KOMISSION PÄÄTÖS,

annettu 1 päivänä syyskuuta 2010,

merivesien hyvän ekologisen tilan arvioinnissa käytettävistä perusteista ja menetelmästandardeista

(tiedoksiannettu numerolla K(2010) 5956)

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

(2010/477/EU)

EUROOPAN KOMISSIO, joka

ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen,

ottaa huomioon yhteisön meriympäristöpolitiikan puitteista 17 päivänä kesäkuuta 2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/56/EY (meristrategiadirektiivi) (1) ja erityisesti sen 9 artiklan 3 kohdan,

sekä katsoo seuraavaa:

Eräs tällaisen tieteellis-teknisen selvityksen tärkeä tulos on se, että tieteellistä tietoa on hankittava lisää, jotta ympäristön hyvä tila voidaan arvioida johdonmukaisesti ja kokonaisvaltaisesti ekosysteemiin perustuvan hallinnoinnin tukemiseksi. Parempaa tieteellistä tietoa on kehitettävä erityisesti tiedonannon ”Eurooppalainen strategia merien ja merenkulkualan tutkimusta varten: johdonmukaiset puitteet eurooppalaisella tutkimusalueella harjoitettavalle tutkimukselle merien kestävän käytön tukemiseksi” (2) perusteella ja tiedonannon ”Eurooppa 2020 – Älykkään, kestävän ja osallistavan kasvun strategia” (3) puitteissa johdonmukaisesti unionin muiden säädösten ja politiikkojen kanssa. Tässä prosessissa on myöhemmin otettava huomioon myös kokemukset, joita saadaan kansallisella ja aluetasolla direktiivin 2008/56/EY 5 artiklan 2 kohdan a alakohdassa lueteltujen meristrategioiden valmisteluvaiheiden täytäntöönpanosta.

Komission on siksi aiheellista tarkistaa tätä päätöstä direktiivin 2008/56/EY 25 artiklan 3 kohdan perusteella. Arviointiperusteiden tarkistamisen lisäksi on menetelmiä koskevia vaatimuksia kehitettävä edelleen. Tämä työ on koordinoitava seurantaohjelmien laatimisen kanssa. Tarkistus olisi tehtävä mahdollisimman pian direktiivin 2008/56/EY 12 artiklassa vaaditun arvioinnin jälkeen. Tarkistuksesta on määrä saada tukea meristrategioiden ajantasaistamiselle, joka on tehtävä vuoteen 2018 mennessä direktiivin 17 artiklan mukaisesti, ja se auttaa hallinnoinnin mukauttamisessa. Tämä on loogista siksi, että ympäristön hyvän tilan määrittämistä on mahdollisesti mukautettava ajan mittaan, kun otetaan huomioon meriekosysteemien dynaaminen luonne, niiden luonnollinen moninaisuus ja se, että niihin kohdistuvat paineet ja vaikutukset voivat vaihdella ihmisen toiminnan muutosten ja ilmastonmuutoksen vaikutuksen myötä.

Direktiivissä 2008/56/EY, joka on yhdennetyn meripolitiikan ympäristönäkökohtien peruskivi, vaaditaan, että ihmisen toimintojen hallinnointiin sovelletaan ekosysteemiin perustuvaa lähestymistapaa ja että tällöin katetaan kaikki alat, jotka vaikuttavat meriympäristöön. Yhteisen kalastuspolitiikan uudistusta koskevassa vihreässä kirjassa (7) todetaan, että kalastuspolitiikassa on annettava oikeat välineet tämän ekosysteemiin perustuvan lähestymistavan tueksi.

ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:

1 artikla

Arviointiperusteet, joita jäsenvaltioiden on käytettävä arvioidessaan, missä määrin ympäristön hyvä tila on saavutettu, vahvistetaan tämän päätöksen liitteessä. Samalla annetaan sovellettavien menetelmästandardien viitetiedot, jos ne ovat saatavilla.

2 artikla

Tämä päätös on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.

(1) EUVL L 164, 25.6.2008, s. 19.

(2) KOM(2008) 534 lopullinen.

(3) KOM(2010) 2020 lopullinen.

(4) EYVL L 327, 22.12.2000, s. 1.

(5) EYVL L 206, 22.7.1992, s. 7.

(6) EUVL L 20, 26.1.2010, s. 7.

(7) KOM(2009) 163 lopullinen.

LIITE

YMPÄRISTÖN HYVÄÄ TILAA KOSKEVAT ARVIOINTIPERUSTEET JA MENETELMÄSTANDARDIT

A OSA

Ympäristön hyvää tilaa koskevien arviointiperusteiden yleiset soveltamisedellytykset

1. Arviointiperusteet ympäristön hyvän tilan saavuttamisen arvioimiseksi yksilöidään ja numeroidaan B osassa kunkin direktiivin 2008/56/EY liitteessä I vahvistetun 11:n hyvää ympäristön tilaa määrittävän kuvaajan mukaan. Arviointiperusteiden kanssa esitetään luettelo niihin liittyvistä indikaattoreista, joilla varmistetaan, että arviointiperusteet toimivat ja että niitä voidaan myöhemmin kehittää edelleen. Jäljempänä B osassa arviointiperusteiden yhteydessä annetaan viitteet sovellettavista menetelmästandardeista, jos niitä on saatavilla. Useita tällaisia arviointiperusteita ja niihin liittyviä indikaattoreita on kehitettävä edelleen, ja niistä on hankittava lisää tietoa. Tähän asiaan on määrä puuttua, kun tätä päätöstä tarkistetaan (1). Tässä osassa esitetään tällaisten arviointiperusteiden ja niihin liittyvien indikaattoreiden yleiset soveltamisedellytykset.

2. Useimpien arviointiperusteiden käyttöä varten tarvittavissa arviointimenetelmissä on otettava huomioon voimassa olevan unionin lainsäädännön, erityisesti direktiivin 2000/60/EY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/105/EY (2), direktiivin 92/43/ETY ja direktiivin 2009/147/EY sekä muun asiaan liittyvän Euroopan unionin lainsäädännön (myös yhteisen kalastuspolitiikan nojalla annetun lainsäädännön, esimerkiksi neuvoston asetus (EY) N:o 199/2008 (3)) nojalla sovellettavat menetelmät, joihin arviointimenetelmien on tarvittaessa perustuttava. Huomioon on otettava myös Yhteisen tutkimuskeskuksen ja kansainvälisen merentutkimusneuvoston asettamien työryhmien raportit (4) ja tarvittaessa alueellisten meriyleissopimusten puitteissa kerätyt tiedot ja kehitetyt lähestymistavat.

