Alustava komission tulkitseva tiedonanto - Palvelujen tarjoamisen vapaus ja yleinen etu vakuutusalalla (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)



Virallinen lehti nro C 365 , 03/12/1997 s. 0007 - 0027



ALUSTAVA KOMISSION TULKITSEVA TIEDONANTO PALVELUJEN TARJOAMISEN VAPAUS JA YLEINEN ETU VAKUUTUSALALLA (97/C 365/04) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) Vakuutusalan sisämarkkinat saatiin valmiiksi neuvoston kolmansilla direktiiveillä 92/49/ETY ja 92/96/ETY (1). Näillä direktiiveillä luotiin vakuutusyritysten yhtenäinen toimilupa- ja varainhoidon valvontajärjestelmä, joka kuuluu ainoastaan sille jäsenvaltiolle, jossa vakuutusyrityksen kotipaikka sijaitsee (kotijäsenvaltio). Tämän alkuperäisen jäsenvaltion myöntämän toimiluvan avulla vakuutusyritys voi harjoittaa vakuutustoimintaansa kaikkialla Euroopan yhteisössä joko sijoittautumisjärjestelmän mukaisesti eli avaamalla toimistoja tai sivukonttoreita kaikkiin jäsenvaltioihin tai palvelujen tarjomaisen vapauden mukaisesti. Harjoittaessaan toimintaansa toisessa jäsenvaltiossa vakuutusyrityksen on yleiseen etuun liittyvistä syistä noudatettava niitä ehtoja, joiden mukaisesti tätä toimintaa on harjoitettava vastaanottajavaltiossa. Direktiiveillä perustetun järjestelmän mukaisesti tämän vakuutusyrityksen harjoittamien toimien varainhoidon valvonta, sijoittautumisjärjestelmän ja palvelujen tarjoamisen vapauden mukainen toiminta mukaan lukien, kuuluu aina tämän vakuutusyrityksen kotijäsenvaltion yksinomaiseen toimivaltaan. Komissio on useiden taloudellisten toimijoiden kanssa keskusteltuaan saanut selville, että perustavanlaatuisten käsitteiden, kuten palvelujen tarjoamisen vapauden ja yleisen edun, tulkintaa koskeva epävarmuus haittaa merkittävästi vakuutusten yhteensovittamista koskevilla direktiiveillä perustettujen järjestelmien tehokasta toimintaa. Tällainen epävarmuus saa tietyt vakuutusyritykset luopumaan sellaisista perustamissopimuksen mukaisista vapauksista, joiden harjoittamisen helpottaminen on nimenomaan kolmansien direktiivien tarkoituksena, ja voi siten estää vakuutuspalvelujen vapaan liikkuvuuden unionissa. Tämä tiedonantoluonnos muodostaa komission osuuden neuvotteluissa, jotka se on aloittanut palvelujen tarjoamisen vapauteen (I osa) ja yleiseen etuun (II osa) liittyvistä kysymyksistä vakuutusalalla ja joissa otetaan huomioon erityisesti neuvoston vakuutuksia koskevat kolmannet direktiivit 92/49/ETY ja 92/96/ETY. Asiaa on toistaiseksi pohdittu ainoastaan jäsenvaltioiden viranomaisten kanssa, erityisesti vakuutuskomiteassa ja vakuutusdirektiivien soveltamiseksi perustetussa teknisessä tulkintaryhmässä. Komissio katsoo, että on välttämätöntä aloittaa kyseistä tulkintatyötä koskevat mahdollisimman laajat neuvottelut, ja kehottaa tämän vuoksi kaikkia, joita asia koskee, lähettämään komissiolle huomautuksensa tästä tiedonantoluonnoksesta neljän kuukauden kuluessa siitä, kun luonnos julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. Kirjalliset huomautukset on lähetettävä seuraavaan osoitteeseen: Euroopan komissio Pääosasto XV, yksikkö C-2 Rue de la Loi/Wetstraat 200 B-1049 Bruxelles/Brussel Telekopio: +32-2 295 65 00 Internet-osoite: john.mogg@dg15.cec.be Saatujen huomautusten perusteella tästä luonnoksesta laaditaan tarvittaessa komission tulkitseva tiedonanto, jonka avulla taloudelliset toimijat ja jäsenvaltiot saavat tiedon siitä, minkä kannan komissio