Euroopan oikeusasiamies - Vuosikertomus 1999



Virallinen lehti nro C 260 , 11/09/2000 s. 0001 - 0176



Vuosikertomus 1999 (2000/C 260/01) Strasbourg, huhtikuu 2000 NICOLE FONTAINE Euroopan parlamentin puhemies rue Wiertz B - 1047 Bryssel Arvoisa puhemies, Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 195 artiklan1 kohdan sekä oikeusasiamiehen tehtävien hoitamista koskevasta ohjesäännöstä ja yleisistä ehdoista tehdyn päätöksen 3 artiklan8 kohdan mukaisesti esitän täten vuosikertomukseni 1999. Jacob SÖDERMAN Euroopan unionin oikeusasiamies SISÄLLYSLUETTELO >TAULUKON PAIKKA> 1. ALKUSANAT TULOS ON TÄRKEIN Oikeusasiamiehen toimiston työtä voidaan kuvata monella tavalla. Sen tulisi kohottaa julkishallinnon tasoa kansalaisten näkökulmasta, sen tulisi parantaa toiminnallaan kansalaisten ja hallinnon välisiä suhteita, sen tulisi luoda hyvän hallinnon standardit, korjata hallinnollisia epäkohtia ja paljon muuta. Kaikkein olennaisin tehtävä on tukea kansalaisia niin, että heitä kohdellaan oikeudenmukaisesti ja että he saavat nopeasti sen, mitä heillä on oikeus odottaa hallinnolta. Mielestäni Euroopan oikeusasiamiehen toimisto on vuoden aikana saavuttanut toiminnassaan sen tason, jota voidaan odottaa toimielimeltä, joka on vasta hiukan yli neljän vuoden ikäinen, jonka palveluksessa on 25 henkilöä ja joka toimii erittäin monimutkaisessa oikeudellisessa ja hallinnollisessa ympäristössä. Vuonna 1999 saimme 1577 kantelua (1372 vuonna 1998), aloitimme 206 mahdollista hallinnollista epäkohtaa koskevaa tutkimusta (171 vuonna 1998) ja viisi tutkimusta omasta aloitteestamme (1998 aloitimme vain yhden). Tutkimukseen johtaneista kanteluista 27 tapauksessa esitettiin kriittinen huomautus kyseiselle toimielimelle tai laitokselle, 62 tapauksessa toimielin sopi asian kantelijan hyväksi, yhdessä tapauksessa päästiin sovintoratkaisuun ja kymmenessä tapauksessa annettiin suositusluonnos hallinnollisen epäkohdan korjaamiseksi (vuonna 1998 vain yksi). Suositusluonnoksista kaksi hyväksyttiin välittömästi ja yksi johti erityiskertomuksen antamiseen Euroopan parlamentille. Myöhemmin toimielin hyväksyi erityiskertomuksen sisältämän suosituksen. 107 tapauksessa (96 tapauksessa vuonna 1998) ei havaittu hallinnollista epäkohtaa mutta kantelija sai perusteellisen selvityksen kiistanalaisen päätöksen perusteista. Lisäksi olemme muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta onnistuneet lähettämään vahvistuksen kantelun vastaanottamisesta viikon kuluessa ja päättämään sen ottamisesta tutkittavaksi kuukauden kuluessa. Tavoitetta, jonka mukaan tutkimus tulisi saada päätökseen vuoden kuluessa, emme ole vielä saavuttaneet. Noin 40 yli vuoden ikäistä tapausta on vielä avoinna, mutta suma on purkautumassa hitaasti. Toiminnoissa on aina kehittämisen varaa kansalaisten kannalta parempien tulosten saavuttamiseksi, mutta vuosi 1999 oli epäilemättä tähän mennessä paras. On syytä korostaa, että toimielimet ja laitokset sopivat itse 62 asiaa (vuonna 1998 luku oli 51). Tämä merkitsee itse asiassa, että ne pääsivät itse sovintoratkaisuun, kun oikeusasiamies kiinnitti niiden huomion kanteluun. Tämä on kantelijoiden kannalta erittäin hyvä asia, koska siinä säästyy arvokasta aikaa. Se osoittaa myös hallinnon hyvää asennetta ja halua korjata virheensä, mitä on pidettävä erittäin myönteisenä asenteena Euroopan kansalaisia kohtaan. KIISTAT Yhteisön toimielinten ja laitosten kanssa tekemämme yhteistyö on tehostanut työtämme Euroopan kansalaisten puolesta. Useimmissa tapauksissa yhteisön toimielimet ja laitokset ovat vastanneet ajoissa ja perusteellisesti kantelijoiden esittämiin väitteisiin. Näin on ollut helpompaa selvittää, mitkä ovat tapauksen olennaiset näkökohdat ja mitä todella on tapahtunut. Ongelmia on kuitenkin vielä jäljellä Euroopan komission toiminnoissa, jotka ovat oikeusasiamiehen tutkimusten tärkein painopistealue: 163 tapausta 206:sta koski niitä. Jälleen kerran komission yksiköt esittivät ajatuksen, jonka mukaan komission tulkintoja yhteisön oikeudesta voi käsitellä vain Euroopan yhteisöjen tuomioistuin, ei Euroopan oikeusasiamies. Tätä kiistaa käsitellään tarkemmin itse vuosikertomuksessa. Toteaisin ainoastaan, ettei koskaan voi olla hyvän hallinnon mukaista olla noudattamatta lakia, toisin sanoen yhteisön toimielintä tai laitosta sitovia sääntöjä tai periaatteita. Toivottavasti tämä on viimeinen kerta, kun joudun korostamaan tätä seikkaa. Euroopassa on kaksi maata, joissa kansallinen oikeusasiamies ei voi käsitellä mahdollisesti oikeustoimien piiriin kuuluvia tapauksia. Niissä tämä rajoitus on nimenomaisesti kirjattu itse lakiin. Vastaavaa rajoitusta ei ole Euroopan oikeusasiamiehen toimivallan määrittelyssä, joka tehtiin Maastrichtin sopimuksella. Lisäksi on kaikille osapuolille pelkästään myönteistä, jos oikeusasiamiehen toiminnalla pystytään estämään tarpeettomia oikeuskäsittelyjä ja siten helpottamaan tuomioistuinten nykyistä suurta työtaakkaa. On myös syytä ottaa huomioon, että koska yhteisön oikeus rajoittaa mahdollisuutta viedä asioita tuomioistuimiin, oikeusasiamies on todennäköisesti kansalaisten ainoa kanava monissa tapauksissa, joissa yhteisön toimielinten ja laitosten toimia väitetään laittomiksi. On itsestään selvää, että yhteisöjen tuomioistuinten oikeuskäytäntö on aina oikeusasiamiehen päätösten ohjenuorana. Toinen aikaa vievä kiista komission kanssa koski oikeusasiamiehen oikeutta tarkastaa asiakirjoja. Aihetta käsiteltiin tarkemmin vuoden 1998 vuosikertomuksessa. Vaikka vuonna 1999 päästiinkin taas kerran tyydyttävään tulokseen tavanomaisten väärinymmärrysten ja erilaisten argumenttien jälkeen, olen kuitenkin esittänyt Euroopan parlamentille aloitteen oikeusasiamiehen ohjesäännön sen osan muuttamiseksi, josta kiistat aiheutuvat. On syytä korostaa, että kaikille oikeusasiamiehen toimistoille on tärkeää saada rajoittamaton oikeus päästä tutustumaan asiakirjoihin, jotka ovat kantelun tutkimuksen kannalta tarpeen. Vastaava oikeus annettiin hiljattain Olafille. Muutoin kansalaiset eivät luota oikeusasiamiehen tutkimuksiin. Samalla on aivan selvää, että oikeusasiamiehen on kunnioitettava asiakirjojen luottamuksellisuutta silloin, kun se on perusteltu asianmukaisesti, eikä hän saa antaa niiden sisältöä julkisuuteen. Toivon todellakin, että Euroopan parlamentti käsittelee aloitetta tarmokkaasti ja että muut toimielimet hyväksyvät asiaa koskevat argumenttini. AVOIMUUS Avoimuuden alalla ei vuoden aikana tapahtunut merkittävää edistystä. Komission odotettiin laativan asetusluonnoksen asiakirjojen julkisuudesta EY:n perustamissopimuksen 255 artiklan mukaisesti, mutta tekstiä ei julkaistu vuoden aikana. Ainoastaan joitakin sen säännöksiä vuosi julkisuuteen, ja toimittajat ja muut alan aktivistit arvostelivat niitä kärkevästi. Oikeusasiamiehen kannalta asia on tärkeä, koska tiedottamisen laiminlyönti tai väärän tiedon antaminen on edelleen kanteluiden yleisin peruste (23 %). Perinteisen luottamuksellisuuden säilyttämistä perustellaan usein tehokkuudella. Se tuntuu melko paradoksaaliselta perustelulta. Osoittiko Santerin komissio todellakin tehokkuutta, kun se kaatui maaliskuussa, niin että toimivan komission puuttuminen haittasi unionin toimintaa pahasti puolen vuoden ajan? Tärkeä syy kaatumiselle oli se, mitä oli tehty luottamuksellisuuden verhon takana. Lisäksi kokemus on osoittanut, että avoin hallinto, jollaista harjoitetaan monissa jäsenvaltioissa, näyttää olevan tehokas väline petosta ja korruptiota vastaan, kun taas julkisten asioiden suljettu ja luottamuksellinen käsittely näyttää tarjoavan tilaisuuksia petokseen ja korruptioon. Minusta on häiritsevää, että kasvavia avoimuuden vaatimuksia vastustavat eivät ota tätä tärkeää seikkaa huomioon. Olivatpa heidän argumenttinsa ja syynsä mitkä hyvänsä, vastustaessaan itsepäisesti unionin hallinnon välttämätöntä avaamista nykyaikaisella tavalla he hämärtävät Euroopan unionin rahoituksen yksityiskohtia, ja se on juuri yksi niistä alueista, joilla unionia arvostellaan eniten. Ennaltaehkäisy on kaikkein paras tapa. Parhaatkin poliisivoimat voivat jälkeenpäin selvittää vain pienen osan tällä alalla esiintyvästä epätoivotusta toiminnasta. MITÄ HYVÄ HALLINTO ON? Vuoden 1997 vuosikertomuksessa esitimme hallinnollisen epäkohdan määritelmän, jonka Euroopan parlamentti hyväksyi yksimielisesti ja joka hyväksytään nykyisin yleisesti. Asioiden edistämiseksi esitimme ehdotuksen hyvän hallintotavan säännöstöstä heinäkuussa 1999. Komissiolla oli ollut oma versionsa säännöstöstä työn alla vuodesta 1997 lähtien, mutta kun komissio kaatui maaliskuussa, asia näytti raukeavan. Niinpä oikeusasiamiehen toimiston oli aika ottaa vastaan haaste ja julkaista hyvän hallintotavan säännöstö. Oikeusasiamiehen säännöstössä ei käsitellä johdon ja virkamiesten suhteita. Siinä käsitellään kansalaisten ja virkamiesten välisiä suhteita. Säännöstö keskittyy siihen, millaista palvelua Euroopan kansalaisilla on lupa odottaa eurooppalaisilta virkamiehiltä. Ajatuksen edistämiseksi käynnistimme omasta aloitteestamme asiaa koskevan tutkimuksen. Yhteisön toimielinten ja laitosten asenne oli yleisesti ottaen myönteinen. Eräät niistä kertoivat jo hyväksyneensä tämäntyyppisen säännöstön. Yksi laitoksista, Lontoossa toimiva Euroopan lääkearviointivirasto, hyväksyi luonnoksemme tehden siihen eräitä myönteisiä muutoksia. Toiset taas alkoivat laatia omia versioitaan. Komissio ilmoitti, että se oli käsitellyt alustavasti omaa versiotaan ennen kuin neuvottelisi siitä henkilökuntansa kanssa, ja pyysi oikeusasiamiestä kommentoimaan sitä. Ensivaikutelmana oli, että versio on melko epämääräinen Euroopan kansalaisten kannalta. Laadukas hyvän hallintotavan säännöstö antaisi Euroopan kansalaisille myönteisen viestin palvelusuuntautuneesta hallinnosta. Tämä parantaisi kaiken kaikkiaan unionin mainetta jäsenvaltioissa. Sillä annettaisiin Euroopan kansalaisille myös selkeä tieto siitä, millaista palvelua he voivat odottaa, ja virkamiehille ohjeet siitä, mitä heidän pitäisi pystyä tarjoamaan. Säännöstöön ei sisälly mitään sellaista, mitä ei voitaisi saavuttaa johdon asianmukaisella sitoutumisella ja henkilökunnan koulutuksella. Omasta aloitteesta käynnistettyä tutkimusta ei ole vielä saatu päätökseen, mutta vastausten laaja kirjo viittaa mielestäni siihen, että olisi hyvä harkita lakialoitetta, jolla luotaisiin monien jäsenvaltioiden esimerkin mukaisesti eurooppalainen hallintolaki hyvästä hallintotavasta. Tämä merkitsee, että joko komission pitäisi ottaa itse johtava rooli hyväksymällä hyvä säännöstö ensimmäisenä askeleena tai Euroopan parlamentin tulisi harkita asiaa koskevan aloitteen tekemistä kohtuullisen ajan kuluessa. Hyvän hallintotavan säännöstön hyväksyminen osoittaisi Euroopan kansalaisille, että unioni on nykyaikainen ja palvelumyönteinen hallinto-organisaatio, joka on valmis toimimaan kansalaisten hyväksi, eikä siitä pidä tehdä kaikkien Euroopan ongelmien syntipukkia. ENEMMÄN YHTEISTYÖTÄ Kun jokin asia ei suju julkisella sektorilla, perinteinen tapa on pyytää lisää rahaa tai lisää toimivaltuuksia eikä yrittää päästä tuloksiin lisäämällä vuoropuhelua ja yhteistyötä. Toimivallan ulkopuolelle jäävien kantelujen osuus on edelleen noin 70 %. Monet niistä ovat väitteitä, joiden mukaan yhteisön oikeutta ei ole sovellettu oikein jossakin jäsenvaltiossa. Vuoden 1999 aikana neuvoimme 314 kantelijaa (259 vuonna 1998) kääntymään kansallisen tai alueellisen oikeusasiamiehen toimiston puoleen tai jättämään vetoomuksen vastaavalle parlamentille. Samankaltaista tietoa annettiin monille muille kansalaisille, jotka ottivat toimistoon yhteyttä kirjeitse, puhelimitse tai sähköpostitse pyytääkseen neuvoja. Kun Amsterdamin sopimuksen täytäntöönpano etenee, erityisesti oikeuteen, vapauteen ja turvallisuuteen perustuvaa aluetta koskevien määräysten osalta, jäsenvaltioiden kaikilla tasoilla sovelletaan yhä enemmän yhteisön oikeutta. Tällöin tarvitaan vielä enemmän oikeudellisia ja muita oikaisutoimia, jotka ovat nopeita ja tehokkaita. Omalta osaltamme olemme ottaneet vastuullemme yhteisön oikeudesta tiedottamisen kansallisten ja alueellisten oikeusasiamiesten toimistoille sekä vastaaville vetoomusvaliokunnille. Olemme myös perustaneet verkoston antaaksemme heille tukea ja neuvoja, ja tähän tarkoitukseen hyödynnämme Internetiä mahdollisimman tehokkaasti. Kansallisten oikeusasiamiesten ja vastaavien elinten syyskuinen Pariisin kokous ja lokakuinen Firenzen tapaaminen alueellisten oikeusasiamiesten ja vetoomusvaliokuntien kanssa osoittivat, että kaikki nämä toimielimet ja laitokset ovat valmiita toimimaan entistä aktiivisemmin kyseisellä alalla. Se merkitsee, että rakentava yhteistyö todellisessa toissijaisuusperiaatteen ja tasa-arvon hengessä voisi olla paras tapa auttaa Euroopan kansalaisia saamaan sen, mihin heillä on yhteisön lain mukaan oikeus, syntyipä kiista missä tahansa ja millä tasolla tahansa Euroopan unionissa. Näin yhteisön oikeus olisi elävää todellisuutta Euroopan kansalaisille. Jacob Söderman Strasbourgissa 31. joulukuuta 1999 2. KANTELUT OIKEUSASIAMIEHELLE Euroopan oikeusasiamiehen tärkein tehtävä on käsitellä hallinnollisia epäkohtia yhteisön toimielinten ja laitosten toiminnassa, lukuun ottamatta Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toimintaa lainkäyttöeliminä. Mahdollisista hallinnollisista epäkohdista oikeusasiamies saa tiedon pääasiassa Euroopan kansalaisten tekemien kantelujen välityksellä. Oikeusasiamies voi myös suorittaa tutkimuksia omasta aloitteestaan. Kaikki Euroopan kansalaiset tai jäsenvaltiossa asuvat kolmannen maan kansalaiset voivat tehdä kanteluja oikeusasiamiehelle. Kanteluja voivat tehdä myös yritykset, yhdistykset ja muut elimet, joilla on rekisteröity toimipaikka unionissa. Kantelun voi tehdä oikeusasiamiehelle joko suoraan tai Euroopan parlamentin jäsenen välityksellä. Oikeusasiamiehelle tehtyjen kantelujen käsittely on julkista, jollei kantelija ole pyytänyt luottamuksellista käsittelyä. On tärkeää, että oikeusasiamies toimii mahdollisimman avoimesti, jotta Euroopan kansalaiset voivat seurata ja ymmärtää hänen työtään, ja on näin hyvänä esimerkkinä muille. Vuonna 1999 oikeusasiamies käsitteli 1860 tapausta. Niistä 1577 oli uusia vuonna 1999 saapuneita kanteluja. Yksittäisiltä kansalaisilta tuli 1458, yhdistyksiltä 90 ja yrityksiltä 23 kantelua. Euroopan parlamentin jäsenet välittivät 11 kantelua. 