3. Ympäristön hyvä tila edellyttää, että kaikki tässä yhteydessä merkityksellinen ihmisen toiminta toteutetaan meriympäristön suojelemisen ja säilyttämisen tarvetta koskevan vaatimuksen mukaisesti ja noudattaen direktiivin 2008/56/EY 1 artiklassa mainittua johtoajatusta, jonka mukaan merellisten hyödykkeiden ja palvelujen kestävä käyttö on mahdollistettava sekä nykyisille että tuleville sukupolville. Ympäristön hyvän tilan arviointiin käytettäviä perusteita on sovellettava pitäen mielessä, että arviointi ja seuranta on kohdennettava ja toimet toteutettava siinä tärkeysjärjestyksessä kuin vaikutusten voimakkuus ja meriekosysteemeihin ja niiden osiin kohdistuvat uhat edellyttävät. On kuitenkin tärkeää, että arvioinnissa tarkastellaan meriympäristöön kohdistuvien seurausten tärkeimpiä kumulatiivisia ja synergisiä vaikutuksia, kuten direktiiviin 2008/56/EY 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan ii alakohdassa mainitaan.

4. Eräissä tapauksissa ja erityisesti kun otetaan huomioon tiedontarpeen ja kyseisten merivesien maantieteellisen laajuuden välinen suhde, voi olla tarkoituksenmukaista soveltaa ensimmäisessä vaiheessa joitakin valikoituja arviointiperusteita ja niihin liittyviä indikaattoreita, jotta ympäristön tila voidaan kartoittaa yleisluontoisesti. Sen jälkeen voidaan yksilöidä tapaukset ja erityiset alueet, jotka vaikutusten voimakkuus ja uhkat sekä ympäristön ominaispiirteet ja/tai ihmisen aiheuttamat paineet huomioon ottaen edellyttävät hienosyisempää arviointia, jolloin on valittava kaikki asianmukaiset arviointiperusteisiin liittyvät indikaattorit.

5. Vaikutusten ajallinen ja alueellinen mittakaava vaihtelee huomattavasti riippuen paineen tyypistä ja kohteeksi joutuvien ekosysteemin osien herkkyydestä. Jotkin arviointiperusteet ja indikaattorit voivat luontaisten ominaisuuksiensa takia edellyttää erilaisia aikaskaaloja monenlaisten prosessien havainnoimiseksi. Kun arviointi on aloitettava suhteellisen pienessä alueellisessa mittakaavassa, jotta se olisi ekologisesti mielekästä (esimerkiksi kun paineet ovat paikallisia), voi olla tarpeen laajentaa arviointeja suurempiin mittakaavoihin, kuten osa-alueiden, ala-alueiden ja alueiden tasolle.

6. Kun arvioidaan sekä näiden ympäristöpaineiden mittakaava, jakauma ja voimakkuus sekä ekosysteemin eri osien laajuus, haavoittuvuus ja elpymiskyky, ja mahdollisuuksien mukaan laaditaan niistä kartta, voidaan yksilöidä alueet, joilla meriekosysteemit ovat kärsineet tai ovat voineet kärsiä. Tältä pohjalta voidaan myös pyrkiä arvioimaan meriekosysteemeihin kohdistuvien todellisten tai mahdollisten vaikutusten mittakaava. Tässä menettelyssä otetaan huomioon riskit ja voidaan valita sopivimmat indikaattorit sellaisille arviointiperusteille, joiden avulla arvioidaan edistymistä kohti ympäristön hyvää tilaa. Menettely helpottaa myös erityistyökalujen kehittämistä tukemaan ekosysteemipohjaista lähestymistapaa ympäristön hyvän tilan saavuttamiseksi tarvittavaan ihmisen toiminnan hallintaan, kun siinä selvitetään paineiden ja vaikutusten lähteet ja myös niiden kumulatiiviset ja synergiset vaikutukset. Näitä työkaluja ovat alueelliset suojelutoimenpiteet ja direktiivin 2008/56/EY liitteessä VI mainitut toimenpiteet, erityisesti alueellisen ja ajallisen jakautumisen valvonta, esimerkiksi merten aluesuunnittelu.

7. Merellä vallitsee monenlaisia ympäristöoloja, ja monenlaiset ihmisen toiminnat vaikuttavat siihen. Eroja on erityisesti maantieteellisten alueiden ja jopa merialueiden, osa-alueiden ja ala-alueiden välillä. Tästä syystä voi olla tarpeen pohtia, ovatko arviointiperusteihin liittyvät yksityiskohtaiset indikaattorit sopivia ja onko niillä ekologisessa mielessä merkitystä kussakin arvioitavana olevassa tilanteessa.

8. Jäsenvaltioiden on tarkasteltava kutakin tässä liitteessä mainittua arviointiperustetta ja siihen liittyviä indikaattoreita voidakseen yksilöidä ne, joita aiotaan käyttää ympäristön hyvän tilan määrittämiseen. Kun jäsenvaltio katsoo alustavan arvioinnin perusteella, ettei yhden tai useamman arviointiperusteen käyttö ole aiheellista, sen on toimitettava tästä komissiolle perustelut direktiivin 2008/56/EY 9 artiklan 2 kohdan mukaisen ilmoitusmenettelyn puitteissa, kun se on aiheellista alueiden ja osa-alueiden välisen vertailun yhdenmukaisuuden kannalta. Jäsenvaltioiden on tässä yhteydessä tehtävä direktiivin 2008/56/EY 5 ja 6 artiklassa säädettyä alueellista yhteistyötä, ja erityisesti on varmistettava, että meristrategioiden eri osat ovat yhdenmukaisia ja niitä koordinoidaan kyseisellä merialueella tai sen osa-alueella.

9. On tärkeää, että arviointiperusteiden soveltamisessa otetaan huomioon direktiivin 2008/56/EY 8 artiklan ja liitteen III nojalla vaaditun alustavan arvioinnin tulokset eikä sitä tehdä erillään muista toimista. Alustava arviointi on se menettely, jossa meriympäristön olennaiset ominaispiirteet selvitetään ja siihen kohdistuvat merkittävimmät paineet ja vaikutukset tunnistetaan, kunhan arviointia päivitetään säännöllisesti ja toteutetaan seurantaohjelmia. Ensimmäinen arviointi on saatettava päätökseen direktiivin 2008/56/EY 5 artiklan 2 kohdassa säädettyyn päivämäärään mennessä. Arviointi on tehtävä mainitun direktiivin liitteessä III esitettyjen ohjeellisten tekijöiden perusteella, ja siinä on otettava huomioon aiemmat tiedot, jos niitä on saatavilla. On muistettava, että jotkut arviointiperusteet ja niihin liittyvät indikaattorit eivät ole vielä loppuun asti kehitettyjä.

10. Edistyminen kohti ympäristön hyvää tilaa tapahtuu meriympäristön jatkuvien laajempien muutosten yhteydessä. Ilmastonmuutos vaikuttaa jo nyt meriympäristöön, myös sen ekosysteemin prosesseihin ja toimintoihin. Jäsenvaltioiden on meristrategioitaan kehittäessään tarvittaessa yksilöitävä mahdolliset todisteet ilmastonmuutoksen vaikutuksista. Ekosysteemipohjaiseen lähestymistapaan perustuvaan mukautuvaan hallintoon kuuluu ympäristön hyvän tilan määrityksen säännöllinen päivitys.