todennäköisesti ottaa, jos jokin ongelma tulee sen tietoon. Komissio pitää toivottavana palauttaa mieliin ja koota yhteen yhteisöjen tuomioistuimen esiin tuomat sijoittautumisoikeutta ja palvelujen tarjoamisen vapautta koskevat periaatteet ja miettiä, miten niitä sovelletaan kolmansiin vakuutusdirektiiveihin. Tämä tulkinta nojautuu perustamissopimuksen määräyksiin, yhteisön vakuutusdirektiiveihin ja tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jonka avulla on kehitetty monia olennaisen tärkeitä periaatteita sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden noudattamiseksi (2). Julkaistessaan tämän tulkitsevan tiedonannon komissio noudattaa yhteisön säännösten avoimuus- ja selventämistavoitetta. Komission tehtävänä on valvoa näiden säännösten noudattamista. Tiedonanto tarjoaa kaikille toimijoille, joita asia koskee - kansallisille viranomaisille, taloudellisille toimijoille ja kuluttajille - lähdeasiakirjan, jossa täsmennetään komission mielipidettä vakuutustoiminnan harjoittamisen oikeudellisesta kehyksestä. Tässä tiedonantoluonnoksessa olevien ja ainoastaan vakuutusalan erityisongelmia (3) koskevien tulkintojen ja ajatusten esittämisen tarkoituksena ei ole käsitellä kaikkia mahdollisia olettamuksia vaan ainoastaan niistä yleisimmät ja todennäköisimmät. Ne eivät välttämättä edusta jäsenvaltioiden usein hyvin erilaisia tulkintoja eivätkä itsessään voisi aiheuttaa niiden suhteen uusia velvoitteita. On selvää, että komission tulkinnat eivät rajoita sellaista tulkintaa, jonka perustamissopimuksen ja johdetun oikeuden tulkinnassa viime kädessä toimivaltainen Euroopan yhteisöjen tuomioistuin voisi joutua antamaan käsitellyistä kysymyksistä. Lopuksi jo tässä vaiheessa olisi täsmennettävä, että tämän tiedonantoluonnoksen sisältämien tulkintojen lisäksi komissio voi antaa myös sijoittautumisperiaatetta ja palvelujen tarjoamisen vapautta koskevia myöhempiä tulkintoja, jotka liittyvät viestintäteknologioiden kehittymiseen ja niiden käyttöön vakuutustoiminnassa. Yhteisön tasolla kehitetyn tietoyhteiskuntaa koskevan politiikan tarkoituksena on edistää tietoyhteiskunnan palvelujen syntymistä ja niiden liikkumista jäsenvaltioiden välillä sekä erityisesti elektronista kaupankäyntiä (4). On selvää, että tietoyhteiskunnan kehittyessä uuden tekniikan tarjoamiin mahdollisuuksiin turvautuminen vakuutus- ja rahoitustoiminnassa tulee merkittävämmäksi ja muuttaa ajan mittaan vakuutustuotteiden jakelujärjestelmiä yhteisössä. Itse asiassa vakuutusalan yhtenäismarkkinoiden nykyinen oikeuskehys perustuu järjestelmiin, joissa ei ole vielä otettu huomioon uuden tekniikan käyttämistä vakuutustoiminnan toteuttamiseksi yhtenäismarkkinoilla. Elektronista kaupankäyntiä koskevat ja hiljattain tehdyt komission aloittet (5) sekä vakuutuskomiteassa tehty työ elektronisen kaupankäynnin menetelmien soveltamiseksi vakuutusalalla tuo esiin uusia tekijöitä, jotka on otettava huomioon vakuutusdirektiivejä tulkittaessa. Komissio katsookin, että menetelmien teknologinen kehitys voisi tulevaisuudessa saada sen muuttamaan tulkintaansa tai laatimaan täydentäviä tulkintoja. I OSA I. SIJOITTAUTUMISOIKEUDEN JA PALVELUJEN TARJOAMISEN VAPAUDEN VÄLINEN RAJA (6) 1. Palvelujen tarjoamisen vapaus a) Tilapäinen luonne Perustamissopimuksen 59 ja sitä seuraavissa artikloissa perustetaan palvelujen vapaan liikkuvuuden periaate. Tätä periaatetta sovelletaan suoraan ja ehdottomasti siirtymäkauden