278 tapausta siirtyi vuodelta 1998. Omasta aloitteestaan oikeusasiamies käynnisti 5 tutkimusta. Kuten oikeusasiamiehen vuosikertomuksessa 1995 todettiin, vetoomusvaliokunta ja oikeusasiamies ovat sopineet, että he voivat siirtää tarvittaessa kanteluja ja vetoomuksia toinen toiselle. Vuoden 1999 kuluessa 3 vetoomusta välitettiin oikeusasiamiehelle vetoomuksen tekijän suostumuksella käsiteltäviksi kanteluina. Kantelijan suostumuksella 71 kantelua toimitettiin Euroopan parlamentille käsiteltäviksi vetoomuksina. Lisäksi oikeusasiamies kehotti 142 tapauksessa kantelijaa esittämään vetoomuksen Euroopan parlamentille. (Katso liite A, Tilastotietoja, s. 168) 2.1. OIKEUSASIAMIEHEN TYÖN OIKEUSPERUSTA Oikeusasiamies hoitaa tehtäviään Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 195 artiklan, oikeusasiamiehen ohjesäännön(1) ja tämän ohjesäännön 14 artiklan mukaisesti antamien täytäntöönpanosäännösten mukaisesti. Täytäntöönpanosäännösten teksti on julkaistu kaikilla virallisilla kielillä oikeusasiamiehen verkkosivuilla (http://www.euro-ombudsman.eu.int). Teksti on myös saatavissa oikeusasiamiehen toimistosta. Täytäntöönpanosäännökset koskevat oikeusasiamiehen toimiston sisäistä toimintaa. Jotta ne kuitenkin muodostaisivat kansalaisten kannalta ymmärrettävän ja hyödyllisen asiakirjan, ne sisältävät myös jonkin verran muihin toimielimiin ja laitoksiin liittyvää aineistoa, joka jo sisältyy oikeusasiamiehen ohjesääntöön. Oikeusasiamies muutti toimeenpanosäännöksiä 30. Marraskuuta 1999 selventääkseen, että Amsterdamin sopimuksen myötä kanteluita voi jättää myös iirin kielellä. Muutos tulee voimaan 1. tammikuuta 2000. Esite "Euroopan oikeusasiamies voiko hän auttaa sinua?" ja kantelulomake on lisätty oikeusasiamiehen verkkosivulle iirinkielisenä. Kesäkuussa 1999 Euroopan parlamentti muutti työjärjestyksensä artikloja, jotka koskevat parlamentin ja Euroopan oikeusasiamiehen suhteita, ja numeroi ne uudelleen artikloiksi 177-179. Muutoksilla selvennetään, että oikeusasiamiehen vuosikertomusta ja erityiskertomuksia käsittelee sama valiokunta (käytännössä vetoomusvaliokunta). 2.2. EUROOPAN OIKEUSASIAMIEHEN TOIMIVALTA Kaikki oikeusasiamiehelle tulevat kantelut rekisteröidään ja niiden lähettäjille ilmoitetaan, että kantelu on vastaanotettu. Vastaanottoilmoituksessa kantelijalle kerrotaan kantelun käsittelymenettelystä ja mainitaan kantelua käsittelevän lakimiehen nimi ja puhelinnumero. Seuraavaksi tutkitaan, kuuluuko kantelu oikeusasiamiehen toimivallan piiriin. Oikeusasiamiehen toimivalta on määritelty EY:n perustamissopimuksen 195 artiklassa. Sen mukaan hänellä on valtuudet ottaa vastaan kanteluja unionin kansalaisilta sekä niiltä luonnollisilta henkilöiltä tai oikeushenkilöiltä, joiden asuinpaikka tai sääntömääräinen kotipaikka on jossakin jäsenvaltiossa. Kantelut voivat koskea hallinnollisia epäkohtia yhteisön toimielinten ja laitosten toiminnassa, lukuun ottamatta Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toimintaa lainkäyttöeliminä. Kantelu ei siten kuulu oikeusasiamiehen toimivaltaan, jos 1. kantelija ei ole henkilö, jolla on oikeus tehdä kantelu 2. kantelu ei koske yhteisön toimielintä tai laitosta 3. kantelu koskee Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toimintaa lainkäyttöeliminä tai 4. kantelu ei koske hallinnollista epäkohtaa. 2.2.1. "HALLINNOLLINEN EPÄKOHTA" Vastauksena Euroopan parlamentin pyyntöön määritellä hallinnollinen epäkohta tarkasti oikeusasiamies esitti vuoden 1997 vuosikertomuksessa seuraavan määritelmän: Hallinnollinen epäkohta ilmenee, kun julkinen elin ei toimi sitä sitovan määräyksen tai periaatteen mukaisesti. Vuonna 1998 Euroopan parlamentti hyväksyi päätöslauselman, jossa määritelmää pidettiin tervetulleena. Vuoden 1999 aikana oikeusasiamies kävi komission kanssa kirjeenvaihtoa, josta ilmeni, että myös komissio hyväksyi määritelmän. Virheellinen laintulkinta on yksi hallinnollisen epäkohdan muoto Irlannin oikeusasiamiehen toimisto lähetti Euroopan oikeusasiamiehelle lokakuussa 1998 tiedustelun komission asetuksen 3887/92 (Art. 9.2) tulkinnasta. Tiedustelun syynä olivat lukuisat kantelut Irlannin maatalous- ja elintarvikeministeriötä vastaan. Komission ohjeen mukaisesti ministeriö oli evännyt tai vähentänyt joillekin hakijoille maksettavia erityisten naudanliha- ja palkkiolisäohjelmien mukaisia avustuksia. Komissio vahvisti helmikuussa 1999 asetusta koskevan tulkintansa. Irlannin oikeusasiamiehen toimiston mielestä komission tulkinta oli kohtuuttoman rajoittava ja epäoikeudenmukainen kyseisiä hakijoita kohtaan. Huhtikuussa 1999 Euroopan oikeusasiamies päätti huolellisen harkinnan jälkeen aloittaa asiaa koskevan oma-aloitteisen tutkimuksen ja ilmoitti tästä komissiolle. Kesäkuussa 1999 komissio suostui tarkastelemaan uudelleen kantaansa kyseisen säädöksen tulkinnasta. Komissio totesi kuitenkin myös: "Komissio on sitä mieltä, että asetuksen artiklan oikeudellinen tulkinta ei ole hallinnollinen epäkohta. EY:n perustamissopimuksen 220 (ent. 164) artiklan mukaan asia voitaisiin mahdollisesti saattaa yhteisöjen tuomioistuimen päätettäväksi." Euroopan oikeusmies esitti komissiolle antamassaan vastauksessa muun muassa seuraavat seikat: "Oikeusasiamies ottaa aina huomioon sen, että yhteisöjen tuomioistuin on korkein viranomainen" yhteisön oikeuden merkitystä ja tulkintaa koskevissa kysymyksissä. Lisäksi EY:n perustamissopimuksen 195 artiklan mukaan Euroopan oikeusasiamies ei saa suorittaa tutkimuksia tapauksissa, joissa epäilyksenalaisia väitteitä käsitellään tai on käsitelty oikeudenkäynnissä (korostus lisätty). Käytännössä Irlannin oikeusasiamies tai asiasta kannellut Irlannin kansalainen ei kuitenkaan ole aloittanut eikä voisi helposti aloittaa asiaa koskevaa oikeudenkäyntiä. Haluan myös korostaa, että termin "hallinnollinen epäkohta" merkitys on ensiarvoisen tärkeä oikeusasiamiehen työlle. Tämän vuoksi käsittelin asiaa ensimmäisessä vuosikertomuksessa vuodelta 1995: Sopimuksessa ja ohjesäännössä ei kummassakaan määritellä termiä "hallinnollinen epäkohta". Luonnollisesti kyseessä on hallinnollinen epäkohta, kun julkinen elin ei toimi perustamissopimusten tai sitä sitovan yhteisön määräyksen mukaisesti tai kun se ei noudata yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen luomia oikeudellisia periaatteita. Kertomus sisälsi myös luettelon mahdollisista hallinnollisen epäkohdan tyypeistä. Luettelo ei ollut tyhjentävä. Euroopan parlamentin toimivaltainen valiokunta käsitteli vuoden 1995 vuosikertomusta ja hyväksyi yllä esitetyn hallinnollista epäkohtaa koskevan selityksen. Asiasta keskusteltiin 20. kesäkuuta 1996 pidetyssä täysistunnossa, johon komission jäsen Marín osallistui. Vuoden 1995 vuosikertomuksessa esitettyyn hallinnollisen epäkohdan määritelmä mainittiin ja hyväksyttiin myös syyskuussa 1997 pidetyssä Euroopan kansallisten oikeusasiamiesten kokouksessa. Parlamentin keskustelussa vuoden 1996 vuosikertomuksesta pyydettiin tarkempaa hallinnollisen epäkohdan määritelmää, ja täysistuntokeskustelussa lupasin laatia sellaisen. Pyysin kansallisia oikeusasiamiehiä ja vastaavia elimiä ilmoittamaan minulle, mitä termillä hallinnollinen epäkohta ymmärretään heidän jäsenvaltioissaan. Saamistani vastauksista ilmeni, että perusmerkitys voidaan määritellä seuraavasti: Hallinnollinen epäkohta ilmenee, kun julkinen elin ei toimi sitä sitovan määräyksen tai periaatteen mukaisesti. Määritelmä sisällytettiin vuoden 1997 vuosikertomukseen. Siihen lisättiin huomautus, jossa korostettiin, että Euroopan oikeusasiamiehen tutkiessa, onko jokin yhteisön toimielin tai laitos toiminut sitä sitovien määräysten ja periaatteiden mukaisesti, "hänen ensimmäinen ja olennaisin tehtävänsä on väistämättä todeta, onko se toiminut lainmukaisesti". Heinäkuun 14. päivänä 1998 pidetyssä täysistunnossa komission jäsen Gradin ilmaisi tyytyväisyytensä siihen, että termi "hallinnollinen epäkohta" on nyt määritelty selkeästi. Sen jälkeen Euroopan parlamentti hyväksyi 16. heinäkuuta 1998 päätöslauselman, jossa hallinnollisen epäkohdan määritelmää pidettiin tervetulleena ja todettiin, että määritelmä ja vuoden 1997 vuosikertomuksessa mainitut esimerkit antavat selkeän kuvan siitä, mitä oikeusasiamiehen toimivaltaan kuuluu(2). Määritelmä toistettiin vuoden 1998 vuosikertomuksessa, josta Euroopan parlamentti keskusteli 15. huhtikuuta 1999 komission jäsen Montin läsnä ollessa. Olen siksi yllättynyt siitä, että komissio haluaisi nyt aloittaa uudelleen asian käsittelyn, sillä se on käsitelty jo perusteellisesti menettelyssä, jossa komissiolla on ollut kaikki mahdollisuudet esittää näkemyksensä. Jos komissio katsoo, että oikeusasiamiehen toimivallan kaventaminen palvelee Euroopan kansalaisten etuja nykyistä paremmin, sillä on mahdollisuus ehdottaa sopimukseen muutosta, niin että toimivallan ulkopuolelle rajattaisiin tapaukset, joissa kantelijalla on mahdollisuus käyttää oikeussuojakeinoa. Rajoitus olisi hyvin epätavallinen, mikä käy selväksi oikeusasiamiehen roolia koskevasta Euroopan neuvoston määritelmästä. Sen mukaan rooliin kuuluu hallinnollisten toimien laillisuuden tarkastelu(3). Tällainen rajoitus sisältyy kuitenkin Yhdistyneen kuningaskunnan oikeusasiamiestä koskevaan lakiin. Niin kauan, kun sopimusta ei muuteta Euroopan oikeusasiamiehen toimivallan rajoittamiseksi vastaavalla tavalla, hänen tulee kuitenkin jatkaa nykyisen toimivaltansa toteuttamista. Sen mukaan oikeusasiamies saa suorittaa tutkimuksia, ellei epäilyksenalaisia väitteitä "käsitellä tai ole käsitelty oikeudenkäynnissä". Euroopan oikeusasiamiehen toimisto perustettiin yhteisön toimielinten ja laitosten sekä Euroopan kansalaisten välisten suhteiden parantamiseksi. Tapauksissa, joissa toimielin selvittää toimineensa asianmukaisesti sitä sitovien määräysten ja periaatteiden mukaisesti, kansalainen saattaa tyytyä selitykseen tai ainakin hän ymmärtää paremmin toimielimen toimia. Lisäksi oikeusasiamies on tutkimuksia suorittaessaan aina tietoinen siitä, että yhteisöjen tuomioistuimella on ylin päätösvalta yhteisön oikeuden merkityksestä ja tulkinnasta, ja lisäksi siitä, että komission virkamiehillä on häntä parempi asiantuntemus yhteisön oikeuden tulkinnasta ja soveltamisesta eri aloilla. Useimmissa tapauksissa oikeusasiamies ei siten tutkimustensa jälkeen todennäköisesti näe syytä kyseenalaistaa komission tulkintaa jostakin oikeudellisesta määräyksestä.'' Euroopan oikeusasiamies pyysi komissiota ilmoittamaan 31. heinäkuuta 1999 mennessä, hyväksyykö se oikeusasiamiehen vuoden 1997 vuosikertomukseen sisältyvän hallinnollisen epäkohdan määritelmän, ja jos ei hyväksy, ilmoittamaan hänelle syyt. Komission pääsihteeri ilmoitti vastauksessaan 15. heinäkuuta 1999, että komission jäsen Gradin oli komission puolesta hyväksynyt edellä mainitun hallinnollisen epäkohdan määritelmän Euroopan parlamentissa 14. heinäkuuta 1998. Pääsihteeri vahvisti myös, että komissio oli parhaillaan tarkistamassa tulkintaansa kyseisestä määräyksestä ja että komissio ilmoittaisi oikeusasiamiehelle pikaisesti tarkistuksen tuloksesta. Q5/98/IJH - OI/3/99/IJH 2.2.2. HYVÄN HALLINTOTAVAN SÄÄNNÖSTÖ Oikeusasiamies käynnisti 11. marraskuuta 1998 omasta aloitteistaan tutkimuksen siitä, onko yhteisön eri toimielimillä ja laitoksilla hyvän hallintotavan säännöstöä, jota niiden virkamiehet noudattavat suhteissaan kansalaisiin, ja onko kansalaisilla oikeus tutustua säännöstöön. Omasta aloitteestaan suorittamassaan tutkimuksessa oikeusasiamies kysyi 19 toimielimeltä tai laitokselta, olivatko ne jo hyväksyneet tai aikoivatko ne hyväksyä hyvän hallintotavan säännöstön, jossa käsitellään niiden virkamiesten suhteita kansalaisiin. Heinäkuun 28. päivänä 1999 oikeusmies esitti komissiolle, Euroopan parlamentille ja neuvostolle ehdotuksen hyvän hallintotavan säännöstöstä suositusluonnoksen muodossa. Muille toimielimille ja laitoksille esitettiin samankaltaiset suositusluonnokset syyskuussa 1999. Oikeusasiamiehen säännöstö on saatavilla kaikilla kielillä verkkosivulta (http://www.euro-ombudsman.eu.int). Oikeusasiamies aikoo laatia aiheesta erityiskertomuksen Euroopan parlamentille vuoden 2000 alussa. 