B OSA

Direktiivin 2008/56/EY liitteessä I mainittujen kuvaajien kannalta tarkoituksenmukaiset ympäristön hyvän tilan arviointiperusteet

Kuvaaja 1: Pidetään yllä biologista monimuotoisuutta. Luontotyyppien laatu ja esiintyminen ja lajien levinneisyys ja runsaus vastaavat vallitsevia fysiografisia, maantieteellisiä ja ilmastollisia oloja.

Arviointi on tehtävä useilla ekologisilla tasoilla: ekosysteemit, luontotyypit (sekä niihin kuuluvat yhteisöt eli biotoopit) ja lajit. Kyseiset tasot heijastuvat tämän jakson rakenteessa, ottaen huomioon A osan 2 kohta. Tämän kuvaajan tiettyjen näkökohtien käsittelyyn tarvitaan vielä lisää tieteellistä ja teknistä tukea (5). Kuvaajan soveltamisala on laaja, ja sen käsittelemiseksi on otettava huomioon direktiivin 2008/56/EY liite III ja järjestettävä biologisen monimuotoisuuden piirteet tärkeysjärjestykseen niin lajien, luontotyyppien kuin ekosysteemien tasolla. Siten voidaan yksilöidä ne biologisen monimuotoisuuden piirteet ja ne alueet, joihin vaikutuksia ja uhkia kohdistuu, ja voidaan yksilöidä sopivat indikaattorit valittujen arviointiperusteiden joukosta. Indikaattorien on oltava sopivia kyseisille alueille ja piirteille (6). Alueellisen yhteistyön pakollisuus, josta säädetään direktiivin 2008/56/EY 5 ja 6 artiklassa, liittyy suoraan biologisen monimuotoisuuden piirteiden valintaan alueilla ja niiden pienemmillä osilla. Samalla on myös tarvittaessa määriteltävä viiteolosuhteet direktiivin 2008/56/EY liitteen IV nojalla. Mallintamista maantieteellisissä tietojärjestelmissä voidaan käyttää hyödyllisenä pohjana laadittaessa karttaa biologisen monimuotoisuuden piirteistä ja ihmisen toiminnoista ja niistä aiheutuvista paineista sillä edellytyksellä, että mahdolliset virheet analysoidaan huolella ja kuvataan sovellettaessa tuloksia. Tämän tyyppiset tiedot ovat ehdottoman välttämättömiä ihmisen toiminnan ekosysteemipohjaiselle hallinnolle ja siihen liittyvien paikkatietotyökalujen kehittämiselle (7).

Lajitaso

Kullekin alueelle, osa-alueelle tai ala-alueelle on määritettävä merkitykselliset lajit ja toiminnalliset ryhmät ottaen huomioon A osan 2 kohta. Laadinnassa on otettava huomioon direktiivin 2008/56/EY liitteessä III olevassa taulukossa 1 esitetty ohjeellinen luettelo eri lajeista ja yhteisöistä (esimerkiksi kasvi- ja eläinplanktonin osalta). Lajien arvioinnissa on käytettävä kolmea arviointiperustetta: lajin levinneisyys, populaatiokoko ja populaation tila. Populaation tilaa arvioitaessa on joskus selvitettävä myös populaation terveydentila sekä lajien väliset ja niiden sisäiset suhteet. Myös alalajit ja populaatiot on arvioitava erikseen, jos alustavassa arvioinnissa havaitaan tai uudet tiedot viittaavat siihen, että joidenkin alalajien tai populaatioiden tila on mahdollisesti uhattuna tai niihin kohdistuu joitakin vaikutuksia. Lajien arviointi edellyttää myös niiden elinympäristöjen jakauman, laajuuden ja tilan yhdennettyä ymmärtämistä direktiivin 92/43/ETY (8) ja direktiivin 2009/147/EY vaatimusten mukaisesti. On varmistettava, että elinympäristön koko on riittävä sen populaation ylläpitämiseksi, ottaen huomioon tällaisten elinympäristöjen huononemisen tai häviämisen uhka. Kun on kyse luonnon monimuotoisuudesta lajien tasolla, edistystä kohti ympäristön hyvää tilaa arvioidaan seuraavien kolmen perusteen ja kuhunkin liittyvien indikaattorien avulla:

1.1 Lajien levinneisyys

— Levinneisyysalue (1.1.1.)

— Levinneisyyden jakaantuminen tarvittaessa koko levinneisyysalueella (1.1.2)

— Pinta-ala, jonka laji peittää (kun kyseessä ovat alustaan kiinnittyneet) / merenpohjalla elävät lajit (1.1.3)

1.2 Populaatiokoko

— Populaation runsaus ja/tai biomassa (1.2.1)

1.3 Populaation tila

— Populaation demografiset ominaisuudet (esimerkiksi yksilöiden koko- tai ikäluokkarakenne, sukupuolijakauma, hedelmällisyys, eloonjäämisaste tai kuolevuus) (1.3.1)

— Populaation geneettinen rakenne tarvittaessa (1.3.2).

Luontotyyppitaso

Direktiivissä 2008/56/EY ’termillä luontotyyppi’ tarkoitetaan sekä abioottista luontoa että siihen liittyvää biologista yhteisöä, ja molempia käsitellään yhdessä ’biotooppina’. Kunkin alueen, osa-alueen tai ala-alueen luontotyypit on määriteltävä ottaen huomioon liitteessä III olevassa taulukossa 1 mainitut luontotyypit sekä A osan 2 kohdassa mainitut välineet. Näissä välineissä viitataan myös eräisiin luontotyyppikomplekseihin (mikä merkitsee, että tarvittaessa on arvioitava näihin komplekseihin kuuluvien luontotyyppien koostumus, laajuus ja suhteelliset osuudet) ja toiminnallisiin luontotyyppeihin (esimerkiksi kutu-, lisääntymis- ja ravinnonhankinta-alueet sekä muuttoreitit). Merien luontotyyppien johdonmukaiseen luokitukseen tarvitaan vielä työtä, jotta arvioinnit voidaan tehdä luontotyyppien tasolla. Tukena on oltava asianmukainen kartoitus. On myös huomioitava vaihtelu etäisyydessä rannikkoon ja syvyysvaihtelu (esimerkiksi ranta, mannerjalusta ja syvä meri). Luontotyypit arvioidaan kolmella perusteella, jotka ovat niiden jakauma, laajuus ja laadullinen tila (tilan osalta erityisesti tyypillisten lajien ja yhteisöjen tila), sekä kuhunkin arviointiperusteeseen liittyvien indikaattorien avulla. Luontotyypin tilan arviointi edellyttää siihen liittyvien yhteisöjen ja lajien tilan kokonaisvaltaista ymmärtämistä direktiiveissä 92/43/ETY (9) ja 2009/147/EY säädettyjen vaatimusten mukaisesti, ja tarvittaessa on arvioitava myös niiden toiminnalliset piirteet.

1.4 Luontotyyppien jakauma

— Levinneisyysalue (1.4.1.)

— Levinneisyyden jakaantuminen (1.4.2.)

1.5 Luontotyypin laajuus

— Luontotyypin pinta-ala (1.5.1)

— Tarvittaessa luontotyypin tilavuus (1.5.2)

1.6 Luontotyypin tila

— Tyypillisten lajien ja yhteisöjen tila (1.6.1)

— Suhteellinen runsaus ja/tai biomassa tapauksen mukaan (1.6.2)

— Fyysiset, hydrologiset ja kemialliset olot (1.6.3).