päättyessä (7). Olisi palautettava mieliin, että tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti palvelujen vapaa tarjoaminen voi käsittää palvelun tarjoajan siirtymisen, josta on määrätty perustamissopimuksen 60 artiklan 3 alakohdassa, palvelun vastaanottajan siirtymisen palvelun tarjoajan jäsenvaltioon, mutta tämä voi myös tapahtua ilman tarjoajan tai vastaanottajan siirtymistä (8). Kun toimintaa harjoitetaan tarjoamalla vapaasti palveluja palvelun tarjoajan ollessa jäsenvaltiossa, jossa palveluja tarjotaan, palvelujen tarjoamisen käsite eroaa sijoittautumisen käsitteestä siten, että palvelujen tarjoamiselle on ominaista tilapäisyys, kun taas sijoittautumisoikeus edellyttää pysyvää asettumista vastaanottajamaahan. Tämä johtuu perustamissopimuksesta, jonka 60 artiklan 3 alakohdassa määrätään, että palvelun tarjoaja voi suorituksensa toteuttamiseksi harjoittaa toimintaansa "tilapäisesti" valtiossa, jossa palvelu tarjotaan. Tuomioistuimen viimeisimmän oikeuskäytännön mukaisesti tätä palvelun tarjoamisen tilapäistä luonnetta on arvioitava suorituksen keston, tiheyden, jaksottaisuuden ja jatkuvuuden kannalta (9). b) Kiertämisen kieltäminen Tuomioistuin on tunnustanut jäsenvaltioiden oikeuden toteuttaa toimenpiteitä estääkseen sen, ettei sellainen palvelun tarjoaja, jonka toiminta on täysin tai pääasiassa suunnattu sen alueelle, käytä perustamissopimuksen 59 artiklan takaamaa palvelujen tarjoamisen vapautta välttyäkseen ammatillisilta säännöiltä, jotka koskisivat sitä, jos se olisi sijoittautunut kyseiseen jäsenvaltioon (10). Tuomioistuin lisää, että tällainen tilanne voi olla oikeutettu sijoittautumista koskevan luvun perusteella, eikä palvelujen tarjoamista koskevan luvun perusteella (11). Tiheysperuste on merkittävä määritettäessä, ettei ole kyse 59 artiklan takaamaan oikeuteen perustuvasta ammatillisten sääntöjen kiertämisyrityksestä. Se ei kuitenkaan ole riittävä palvelujen tarjoamisen määrittelyssä (yritys voi toimia myös tilapäisesti). Nämä asiat koskevat kuitenkin ainoastaan sellaisia tarjoamisen muotoja, joihin sisältyy palvelun tarjoajan siirtyminen jäsenvaltioon, jossa palveluja tarjotaan perustamissopimuksen 60 artiklan 3 alakohdan mukaisesti. Näin ollen sääntöjen kiertämisenä ei voida pitää sellaista tilannetta, jossa toisessa jäsenvaltiossa asuvat kuluttajat ottavat jatkuvasti yhteyttä vakuutusyritykseen sen omalla alueella. Itse asiassa tällaisessa tapauksessa ei ole kyse siitä, että palvelujen tarjoaja pyrkisi kiertämään ammatilliset säännöt. 2. Sijoittautumisoikeus Jos yrityksellä on pysyvä edustus jäsenvaltiossa, jossa se harjoittaa toimintaansa, kuuluu se periaatteessa perustamissopimuksen sijoittautumisoikeutta koskevien määräysten alaisuuteen. Itse asiassa tuomioistuin on katsonut, että "jäsenvaltion kansalainen, joka pysyvällä ja jatkuvalla tavalla harjoittaa ammatillista toimintaa toisessa jäsenvaltiossa, jossa hän toimipaikaltaan ottaa yhteyttä muun muassa tämän jäsenvaltion kansalaisiin, kuuluu sijoittautumisoikeutta eikä palvelujen tarjoamista koskevien määräysten alaisuuteen" (12). Tuomioistuin totesi 4 päivänä joulukuuta 1986 (13) antamassaan tuomiossa asiassa komissio vastaan Saksa, että ". . . toisen jäsenvaltion vakuutusyritykseen, jolla on pysyvä edustus kyseisessä jäsenvaltiossa, sovelletaan perustamissopimuksen sijoittautumisoikeutta koskevia määräyksiä; näin myös siinä tapauksessa, että edustus ei ole