2.3. KANTELUJEN OTTAMINEN TUTKITTAVAKSI Oikeusasiamiehen toimivallan piiriin kuuluvan kantelun on täytettävä myös muita ehtoja, ennen kuin oikeusasiamies voi ottaa asian tutkittavakseen. Oikeusasiamiehen ohjesäännössä on esitetty seuraavat perusteet: 1. kantelusta on käytävä ilmi kantelija ja kohde (ohjesäännön 2 artiklan 3 kohta) 2. oikeusasiamiehellä ei ole oikeutta puuttua tuomioistuimissa käsiteltäviin tapauksiin tai kyseenalaistaa tuomioistuinten päätöksiä (1 artiklan 3 kohta) 3. kantelu on tehtävä kahden vuoden kuluessa siitä päivämäärästä, jolloin sen perustana olevat tosiseikat tulivat kantelijan tietoon (2 artiklan 4 kohta), 4. ennen kantelua on otettava hallintoteitse asianmukaisella tavalla yhteyttä kyseisiin toimielimiin ja laitoksiin (2 artiklan 4 kohta) 5. jos kantelu koskee yhteisön toimielinten ja laitosten sekä niiden virkamiesten ja muun henkilöstön välisiä työsuhteita, kaikki mahdollisuudet sisäisten hallinnollisten hakemusten ja kantelujen tekemiseen on pitänyt käyttää ennen kantelun tekemistä (2 artiklan 8 kohta). Esimerkkejä kanteluista, joita ei voitu ottaa tutkivaksi tuomioistuinkäsittelyn vuoksi Énergie pour l'Arménie -niminen järjestö kanteli Euroopan oikeusasiamiehelle heinäkuussa 1998. Järjestö väitti, että Euroopan komissio oli kieltäytynyt maksamasta laskua Tacis-ohjelmaan kuuluvan sopimuksen mukaisesta työstä. Kantelu lähetettiin komissiolle lausuntoa varten, ja kantelijalle annettiin mahdollisuus kommentoida lausuntoa. Myös joitakin lisätutkimuksia tehtiin. EY:n perustamissopimuksen 195 artiklan mukaan Euroopan oikeusasiamies ei saa suorittaa tutkimuksia tapauksissa, joissa epäilyksenalaisia väitteitä käsitellään tai on käsitelty oikeudenkäynnissä. Kantelua koskevien tutkimusten kuluessa kantelija ilmoitti Euroopan oikeusasiamiehelle, että kantelussa esitetyt väitteet ovat oikeuskäsittelyn kohteena belgialaisessa tuomioistuimessa. Oikeusasiamiehen ohjesäännön 2 artiklan 7 kohdassa määrätään, että kun oikeusasiamiehen on esitettyjä tosiseikkoja koskevan oikeusmenettelyn takia lopetettava kantelun käsittely, kaikkien hänen siihen saakka tekemiensä tutkimusten tulokset arkistoidaan ilman lisätoimenpiteitä. Oikeusasiamies lopetti siksi asian käsittelyn. Tapaus 739/98/ADB P. kanteli Euroopan oikeusasiamiehelle heinäkuussa 1999 siitä, että Euroopan yhteisöjen komissio epäsi häneltä pääsyn kilpailun KOM/A/12/98 kirjalliseen kokeeseen. Kantelu välitettiin komissiolle lausuntoa varten. Marraskuussa 1999 komissio ilmoitti oikeusasiamiehelle, että kantelija oli aloittanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa oikeudenkäynnin, joka koski hänen kantelussa esittämiään tosiseikkoja. Koska kantelija oli nostanut kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, oikeusasiamies lopetti kantelun käsittelyn EY:n perustamissopimuksen 195 artiklan perusteella joulukuussa 1999 kuultuaan kantelijaa tässä asiassa. Oikeusasiamiehen siihen saakka tekemien tutkimusten tulokset arkistoitiin ilman lisätoimenpiteitä ohjesäännön 2 artiklan 7 kohdan mukaisesti. Tapaus 867/99/GG 2.4. TUTKIMUSTEN PERUSTEET Oikeusasiamies voi käsitellä toimivaltansa piiriin kuuluvia kanteluja, jotka täyttävät tutkittavaksi ottamisen ehdot. EY:n perustamissopimuksen 195 artiklassa määrätään, että oikeusasiamies "suorittaa tutkimukset, joita hän pitää perusteltuina". Joissakin tapauksissa oikeusasiamiehen tutkimukselle ei ehkä ole perusteita, vaikka kantelu teknisesti voitaisiin ottaa tutkittavaksi. Jos kantelu on jo ollut käsiteltävänä Euroopan parlamentin vetoomusvaliokunnalle osoitettuna vetoomuksena, oikeusasiamies ei tavallisesti pidä tutkimuksen käynnistämistä perusteltuna, ellei uusia todisteita esitetä. 2.5. KANTELUJEN TUTKIMINEN Siitä lähtien, kun oikeusasiamies aloitti toimintansa, kanteluita on rekisteröity 5270. Niistä 16 % oli peräisin Ranskasta, 14 % Saksasta, 14 % Espanjasta, 9 % Yhdistyneestä kuningaskunnasta ja 12 % Italiasta. Täydellinen erittely kantelujen maantieteellisestä jakautumisesta liitteessä A, Tilastotietoja. Vuonna 1999 kanteluista tutkittiin 93 % sen selvittämiseksi, kuuluuko kantelu toimivallan piiriin, täyttääkö se tutkittavaksi ottamisen ehdot ja antaako se aihetta tutkimukseen. Tutkituista kanteluista 27 % kuului oikeusasiamiehen toimivaltaan. Näistä 243 täytti tutkittavaksi ottamisen ehdot, mutta 42 ei kuitenkaan antanut aihetta tutkimukseen. Tutkimus käynnistettiin siten 201 tapauksessa. Useimmat tutkimukseen johtaneista kanteluista koskivat Euroopan komissiota (77 %). Komissio tekee yhteisön elimistä eniten sellaisia päätöksiä, joilla on suoranaisia vaikutuksia kansalaisiin. Siksi on luonnollista, että se on kansalaisten kantelujen pääasiallinen kohde. Euroopan parlamenttia vastaan esitettiin 24 ja Euroopan unionin neuvostoa vastaan 7 kantelua. Pääasialliset hallinnolliset epäkohdat, joista kanneltiin, olivat avoimuuden puute (66 tapausta), syrjintä (31 tapausta), epätyydyttävät menettelyt tai puolustautumisoikeuden kunnioittamisen laiminlyönti (33 tapausta), epäoikeudenmukaisuus tai vallan väärinkäyttö (32 tapausta), vältettävissä ollut viivytys (45 tapausta), huolimattomuus (29 tapausta), se, että jäsenvaltion velvollisuuksien täyttämistä ei ole varmistettu, ts. Euroopan komissio ei ollut hoitanut tehtäväänsä "perustamissopimusten vartijana" (9 tapausta), ja oikeudellinen virhe (29 tapausta). 2.6. OHJAUS MUIDEN LAITOSTEN PUOLEEN JA SIIRROT Jos kantelu ei kuulu toimivallan piiriin tai sitä ei voida ottaa tutkittavaksi, oikeusasiamies pyrkii aina neuvomaan kantelijalle toisen elimen, joka voi käsitellä kantelua. Mahdollisuuksien mukaan oikeusasiamies siirtää kantelun suoraan toiselle toimivaltaiselle elimelle kantelijan suostumuksella sillä edellytyksellä, että kantelu näyttää perustellulta. Vuonna 1999 opastusta annettiin 708 tapauksessa, joista useimmat koskivat kysymyksiä yhteisön oikeudesta. 314 tapauksessa kantelijaa kehotettiin kantelemaan kansalliselle tai alueelliselle oikeusasiamiehelle tai vastaavalle elimelle. Lisäksi 8 kantelua välitettiin kantelijan suostumuksella suoraan kansalliselle oikeusasiamiehelle. 142 kantelijaa kehotettiin esittämään vetoomus Euroopan parlamentille, ja lisäksi 71 kantelua toimitettiin kantelijan suostumuksella Euroopan parlamentille käsiteltäviksi vetoomuksina. 149 tapauksessa kantelijaa neuvottiin kääntymään Euroopan komission puoleen. Tämä luku sisältää joitakin tapauksia, joissa komissiota vastaan tehtyä kantelua ei voitu ottaa tutkittavaksi, koska komissiota ei ollut lähestytty hallintoteitse. 101 tapauksessa kantelijaa neuvottiin ottamaan yhteyttä muihin elimiin. 2.7. OIKEUSASIAMIEHEN TUTKIMUSVALTUUDET Vuoden 1998 vuosikertomuksessa oikeusasiamies ehdotti, että hänen tutkimusvaltuuksiaan selkeytettäisiin sekä asiakirjojen tarkastuksen että todistajien kuulemisen osalta. Euroopan parlamentti hyväksyi päätöslauselman, jossa institutionaalisten asioiden valiokuntaa pyydettiin tutkimaan oikeusasiamiehen ohjesäännön 3 artiklan 2 kohtaan liittyviä muutosehdotuksia vetoomusvaliokunnan laatimassa mietinnössä ehdotetulla tavalla(4). Prosessin edistämiseksi oikeusasiamies laati seuraavan ehdotuksen 3 artiklan 2 kohdan tarkistamiseksi ja välitti sen Euroopan parlamentin puhemiehelle joulukuussa 1999: Yhteisön toimielinten ja laitosten tulee luovuttaa oikeusasiamiehelle kaikki tiedot, joita hän niiltä pyytää, sekä antaa hänen tarkastaa ja kopioida mitä tahansa asiakirjoja tai minkä tahansa tietovälineen sisältö. Toimielinten tulee antaa tietoa jäsenvaltiosta peräisin olevista ja asetuksen perusteella salaisiksi luokitelluista asiakirjoista vain, jos kyseinen jäsenvaltio on ensin antanut suostumuksensa. Niiden tulee antaa tietoa jäsenvaltiosta peräisin olevista muista asiakirjoista ilmoitettuaan asiasta kyseiselle jäsenvaltiolle. Yhteisön toimielinten jäsenten ja henkilökunnan tulee todistaa oikeusasiamiehen pyynnöstä. Heidän tulee antaa kaikki tiedot, ja niiden on oltava todenmukaisia. Oikeusasiamies ja hänen henkilökuntansa eivät paljasta mitään tutkimusten aikana tietoonsa saamaa luottamuksellista tietoa tai asiakirjaa. Edellä mainittu luonnos perustui osin petoksentorjuntaviraston (Olaf) tutkimuksia koskevaan asetukseen, jonka mukaan Olafilla on oikeus ilman ennakkoilmoitusta ja viipymättä saada tieto kaikista toimielinten ja laitosten hallussa olevista tiedoista ja ottaa jäljennös mistä tahansa niiden hallussa olevasta asiakirjasta(5). 2.7.1. TODISTAJIEN KUULEMINEN Oikeusasiamiehen ohjesäännön 3 artiklan 2 kohdan mukaan "Yhteisön toimielinten virkamiehen tai muun niiden henkilöstöön kuuluvan on oikeusasiamiehen pyynnöstä toimittava todistajana; hän esiintyy oman hallintoyksikkönsä nimissä ja on velvollinen säilyttämään ammattisalaisuudet". Oikeusasiamies sovelsi tätä määräystä ensimmäistä kertaa kahdessa komissiota koskevassa tapauksessa vuonna 1999. Toisen tapauksen (1140/97/IJH) käsittely päätettiin vuonna 1999, ja se on selostettu jäljempänä (s. 85). Toisen tapauksen (995/98/OV) käsittely jatkuu vuonna 2000. Kuulemisista saatujen kokemusten perusteella oikeusasiamies kirjoitti 7. heinäkuuta 1999 komission pääsihteerille ja esitti ehdotuksen tuleviin tapauksiin sovellettavasta yleisestä menettelystä: 1. Suullisen todistusaineiston hankkimisen päivämäärä, aika ja paikka sovitaan oikeusasiamiehen toimiston ja komission pääsihteeristön välillä, ja pääsihteeristö ilmoittaa siitä todistajalle tai todistajille. Suullinen todistusaineisto annetaan oikeusasiamiehen tiloissa, tavallisesti Brysselissä. 2. Kutakin todistajaa kuullaan erikseen yksinään. 3. Oikeusasiamies ja komission pääsihteeristö sopivat menettelyssä käytettävistä kielistä. Menettely toteutetaan todistajan äidinkielellä, jos hän esittää etukäteen sitä koskevan pyynnön. 4. Oikeusasiamiehen toimisto nauhoittaa ja kirjaa kysymykset ja vastaukset. 5. Transkriptio lähetetään todistajille allekirjoitettaviksi. Todistajat voivat ehdottaa kielellisiä korjauksia vastauksiin. Jos todistaja haluaa korjata tai täydentää jotakin vastausta, tarkistettu vastaus ja sen syyt esitetään erillisellä asiakirjalla, joka liitetään transkriptioon. 6. Allekirjoitettu transkriptio mahdollisine liitteineen on osa tapausta koskevaa oikeusasiamiehen arkistoa. Jälkeenpäin selvennettiin kohdan 6 merkitsevän myös sitä, että kantelija saa kopion allekirjoitetusta transkriptiosta ja voi esittää huomautuksia. 2.7.2. ASIAKIRJOJEN TARKASTUS Oikeusasiamiehen oikeutta tarkastaa tutkimukseen liittyviä arkistoja ja asiakirjoja sovellettiin useissa yhteyksissä vuonna 1999. Komission ja oikeusasiamiehen välisessä kirjeenvaihdossa selvitettiin, että tarkastamisoikeus sisältää mahdollisuuden lukea asiakirjat, tehdä muistiinpanoja ja ottaa valokopioita. Oikeusasiamiehen henkilöstölleen antamat ohjeet asiakirjojen tarkastamisesta sisältävät seuraavat kohdat: Lakimiehen ei tule allekirjoittaa mitään sitoumusta tai vahvistusta lukuun ottamatta tarkastettujen tai kopioitujen asiakirjojen yksinkertaista luetteloa. Jos kyseisen toimielimen tai laitoksen yksiköt tekevät senkaltaisen ehdotuksen, lakimies lähettää ehdotuksen kopion oikeusasiamiehelle. Jos kyseisen toimielimen tai laitoksen yksiköt pyrkivät estämään minkä tahansa asiakirjojen tarkastuksen tai asettamaan kohtuuttomia ehtoja tarkastukselle, lakimiehen tulee ilmoittaa niille, että tämä katsotaan kieltäytymiseksi. Jos minkä tahansa asiakirjojen tarkastus kielletään, lakimies pyytää kyseistä toimielintä tai laitosta esittämään aiheellisella tavalla perustellut salassapitosyyt, joihin kielto perustuu. Ensimmäinen kohta lisättiin sen jälkeen, kun komission yksiköt ehdottivat erään tapauksen yhteydessä, että oikeusasiamiehen henkilökunnan tulisi allekirjoittaa sitoumus, jonka mukaan ne korvaavat komissiolle kaikki vahingot, joita kolmansille osapuolille aiheutuu asiakirjojen sisältämien tietojen paljastamisesta. 