Ekosysteemitaso

1.7 Ekosysteemin rakenne

— Ekosysteemin osien (luontotyyppien ja lajien) koostumus ja suhteelliset osuudet (1.7.1).

Myös ekosysteemin rakenneosien väliset vuorovaikutukset ovat erittäin tärkeitä arvioitaessa ekosysteemin prosesseja ja toimintoja ympäristön hyvän tilan yleiseksi määrittämiseksi ottaen huomioon muun muassa direktiivin 2008/56/EY 1 artikla, 3 artiklan 5 kohta ja 9 artiklan 1 kohta. Myös muut toiminnalliset näkökohdat, joita käsitellään muilla ympäristön hyvän tilan kuvaajilla (kuten kuvaajat 4 ja 6), samoin kuin kytkeytyneisyyteen ja elpymis/vastustuskykyyn liittyvät näkökohdat, ovat tärkeitä ekosysteemien prosessien ja toimintojen käsittelyssä.

Kuvaaja 2: Ihmisen toiminnan välityksellä leviävien tulokaslajien määrät ovat tasoilla, jotka eivät haitallisesti muuta ekosysteemejä.

Arvioinnissa on tunnistettava ihmisen toiminnan seurauksena tapahtuvan tulokaslajien leviämisen reitit ja vektorit, jotta voidaan estää ihmisen toiminnan seurauksena tuotujen tulokaslajien lisääntyminen niin paljon, että ne vaikuttavat haitallisesti ekosysteemeihin, ja jotta mahdollisia vaikutuksia voidaan lieventää. Alustavassa arvioinnissa on otettava huomioon, että joitakin ihmisen toiminnan seurauksena tuotuja tulokaslajeja säädellään jo unionin tasolla (10), jotta voidaan arvioida ja minimoida niiden mahdollinen vaikutus vesiekosysteemeihin. Joitakin tulokaslajeja on lisäksi käytetty yleisesti vesiviljelyssä jo pitkään, ja voimassa olevissa asetuksissa (11) säädetään jo niitä koskevista erityisluvista. Tulokaslajien vaikutuksista ympäristöön on vieläkin vain vähän tietoa. Tieteen ja tekniikan avulla on vielä kehitettävä potentiaalisesti hyödyllisiä indikaattoreita (12) erityisesti ekologisesti haitallisten (invasiivisten) tulokaslajien vaikutuksille (esimerkiksi biologisen saastumisen indeksejä), jotka ovat jatkuvasti tärkein huolenaihe pyrittäessä ympäristön hyvään tilaan. Keskeinen tehtävä arvioinnissa ja seurannassa (13) on ympäristön tilan ominaispiirteiden määrittäminen. Se on edellytyksenä vaikutusten voimakkuuden arvioinnille, mutta ei itsessään määritä, onko ympäristön hyvä tila saavutettu kyseisen kuvaajan osalta.

2.1 Tulokaslajien, erityisesti ekologisesti haitallisten lajien, runsaus ja niiden tilan luonnehdinta

— Suuntaukset tulokaslajien, erityisesti ekologisesti haitallisten tulokaslajien runsaudessa, esiintymisen ajankohdissa ja spatiaalisessa jakaumassa kyseisellä alueella luonnossa, erityisesti riskialttiilla alueilla ja suhteessa tällaisen lajin tärkeimpiin levitysvektoreihin ja leviämisreitteihin (2.1.1)

2.2 Ekologisesti haitallisten tulokaslajien vaikutus ympäristöön

— Ekologisesti haitallisten tulokaslajien suhde kotoperäisiin lajeihin joissakin hyvin tunnetuissa taksonomisissa ryhmissä (esimerkiksi kalat, makrolevät ja nilviäiset, joiden avulla voidaan ehkä arvioida muutoksia lajiston koostumuksessa esimerkiksi kotoperäisen lajin syrjäytymisen jälkeen (2.2.1)

— Ekologisesti haitallisten tulokaslajien vaikutukset lajin, luontotyyppien ja ekosysteemin tasolla, mikäli mahdollista (2.2.2).

Kuvaaja 3: Kaikkien kaupallisesti hyödynnettävien kalojen sekä äyriäisten ja nilviäisten populaatiot ovat turvallisten biologisten rajojen sisällä siten, että populaation ikä- ja kokojakauma kuvastaa kannan olevan hyvässä kunnossa.

Tämä jakso koskee kaikkia kantoja, joihin sovelletaan asetusta (EY) N:o 199/2008 (direktiivin 2008/56/EY maantieteellisellä soveltamisalueella) ja samankaltaisia yhteisen kalastuspolitiikan velvollisuuksia. Soveltaminen näihin ja muihin kantoihin riippuu käytettävissä olevista tiedoista (ottaen huomioon asetuksen (EY) N:o 199/2008 tietojen keräämistä koskevat säännökset), jotka määräävät sen, mitkä indikaattorit soveltuvat parhaiten. Kolme arviointiperustetta, joilla tämän kuvaajan osalta arvioidaan edistystä kohti ympäristön hyvää tilaa, ja niihin kuhunkin liittyvät indikaattorit ovat:

3.1 Kalastuspaine

Tärkein indikaattori. Kalastuspaineen tärkein indikaattori on — Kalojen kuolevuus (F) (3.1.1). Jotta voidaan saavuttaa tai säilyttää ympäristön hyvä tila, saavat F-arvot olla enintään FMSY eli taso, jolla voidaan saada kestävä enimmäistuotto (Maximum Sustainable Yield, MSY). Tämä tarkoittaa sitä, että sekakalastuksessa ja siellä, missä ekosysteemien vuorovaikutukset ovat merkittäviä, pitkän aikavälin hoitosuunnitelmat voivat johtaa siihen, että joitakin kantoja hyödynnetään kevyemmin kuin FMSY-tasolla siksi, että muita lajeja voitaisiin hyödyntää FMSY-tasolla (14). F-arvo estimoidaan saaliin (joka tarkoittaa kaikkea kannasta poistumista, mukaan luettuna poisheitetyt ja kirjaamattomat saaliit) asianmukaisen ikä- tai pituusperusteisen sekä muihin tietoihin perustuvan analyyttisen arvioinnin avulla. Jos kannan vaihtelusta ei ole tietoja, joiden avulla voidaan tehdä simulaatioita, voidaan tarkastella tieteellisesti F-arvoja, jotka liittyvät saalista rekryyttiä kohti (yield-per-recruit, Y/R) kuvaavaan käyrään, sekä kyseistä kalastussuoritusta koskevia aiempia tietoja tai samankaltaisten kantojen vaihtelua.