tapahtunut sivukonttorin tai toimiston muodossa vaan toimintaa harjoitetaan ainoastaan sellaisen toimiston kautta, jota hoitaa yrityksen oma henkilöstö tai sellainen itsenäinen henkilö, joka on saanut toimivaltuuden toimia pysyvästi laitoksen puolesta toimiston tavoin.". Tuomioistuin on siis myöntänyt, että periaatteessa yritys, jolla on pysyvästi välittäjä toisen jäsenvaltion alueella harjoittaakseen siellä toimintaansa pysyvästi ja jatkuvasti, voi menettää oikeuden soveltaa palvelujen tarjoamisen vapauttaa ja olla sijoittautumisoikeuden alainen. Tuomioistuin on näin halunnut välttää palvelujen tarjoamisen vapauden väärinkäytön, jonka avulla yritys voisi välttyä noudattamasta niitä vastaanottajamaan sääntöjä, joita siihen sovellettaisiin, jos se olisi sijoittautunut sinne (14). Tämä väärinkäytöksen uhka on vakuutusalalla kuitenkin poistettu yhteisön direktiivien avulla toteutetun yhdenmukaistamisen myötä liittyen näiden toimintojen aloittamiseen ja harjoittamiseen. Itse asiassa vakuutusyritykseen sovellettavat vakavaraisuus- ja valvontasäännöt ovat samat riippumatta vakuutustoiminnan harjoittamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä eli siitä, onko kyseessä sijoittautuminen vai palvelujen tarjoamisen vapaus. Tuomioistuimen 4 päivänä joulukuuta 1986 antaman tuomion mukaisesti yhteisön direktiivit rinnastavat vakuutusalalla toisiinsa vakuutusyrityksen toimiston ja sivukonttorin: "yrityksen kaikenlainen pysyvä edustus jäsenvaltion alueella; myös siinä tapauksessa, että edustus ei ole tapahtunut sivukonttorin tai toimiston vaan ainoastaan sellaisen toimiston muodossa, jota yrityksen oma henkilöstö tai sellainen itsenäinen henkilö hoitaa, joka on saanut toimivaltuuden toimia pysyvästi laitoksen puolesta toimiston tavoin." (15). Ottaen kuitenkin huomioon tuomioistuimen viimeisimmän oikeuskäytännön (16) komissio katsoo, että palveluja tarjoava jäsenvaltio ei voi käyttää hyödykseen tätä oikeuskäytäntöä rinnastaakseen palvelun tarjoajan kaikenlaisen pysyvän edustuksen alueellaan laitokseen ja soveltaa siihen kaikissa tapauksissa sijoittautumisoikeutta koskevia sääntöjä. Tuomioistuin on äskettäin myöntänyt, ettei palvelujen tarjoamisen vapauden tilapäinen luonne estä palvelujen tarjoajaa ottamasta vastaanottavassa jäsenvaltiossa käyttöönsä tietynlaista infrastruktuuria (työhuonetta, toimistoa jne.), jos se on tarpeellista palvelun tarjoamiseksi ilman, että sovelletaan sijoittautumisoikeutta (17). Tuomioistuin on huomauttanut, että tässä tapauksessa palvelun tarjoamisen tilapäisyyttä on arvioitava sen keston, tiheyden, jaksottaisuuden ja jatkuvuuden kannalta (18). 3. Harmaa alue Palvelujen tarjoamisen ja sijoittautumisen välille ei ole aina helppoa vetää rajaa. Tiettyjen tilanteiden luokitteleminen osoittautuu vaikeaksi erityisesti silloin, kun vakuutusyrityksellä on vakuutustoimintansa harjoittamista varten tietty pysyvä infrastruktuuri jäsenvaltiossa, jossa palvelu tarjotaan. Kyse on lähinnä seuraavista tapauksista: a) itsenäisten välittäjien käyttäminen b) vakuutusyrityksen henkilöstön pysyvä edustus. Komissio esittää tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella seuraavia tulkintoja tästä aiheesta: a) Itsenäisten välittäjien käyttäminen (19) Ongelmana on määritellä järjestelmä, jota sovelletaan jäsenvaltiossa (A) itsenäisiin välittäjiin, joita vakuutusyritykset voivat käyttää toisessa jäsenvaltiossa (B) harjoittaakseen vakuutustoimintaansa