2.8. PÄÄTÖKSET OIKEUSASIAMIEHEN TUTKIMUKSEN JÄLKEEN Kun oikeusasiamies päättää ryhtyä tutkimaan kantelua, kantelu ja mahdolliset liitteet lähetetään ensin lausuntoa varten kyseiselle yhteisön toimielimelle tai laitokselle. Kun ensimmäinen lausunto on saatu, se lähetetään kantelijalle huomautuksia varten. Joissakin tapauksissa toimielin tai laitos sopii itse asian kantelijaa tyydyttävällä tavalla. Jos lausunto ja huomautukset osoittavat, että näin on tapahtunut, asian käsittely lopetetaan, koska "toimielin on sopinut asian". Joissakin tapauksissa kantelija päättää luopua kantelusta, ja käsittely lopetetaan tästä syystä. Jos toimielin ei korjaa epäkohtaa eikä kantelija peruuta kantelua, oikeusasiamies jatkaa tutkimustaan. Jos tutkimuksessa ei ilmene hallinnollista epäkohtaa, kantelijalle sekä kyseiselle toimielimelle tai laitokselle ilmoitetaan asiasta ja käsittely lopetetaan. Jos oikeusasiamiehen tutkimukset paljastavat hallinnollisen epäkohdan, hän pyrkii mahdollisuuksien mukaan sovintoratkaisuun poistaakseen epäkohdan ja täyttääkseen kantelijan vaatimukset. Jos sovintoratkaisu ei ole mahdollinen, tai jos siihen ei päästä, oikeusasiamies joko lopettaa asian käsittelyn ja antaa toimielimelle tai laitokselle kriittisen huomautuksen tai toteaa havainneensa hallinnollisen epäkohdan ja esittää suositusluonnoksia epäkohdan korjaamiseksi. Kriittistä huomautusta pidetään aiheellisena tapauksissa, joissa hallinnollisella epäkohdalla ei näytä olevan laajempia vaikutuksia ja joissa oikeusasiamiehen suorittama seuranta ei vaikuta tarpeelliselta. Tapauksissa, joissa oikeusasiamiehen seuranta on tarpeen (toisin sanoen vakavammat hallinnolliset epäkohdat tai tapaukset, joilla on yleisiä vaikutuksia), oikeusasiamies esittää kyseiselle toimielimelle tai laitokselle suositusluonnoksia sisältävän päätöksen. Oikeusasiamiehen ohjesäännön 3 artiklan 6 kohdan mukaisesti toimielimen tai laitoksen on tällöin annettava yksityiskohtainen lausunto asiasta kolmen kuukauden kuluessa. Yksityiskohtaisessa lausunnossaan toimielin voi hyväksyä oikeusasiamiehen päätöksen sekä kuvata, millaisiin toimenpiteisiin se on ryhtynyt suositusten täytäntöönpanemiseksi. Jos yhteisön toimielin tai laitos ei reagoi tyydyttävästi suositusluonnokseen, 3 artiklan 7 kohdassa määrätään, että oikeusasiamies lähettää kertomuksen Euroopan parlamentille ja kyseiselle toimielimelle tai laitokselle. Kertomus voi sisältää suosituksia. Vuonna 1999 oikeusasiamies käynnisti 206 tutkimusta, 201 niistä kantelun johdosta ja 5 omasta aloitteestaan. (Tarkemmin liitteessä A, Tilastotietoja, s. 168.) Toimielin tai laitos sopi asian itse 62 tapauksessa. Näistä 39 tapauksessa saatiin oikeusasiamiehen välityksellä vastaus kirjeisiin, joihin ei aikaisemmin ollut vastattu (vuoden 1998 vuosikertomuksen jaksossa 2.9 esitetään tarkempia yksityiskohtia näissä tapauksissa käytettävästä menettelystä). Viidessä tapauksessa kantelija luopui kantelustaan. 107 tapauksessa oikeusasiamiehen tutkimuksissa ei todettu hallinnollista epäkohtaa. Toimielin tai laitos sai kriittisen huomautuksen 27 tapauksessa. Sovintoratkaisuun päästiin yhdessä tapauksessa. Toimielimille ja laitoksille esitettiin kymmenen suositusluonnosta vuonna 1999. Toimielimet hyväksyivät vuonna 1999 kaksi suositusluonnosta, joista toinen oli laadittu vuonna 1998 (tapaukset 1055/96/IJH ja 633/97/(PD)IJH, ks. Sivut 242 ja 244). Kahdeksan muun vuonna 1999 annetun suositusluonnoksen osalta toimielimen yksityiskohtaisen lausunnon antamisen määräaika ei umpeutunut ennen vuoden loppua. Yhdessä tapauksessa suositusluonnosta seurasi Euroopan parlamentille annettu erityiskertomus. Kyseessä oli omasta aloitteesta suoritettu tutkimus (1004/97/(PD)GG), komission palvelukseenottomenettelyihin liittyvästä salailusta. Kertomus julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä(6) ja oikeusasiamiehen verkkosivuilla kaikilla kielillä. Se sisältää seuraavan suosituksen: Tulevissa palvelukseenottokilpailuissaan ja viimeistään 1. heinäkuuta 2000 lähtien komission olisi pyynnöstä annettava hakijoille oikeus tutustua omiin korjattuihin koepapereihinsa. Komission puheenjohtaja ilmoitti oikeusasiamiehelle 7. joulukuuta 1999 seuraavaa: "Komissio suhtautuu myönteisesti kertomuksessa esittämiinne suosituksiin ja tulee ehdottamaan tarvittavia oikeudellisia ja organisatorisia järjestelyjä, jotta ehdokkailla olisi pyynnöstä mahdollisuus saada nähtäväkseen omat koepaperinsa 1. heinäkuuta 2000 alkaen." 3. PÄÄTÖKSET TUTKIMUKSEN JÄLKEEN 3.1. EI HALLINNOLLISTA EPÄKOHTAA 3.1.1. Euroopan parlamentti MENETTELYN AVOIMUUS EUROOPAN PARLAMENTIN POLIITTISEN RYHMÄN JÄRJESTÄMÄSSÄ KILPAILUSSA Päätös kanteluun 1163/97/JMA Euroopan parlamenttia vastaan Kantelu M. kanteli joulukuussa 1997 oikeusasiamiehelle Euroopan parlamentin sosialistiryhmän järjestämässä avoimessa kilpailussa A 1/97 (espanjankieliset toimihenkilöt) ilmenneistä useista sääntöjenvastaisuuksista. Hänen väitteensä koskivat kilpailun valintalautakunnan kokoonpanoa ja sen menettelyn avoimuutta. Kantelija osallistui kyseiseen avoimeen kilpailuun vuonna 1997. Hänen mukaansa siitä huolimatta että hän oli päässyt valintamenettelyn viimeiselle kierrokselle ja että valintalautakunta oli haastatellut häntä, hänen nimeään ei ollut merkitty kilpailun varallaololuetteloon. M. kirjoitti valintalautakunnan sihteeristölle ja pyysi saada kirjalliset kokeensa nähtäväkseen. Valintalautakunta vastasi, että koska sen työ on henkilöstösääntöjen ja Euroopan yhteisöjen tuomioistuinten oikeuskäytännön perusteella luottamuksellista, se ei voi antaa kantelijalle nähtäväksi tämän kirjallisia kokeita. Kirjeessä todettiin lisäksi, että vaikka kantelija oli saanut kirjallisissa kokeissa hyvät pisteet (83 pistettä 100:sta), valintalautakunnan suorittamien haastattelujen perusteella häntä ei voitu merkitä varallaololuetteloon. Kantelijan toisen pyynnön jälkeen valintalautakunta ilmoitti hänelle marraskuussa 1997, että kilpailun varallaololuetteloon oli merkitty kolme hakijaa, joista kaksi oli valittu avoinna olleisiin toimiin. Kirjeessä mainittiin vain näiden hakijoiden nimet. Vastauksessa ei kerrottu hakijoiden tuloksista, koska valintalautakunnan työskentely on luottamuksellista. Päätöksen vahvisti kilpailun järjestämisestä vastaavan poliittisen ryhmän puheenjohtaja. Kantelija kanteli siksi Euroopan oikeusasiamiehelle esittäen seuraavat väitteet: 1. Sisäisten menettelyjen rikkominen: kantelun mukaan useita sosialistiryhmän sääntöjen kohtia oli rikottu: - 8.1.5 artikla: Suullisten kokeiden aikana läsnä ei ollut yhtään henkilöstökomitean edustajaa. Valintalautakunnassa oli enemmän kuin kaksi saman maan/kielen edustajaa kuin kilpailun kieli oli (espanja). Valintalautakunnan päätöksen oli allekirjoittanut sen jäsen, jolla ei ole äänioikeutta. - 8.1.6 artikla: Varallaololuetteloon merkittyjen hakijoiden määrä oli pienempi kuin kolme kertaa avoimien toimien määrä. 2. Puutteellinen tiedotus ja avoimuuden puute: - Kantelijan mukaan hän ei saanut asianmukaista selitystä sille, mitä arviointiperusteita valintalautakunta käytti kokeiden arvostelussa. Tähän näkökohtaan liittyen kantelija totesi, että sosialistiryhmän puheenjohtajalta oli kestänyt kauan (kaksi kuukautta) vastata hänen kysymyksiinsä. Lisäksi kantelijan henkilöstökomiteaa edustavalle valintalautakunnan jäsenelle osoittamaan kirjeeseen ei ollut vastattu. - Lisäksi jotkut varallaololuetteloon merkityt hakijat olivat aiemmin olleet työsuhteessa tiettyihin valintalautakunnan jäseniin. Kantelijan väitteen mukaan myös se antoi aiheen epäillä valintalautakunnan päätöksen puolueettomuutta. Tutkimus Parlamentin lausunto Kantelu välitettiin Euroopan parlamentille. Parlamentti viittasi lausunnossaan sosialistiryhmän toimittamiin huomautuksiin: - Toteamuksesta, jonka mukaan valintalautakunnassa ei ollut henkilöstökomitean edustajaa, lausunnossa painotettiin, että valintalautakuntaa muodostettaessa puheenjohtajan on vain varmistettava, että läsnä on päätösvaltaisuuteen riittävä määrä jäseniä. Yksikään hakija ei myöskään ollut esittänyt tässä asiassa vastalausetta ennen kokeiden alkamista. - Sosialistiryhmä selvitti, että vain kaksi valintalautakunnan jäsenistä edusti samaa kansallisuutta, Espanjan valtuuskunnan edustaja ja ryhmän pääsihteeri. Viimeksi mainittu oli valintalautakunnan jäsen hänen asemansa nojalla. Toinen heistä toimi pelkästään tarkkailijana eikä hänellä ollut äänioikeutta. Näin ollen Espanjan valtuuskuntaa edusti vain yksi ääni. - Varallaololuetteloon merkittyjen hakijoiden määrästä lausunnossa todettiin, että luetteloon merkitään vain hakijat, joiden valintalautakunta katsoo täyttävän valintaperusteet. - Lausunnossa kiistettiin valintalautakunnan puolueellisuutta koskeva väite, joka perustui joidenkin sen jäsenten ja varallaololuetteloon merkittyjen hakijoiden välisiin työsuhteisiin. Sosialistiryhmä selvitti, että vastaavia suhteita oli myös muilla hakijoilla, joita ei ollut valittu. Koska kilpailun järjesti poliittinen ryhmä, vain aiempi työsuhde ryhmään olisi ollut olennaista. Tiedotuksen ja avoimuuden puutetta koskevasta väitteestä lausunnossa todettiin, että kantelija oli saanut riittävästi tietoa, kun otetaan huomioon luottamuksellisuuden tarve valintalautakunnan työssä. Valintalautakunta ei näin ollen ollut velvollinen antamaan kantelijalle lisätietoja. Sosialistiryhmä selvitti, että puheenjohtajan vastauksen viivästyminen johtui siitä, että hän matkusti paljon. Henkilöstökomitean edustaja ei vastannut, koska hän ei valintalautakunnan jäsenen ominaisuudessa voinut antaa lautakunnan puolesta lausuntoja vastauksena kantelijan väitteeseen. Kantelijan huomautukset Kantelija painotti jo kantelussaan esittämiään väitteitä. Hän viittasi kuhunkin sosialistiryhmän sisäisten sääntöjen rikkomista koskevaan näkökohtaan, joiden hän katsoi muodostavan väitteensä perustan: - Henkilöstökomitean edustajan poissaolon osalta kantelija katsoi, että päätösvaltaisuus on laadullinen eikä määrällinen velvoite. Hänen näkemyksensä mukaan henkilöstökomitean edustajan läsnäolo on takuu. Edustajan poissaolo rikkoo näin ollen henkilöstösäännöissä ja sosialistiryhmän sisäisissä säännöissä määriteltyä menettelyä. Hän korosti myös sitä, että hän ei ollut kyseenalaistanut valintalautakunnan kokoonpanoa ennen kokeen alkamista, koska hän oletti jäsenten toimivan vilpittömästi. - Kantelija ei myöskään hyväksynyt parlamentin selitystä kolmannen Espanjan kansalaisen läsnäolosta valintalautakunnassa. Vaikka parlamentti oli todennut, että tällä henkilöllä oli vain neuvoa-antava rooli, kantelijan mielestä kyseisen roolin olisi pitänyt estää häntä allekirjoittamasta valintalautakunnan lopullista päätöstä. - Kantelija toisti väitteensä, jonka mukaan varallaololuetteloon merkittyjen hakijoiden määrä oli liian pieni. Avoimuuden puutteeseen liittyen kantelija korosti sitä, että parlamentin lausunnossa esitetty laaja tulkinta valintalautakunnan työskentelyn luottamuksellisuudesta johti avoimuuden ja tiedon puutteeseen. Kantelijan näkemyksen mukaan hänen lopullisten arvosanojensa antamisessa käytettyjen valintaperusteiden paljastaminen hänen pyynnöstään ei vaikuttaisi lautakunnan työskentelyn luottamuksellisuuteen. Kantelija esitti näkemyksensä tueksi näytteitä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jokin aikaa sitten antamasta tuomiosta asiassa 254/95 (Euroopan parlamentti vastaan Innamorati)(7). Kantelija ei hyväksynyt sosialistiryhmän selvitystä hänen pyyntöönsä esitetyn vastauksen viivästymiselle ryhmän puheenjohtajan matkustamisen vuoksi. Hän viittasi Euroopan oikeusasiamiehen toimiston soveltamiin sääntöihin, joiden nojalla kantelijan on saatava vastaus kohtuullisessa ajassa. Lisätutkimukset Kantelija kirjoitti Euroopan oikeusasiamiehelle uudelleen helmikuussa 1999. Sosialistiryhmän espanjalaisten jäsenten valtuuskunnan puheenjohtajan kanssa käydyn keskustelun jälkeen hän uskoi, että sovintoratkaisuun pääseminen oli mahdollista. Sovintoratkaisun mukaan hänen nimensä merkittäisiin kilpailun varallaololuetteloon. Oikeusasiamies välitti kantelijan ehdotuksen Euroopan parlamentille 8. maaliskuuta 1999. Oikeusasiamies sai Euroopan parlamentin sosialistiryhmän 15. kesäkuuta 1999 laatimat huomautukset sen jälkeen, kun ryhmä ensin oli pyytänyt monta kertaa määräajan siirtoa. Ryhmä totesi kirjeessään, että se ei voinut hyväksyä kantelijan ehdotusta. Ryhmä korosti, että varallaololuettelo oli jo laadittu niistä hakijoista, joiden katsottiin olevan sopivia toimiin, ja että kantelija ei tuolloin ollut valittujen henkilöiden joukossa. Se lisäsi, että varallaololuettelon muuttaminen syrjisi muita valitsematta jääneitä hakijoita. Päätös 1. Euroopan oikeusasiamiehen toimivallan laajuus 1.1. Koska tapaus koski ensisijaisesti Euroopan parlamentin poliittista ryhmää, oikeusasiamies katsoi, että ennen tapauksen asiasisällön käsittelyä on välttämätöntä tarkastella oikeusasiamiehen toimivallan laajuutta. 