Toissijaiset indikaattorit (jollei saaliille ole saatavissa F-arvojen analyyttiseen arvioon perustuvia arvoja): — Saaliin ja biomassaindeksin välinen suhde, jäljempänä ’saalis/biomassa-suhde’ (3.1.2). FMSY-arvoa heijastavan indikaattorin arvo on määritettävä tieteellisellä päättelyllä, kun on analysoitu indikaattorin havaitut aiemmat suuntaukset ja muut tiedot aiemmasta kalastussuorituksesta. Jos on saatavilla kannan tuotantoon perustuvia arviointeja, voidaan sitä saalis/biomassa-suhdetta, jolla saadaan MSY, pitää ohjeellisena viitearvona. Vaihtoehtona saalis/biomassa-suhteelle voidaan kehittää toissijaisia indikaattoreita muiden, asianmukaisesti perusteltujen kalojen kuolevuutta jäljittelevien muuttujien perusteella.

3.2 Kannan lisääntymiskyky

Tärkein indikaattori. Kannan lisääntymiskyvyn tärkein indikaattori on — Kutukannan biomassa (Spawning Stock Biomass, SSB) (3.2.1). Kutukannan biomassa-arvio perustuu asianmukaisiin analyyttisiin arviointeihin, joiden pohjana ovat saaliin ikä tai pituus sekä muut mahdolliset tiedot. Jos SSB voidaan arvioida analyyttisesti, täyttä lisääntymiskykyä heijastava viitearvo on SSBMSY eli se kutukannan biomassa, jonka avulla saavutettaisiin MSY, kun kalojen kuolevuus on FMSY. Kaikkien kutukannan biomassa-arvojen, jotka ovat vähintään SSBMSY, katsotaan täyttävän tämän vaatimuksen. Lisätutkimusta tarvitaan sellaisen tapauksen selvittämiseksi, jossa kaikille kannoille ei voida samanaikaisesti määrittää MSY:tä vastaavaa SSB:tä, koska kantojen välillä on mahdollisesti vuorovaikutuksia. Jos SSBMSY:lle ei voida simuloinnin avulla estimoida luotettavaa arvoa, on käytettävä arviointiperustetta SSBpa, joka on se SSB:n vähimmäisarvo, joka tarjoaa suuren todennäköisyyden, että kanta pystyy uudistumaan sen hetkisissä hyödyntämisolosuhteissa.

Toissijaiset indikaattorit (jollei saaliille ole saatavissa SSB-arvojen analyyttiseen arvioon perustuvia arvoja): — Biomassaindeksit (3.2.2). Biomassaindeksiä voidaan käyttää, jos se on saatavilla populaation sukukypsälle osalle. Näitä indeksejä on käytettävä, kun tieteellisen päättelyn avulla voidaan määrittää, että kanta pystyy erittäin todennäköisesti uusiutumaan senhetkisissä hyödyntämisolosuhteissa. Päättelyssä analysoidaan yksityiskohtaisesti indikaattorin aiemmat suuntaukset ja muut tiedot aiemmasta kalastussuorituksesta.

3.3 Populaation ikä- ja kokojakauma

Tärkeimmät indikaattorit. Terveille kannoille ovat luonteenomaisia vanhat, suurikokoiset yksilöt. Suurikokoisten kalojen määrään perustuvia indikaattoreja ovat — Sellaisten kalojen osuus, jotka ovat isompia kuin vasta sukukypsiksi tulleet yksilöt keskimäärin (3.3.1) — Tutkimusaluskartoituksissa havaittujen lajien keskimääräinen suurin pituus (3.3.2) — Tutkimusaluskartoituksissa havaittu kalojen pituusjakauman 95-prosenttipiste (3.3.3)

Toissijainen indikaattori: — Kalojen koko ensimmäisen sukukypsyyden aikana, joka voi heijastaa hyödyntämisestä johtuvia epätoivottuja geneettisiä vaikutuksia, (3.3.4). Näille kahdentyyppisille indikaattoreille (vanhojen kalojen osuus ja vasta sukukypsiksi tulleiden kalojen koko) tarvitaan asiantuntijoiden harkintaa sen määrittämiseksi, onko erittäin todennäköistä, ettei kannan sisäinen geneettinen monimuotoisuus vaarannu. Asiantuntijan on tehtävä päätelmänsä, kun hän on analysoinut indikaattoria koskevan aikasarjan sekä mahdolliset muut lajin biologiaa koskevat tiedot.

Kuvaaja 4: Meren ravintoverkkojen kaikki tekijät, siltä osin kuin ne tunnetaan, esiintyvät tavanomaisessa runsaudessaan ja monimuotoisuudessaan ja tasolla, joka varmistaa lajien pitkän aikavälin runsauden ja niiden lisääntymiskapasiteetin täydellisen säilymisen.

Tämä kuvaaja koskee tärkeitä toiminnallisia seikkoja, kuten energiavirtoja ja ravintoverkkojen rakennetta (kokoa ja runsautta). Tässä vaiheessa tarvitaan lisää tieteellistä ja teknistä tukea, jotta voidaan jatkaa arviointiperusteiden ja mahdollisesti käyttökelpoisten indikaattorien kehittämistä ravintoverkkojen sisällä esiintyvien suhteiden käsittelemiseksi (15).

4.1 Avainlajien tai trofiaryhmien tuottavuus (tuotanto biomassayksikköä kohti)

Ravintoverkkojen energiavirtojen käsittelemiseksi on tarkoituksenmukaisia indikaattoreita kehitettävä edelleen, jotta voidaan arvioida tärkeimpien saalistaja–saalis-prosessien suorituskykyä. Se heijastaa sen ravintoverkon osien pitkän aikavälin elinkykyä, jossa kyseiset lajit esiintyvät. Havainto perustuu siihen, mitä on opittu joistakin osa-alueista valitsemalla sopivia lajeja (esimerkiksi nisäkkäitä, merilintuja).

— Avainsaalistajalajien suorituskyky, käyttäen niiden tuotantoa biomassayksikköä kohti (tuottavuus) (4.1.1).

4.2 Tiettyjen lajien osuus ravintoverkkojen yläosassa

Jotta voidaan käsitellä ravintoverkkojen rakennetta, kokoa ja osien runsautta, on arvioitava tiettyjen lajien osuus ravintoverkkojen yläosassa. Indikaattoreita on kehitettävä edelleen joillakin osa-alueilla saatujen kokemusten perusteella. Isoista kaloista on saatavilla tietoja kalojen seurantatutkimuksista.

— Isot kalat (painon mukaan) (4.2.1).

4.3 Tärkeimpien ravinneryhmien/lajien runsaus/jakauma

— Toiminnallisesti tärkeiden valikoitujen ryhmien/lajien runsaussuuntaukset (4.3.1).