tässä jäsenvaltiossa (A) sekä se, millä edellytyksillä tällaisen itsenäisen välittäjän voidaan katsoa olevan pysyvän toiminnan harjoittajana tässä jäsenvaltiossa ja rinnastettavaksi vastaanottajamaassa toimivan vakuutusyrityksen sijoittautumiseen sen sijaan, että sen harjoittaman toiminnan katsottaisiin olevan palvelun vapaata tarjoamista. Ongelmana on myös määritellä se, mitä oikeudellisia seurauksia tällä on. Asiassa De Bloos 6 päivänä lokakuuta 1976 (20) antamassaan tuomiossa tuomioistuin katsoi, että ". . . yksi sivukonttorin ja toimiston käsitteitä kuvaavista olennaisista seikoista on se, että ne toimivat emoyrityksen johdon ja valvonnan alaisuudessa". Vielä tarkemmin tuomioistuin on asiassa Somafer 22 päivänä marraskuuta 1978 (21) antamassaan tuomiossa määrännyt, että ". . . sivukonttorin, toimiston tai muun laitoksen käsite edellyttää sellaisen toimintayksikön perustamista, joka näyttää ulkoapäin pysyvältä, kuten emoyrityksen haarautuminen itsenäisen johdon ja aineellisten varustuksen omaaviin yksiköihin, jolloin liiketoimista neuvotteleminen kolmansien osapuolten kanssa on mahdollista; kolmas osapuoli, joka on täysin tietoinen ulkomailla kotipaikkansa omaavaan emoyritykseen mahdollisesti syntyvästä oikeussuhteesta, vapautetaan ottamasta yhteyttä suoraan emoyritykseen ja se voi toteuttaa liiketoimia tämän haarakonttorina toimivan toimintayksikön kanssa." Tuomioistuin on todennut, että yksinoikeudella toimivaa asiamiestä, joka ei ole yrityksen valvonnan ja johdon alainen, ei voitu pitää sivukonttoria, toimistoa tai laitosta vastaavana. Tuomioistuin on asiassa Blanckaert ja Willems 18 päivänä maaliskuuta 1981 (22) antamassaan tuomiossa katsonut, että ". . . itsenäinen kauppaedustaja (välittäjä), joka on oikeudellisen asemansa perusteella vapaa järjestämään olennaisen osan toimintaansa ja määrittämään edustamansa yrityksen hyväksi käyttämänsä työajan, jota edustettuna oleva yritys ei voi kieltää edustamasta useampaa kilpailevaa yritystä samanaikaisesti samalla tuotanto- tai markkinointialalla ja joka lisäksi keskittyy välittämään tilauksia emoyritykselle osallistumatta niiden järjestelyyn tai toteuttamiseen, ei täytä sivukonttorin, toimiston tai muun laitoksen ominaisuuksia . . .". Julkisasiamies Darmon kirjoitti lisäksi 27 päivänä lokakuuta 1992 (23) esittämissään asiaa Shearson Løhman Hutton koskevissa päätelmissä seuraavasti: Riippuvuussuhde toisena sopimuspuolena olevaan valtioon (24) sijoittautuneeseen yritykseen ei ole tässä määräävänä perusteena. Tällainen peruste on mielestämme se seikka, että toissijaisella laitoksella on valta neuvotella kolmansien osapuolten kanssa. Brysselin yleissopimusta koskevassa kertomuksessaan Jenard toteaa lopuksi, että toimistosta tai sivukonttorista on kyse ainoastaan silloin, kun ulkomaista yritystä edustaa henkilö, joka voi tehdä kolmatta osapuolta velvoittavia sitoumuksia (25). Tämän oikeuskäytännön perusteella komissio katsoo, että jotta itsenäisen välittäjän ja vakuutusyrityksen välinen suhde olisi luonteeltaan sellainen, että vakuutusyritys on sijoittautumisjärjestelmän alainen, on välittäjän täytettävä kumulatiivisesti kolme seuraavaa edellytystä: i) välittäjän on oltava edustamansa vakuutusyrityksen johdon ja valvonnan alainen, ii) sen on voitava tehdä sitoumuksia yrityksen lukuun ja iii) sillä on oltava pysyvät valtuudet. Siten ainoastaan siinä oletetussa tilanteessa, jossa itsenäinen