1.2. Tapaus liittyi Euroopan parlamentin poliittisen ryhmän järjestämän kilpailun valintalautakunnan tekemään päätökseen. Kilpailulla valittiin ryhmälle useita määräaikaisia toimihenkilöitä. 1.3. Kuten Euroopan oikeusasiamiehen ohjesäännön 2 artiklan 1 kohdassa todetaan, "oikeusasiamiehen on autettava yhteisön toimielimien ja laitosten toiminnassa ilmenneiden epäkohtien paljastamisessa". Hallinnollisesta epäkohdasta on kyse, kun julkinen toimielin ei toimi sitä sitovan säännön tai periaatteen mukaisesti(8). Johonkin epäkohdan raja on vedettävä. Näin ollen tutkittavaksi ei voida ottaa kanteluita päätöksistä, jotka ovat pikemminkin poliittisia kuin hallinnollisia. Tämä koskee Euroopan parlamentin tai sen eri elinten poliittisesta toiminnasta ja erityisesti sen poliittisten ryhmien toiminnasta tehtyjä kanteluita(9). 1.4. Palvelukseenottomenettelyn järjestämistä Euroopan parlamentin poliittisten ryhmien määräaikaisten toimihenkilöiden valitsemiseksi ei kuitenkaan voida pitää täysin poliittisena toimintana. Euroopan parlamentin puhemiehistön 25. kesäkuuta 1997 tekemän päätöksen(10) nojalla poliittiset ryhmät ovat toimivaltaisia valitsemaan omat määräaikaiset toimihenkilönsä ja sitä kautta ne käyttävät toimielimen nimittävän viranomaisen myöntämiä henkilöstösääntöjen mukaisia valtuuksia. Tästä näkökulmasta kilpailujen järjestäminen parlamentin poliittisten ryhmien määräaikaisten toimihenkilöiden valitsemiseksi on hallinnollinen toimi, jota koskevat tietyt yhteisön säännöt. Siltä osin tämäntyyppiset tilanteet ovat yhteisöjen tuomioistuinten toimivallan alaisia, ja näin ollen sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella että Euroopan yhteisöjen tuomioistuimella on valtuudet tarkistaa, ovatko kilpailut yhteisön oikeuden mukaisia. 1.5. Oikeusasiamiehen tutkimuksessa voidaan näin ollen vain arvioida, onko asiassa noudatettu asianmukaisesti yhteisön sääntöjä ja periaatteita. 2. Väitetyt virheet poliittisen ryhmän sisäisten sääntöjen noudattamisessa 2.1. Kantelija väitti, että kilpailun aikana oli tapahtunut useita sääntöjenvastaisuuksia, jotka liittyivät seuraaviin seikkoihin: a) Valintalautakunnan kokoonpano: Suullisissa kokeissa ei ollut läsnä henkilöstökomitean edustajaa. Läsnä oli enemmän kuin kaksi samaa kansallisuutta/kilpailun kieltä edustavaa valintalautakunnan jäsentä. Valintalautakunnan lopullisen asiakirjan allekirjoitti yksi sen ei-äänivaltaisista jäsenistä. Useat hakijat olivat olleet työsuhteessa valintalautakunnan jäseniin. b) Varallaololuetteloon merkittyjen hakijoiden pieni määrä. Kantelija painotti, että kaikki nämä seikat olivat sosialistiryhmän sisäisten sääntöjen vastaisia. 2.2. Oikeusasiamies huomautti, että säännöt, joita väitteen mukaan oli rikottu, koskivat Euroopan parlamentin poliittisen ryhmän jäseniä. Koska kyseessä on poliittinen toiminta, näiden sääntöjen soveltamisen valvominen ei kuulu oikeusasiamiehen toimivaltaan. 2.3. Väitetyt sääntöjenvastaisuudet olivat kuitenkin tapahtuneet palvelukseenottomenettelyn aikana, jossa poliittinen ryhmä toimi Euroopan parlamentin nimittävän viranomaisen nimissä ja puolesta. Tässä suhteessa kilpailun järjestäminen oli yhteisön oikeuden alainen hallinnollinen toimi ja yhteisöjen tuomioistuinten valvottavissa. Voidakseen näin ollen arvioida väitettyjä sääntöjenvastaisuuksia oikeusasiamies pyrki selvittämään, oliko valintalautakunta toiminut sitä sitovan yhteisön säännön tai periaatteen vastaisesti. 2.4. Osa kantelijan väitteistä koski valintalautakunnan virheellistä kokoonpanoa. Yhteisöjen tuomioistuinten mukaan on katsottava, että valintalautakunnan kokoonpano ei ole asianmukainen, jos se ei voi taata hakijoiden ominaisuuksien puolueetonta arviointia(11). Tutkimuksen aikana toimitettujen tietojen perusteella oikeusasiamies ei voinut tehdä sitä johtopäätöstä, että valintalautakunta olisi ollut kilpailun hakijoiden ominaisuuksien arvioinnissa puolueellinen. Oikeusasiamies katsoi siksi, että asian tässä kohdassa ei voitu osoittaa hallinnollista epäkohtaa. 2.5. Kantelijan käsitys hakijoiden merkitsemistä kilpailun varallaololuetteloon oli, että luetteloon pitäisi merkitä kolme kertaa niin monta hakijaa kuin avoimia toimia on. Parlamentin lausunnossa sosialistiryhmä totesi, että valintalautakunta merkitsi varallaololuetteloon vain kilpailun perusteella sopivaksi katsomansa hakijat. 2.6. Oikeusasiamies huomautti, että henkilöstösääntöjen liitteen III 5 artiklan 5 kohdassa todetaan, että "...valintalautakunta laatii...soveltuvien hakijoiden luettelon; tässä luettelossa on mahdollisuuksien mukaan oltava kaksi kertaa niin paljon hakijoita kuin kilpailussa on avoimia virkoja.". Edellisten määräysten mukaisesti valintalautakunnalla on tietty harkintavalta sen suhteen, montako sopivaa hakijaa varallaololuetteloon merkitään. Oikeusasiamies katsoi siten, että asian tässä kohdassa ei ilmennyt hallinnollista epäkohtaa. 3. Tiedot kokeiden arviointiperusteista 3.1. Kantelija totesi, että vaikka hän oli esittänyt valintalautakunnan sihteerille, sen henkilöstökomiteaa edustavalle jäsenelle ja ryhmän puheenjohtajalle monta pyyntöä, hän ei ollut saanut mitään selitystä kokeiden arviointiperusteista. Parlamentti osoitti lausunnossaan, että kantelijalle oli tiedotettu hänen arvosanoistaan kirjallisissa ja suullisissa kokeissa. Lisätietoja ei voitu antaa valintalautakunnan työskentelyn luottamuksellisuuden vuoksi. Yhteisön oikeudessa ei sen nykyisessä muodossa ole oikeusperustaa sille, että parlamentti olisi velvollinen antamaan yksityiskohtaisia tietoja valintalautakunnan kokeiden arviointiperusteista. Oikeusasiamiehen mielestä asian tässä kohdassa ei siten voitu osoittaa hallinnollista epäkohtaa. 3.2. Oikeusasiamies kiinnitti kuitenkin parlamentin huomion siihen, että antamalla hakijoille tarkempia tietoja arviointiperusteista parlamentti voisi lisätä palvelukseenoton avoimuutta huomattavasti ja helpottaa myös valintalautakuntien työtä niiden käsitellessä hakijoiden pyyntöjä ja valituksia. Johtopäätös Kantelun johdosta suoritetun oikeusasiamiehen tutkimuksen perusteella parlamentin toiminnassa ei ollut ilmennyt hallinnollista epäkohtaa. Oikeusasiamies lopetti siksi asian käsittelyn. Lisähuomautukset Pääosa kantelijan väitteistä koski poliittisen ryhmän sisäisten sääntöjen mahdollista rikkomista. Kuten oikeusasiamies oli aiemmin todennut, sääntöjen oikean soveltamisen varmistaminen ei kuulu hänen toimivaltaansa. Kun poliittinen ryhmä toteuttaa määräaikaisten toimihenkilöiden palvelukseenottomenettelyn, se toimii kuitenkin parlamentin puolesta toimielimen nimittävänä viranomaisena ja siksi sen tulisi noudattaa asiaankuuluvia yhteisön hyvän hallintotavan sääntöjä ja periaatteita. Koska kansalaiset pitävät tämäntyyppisiä menettelyitä yhteisön virallisina kilpailuina, myös itse toimielimen tulisi valvomalla varmistaa, että palvelukseenottomenettelyt toteutetaan asianmukaisesti ja että niissä otetaan huomioon sovellettavat oikeudelliset säännöt ja periaatteet. Näin parlamentti voisi osaltaan parantaa unionin suhteita kansalaisiin. Euroopan parlamentin puhemies lähetti oikeusasiamiehelle 11. tammikuuta 2000 kirjallisen vastauksen näihin huomautuksiin. Kirjeessään puhemies Fontaine totesi, että poliittisten ryhmien tulisi kunnioittaa palvelukseenottomenettelyissään hyvän hallintotavan periaatteita, ja painotti sitä, että parlamentin hallinto valvoo näiden periaatteiden noudattamista. ROBERT SCHUMAN -STIPENDIHAKEMUS: VÄITE PARLAMENTIN VASTAAMATTA JÄTTÄMISESTÄ Päätös kanteluun 287/98/IP Euroopan parlamenttia vastaan Kantelu F. kanteli maaliskuussa 1998 Euroopan oikeusasiamiehelle ja väitti, että Euroopan parlamentti ei ollut vastannut hänen Robert Schuman -stipendihakemukseensa. Kantelija oli hakenut Euroopan parlamentilta Robert Schuman -stipendiä syyskuussa 1996. Syyskuun 16. päivänä 1996 parlamentti lähetti hänelle vastaanottoilmoituksen. Siinä se ilmoitti kantelijalle, että päätös hänen hakemuksestaan tehtäisiin marraskuun 1996 valintamenettelyn aikana. Kirjeessään oikeusasiamiehelle kantelija väitti, ettei hän koskaan saanut yllä mainittua parlamentin päätöstä. Tutkimus Parlamentin lausunto Kantelu välitettiin Euroopan parlamentille. Parlamentin lausunto oli yhteenvetona seuraava: Parlamentti väitti, että opiskelusta vastaavan pääosaston yksiköt lähettivät syyskuussa 1996 kantelijalle ilmoituksen hänen hakemuksensa vastaanottamisesta. Samassa kirjeessä parlamentti antoi kantelijalle tietoa valintamenettelystä. Hänelle kerrottiin erityisesti, että päätös hänen hakemuksestaan tehtäisiin marraskuun 1996 valintamenettelyn aikana. Parlamentti tähdensi, että rajoitettu määrä hakemuksia, joita ei valittaisi marraskuun menettelyssä stipendien vähyyden vuoksi, tutkittaisiin uudelleen seuraavan kolmen valintamenettelyn yhteydessä. Lisäksi parlamentti oheisti kopion kantelijan parlamentille syyskuussa 1996 lähettämästä kirjeestä, jossa hän oli eri mieltä valintamenettelytavoista ja päätti peruuttaa hakemuksensa. Parlamentti korosti katsoneensa edellä mainittujen olosuhteiden valossa, ettei ollut tarpeen käydä enempää kirjeenvaihtoa kantelijan kanssa. Siitä huolimatta parlamentti vastasi kantelijan myöhempään, 26. helmikuuta 1998 päivättyyn kirjeeseen ja selvitti, että koska hakemus oli peruutettu, sitä ei ollut tutkittu. Kantelijan huomautukset Oikeusasiamies välitti kantelijalle Euroopan parlamentin lausunnon kantelusta ja kehotti häntä tekemään huomautuksia. Tähän kehotukseen ei saatu vastausta. Päätös Euroopan parlamentin väitetty vastaamatta jättäminen 1. Hyvän hallintokäytännön periaatteet vaativat, että viranomaiset vastaavat asianmukaisesti kansalaisten tiedusteluihin. 2. Tässä tapauksessa kantelija haki Robert Schuman -stipendiä Euroopan parlamentilta. Hän väitti, että toimielin ei ilmoittanut hänelle valintamenettelyn tuloksesta. 3. Parlamentti painotti, että sen yksiköt olivat asianmukaisesti lähettäneet kantelijalle hänen hakemustaan koskevan vastaanottoilmoituksen. Sen jälkeen kantelija pyysi parlamenttia peruuttamaan hakemuksen 26. syyskuuta 1996 päivätyllä kirjeellä. Parlamentti oli tämän vuoksi katsonut, etteivät lisävastaukset kantelijalle olleet tarpeen. 4. Oikeusasiamies katsoi, että parlamentti oli lausunnossaan selvittänyt hyväksyttävästi, miksi se ei ollut ilmoittanut kantelijalle valintamenettelyn tuloksesta. 5. Lisäksi oikeusasiamies huomautti, että parlamentti oli myös vastannut kantelijan 26. helmikuuta 1998 päivättyyn kirjeeseen ja selvittänyt, miksi hänen hakemustaan ei ollut tutkittu. Johtopäätös Kantelun johdosta suoritetun oikeusasiamiehen tutkimuksen perusteella parlamentin toiminnassa ei ollut ilmennyt hallinnollista epäkohtaa. Oikeusasiamies lopetti siksi asian käsittelyn. LÄÄKÄRINTODISTUKSEN TOIMITTAMISEN AIKARAJA Päätös kanteluun 689/98/BB Euroopan parlamenttia vastaan Kantelu Kesäkuussa 1998 Euroopan parlamentin jäsen C. kanteli Euroopan oikeusasiamiehelle Euroopan parlamentin kvestorikollegion vaatimuksesta palauttaa 50 prosenttia hänen yleisestä kulukorvauksestaan syyskuun 1996 ja elokuun 1997 väliseltä ajalta. Parlamentaarisen vuoden 1996-1997 aikana kantelijalla oli vakavia terveysongelmia, joiden vuoksi hän ei voinut olla läsnä vaaditussa 50 prosentissa parlamentin täysistunnoista. Tarkemmin sanottuna häneltä puuttui kaksi päivää 50 prosentin vähimmäismäärästä. Kantelijalle ilmoitettiin asiasta ja häntä pyydettiin palauttamaan 50 prosenttia yleisestä kulukorvauksestaan kyseiseltä jaksolta. Kantelijan mukaan tämä kahden päivän vajaus johtui heinäkuun 14., 17. ja 18. päivästä 1996, joiden aikana hän oli sairaalassa. Hän lähetti lääkärintodistukset kesälomien jälkeen, koska uskoi parlamentin olevan kiinni elokuussa. Lääkärintodistuksia ei hyväksytty, koska ne oli lähetetty kuukauden määräajan jälkeen. Kantelija kertoi toimineensa hyvässä uskossa ja toivoi saavansa pitää toisenkin puolen kulukorvauksista. Tutkimus Parlamentin lausunto Lausunnossaan parlamentti totesi yhteenvetona seuraavaa: Jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen 28 artiklan 1 kohdassa todetaan: "Jäsenen, joka on ollut yhden parlamentaarisen vuoden aikana (1. syyskuuta-31. elokuuta) poissa vähintään puolet puhemiehistön määräämistä parlamentin täysistuntopäivistä, on maksettava parlamentille takaisin puolet mainitulta ajanjaksolta saamastaan 13 artiklan mukaisesta yleisestä kulukorvauksesta." 