Ravintoverkon rakenteeseen mahdollisesti vaikuttavan populaation tilan muutokset on tunnistettava. Yksityiskohtaisten indikaattoreiden määrittelyä on tarkennettava ottaen huomioon niiden merkitys ravintoverkkojen kannalta. Määrittely on tehtävä alueen, osa-alueen tai ala-alueen sopivien ryhmien/lajien perusteella. Niihin kuuluvat tapauksen mukaan

— ryhmät, joilla on suuri kiertonopeus (esimerkiksi kasviplanktonit, eläinplanktonit, meduusat, simpukat, lyhytikäiset pelagiset kalat) ja jotka reagoivat nopeasti ekosysteemin muutokseen ja ovat hyödyllisiä varhaisvaroitusindikaattoreina,

— ryhmät/lajit, joihin ihmisen toiminnat kohdistuvat tai joihin ne vaikuttavat epäsuorasti (erityisesti sivusaaliit ja poisheitetyt kalat),

— luontotyypille tyypilliset ryhmät/lajit,

— ravintoverkon yläosassa olevat ryhmät/lajit,

— vaelluskalat, jotka vaeltavat pitkiä matkoja myötä- tai vastavirtaan,

— ryhmät/lajit, jotka liittyvät tiiviisti toisen trofiatason tiettyihin ryhmiin/lajeihin.

Kuvaaja 5: Ihmisen aiheuttama rehevöityminen, erityisesti sen haitalliset vaikutukset, kuten biologisen monimuotoisuuden häviäminen, ekosysteemien tilan huononeminen, haitalliset leväkukinnot ja merenpohjan hapenpuute, on minimoitu.

Meriveden rehevöitymisen arvioinnissa on otettava huomioon direktiivin 2000/60/EY liitteessä V olevassa 1.2.3 ja 1.2.4 kohdassa selostettua rannikko- ja vaihettumisvyöhykkeen vesien arviointia koskevat ja muut samaan tarkoitukseen annetut ohjeet (16), ja arviointi on tehtävä vertailukelpoisella tavalla. Huomioon on otettava myös alueellisten meriyleissopimuksien puitteissa kerätyt tiedot ja kehitetyt lähestymistavat. Alustavan arvioinnin osana tehtyyn kartoitukseen perustuva riskipohjainen tarkastelu voidaan ottaa huomioon, jotta rehevöitymistä voidaan arvioida tehokkaasti (17). Arvioinnissa on yhdistettävä ravinnetasoja ja valikoituja ekologisesti merkittäviä ensi- ja toissijaisia vaikutuksia koskevat tiedot (18) asiaan liittyvät aikaskaalat huomioon ottaen. Koska ravinnepitoisuudet riippuvat valuma-alueen joista tulevista ravinnemääristä, on yhteistyö sisämaassa sijaitsevien jäsenvaltioiden kanssa erityisen tärkeää. Yhteistyö on tehtävä direktiivin 2008/56/EY 6 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan mukaisesti perustettuja yhteistyöjärjestelmiä käyttäen.

5.1 Ravinnetasot

— Ravinnepitoisuus vesipatsaassa (5.1.1)

— Ravinteiden suhteet (pii, typpi ja fosfori) tarvittaessa (5.1.2)

5.2 Ravinteiden lisääntymisen suorat vaikutukset

— Klorofyllipitoisuus vesipatsaassa (5.2.1)

— Kelluvien levien lisääntymiseen liittyvä veden kirkkaus, kun se on merkityksellistä (5.2.2)

— Opportunististen makrolevien runsaus (5.2.3)

— Muutokset lajikoostumuksessa, esimerkiksi piilevien ja siimaeliöiden tai pohjalla elävien lajien ja vapaassa vedessä elävien lajien välinen suhde sekä ihmisen toiminnan aiheuttamat haitalliset tai myrkylliset levien kukinnat (esimerkiksi syanobakteerit) (5.2.4)

5.3 Ravinteiden lisääntymisen epäsuorat vaikutukset

— Monivuotisten makrolevien ja meriruohojen runsaus; esimerkiksi Fucus-heimoon kuuluvat makrolevälajit, meriajokas ja Posidonia oceanica -meriheinät, joihin veden samentuminen vaikuttaa haitallisesti (5.3.1)

— Liuennut happi, ts. orgaanisen aineksen hajoamisen lisääntymisestä aiheutuneet muutokset, ja asianomaisen alueen koko (5.3.2).

Kuvaaja 6: Merenpohjan koskemattomuus on sellaisella tasolla, että ekosysteemien rakenne ja toiminnot on turvattu ja että etenkään pohjaekosysteemeihin ei kohdistu haitallisia vaikutuksia.

Tavoitteena on, etteivät meren pohjaan kohdistuvat ihmisen aiheuttamat paineet estä ekosysteemin osia säilyttämästä luonnollista monimuotoisuuttaan, tuottavuuttaan ja dynaamisia ekologisia prosessejaan, ekosysteemin sietokyky muutoksia vastaan huomioon ottaen. Tämän kuvaajan arviointi voi olla erityisen haastavaa, koska joissakin merenpohjan ekosysteemeissä saattaa olla paljon erilaisia pienempiä alueita, ja niihin kohdistuu monenlaisia ihmisen aiheuttamia paineita. Aluksi on kartoitettava biologisen monimuotoisuuden piirteisiin kohdistuvat vaikutukset ja uhat ja ihmisen aiheuttamat paineet, jonka jälkeen tilaa on arvioitava ja seurattava ja arvioinnin tulokset ulotettava pienestä mittakaavasta suureen niin, että katetaan tapauksen mukaan ala-alue, osa-alue tai alue (19).

6.1 Alustan (substraatin) ominaisuuksiin vaikuttavat fyysiset vauriot

Hoidon kannalta tärkein kysymys on ihmistoiminnan vaikutusten voimakkuus merenpohjan luontotyyppejä muodostavaan pohjan laatuun (substraatteihin). Pohjatyypeistä biogeeniset pohjat ovat kaikkein herkimpiä fyysisille häiriöille. Nämä pohjat mahdollistavat useita toimintoja, jotka tukevat merenpohjan luontotyyppejä ja yhteisöjä.

— Merkityksellisten biogeenisten pohjien tyyppi, runsaus, biomassa ja pinta-ala (6.1.1)

— Sen merenpohja-alueen laajuus, jossa ihmisen toiminta vaikuttaa merkittävästi kuhunkin pohjatyyppiin (6.1.2).

6.2 Meren pohjayhteisön tila

Meren pohjayhteisön ominaispiirteet, kuten lajikoostumus, kokojakauma ja toiminnalliset ominaisuudet, antavat tärkeitä tietoja ekosysteemin toimintakyvystä. Tietoja yhteisöjen rakenteesta ja dynamiikasta saadaan tapauksen mukaan mittaamalla lajien monimuotoisuutta, tuottavuutta (runsaus tai biomassa), tolerantteja tai herkkiä taksoneja ja taksonien dominanssia sekä yhteisön kokojakaumaa, jota heijastavat pienten ja isojen yksilöiden suhteelliset osuudet.

— Erityisen herkkien ja/tai toleranttien lajien esiintyminen (6.2.1)

— Monialaiset indeksit, joilla merenpohjayhteisöjen tilaa ja toiminnallisuutta arvioidaan, kuten lajirunsaus/-rikkaus sekä opportunistilajien ja herkkien lajien välinen suhde (6.2.2)

— Makrobenthos-vyöhykkeessä elävien tietyn pituuden/koon ylittävien yksilöiden osuus biomassan tai lukumäärän avulla ilmaistuna (6.2.3)

— Meren pohjalla elävän yhteisön kokojakaumaa kuvaavat muuttujat (kuvaajan muoto, kulmakerroin ja y-akselin leikkauspiste) (6.2.4).

