautumisajan lopussa jokainen suodatin(pari) on punnittava ja taarapaino merkittävä muistiin. Suodatin(pari) on sen jälkeen varastoitava suljettuun petrimaljaan tai suodatintelineeseen, kunnes sitä tarvitaan testaukseen. Ellei suodatinta (suodatinparia) käytetä kahdeksan tunnin kuluessa siitä, kun se on poistettu punnituskammiosta, se on punnittava uudelleen ennen käyttöä.

Suurimmat vääntömomenttiarvot vaadituilla testinopeuksilla on määritettävä kokeilemalla, jotta voidaan laskea vääntömomenttiarvot vaadituille testimoodeille. Valmistajan on ilmoitettava suurin vääntömomentti testinopeuksilla sellaisten moottoreiden osalta, joita ei ole suunniteltu käytettäväksi tietyn täyden kuormituksen vääntömomenttikäyrän alueen yläpuolella.

Valmistajan on määriteltävä moottorin jäädytysjärjestelmä, joka on riittävän tehokas pitämään moottorin normaalissa käyttölämpötilassa.

Jos moottorissa on pakokaasujen jälkikäsittelylaite, pakoputken halkaisijan on oltava sama kuin käytössä olevissa laitteissa vähintään neljää pakoputken halkaisijaa vastaavalla pituudella virtaussuuntaa vastaan jälkikäsittelylaitteen sisältävän paisuntakammion sisääntuloaukosta lähtien. Etäisyyden pakosarjan laipasta tai turboahtimen poistoaukolta jälkikäsittelylaitteeseen on oltava sama kuin moottorikokoonpanossa tai sen on oltava valmistajan ilmoittamien, etäisyyttä koskevien eritelmien mukainen. Pakokaasujen vastapaineen tai rajoituksen on oltava edellä mainittujen kriteerien mukainen, ja se voidaan asettaa venttiilillä. Jälkikäsittelysäiliö voidaan poistaa harjoitustestien ja moottorin määrityskäytön ajaksi ja korvata vastaavalla epäaktiivista katalyytin kantajaa sisältävällä säiliöllä.

Testimoottorin on oltava varustettu pakojärjestelmällä, jonka vastapaine on ± 650 Pa:n sisällä valmistajan ilmoittamasta arvosta niissä moottorin käyttöolosuhteissa, jotka johtavat suurimpaan ilmoitettuun tehoon.

Testimoottorin on oltava varustettu sellaisella ilman imujärjestelmällä, joka rajoittaa ilman imun ± 300 Pa:n sisään valmistajan puhtaalle ilmanpuhdistimelle ilmoittamasta arvosta sellaisissa valmistajan ilmoittamissa moottorin käyttöolosuhteissa, jotka johtavat suurimpaan mahdolliseen ilmavirtaan. Rajoitukset on asetettava nimellisnopeudella ja täydellä kuomalla. Testauslaitoksen järjestelmää voidaan käyttää sillä edellytyksellä, että se vastaa täysin moottorin todellisia käyttöolosuhteita.

Ahtoilman lämpötila kirjataan, ja sen on oltava ilmoitetulla nimellisnopeudella ja täydellä kuormalla ± 5 K:n sisällä valmistajan ilmoittamasta ahtoilman enimmäislämpötilasta. Jäähdytysnesteen lämpötilan on oltava vähintään 293 K (20 °C).

Ensimmäisen kerran (kylmä käynnistys), kun moottori on saavuttanut huoneenlämpötilan ja moottorin jäähdytysnesteen ja öljyn, jälkikäsittelyjärjestelmien sekä kaikkien apulaitteiden lämpötila on vakautunut 20–30 °C:een.

LIITE 4B

Maanviljelys- ja metsätraktoreihin ja liikkuviin työkoneisiin asennettavien puristussytytysmoottoreiden päästöjen testausmenettely

1. VARALLA

2. VARALLA

3. MÄÄRITELMÄT, SYMBOLIT JA LYHENTEET

3.1. Määritelmät

Määritelmät esitetään tämän säännön kohdassa 2.1.

3.2. Yleiset symbolit (1)

Symboli Yksikkö Käsite a 0 — regress