28 artiklan 2 kohdassa todetaan: "Puhemies voi myöntää tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun poissaoloon luvan sairauden tai vakavien perhesyiden tai kyseisen jäsenen muualla hoitamien parlamentin toimintaan liittyvien tehtävien vuoksi. Poissaolon perusteena olevat asiakirjat toimitetaan kvestorikollegiolle viimeistään kuukauden kuluttua poissaolon alkamisesta." Vaatimus, jonka mukaan asiakirjat on toimitettava viimeistään kuukauden kuluttua poissaolon alkamisesta, sisällytettiin sääntöihin puheenjohtajiston 15. tammikuuta 1996 tekemällä päätöksellä. Puhemiehistön pöytäkirjat jaetaan kaikille jäsenille niiden hyväksymisen jälkeen työjärjestyksen 28 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Kantelijalta puuttui kaksi päivää 50 prosentin vähimmäismäärästä. Hänelle ilmoitettiin asiasta 16. syyskuuta 1997 päivätyllä kirjeellä, jossa häntä pyydettiin palauttamaan 50 prosenttia yleisestä kulukorvauksestaan kyseiseltä jaksolta. Syyskuun 26. päivänä 1997 kantelija kirjoitti talousasioista vastaavalle kvestorille kirjeen, jonka liitteenä oli 23. syyskuuta 1997 päivätty lääkärintodistus. Todistus liittyi heinäkuun 14., 17. ja 18. päivänä 1997 tehtyihin lääketieteellisiin kokeisiin. Jotta lääkärintodistus olisi voitu hyväksyä päteväksi, se olisi pitänyt lähettää kuukauden kuluessa poissaolon alusta, toisin sanoen 14. elokuuta 1997 mennessä. Asiasta keskusteltiin kvestorien kokouksessa 22. lokakuuta 1997. Kollegio ilmoitti kantelijalle, että kuukauden aikaraja oli selkeästi määritelty jäsenten kuluja ja korvauksia koskevissa määräyksissä, ja vahvisti vaatimuksen, että edustaja palauttaisi 50 prosenttia yleisestä kulukorvauksestaan. Päätöksestä ilmoitettiin 5. joulukuuta 1997 päivätyllä kirjeellä. Joulukuun 17. päivänä 1997 päivätyllä kirjeellä kantelija pyysi Euroopan parlamentin puhemiestä harkitsemaan hänen pyyntöään saada pitää kulukorvaus kokonaan. Hän viittasi siihen, että hän ei ollut noudattanut kuukauden määräaikaa, koska uskoi, että parlamentin hallintoyksiköiden olevan kiinni elokuun ajan. Puhemies välitti pyynnön kvestorikollegiolle, joka käsitteli sitä kokouksessaan 14. tammikuuta 1998. Kollegio vastasi 11. helmikuuta 1998 päivätyllä kirjeellään, että parlamentin hallintoyksiköt jatkavat toimintaansa elokuun aikana tarvittaessa päivystysluontoisesti ja että hän olisi joka tapauksessa voinut lähettää lääkärintodistuksensa ajoissa faksilla tai kirjatulla kirjeellä. Näin ollen kollegio vahvisti aikaisemman päätöksensä. Maaliskuun 24. päivänä 1998 kantelija kirjoitti uudelleen taloudellisista asioista vastaavalle kvestorille. Kirjettä käsiteltiin kollegion kokouksessa 1. huhtikuuta 1998, mutta aikaisempi päätös vahvistettiin. Parlamentin mukaan nykyisen kollegion ja aikaisempien kvestorikollegioiden jatkuvana käytäntönä on ollut noudattaa tiukasti jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen 28 artiklaa ja erityisesti vaatimusta, jonka mukaan lääkärintodistukset on sairaustapauksissa toimitettava kuukauden kuluessa poissalon alkamisesta. Kollegion omaksuma kanta on lisäksi täysin yhdenmukainen aikaisempien tapausten kanssa, joissa on ollut kyse muiden jäsenten myöhästyneistä lääkärintodistuksista. Kantelijan huomautukset Huomautuksissaan kantelija pitäytyi kantelussaan. Lisätutkimukset Huhtikuun 30. päivänä 1999 oikeusasiamies lähetti parlamentin puhemiehelle kirjeen. Siinä hän esitti lisätiedusteluja kantelijan väitteestä, jonka mukaan tämä oli toiminut hyvässä uskossa parlamentin yksiköiden kesän työaikojen osalta. Heinäkuun 21. päivänä 1999 kvestorikollegio vastasi, että kantelija oli toimittanut lääkärintodistuksen vasta saatuaan kirjeen asiasta vastaavalta kvestorilta. Lisäksi vastauksessa todettiin, ettei kantelija voinut väittää olevansa tietämätön parlamentin yksiköiden kesän työajoista ja toimineensa siten hyvässä uskossa. Heinäkuun 19. päivänä 1999 kantelija kirjoitti oikeusasiamiehelle ilmoittaen pitäytyvänsä kantelussaan. Päätös Vaatimus: 50 prosenttia kauden 1996/1997 yleisestä kulukorvauksesta palautettava 1. Omien sanojensa mukaan kantelija ei noudattanut kuukauden aikarajaa lääkärintodistusten toimittamiselle, koska oli siinä uskossa, että parlamentin hallintoyksiköt ovat kiinni elokuun ajan. 2. Parlamentin mukaan kantelijalle ilmoitettiin 16. syyskuuta 1997 päivätyllä kirjeellä, että häneltä puuttui kaksi päivää vaaditusta 50 prosentin vähimmäisläsnäolosta. Tämän vuoksi häntä pyydettiin palauttamaan 50 prosenttia yleisestä kulukorvauksesta kyseiseltä jaksolta. Syyskuun 26. päivänä 1997 kantelija kirjoitti taloudellisista asioista vastaavalle kvestorille ja liitti mukaan 23. syyskuuta 1997 päivätyn lääkärintodistuksen, joka liittyi 14., 17. ja 18. heinäkuuta 1997 tehtyihin lääketieteellisiin kokeisiin. Jotta lääkärintodistus olisi hyväksytty päteväksi, se olisi pitänyt toimittaa kuukauden kuluessa siitä päivästä, jolloin poissaolo alkoi, toisin sanoen 14. elokuuta 1997. 3. Tutkimustensa perusteella oikeusasiamies huomautti, että parlamentti oli noudattanut nykyisen ja aikaisempien kvestorikollegioiden johdonmukaista käytäntöä. Sen mukaan on pidetty tiukasti kiinni jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen 28 artiklasta ja erityisesti määräyksestä, jonka mukaan lääkärintodistukset on sairaustapauksissa toimitettava kuukauden kuluessa poissaolon alkamisesta. Lisäksi parlamentin ja kvestorikollegion kanta oli täysin yhdenmukainen aikaisempien tapausten kanssa, jotka koskivat muiden parlamentin jäsenten liian myöhään toimittamia lääkärintodistuksia. Ilmeni, että kantelija reagoi vasta saatuaan ilmoituksen. Siten hänellä ei ole perustetta väitteelleen, jonka mukaan hän jätti lähettämättä lääkärintodistuksen kuukauden aikarajan sisällä, koska uskoi parlamentin yksiköiden olevan kiinni elokuussa. Siten ei voitu osoittaa hallinnollista epäkohtaa parlamentin taholta. Johtopäätös Kantelun johdosta suoritetun oikeusasiamiehen tutkimuksen perusteella parlamentin toiminnassa ei ollut ilmennyt hallinnollista epäkohtaa. Oikeusasiamies lopetti siksi asian käsittelyn. 3.1.2. EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN KOMISSIO OIKEUS TUTUSTUA TALOUDELLISIA ETUJA KOSKEVIIN LUETTELOIHIN Päätös kanteluun 59/98/OV Euroopan komissiota ja Euroopan parlamenttia vastaan Kantelu S. kanteli oikeusasiamiehelle tammikuussa 1998 siitä, että komissio oli kieltäytynyt lähettämästä hänelle kopiota komission jäsenten taloudellisia etuja koskevasta luettelosta. Kantelija kirjoitti 5. joulukuuta 1997 komission pääsihteerille saadakseen kopion komission jäsenten taloudellisia etuja koskevasta luettelosta. Kantelijan mukaan komissio ei toimittanut hänelle kopiota luettelosta vaan kehotti häntä tutustumaan siihen komission tiloissa Brysselissä. Hänellä ei kuitenkaan ollut varaa matkustaa Brysseliin tätä varten. Hän kanteli siksi oikeusasiamiehelle ja väitti että komissio oli evännyt häneltä oikeuden tutustua luetteloon, joka ei myöskään ollut yleisön saatavilla eri jäsenvaltioissa toimivissa komission edustustoissa. Kantelija kirjoitti 3. ja 10. maaliskuuta sekä 1. kesäkuuta 1998 kirjeet, joissa hän kanteli myös siitä, että hänellä ei ollut oikeutta tutustua Euroopan parlamentin jäsenten taloudellisia etuja koskevaan luetteloon. Kantelun selventämiseksi häntä pyydettiin täyttämään vakiomuotoinen kantelulomake. Tästä kantelusta kävi kuitenkin ilmi, että kantelija ei ollut ottanut hallintoteitse yhteyttä Euroopan parlamenttiin. Siksi oikeusasiamiehen toimisto kehotti kantelijaa kirjoittamaan kvestorikollegiolle. Oikeusasiamies sai 17. joulukuuta 1998 EPJ, kvestori Richard Balfen toimistosta asiakirjoja, jotka liittyivät asian käsittelyyn kvestorikollegiossa. Tutkimus Komission lausunto Kantelu välitettiin komissiolle. Lausunnossaan komissio ilmoitti oikeusasiamiehelle, että se oli 24. maaliskuuta 1998 päättänyt lähettää pyydetyt asiakirjat kantelijalle. Komissio oheisti lausuntoonsa kopion kantelijalle lähetetystä kirjeestä. Kantelijan huomautukset Kantelija lähetti oikeusasiamiehelle kopion komission pääsihteerille 23. huhtikuuta 1998 kirjoittamastaan kirjeestä, jossa hän toi julki tyytymättömyytensä komission lähettämän luettelon sisältöä kohtaan. Hän väitti muun muassa, että joidenkin komission jäsenten etuja koskevia luetteloita ei ollut päivätty ja että joitakin luetteloita ei ollut päivitetty ja että jotkut luettelot oli laadittu ranskaksi ja saksaksi ilman englanninkielistä käännöstä. Kirje sisälsi myös joukon kysymyksiä, jotka liittyivät komission jäsenten vastuuseen heidän etujaan koskevasta luettelosta. Näiden huomautusten lisäksi kantelija kirjoitti oikeusasiamiehelle myös oikeudesta tutustua parlamentin jäsenten taloudellisia etuja koskevaan luetteloon, koska luettelo ei ollut saatavilla Euroopan parlamentin Lontoon tiedotustoimistossa. Kantelija oli ottanut yhteyttä EPJ Pauline Greeniin, ja hän oheisti tämän sekä parlamentin puhemiehen välisen kirjeenvaihdon. Parlamentin puhemies totesi Pauline Greenin kirjeeseen 2. maaliskuuta 1998 antamassaan vastauksessa, että etuja koskevaan luetteloon tutustuminen oli tällä hetkellä mahdollista parlamentin kolmessa toimipaikassa. Työjärjestyksen liitteen I nykyinen sanamuoto perustuu 30. toukokuuta 1996 päivättyyn Nordmannin mietintöön (A4-0177/96), jonka parlamentti hyväksyi 17. heinäkuuta 1996. Puhemies kuitenkin lisäsi, että kysymystä yleisön oikeudesta tutustua parlamentin jäsenten taloudellisia etuja koskevaan luetteloon käsiteltiin sekä työjärjestysvaliokunnassa että kvestorikollegiossa. Päätös 1. Oikeus tutustua komission jäsenten taloudellisia etuja koskevaan luetteloon 1.1. Kantelu koski oikeutta tutustua komission jäsenten taloudellisia etuja koskevaan luetteloon, ja sen tarkastelun perustana oli siten komission 8. helmikuuta 1994 tekemä päätös oikeudesta tutustua komission asiakirjoihin(12). Kantelija kirjoitti 5. joulukuuta 1997 komission pääsihteerille lyhyen kirjeen, jossa hän pyysi kopiota tästä luettelosta, mutta hän ei saanut vastausta. Päätöksen 2 artiklan 4 kohdan mukaisesti se, että asiakirjahakemukseen ei vastata kuukauden kuluessa, merkitsee aikomusta antaa kielteinen vastaus. Oikeusasiamiehen puututtua asiaan komissio päätti kuitenkin 24. maaliskuuta 1998 lähettää pyydetyn asiakirjan kantelijalle. Siten komissio noudatti asiakirjojen julkisuutta koskevaa velvollisuutta eikä oikeusasiamiehellä ollut aihetta lisähuomautuksiin. 1.2. Kantelijan huomautuksissa esitettyjen ja komission pääsihteerille lähetettyyn kirjeeseen sisältyneiden väitteiden osalta oikeusasiamies totesi niiden olevan uusia väitteitä, joita ei esitetty alkuperäisessä kantelussa, ja siten hän ei voinut käsitellä niitä tässä menettelyssä. Oikeusasiamies totesi lisäksi, että kantelija ei 5. joulukuuta 1997 komissiolle lähettämässään asiakirjapyynnössä ollut pyytänyt etuluetteloa koskevia yksityiskohtaisia tietoja vaan ainoastaan sen kopiota. Lähettämällä kantelijalle pyydetyt asiakirjat komissio oli siten vastannut asianmukaisesti kantelijan alkuperäiseen pyyntöön, eikä hallinnollista epäkohtaa siten ollut. 2. Kantelu Euroopan parlamenttia vastaan 2.1. Euroopan parlamentin jäsenten taloudellisia etuja koskevaan luetteloon liittyvästä kantelusta kävi ilmi, että kantelija ei ollut ottanut parlamenttiin yhteyttä hallintoteitse. Siksi oikeusasiamiehen toimisto pyysi kantelijaa kirjoittamaan parlamentin kvestorikollegiolle, joka on toimivaltainen elin käsittelemään asiaa, koska kvestorit vastaavat jäseniä suoranaisesti koskevista hallinnollisista ja taloudellisista seikoista (työjärjestyksen 25 artikla). 2.2. Oikeusasiamies sai 17. joulukuuta 1998 EPJ, kvestori Richard Balfelta runsaasti aineistoa asian käsittelystä kvestorikollegiossa. Aineistosta kävi ilmi, että kvestorikollegio oli vastannut kantelijan kirjeisiin yksityiskohtaisesti 5. ja 19. marraskuuta sekä 14. joulukuuta 1998. Kollegio toimitti kantelijalle runsaasti asiakirjoja (noin 100 sivua) oikeudesta tutustua parlamentin jäsenten taloudellisia etuja koskevaan luetteloon. Kvestorikollegio lähetti kantelijalle erityisesti kopion Nordmannin toisesta mietinnöstä (A4-0177/96) ja sen liitteestä, joka sisältää tutkimuksen jäsenvaltioiden kansallisissa parlamenteissa noudatettavista, taloudellisten etujen ilmoittamista koskevista määräyksistä. Kollegio lähetti myös kopion Euroopan parlamentin jäsenten taloudellisten etujen ilmoittamislomakkeesta ja parlamentin jäsenille sen ohessa toimitettavasta puhemiehen selvityksestä sekä kopion kvestorikollegion 18. syyskuuta 1996 pitämän kokouksen pöytäkirjoista. Kollegio lähetti lisäksi kahden lahjontaa koskevan mietinnön kopiot(13). 