välittäjä toimii vakuutusyrityksen tosiasiallisena haarana, välittäjä voi aiheuttaa sen, että vakuutusyritys joutuu sivukonttorin perustamiseen sovellettavan järjestelmän alaisuuteen. i) Välittäjä toimii edustamansa vakuutusyrityksen johdon ja valvonnan alaisuudessa Jotta voitaisiin tarkistaa, että tätä perustetta noudatetaan, olisi tutkittava erityisesti, onko välittäjällä vakuutusyrityksen ja tämän itsenäisen välittäjän suhteiden perusteella riittävä vapaus järjestää toimintansa, päättää tämän vakuutusyrityksen hyväksi käyttämänsä työajan ja erityisesti vapaus edustaa samanaikaisesti muita kilpailevia vakuutusyrityksiä. Itsenäisen välittäjän yhdeltä ainoalta vakuutusyritykseltä saama yksinomainen toimivaltuus on tärkeä osoitus siitä, että välittäjä toimii vakuutusyrityksen johdon ja valvonnan alaisuudessa. Vakuutusalalla on kuitenkin yleistä, että vakuutusten välittäjät edustavat useita kilpailevia vakuutusyrityksiä samanaikaisesti. Useimmissa tapauksissa näiden välittäjien edustus käsittää heidän edustamiensa eri vakuutusyritysten erilaisia vakuutuksia. Tällaisissa tapauksissa useille vakuutusyrityksille työskentelevä välittäjä, jolle ainoastaan yksi yritys on antanut yksinomaisen valtuuden, rinnastettaisiin siis tämän yhden vakuutusyrityksen sivukonttoriksi, jos välittäjä toimii tämän valtuuden perusteella kyseisen vakuutusyrityksen valvonnan alaisuudessa. Myös kahden muun edellä mainitun edellytyksen on täytyttävä, jotta välittäjä rinnastettaisiin vakuutusyrityksen sivukonttoriin vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja jotta tämän vakuutusyrityksen toiminta kuuluisi sijoittautumisoikeuden alaisuuteen. Edellä esitettyyn ei vaikuta se, onko välittäjä luonnollinen henkilö vai oikeushenkilö. ii) Välittäjän on voitava tehdä vakuutusyritystä koskevia sitoumuksia. Jotta voitaisiin määritellä sitoumusperusteen noudattaminen, asiaa on tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti tutkittava kääntymällä välittäjän puoleen ja selvitettävä, voivatko kolmannet osapuolet vakuutusyrityksen sijaan hoitaa asioita välittäjän kanssa. Tämä vakuutusyrityksen sitoutuminen vakuutettuihin nähden johtuu ennen kaikkea välittäjälle annetuista valtuuksista tehdä vakuutussopimus vakuutuksenottajien kanssa sellaisen vakuutusyrityksen nimissä ja sen puolesta, joka ei ole sijoittautunut vastaanottavaan jäsenvaltioon. Vakuutustoimiston tai sivukonttorin tavoitteena on tehdä vakuutussopimuksia kolmansien osapuolten kanssa kotipaikan nimissä ja sen puolesta ja sitä suoraan sitoen, koska toimisto näyttää kotipaikan haarakonttorilta. Joissakin tapauksissa vakuutusyrityksen välittäjalle antamat muut valtuuden sisältämät osatekijät voivat kuitenkin olla osoitus vakuutusyrityksen aikeesta olla suoraan yhteydessä vakuutuksenottajaan. Välittäjän toimet voivat sitoa vakuutusyritystä myös, vaikka välittäjä ei voikaan allekirjoittaa sopimuksia. Sitoumusperuste voi tulla täytetyksi silloinkin, kun välittäjä voi esimerkiksi laatia täydellisen tarjouksen vakuutusyrityksen puolesta, mutta yrityksellä säilyy valtuus allekirjoittaa sopimus. Jos vakuutusyritys voi hylätä välittäjän esittämän ja asiakkaan allekirjoittaman ehdotuksen, ei sitoumusten tekomahdollisuuden peruste täyty. Toinen tapaus, joka voisi olla osoitus vakuutusyrityksen aikeesta olla suoraan sidoksissa välittäjänsä toiminnan välityksellä, olisi välittäjälle annettu valta päättää hänelle esitetyn vahingon