Kuvaaja 7: Hydrografisten olosuhteiden pysyvät muutokset eivät vaikuta haitallisesti meren ekosysteemeihin.

Ihmisen toiminnan aiheuttamat hydrografisten olosuhteiden pysyvät muutokset voivat olla esimerkiksi muutoksia vuorovesissä, sedimentin ja makean veden siirtymisessä tai virtausten tai aaltojen toiminnassa, jotka johtavat direktiivin 2008/56/EY liitteessä III olevassa taulukossa 1 esitettyjen fysikaalisten ja kemiallisten ominaisuuksien muuttumiseen. Tällaiset muutokset voivat olla erityisen merkityksellisiä, jos ne voivat vaikuttaa meriekosysteemeihin laajassa mittakaavassa, ja niiden varhainen havainnointi voi varoittaa mahdollisista ekosysteemiin kohdistuvista vaikutuksista. Direktiivissä 2000/60/EY säädetään rannikkovesien hydromorfologisista tavoitteista, joihin on pyrittävä vesipiirien hoitosuunnitelmien yhteydessä toteutettavilla toimenpiteillä. Tapauksia on käsiteltävä yksittäin, jotta toiminnan vaikutus voidaan arvioida. Esimerkiksi ympäristövaikutusten arviointi, strateginen ympäristöarviointi ja merten aluesuunnittelu voivat olla osa tällaisesta toiminnasta aiheutuvien vaikutusten laajuuden ja kumuloitumisen arviointia. On kuitenkin tärkeää varmistaa, että tällaisilla välineillä on ominaisuuksia, joiden ansiosta niillä pystytään arvioimaan meriympäristöön mahdollisesti kohdistuvia, esimerkiksi rajojen yli ulottuvia vaikutuksia.

7.1 Pysyvien muutosten spatiaaliset erityispiirteet

— Sen alueen laajuus, johon pysyvät muutokset ovat vaikuttaneet (7.1.1)

7.2 Pysyvien hydrografisten muutosten vaikutus

— Niiden luontotyyppien spatiaalinen laajuus, joihin pysyvä muutos vaikuttaa (7.2.1)

— Muutokset luontotyypeissä, erityisesti niiden tarjoamissa toiminnoissa (esimerkiksi kutu-, lisääntymis- ja ravinnonhankinta-alueet sekä kalojen, lintujen ja nisäkkäiden muuttoreitit), jotka johtuvat hydrografisten olosuhteiden muuttumisesta (7.2.2).

Kuvaaja 8: Epäpuhtauksien pitoisuudet ovat tasoilla, jotka eivät johda pilaantumisvaikutuksiin.

Epäpuhtauksien pitoisuus meriympäristössä ja niiden vaikutukset on arvioitava ottaen huomioon ekosysteemiin kohdistuvat vaikutukset ja uhat (20). Direktiivin 2000/60/EY aluevesiä ja/tai rannikkovesiä koskevat säännökset on otettava huomioon, jotta voidaan sovittaa yhteen näiden kahden oikeuskehyksen täytäntöönpano, kun otetaan huomioon myös alueellisten meriyleissopimusten puitteissa kerätyt tiedot ja kehitetyt lähestymistavat. Jäsenvaltioiden on tarkasteltava sellaisia meriympäristön kannalta merkityksellisiä aineita tai aineryhmiä, jotka

i) ylittävät merialueen tai osa-alueen läheisissä rannikko- tai aluevesissä oleville sedimenteille, vedelle tai eliöstölle direktiivin 2000/60/EY 2 artiklan 35 kohdan ja liitteen V nojalla vahvistetut ympäristölaatunormit ja/tai

ii) luetellaan ensisijaisina aineina direktiivin 2000/60/EY liitteessä X ja joita säännellään lisäksi direktiivillä 2008/105/EY ja joita päästetään kyseiselle merialueelle, osa-alueelle tai ala-alueelle, ja/tai

iii) ovat epäpuhtauksia, ja joiden kokonaispäästöistä (mukaan luettuina hävikit ja päästöt veteen ja ilmaan) merialueelle voi aiheutua meriympäristölle huomattavia riskejä. Riskit voivat olla seurausta joko aiemmin tai hiljattain kyseisellä merialueella, osa-alueella tai ala-alueella tapahtuneesta saastumisesta. Riskit voivat olla seurauksena myös onnettomuuksista aiheutuneesta äkillisestä ympäristön saastumisesta, johon liittyy vaarallisia ja haitallisia aineita.

Edistyminen kohti hyvää ekologista tilaa riippuu siitä, edistytäänkö pilaantumisen torjunnassa, ts. pidetäänkö epäpuhtauksien esiintyminen meriympäristössä ja niiden biologiset vaikutukset hyväksyttävissä rajoissa sen varmistamiseksi, ettei meriympäristöön kohdistu merkittäviä vaikutuksia tai riskejä.

8.1 Epäpuhtauksien pitoisuudet

— Edellä mainittujen epäpuhtauksien pitoisuus mitattuna asiaankuuluvassa matriisissa (kuten eliöstö, sedimentti ja vesi) sellaisella tavalla, että mittauksia voidaan verrata direktiivin 2000/60/EY nojalla tehtyihin arviointeihin (8.1.1)

8.2 Epäpuhtauksien vaikutukset

— Kyseisiin ekosysteemin osiin kohdistuvien pilaantumisvaikutusten tasot ottaen huomioon ne valikoidut biologiset prosessit ja taksonomiset ryhmät, joissa voidaan todeta syy–seuraus-suhde, jota on seurattava (8.2.1)

— Merkittävien äkillisten pilaantumistapahtumien (esimerkiksi öljy- ja öljytuotevuodot) esiintyminen, alkuperä (jos mahdollista) ja laajuus sekä niiden vaikutus eliöstöön, johon tällainen pilaantuminen vaikuttaa fyysisesti (8.2.2).

Kuvaaja 9: Kalojen ja ihmisravintona käytettävien muiden meren antimien epäpuhtaustasot eivät ylitä yhteisön lainsäädännössä tai muissa asiaa koskevissa normeissa asetettuja tasoja.

Jäsenvaltioiden on seurattava eri alueilla tai osa-alueilla, esiintyykö luonnosta pyydettyjen tai korjattujen kalojen, äyriäisten, nilviäisten ja piikkinahkaisten ravinnoksi käytettävissä kudoksissa (lihas, maksa, mäti, liha, pehmeät osat tapauksen mukaan) sekä merilevässä aineita, joille on vahvistettu Euroopan, alueiden tai jäsenvaltioiden tasolla enimmäistasot ihmisravinnoksi tarkoitetuissa tuotteissa.

9.1 Epäpuhtauksien tasot, lukumäärä ja ylittymistiheys

— Osoitetut todelliset epäpuhtaustasot ja niiden epäpuhtauksien lukumäärä, jotka ovat ylittäneet säännellyt enimmäistasot (9.1.1)

— Taajuus, jolla säännellyt tasot on ylitetty (9.1.2).