2.3. Parlamentin työjärjestyksen(14) liitteen I 3 artiklan mukaisesti "Luettelo on julkinen". Nykytilanteessa se merkitsee, että luetteloon on mahdollista tutustua parlamentin kolmessa toimipaikassa. Tähän mennessä parlamentti ei koskaan ole tehnyt päätöstä luettelon asettamisesta saataville jäsenvaltioissa toimiviin tiedotustoimistoihin tai sen lähettämisestä kopiona kansalaisille, jotka sitä pyytävät. Kantelijalle lähettämässään kirjeessä EPJ, kvestori Richard Balfe totesi pyytäneensä kvestorikollegion 18. syyskuuta 1996 pidetyssä kokouksessa, että luettelo asetettaisiin saataville jäsenvaltiossa, josta EPJ on valittu. Parlamentin puhemies totesi EPJ Pauline Greenille 2. maaliskuuta 1998 lähettämässään kirjeessä, että kysymystä parlamentin jäsenten etuja koskevan luettelon julkisuudesta käsiteltiin parhaillaan työjärjestysvaliokunnassa ja kvestorikollegiossa. Kun otetaan huomioon toimenpiteet, joihin parlamentin hallinto oli ryhtynyt, oikeusasiamiehellä ei ollut aihetta lisähuomautuksiin. Johtopäätös Kantelun johdosta suoritetun oikeusasiamiehen tutkimuksen perusteella Euroopan komission tai Euroopan parlamentin toiminnassa ei ollut ilmennyt hallinnollista epäkohtaa. Oikeusasiamies lopetti siksi asian käsittelyn. 3.1.3. EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO JA EUROOPAN KOMISSIO TEOLLISUUDEN KEHITTÄMISKESKUS: KOMISSION VASTUU Päätös kanteluun 41/97/(VK)OV Euroopan unionin neuvostoa ja Euroopan komissiota vastaan Kantelu N. kanteli oikeusasiamiehelle joulukuussa 1996 siitä, että teollisuuden kehittämiskeskus (TKK) oli yksipuolisesti irtisanonut hänen työsopimuksensa. TKK on AKT:n (Afrikan, Karibian ja Tyynenmeren valtiot) ja EY:n yhteinen elin, joka on perustettu Lomén sopimuksen puitteissa ja jota rahoitetaan Euroopan kehitysrahastosta. Kantelija toimi johtavana konsulttina kolmannen Lomén sopimuksen (1985-1990) aikana, ja hänen sopimuksensa oli viisivuotinen. TKK:n johtaja kuitenkin irtisanoi hänen sopimuksensa yksipuolisesti 30. kesäkuuta 1987 ilman irtisanomisaikaa ja ilman taloudellista korvausta. Kantelija käynnisti 5. tammikuuta 1988 sovittelumenettelyn TKK:n kanssa. Sovitteluelin teki 5. huhtikuuta 1990 TKK:lle kielteisen päätöksen ja määräsi sen maksamaan vahingonkorvauksina noin 6 miljoonaa Belgian frangia korkoineen sekä sovittelumenettelyn kustannukset. Brysselin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvisti tämän päätöksen 17. huhtikuuta 1990 tekemällään päätöksellä. TKK valitti tuomioistuimen päätöksestä ja pyysi peruuttamaan sovittelupäätöksen käyttäen perusteena muun muassa oikeudellista immuniteettiaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valituksen 13. maaliskuuta 1992 antamallaan tuomiolla ja viittasi siihen, että hyväksyessään sovittelumenettelyn TKK oli luopunut immuniteetistaan. Koska TKK kieltäytyi panemasta täytäntöön Brysselin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätöstä, joka vahvisti sovittelupäätöksen, kantelija kirjoitti joulukuussa 1996 oikeusasiamiehelle ja väitti, että TKK ei vieläkään ollut maksanut korvauksia eikä sovittelukustannuksia. Kantelija kiinnitti huomiota siihen, että TKK:n perustamisen taustalla oli Lomén sopimus, jonka sopimuspuolia olivat yhtäältä Euroopan yhteisöt ja toisaalta AKT-valtiot, ja että TKK oli AKT:n ja EY:n yhteinen toimielin, jota rahoitettiin Euroopan kehitysrahastosta, ja että komission PO VIII oli Lomén sopimukseen liittyvistä asioista vastaava pääosasto. Tutkimus Neuvoston ja komission lausunnot Kantelu välitettiin neuvostolle ja komissiolle maaliskuussa 1997. Lausunnoissaan neuvosto ja komissio totesivat, että vaikka TKK oli perustettu Lomén sopimuksella, se ei ollut yhteisön toimielin tai niiden vastuualueeseen kuuluva yhteisön laitos. Komissio lisäsi, että sillä ei ollut kantelua koskevia asiakirjoja eikä se ollut tietoinen siitä, että asia oli koskaan koskenut sitä. Molemmat toimielimet totesivat, että TKK:hon sovellettiin tällä hetkellä neljännen Lomén sopimuksen 87-97 artiklan määräyksiä, joita AKT-EY:n ministerineuvoston ja AKT-EY:n suurlähettiläskomitean päätökset täydentävät. Edellä tarkoitettujen määräysten mukaisesti neuvosto ja komissio lähettävät edustajan TKK:n johtokuntaan, joka koostuu kuudesta riippumattomasta ja erityisen pätevästä henkilöstä, jotka edustavat yhtäläisesti AKT:ta ja yhteisöä ja joilla on huomattava kokemus yksityiseltä tai julkiselta teollisuus- tai pankkialalta tai teollisuuden kehittämisestä ja suunnittelusta. Tämä merkitsee sitä, että neuvosto ja komissio eivät ole edustettuina TKK:n johtokunnassa. TKK:hon ja sen johtokuntaan sovellettava laki johdetaan Lomén sopimuksesta, joka pannaan täytäntöön AKT-EY-päätöksillä. TKK:ta valvoo erityisesti AKT:n ja EY:n teollisen yhteistyön komitea (92 artikla), joka raportoi AKT:n ja EY:n suurlähettiläskomitealle (87 artikla), joka antaa TKK:n perussäännön, varainhoito- ja henkilöstömääräykset sekä työjärjestyksen (93 artikla). Näistä syistä sekä neuvosto että komissio katsoivat, että niillä ei ollut suoranaista johtovastuuta TKK:sta ja että kantelu ei siten kuulunut niiden toimivaltaan. Vaikka komissiolla TKK:n johtokunnassa olevalla edustajalla ei olekaan äänioikeutta tai oikeutta esittää asioita johtokunnan esityslistalle, komissio totesi kuitenkin oikeusasiamiehelle antamassaan lausunnossa, että se tiedottaisi oikeusasiamiehen pyynnöstä TKK:n johtajalle ja suosittelisi, että asiasta keskusteltaisiin johtokunnan seuraavassa kokouksessa. Kantelijan huomautukset Huomautuksissaan kantelija totesi ensinnäkin, että Lomén sopimus, jonka mukaisesti TKK on perustettu, kuuluu suoranaisesti komission vastuualueeseen ja että TKK:n johto on aina nimitetty komission nimenomaisella suostumuksella ja että TKK:n talousarvio on Euroopan kehitysrahastosta myönnettävä määräraha ja että oikeusasiamiehen toimivaltaa tähän kanteluun nähden ei siten voitu asettaa kyseenalaiseksi. Kantelija totesi edelleen, että hänen kantelunsa olisi välitettävä suoraan TKK:n johtokunnan puheenjohtajalle, jolle olisi asetettava kiinteä määräaika päätöksen tekoa varten. Kantelija lähetti oikeusasiamiehelle 6. lokakuuta 1997 kopion TKK:n johtokunnan puheenjohtajalle lähettämästään kirjeestä, jossa hän pyysi TKK:lta välittömiä toimenpiteitä kantelun ratkaisemiseksi. Toisessa samana päivänä päivätyssä kirjeessä kantelija ilmoitti oikeusasiamiehelle, että Euroopan komission muistio ei ollut koskaan saapunut TKK:n johtokunnan puheenjohtajalle. Kantelija pyysi oikeusasiamiestä 22. huhtikuuta 1998 lähettämään kantelun suoraan TKK:n johtokunnan puheenjohtajalle, koska komissio ei ollut välittänyt hänen kanteluaan TKK:lle. Tämän pyynnön johdosta oikeusasiamies lähetti kanteluun liittyvät asiakirjat johtokunnan puheenjohtajalle 25. toukokuuta 1998. Oikeusasiamies lähetti 2. lokakuuta 1998 kirjeen, jossa hän pyysi tietoja kantelun tuloksesta. TKK ei vastannut. Kantelija lähetti oikeusasiamiehelle 4. joulukuuta 1998 kopion TKK:n johtokunnan puheenjohtajalle osoitetusta kirjeestä, jossa hän arvosteli epäkohtaa, johon TKK:n toiminnassa, kun se ei vieläkään ollut pannut täytäntöön Brysselin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiolla vahvistettua sovittelupäätöstä. Päätös 1. Kantelu TKK:ta vastaan EY:n perustamissopimuksen 138 e artiklassa Euroopan oikeusasiamies valtuutetaan tutkimaan yhteisön toimielinten ja laitosten toiminnassa mahdollisesti ilmenneitä hallinnollisia epäkohtia. Koska TKK ei ole yhteisön toimielin tai EY:n perustamissopimuksen 138 e artiklassa tarkoitettu yhteisön laitos, oikeusasiamiehellä ei ole valtuuksia tutkia kantelua siltä osin kuin se kohdistuu TKK:n johtokuntaan. Oikeusasiamies oli jo 27. marraskuuta 1996 päivätyssä kirjeessään ilmoittanut kantelijalle, että hän ei voinut käsitellä TKK:ta vastaan 26. elokuuta 1996 esitettyä kantelua. 2. Kantelu neuvostoa ja komissiota vastaan Siltä osin kuin kantelu kohdistui neuvostoon ja komissioon, oikeusasiamies totesi, että Lomén sopimus ei aseta niitä suoranaisesti vastuuseen TKK:n johtokunnan päätöksistä. Neuvostolla ja komissiolla ei ole äänioikeutta TKK:n johtokunnassa. Neljännen Lomén sopimuksen 92 artiklan 2 kohdassa määrätään, että komissiolla ja neuvostolla on tarkkailijan asema johtokunnan kokouksissa. Siten sitä, että TKK:n johtokunta ei pannut sovittelupäätöstä täytäntöön, ei voida pitää neuvoston tai komission toiminnassa ilmenneenä hallinnollisena epäkohtana. Johtopäätös Kantelun johdosta suoritetun oikeusasiamiehen tutkimuksen perusteella neuvoston ja komission toiminnassa ei ollut ilmennyt hallinnollista epäkohtaa. Oikeusasiamies lopetti siksi asian käsittelyn. Lisähuomautukset Komission osalta oikeusasiamies totesi, että oikeudellisena välineenä Lomén sopimus kuuluu suoranaisesti sen vastuualueeseen. Oikeusasiamies totesi erityisesti, että komission pääosasto VIII on kehitysyhteistyöstä ja AKT-valtioiden kanssa Lomén sopimuksen mukaisesti tehtävästä yhteistyöstä vastaava pääosasto ja että sopimuksen talousarvio rahoitetaan Euroopan kehitysrahastosta ja että komissiolla on edustaja suurlähettiläskomiteassa, joka vastaa sopimuksen täytäntöönpanon valvonnasta. Siksi on ilmeistä, että Euroopan komissiolla on merkittävä vaikutusvalta Lomén sopimuksen täytäntöönpanoon. TKK:n osalta oikeusasiamies totesi, että se on AKT:n ja EY:n yhteinen elin, jonka toiminta rahoitetaan Euroopan kehitysrahastosta. Näiden seikkojen johdosta oikeusasiamies esitti komissiolle seuraavat huomautukset: Euroopan unionin kaltaisessa lakiin perustuvassa yhteisössä tuomioistuinten tuomiot ja päätökset olisi pantava asianmukaisesti täytäntöön. Kun TKK:n kaltaisia elimiä perustetaan sopimuksilla, komission olisi pyrittävä takaamaan, että täten perustetut elimet noudattavat oikeusvaltioperiaatetta sekä hyvän hallintotavan periaatteita. Tässä tapauksessa oli ilmeistä, että komission PO VIII:ssä oli yksikkö, joka vastasi suhteista TKK:hon. Oikeusasiamiehelle antamassaan lausunnossa komissio lupasi suositella, että kantelua käsiteltäisiin TKK:n johtokunnan seuraavassa kokouksessa. Kantelijan esittämien tietojen pohjalta oli kuitenkin ilmeistä, että näin ei ollut tapahtunut. Siksi oikeusasiamies piti aiheellisena, että komissio ryhtyy aiheellisiin toimenpiteisiin kiinnittääkseen TKK:n johtokunnan toimintaa valvovan teollisen yhteistyön komitean huomion väitteeseen siitä, että TKK ei ollut noudattanut sovittelupäätöstä sellaisena kuin Brysselin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli vahvistanut sen 17. huhtikuuta 1990. Komission olisi myös harkittava TKK:n johtajan huomion kiinnittämistä tähän asiaan. 3.1.4. EUROOPAN KOMISSIO RIITTÄVÄ LAUSUNTO PÄÄTÖKSEN PERUSTELUISTA Päätös kanteluun 106/97/PD Euroopan komissiota vastaan Kantelu B. kanteli helmikuussa 1997 "Friends of the Lake District" -yhdistyksen puolesta Euroopan komission päätöksestä lopettaa Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisia koskevan valituksen käsittely, jonka B oli tehnyt. Asia koski sitä, että komissio ei ollut antanut riittäviä perusteluita sille, miksi se katsoi, että Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset eivät olleet rikkoneet direktiiviä 85/337. Kantelun tausta oli lyhyesti seuraava: elokuussa 1995 yhdistys valitti komissiolle Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisista. Valitus koski ns. RCF-laitoksen (Rock Characterisation Facility) rakennuslupahakemusta. Yhdistys katsoi, että Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset olivat tämän hakemuksen käsittelyssä rikkoneet ympäristövaikutusten arvioinnista annettua direktiiviä 85/337. Yhdistys katsoi, että RCF-hanketta pitäisi tarkastella kiinteänä osana suunnitelmaa, joka koski ydinjätteiden hautaamista maahan. Asianmukainen ympäristövaikutusten arviointi voitaisiin suorittaa ainoastaan tarkastelemalla näitä kahta hanketta yhdessä. Yhdistys katsoi, että komission aikaisempi hallinnollinen käytäntö tuki tätä näkemystä. Lisäksi yhdistys katsoi, että Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset olivat rikkoneet direktiivin 85/337 5 artiklaa, kun ne eivät olleet vaatineet hakijayritykseltä tietoja RCF-hankkeen mahdollisista korvaavista toimenpiteistä eivätkä edellyttäneet näiden tietojen julkistamista. Tutkittuaan asiaa komissio ilmoitti yhdistykselle, että direktiivi 85/337 jättää jäsenvaltioille huomattavasti ympäristövaikutusten arviointiin liittyvää harkintavaltaa. Tietoja on annettava vain, jos jäsenvaltio katsoo, että ne liittyvät kiinteästi hankkeen erityispiirteisiin sekä niihin ympäristöseikkoihin, joihin vaikutukset todennäköisesti kohdistuvat. Saatavilla olleiden tietojen perusteella komissio katsoi, että Yhdistynyt kuningaskunta ei ollut rikkonut direktiiviä 85/337, ja päätti siksi lopettaa asian käsittelyn. Yhdistys piti komission vastausta epätyydyttävänä ja kanteli oikeusasiamiehelle. Kantelussaan se väitti, että komissio ei ollut esittänyt riittäviä perusteluita sille, miksi RCF-hanke oli erotettavissa mahdollisesta ydinjätteiden sijoituspaikasta ja miksi tietoja vaihtoehtoisista sijoituspaikoista ei pidetty tarpeellisena. Tutkimus Väärinkäsitysten välttämiseksi on tärkeää muistaa, että EY:n perustamissopimus valtuuttaa Euroopan oikeusasiamiehen tutkimaan ainoastaan yhteisön toimielinten ja laitosten toiminnassa ilmeneviä hallinnollisia epäkohtia. Euroopan oikeusasiamiehen ohjesäännössä määrätään erityisesti, että minkään muun viranomaisen tai henkilön toimet eivät voi olla oikeusasiamiehelle esitetyn kantelun aiheena. Tätä kantelua koskevassa oikeusasiamiehen tutkimuksessa keskityttiin siten tarkastelemaan sitä, oliko Euroopan komission toiminnassa ilmennyt hallinnollista epäkohtaa. Komission lausunto Kantelu välitettiin komissiolle. Lausunnossaan komissio pääasiassa toisti kantelijalle aikaisemmin esittämänsä perustelut. Kantelijan huomautukset Huomautuksissaan yhdistys pitäytyi kantelussaan. Lisätutkimukset Tarkasteltuaan huolellisesti komission lausuntoa ja kantelijan huomautuksia oikeusasiamies katsoi, että komissio olisi voinut vastata paremmin kantelijan esittämiin väitteisiin. Komissiota pyydettiin siksi täsmentämään ensinnäkin, miksi komissio oli katsonut, että RCF-hanke oli erotettavissa ydinjätteiden sijoittamispaikkaa koskevasta hankkeesta, ja toiseksi, millä perusteella komissio oli katsonut, että Yhdistynyt kuningaskunta ei ollut rikkonut direktiiviä 85/337, kun se ei ollut vaatinut hakijayritystä antamaan tietoja korvaavista toimenpiteistä. Komission toinen lausunto Vastauksessaan komissio toisti, että ei ollut todisteita siitä, että Yhdistynyt kuningaskunta oli laiminlyönyt direktiivin 85/337 mukaiset velvollisuudet. Korvaavien toimenpiteiden esittämisen laiminlyönti ei siten merkinnyt sitä, että Yhdistynyt kuningaskunta olisi rikkonut direktiiviä. Mitä tuli hankkeen erotettavuuteen, ydinjätteiden sijoituspaikan rakentaminen olisi edellyttänyt erillistä rakennuslupahakemusta; RCF-hanketta voitiin siten tarkastella erillään mahdollisista suunnitelmista, jotka koskivat ydinjätteiden sijoituspaikkaa. Kantelijan lisähuomautukset Huomautuksissaan yhdistys pitäytyi kantelussaan. Tarkasteltuaan huolellisesti komission toista lausuntoa ja kantelijan lisähuomautuksia oikeusasiamies pyysi komissiota täsmentämään lausuntoaan siitä, miksi RCF oli erotettavissa oleva hanke ja miksi tietoja vaihtoehtoisista sijoituspaikoista ei pidetty tarpeellisina. Komission kolmas lausunto Kolmannessa lausunnossaan komissio antoi ensinnäkin lisäselvityksiä hankkeiden erotettavuuskysymyksestä. Vaihtoehtoisia hankkeita koskevien tietojen osalta komissio katsoi, että koska kyseiset kaksi hanketta olivat erotettavissa toisistaan, RCF-hanke kuului direktiivin 85/337 liitteen II piiriin. Kysymyksen tarkasteluun sovellettiin siten direktiivin 85/337 4 artiklan 2 kohtaa, jossa todetaan, että liitteessä II luetellut hankkeet arvioidaan, jos jäsenvaltio toteaa niiden laadun sitä vaativan. Koska RCF-hanke oli erotettavissa mahdollisesta ydinjätteiden sijoituspaikasta, komissio katsoi, että tietoja vaihtoehtoisista sijoituspaikoista ei tarvittu. Kantelijan huomautukset komission kolmannesta lausunnosta Komission kolmannen lausunnon johdosta esittämissään huomautuksissa yhdistys pitäytyi erityisesti väitteessä, jonka mukaan komissio ei ollut perustellut päätöstään riittävästi vaihtoehtoisten sijoituspaikkojen osalta. Päätös Riittävien perustelujen esittämisen laiminlyönti 1. Hyvän hallinnon periaatteet edellyttävät, että hallinnon on esitettävä tekemilleen päätöksille riittävät perusteet kansalaisten niitä pyytäessä. Tässä tapauksessa oli ilmeistä, että komissio oli aluksi laiminlyönyt riittävien perustelujen antamisen kantelijan kahteen kysymykseen, RCF-hankkeen erotettavuuteen sekä vaihtoehtoisia sijoituspaikkoja koskevien tietojen tarpeeseen. 2. Tutkimuksen kuluessa komissio kuitenkin esitti perustelut, joiden vuoksi se katsoi, että RCF-hanke oli erotettavissa, ja joiden vuoksi se katsoi, että tietoja vaihtoehtoisista sijoituspaikoista ei tarvittu. Oli ilmeistä, että komissio pohjimmiltaan katsoi, että RCF-hanke oli erotettavissa oleva hanke, koska se voitiin toteuttaa erillään mahdollisesta ydinjätteiden sijoituspaikasta. Koska hanke voitiin toteuttaa erillään, komissio katsoi, että tietoja vaihtoehtoisista sijoituspaikoista ei tarvittu. Perustelut eivät vaikuttaneet riittämättömiltä. Oikeusasiamies päätteli siksi, että komissio oli korjannut alkuperäisen laiminlyöntinsä esittää riittävät perustelut. Johtopäätös Kantelun johdosta suoritetun oikeusasiamiehen tutkimuksen perusteella komission toiminnassa ei ollut ilmennyt hallinnollista epäkohtaa. Oikeusasiamies lopetti siksi asian käsittelyn. YHDISTYNEEN KUNINGASKUNNAN VIRANOMAISIA KOSKENEEN VALITUKSEN KÄSITTELY Päätös kanteluun 298/97/PD Euroopan komissiota vastaan Kantelu Euroopan parlamentin jäsen C. kanteli oikeusasiamiehelle huhtikuussa 1997 "Save Our Shoreline Southport" -yhdistyksen puolesta (SOS). Kantelussa väitettiin, että komissio oli laiminlyönyt yhteisön ympäristölainsäädännön täytäntöönpanon varmistamisen Yhdistyneessä kuningaskunnassa, sekä syyllistynyt menettelyvirheisiin SOS:n valitusten käsittelyssä. Kantelun tausta oli lyhyesti seuraava: SOS valitti 10. joulukuuta 1995 komissiolle siitä, että Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset olivat rikkoneet yhteisön lakia rakentamalla Southportiin betonisen aallonmurtajan. Yhdistys katsoi, että paikalliset viranomaiset, jotka myönsivät rakennusluvat 1993 ja 1995, eivät noudattaneet yhteisön ympäristölainsäädäntöä. Yhdistys oli ottanut yhteyttä useisiin Yhdistyneen kuningaskunnan keskushallinnon yksiköihin, jotka olivat päättäneet olla tarkistamatta tai kumoamatta paikallishallinnon päätöstä rakennuslupien myöntämisestä. Komissiolle osoittamassaan valituksessa SOS kiinnitti huomiota siihen, että alue, jolle betoninen aallonmurtaja oli määrä rakentaa, oli suojelualuetta, jonka asemasta säädettiin elinympäristödirektiivissä 92/43 ja luonnonvaraisia lintuja koskevassa direktiivissä 79/409. Yhdistys katsoi, että betoninen aallonmurtaja aiheuttaisi suoranaista vahinkoa eläimille ja kasveille sekä epäsuoraa vahinkoa mahdollistamalla liikenteen voimakkaan kasvun. Yhdistys pyysi komissiota siksi arvioimaan, olivatko paikallisviranomaiset rikkoneet niillä edellä tarkoitettujen direktiivien mukaisesti olevia velvollisuuksia. Direktiivin 92/43 6 artiklassa säädetään suojelualueista: "Kaikki suunnitelmat tai hankkeet, jotka eivät liity suoranaisesti alueen käyttöön tai ole sen kannalta tarpeellisia, mutta saattavat vaikuttaa tähän alueeseen merkittävästi [- -], on arvioitava asianmukaisesti sen kannalta, miten ne vaikuttavat alueen suojelutavoitteisiin. Alueelle aiheutuvien vaikutusten arvioinnista tehtyjen johtopäätösten perusteella ja jollei 4 kohdan säännöksistä muuta johdu, toimivaltaiset kansalliset viranomaiset antavat hyväksyntänsä tälle suunnitelmalle tai hankkeelle vasta varmistuttuaan siitä, että suunnitelma tai hanke ei vaikuta kyseisen alueen koskemattomuuteen, ja kuultuaan tarvittaessa kansalaisia." (Alleviivaus lisätty; sama säännös koskee direktiiviä 79/409, katso direktiivin 92/43 7 artikla.) Yhdistys katsoi, että aallonmurtajalla olisi merkittävä vaikutus alueeseen. Paikallisviranomaiset sitä vastoin olivat katsoneet, että aallonmurtaja ei vaikuttaisi "merkittävästi", ja ne olivat siksi päättäneet olla toteuttamatta täydellistä ympäristövaikutusten arviointia. Yhdistys vastusti paikallisviranomaisten johtopäätöksiä ja esitti, että betoniselle aallonmurtajalle olisi pitänyt harkita luonnonmukaisia vaihtoehtoja. Yhdistyksen mukaan hiekkadyynit olisivat olleet mahdollinen vaihtoehto. Yhdistys totesi myös epäilevänsä, että betoninen aallonmurtaja oli valittu tarkoituksellisesti liikenteen lisäämiseksi. Tämä tavoite aiheuttaisi vahinkoa alueen ympäristölle. Nämä vahingot olisi pitänyt ottaa huomioon direktiivin 85/337 mukaisessa ympäristövaikutusten arvioinnissa. Komissio pyysi 4. heinäkuuta 1996 Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisilta lausuntoa asiasta. Lausunnon antanut Yhdistyneen kuningaskunnan viranomainen oli English Nature, joka on ympäristö-, liikenne- ja alueasioista vastaavan ministeriön alaisuuteen kuuluva elin. Sen lausunnossa todettiin, että kiistanalainen aallonmurtajahanke ei rikkoisi yhteisön ympäristölainsäädäntöä. Elimen antamien tietojen lisäksi komissio tutki asiaa itse paikalla syyskuun alussa vuonna 1996. Komissio esitti 30. syyskuuta 1996 johtopäätöksenään, että yhteisön ympäristölainsäädäntöä ei ollut rikottu. Yhdistykselle ilmoitettiin tästä päätöksestä 3. helmikuuta 1997. Koska yhdistys oli tyytymätön komission johtopäätöksiin sekä tapaan, jolla valitusta oli käsitelty, se kirjoitti paikalliselle Euroopan parlamenttiedustajalleen, joka välitti asian Euroopan oikeusasiamiehelle. Yhteenvetona yhdistys väitti, että komissio: - ei ollut ottanut yhdistystä mukaan itse paikalla syyskuun 1996 alussa tehtyyn tarkastukseen - ei ollut tiedottanut yhdistykselle ajoissa tutkimuksensa tuloksista - tulkitsi yhteisön ympäristölainsäädäntöä virheellisesti. Rakennuslupia olisi pitänyt pitää laittomina, koska rakennusprosessissa ei otettu huomioon luonnollisia hiekkadyynejä direktiivien 92/43 ja 85/337 suojelutavoitteiden ja vaatimusten mukaisesti. Tutkimus Väärinkäsitysten välttämiseksi on tärkeää muistaa, että EY:n perustamissopimus valtuuttaa Euroopan oikeusasiamiehen tutkimaan ainoastaan yhteisön toimielinten ja laitosten toiminnassa ilmeneviä hallinnollisia epäkohtia. Euroopan oikeusasiamiehen ohjesäännössä määrätään erityisesti, että minkään muun viranomaisen tai henkilön toimet eivät voi olla oikeusasiamiehelle esitetyn kantelun aiheena. Tätä kantelua koskevassa oikeusasiamiehen tutkimuksessa keskityttiin siten tarkastelemaan sitä, oliko Euroopan komission toiminnassa ilmennyt hallinnollista epäkohtaa. Komission lausunto Kantelu välitettiin komissiolle. Yhteenvetona komission lausunnossa todettiin seuraavaa: Ensimmäisen väitteen osalta komissio totesi, että komission edustajien vierailu oli ollut epävirallinen ja se oli tehty paikallisen kunnanvaltuuston pyynnöstä. Tällaisen vierailun yhteydessä komission tavoitteena oli ainoastaan tutustua omakohtaisesti rannikkoalueeseen ja hankkeen tarkkaan sijaintiin. Koska vierailun luonne oli rajattu, keskusteluja yhdistyksen kanssa ei pidetty aiheellisina. Komissio lisäsi, että se oli saanut yhdistykseltä huomattavan määrän kirjeenvaihtoa ja aineistoa, jotka liittyivät hankkeen mahdollisiin ympäristövaikutuksiin, ja että se ymmärsi täysin yhdistyksen huolestumisen kyseisestä rakennushankkeesta. Toisen väitteen osalta komissio myönsi liiallisen viivytyksen, ja se ilmoitti oikeusasiamiehelle ryhtyneensä toimenpiteisiin vastaavien viivytysten välttämiseksi tulevaisuudessa. Kolmannen väitteen osalta komissio totesi, että edellä tarkoitettujen direktiivien mukaisten suojakeinojen käytön kannalta keskeinen tekijä on todennäköisyys, jolla suunnitelma tai hanke vaikuttaa merkittävästi kyseiseen alueeseen. Todennäköisyyttä ei tarkastella ainoastaan itse suunnitelman tai hankkeen valossa, vaan myös suhteessa muihin suunnitelmiin tai hankkeisiin. Tutkittuaan Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten selvitykset komissio oli tehnyt sen johtopäätöksen, että hanke ei rikkoisi yhteisön ympäristölainsäädäntöä tai -politiikkaa, koska alueelle aiheutuvia vaikutuksia ei pidetty alueen suojelutavoitteiden kannalta kielteisinä. Kantelijan huomautukset Yhdistys pitäytyi kantelussaan. Lisätutkimukset Tutkittuaan huolellisesti komission lausunnon ja kantelijan huomautukset oikeusasiamies totesi, että oli ilmeistä, että komission ja yhdistyksen kannat erosivat edelleen merkittävästi toisistaan. Tämä kos