Kuvaaja 10: Roskaantuminen ei ominaisuuksiltaan eikä määrältään aiheuta haittaa rannikko- ja meriympäristölle.

Roskaantuminen vaihtelee paikoittain suuresti, mikä on otettava huomioon seurantaohjelmissa. Toiminta, johon roskaantuminen liittyy, on tunnistettava, ja sen alkuperä selvitettävä mahdollisuuksien mukaan. Useita, erityisesti biologisiin vaikutuksiin ja mikrohiukkasiin liittyviä indikaattoreita on vielä kehitettävä paremmiksi. Mikrohiukkasten mahdollisen myrkyllisyyden arvioimista on myös parannettava (21).

10.1 Roskaantumisen ominaispiirteet meri- ja rannikkoympäristössä

— Kehityssuunnat rantaan huuhtoutuneiden ja/tai rantaviivaan ajautuneiden roskien määrässä, myös niiden koostumuksen, paikallisen jakauman ja mahdollisuuksien mukaan lähteen analysointi (10.1.1)

— Kehityssuunnat vesipatsaassa olevien, myös pinnalla kelluvien, ja merenpohjalle laskeutuneiden roskien määrässä, myös niiden koostumuksen, paikallisen jakauman ja mahdollisuuksien mukaan lähteen analysointi (10.1.2)

— Kehityssuunnat mikrohiukkasten (erityisesti muovisten mikrohiukkasten) määrässä, jakaumassa ja mahdollisuuksien mukaan koostumuksessa (10.1.3).

10.2 Roskaantumisen vaikutus meren elämään

— Kehityssuunnat merieläinten syömien roskien määrässä ja koostumuksessa (esimerkiksi maha-analyysi) (10.2.1).

Tätä indikaattoria on kehitettävä edelleen joillakin osa-alueilla (esimerkiksi Pohjanmerellä) saatujen kokemusten pohjalta. Indikaattoria on mukautettava muilla alueilla.

Kuvaaja 11: Energian mereen johtaminen, myöskään vedenalainen melu, ei ole tasoltaan sellaista, että se vaikuttaisi haitallisesti meriympäristöön.

Vedenalaisen melun lisäksi, jota korostetaan kaikkialla direktiivissä 2008/56/EY, muunkin tyyppisen energian, kuten lämpöenergian, sähkömagneettisten kenttien ja valon johtaminen saattaa vaikuttaa meriekosysteemien osiin. Tieteen ja tekniikan avulla on tähän kuvaajaan liittyviä arviointiperusteita kehitettävä edelleen (22); pitäisi tutkia muun muassa, mitä vaikutuksia energian johtamisella mereen on meren eliöihin ja mitkä ovat merkitykselliset melu- ja taajuustasot (joita on mahdollisesti mukautettava tapauksen mukaan, jos alueiden tasolla vaaditaan yhteistyötä). Tässä vaiheessa on vedenalaisen melun mittaamisen yleiset periaatteet katsottu tärkeimmiksi arviointia ja seurantaa varten (23). Niitä on kehitettävä edelleen muun muassa kartoitusta varten. Ihmisen aiheuttamat äänet voivat olla lyhytkestoisia (esimerkiksi hetkellisiä, kuten seismisistä tutkimuksista, tuulipuistojen ja (poraus)lauttojen paalutuksesta ja räjähdyksistä tulevat äänet) tai pitkäkestoisia (esimerkiksi jatkuvia, kuten ruoppaamisesta, laivaliikenteestä ja energialaitoksista tulevat äänet), ja ne voivat vaikuttaa eliöihin eri tavoin. Useimpia kaupallisia toimintoja, joihin liittyy suhteellisen laajoihin alueisiin vaikuttavia korkeita melutasoja, voidaan harjoittaa vain luvanvaraisesti säännellyissä oloissa. Tämä antaa mahdollisuuden sovittaa yhteen johdonmukaisia vaatimuksia tällaisten äkillisten voimakkaiden äänien mittaamiseen.

11.1 Voimakkaiden, matala- ja keskitaajuuksisten äkillisten äänien ajallinen ja paikallinen jakautuminen

— Sellaisten päivien osuus ja niiden ajoittuminen kalenterivuoteen tietyn pinta-alan suuruisilla alueilla (sekä näiden spatiaalinen jakauma), joilla ihmisperäiset äänilähteet ylittävät sellaiset tasot, jotka todennäköisesti vaikuttavat merkittävästi merieläimiin, mitattuna äänialtistustasona (Sound Exposure Level, yksikkönä dB re 1μPa2.s) tai äänenpaineen huipputasona (yksikkönä dB re 1μPapeak) yhden metrin etäisyydellä taajuusalueella 10 Hz–10 kHz (11.1.1)

11.2 Jatkuva matalataajuuksinen ääni

— Kehityssuunnat ympäristömelun tasossa 1/3-oktaavin alueilla taajuuksilla 63 ja 125 Hz (keskialueen taajuus) (re 1μΡa RMS; keskimääräinen melutaso näillä oktaavialueilla vuoden aikana) mitattuna havaintoasemilla ja/tai käyttäen tarvittaessa malleja (11.2.1).

(1) Ks. johdanto-osan 3 ja 4 kappale.

(2) EUVL L 348, 24.12.2008, s. 84.

(3) EUVL L 60, 5.3.2008, s. 1.

(4) Ks. johdanto-osan 2 kappale.

(5) Ks. johdanto-osan 3 ja 4 kappale.

(6) Ks. A osan 3–6 kohta.

(7) Ks. A osan 6 kohta.

(8) ”Assessment, monitoring and reporting of conservation status – Preparing the 2001–2007 report under Article 17 of the Habitats Directive”, 15. maaliskuuta 2005, hyväksytty luontotyyppikomitean kokouksessa 20. huhtikuuta 2005.

(9) Katso alaviite 8.

(10) Neuvoston asetus (EY) N:o 708/2007, annettu 11 päivänä kesäkuuta 2007, tulokaslajien ja paikallisesti esiintymättömien lajien käytöstä vesiviljelyssä (EUVL L 168, 28.6.2007, s. 1).

(11) Ks. asetuksen (EY) N:o 708/2007 liite IV.

(12) Ks. johdanto-osan 3 ja 4 kappale.

(13) Ks. A osan 9 kohta.

(14) Tiedonanto EU:n kalastusalan kestävyyden edistäminen kestävän enimmäistuoton avulla, KOM(2006) 360 lopullinen.

(15) Ks. johdanto-osan 3 ja 4 kappale.

(16) Guidance Document on the Eutrophication Assessment in the Context of European Water Policies, asiakirja nro 23. Euroopan komissio (2009). Ks. http://circa.europa.eu/Public/irc/env/wfd/library

(17) Ks. A osan 3–6 kohta.

(18) Ks. A osan 7 kohta.

(19) Ks. A osan 3–6 kohta.

(20) Ks. A osan 3 ja 4 kohta.

(21) Ks. johdanto-osan 3 ja 4 kappale.

(22) Ks. johdanto-osan kappaleet 3 ja 4.

(23) Ks. A osan 9 kohta.