hyväksymisestä ja korvaamisesta siten, että välittäjän tekemät päätökset sitovat vakuutusyritystä. Tämä on kuitenkin erotettava välittäjälle annetusta valtuudesta jo siksi, että siinä käsitellään vahingonkorvausasiakirjoja, mikä voi tarvittaessa käsittää vakuutuskorvauksen maksamisen vakuuttajan itsensä antamien ohjeiden mukaisesti. Sen perusteella, millaisia vapauksia vakuutusyritys on varannut itselleen välittäjän tämän vakuuttajan puolesta harjoittamaan toimintaan liittyen, voidaan päätellä, sitooko välittäjän tekemä päätös vakuuttajaa muodollisesti vai ei. Komissio katsoo, että vakuutusyrityksen, joka päättää tehdä vakuutussopimuksia palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti, on voitava käyttää hyväkseen sopimuksen alku- ja loppuvaiheessa tiettyjä palveluja jäsenvaltiossa, jossa palvelu tarjotaan. Vakuutusyrityksen olisi siis myös voitava käyttää palvelujen tarjoamisen vapauden toteutumiseksi esimerkiksi - paikallista asiantuntijaa palvelujen vapaan tarjoamisen riskien analysoimiseksi - paikallista asiantuntijaa arvioimaan vahingot palvelujen tarjoamisen vapautta koskevan järjestelyn mukaisesti neuvotellun vakuutussopimuksen käsittämien riskien perusteella - markkinatutkijoita, jotka eivät tee vakuutussopimuksia ja joiden toiminta rajoittuu siihen, että ne antavat vakuutusyrityksen hyväksyttäväksi mahdollisilta vakuutuksenottajilta saatuja vakuutusehdotuksia - paikallisia oikeudellisia tai lääketieteellisiä palveluja jäsenvaltiossa, jossa palveluja tarjotaan - pysyvää rakennetta, joka vastaa palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti tehtyihin vakuutussopimuksiin liittyvien maksujen perimisestä (esim. luottolaitos, factoring-yritys jne.) - pysyvää rakennetta, joka vastaa ainoastaan niiden vahinkoilmoitusten vastaanotosta, jotka liittyvät palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti tehtyihin vakuutussopimuksiin, jotta ilmoitukset voitaisiin toimittaa vakuutusyritykselle, joka joko hyväksyy tai kieltäytyy vastaamasta kuluista. Lopuksi olisi tarkennettava, että ainoa valtuutus, jonka vuoksi pysyvä edustus voidaan rinnastaa valtiossa, jossa palvelu tarjotaan, toimivan vakuutusyrityksen sivukonttoriin, on sellainen, joka käsittää yrityksen liiketoiminnan kohteena olevan toiminnan eli vakuutustoiminnan. Toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille henkilöille annettua valtuutusta muun kuin vakuutustoiminnan harjoittamiseen ei voida ottaa huomioon arvioitaessa vakuutustoiminnan harjoittamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Tällainen tapaus voisi olla sijoitusyhtiölle annettu valtuutus hoitaa vakuutusyrityksen arvopaperisalkkua tai jollekin yritykselle annettu valtuutus hoitaa vakuutusyrityksen jäsenvaltiossa omistamia ja teknisinä varastoina käyttämiä rakennuksia. iii) Välittäjällä on oltava pysyvä valtuutus Vastaanottavaan jäsenvaltioon sijoittautuneen välittäjän kyvyn tehdä vakuutusyritystä koskevia sitoumuksia on oltava seurausta kestävästä ja jatkuvasta eikä satunnaisesta valtuutuksesta. Itse asiassa tämä pysyvyys ja jatkuvuus on osoitus vakuutusyrityksen aikomuksesta liittää harjoittamansa vakuutustoiminta vastaanottavan jäsenvaltion talouteen. Päätelmä: Komissio katsoo, että ainoastaan silloin, kun kolme edellä mainittua edellytystä täyttyvät, pysyvästi vastaanottavaan jäsenvaltioon sijoittautuneita välittäjiä käyttävää vakuutusyritystä on käsiteltävä niin kuin sillä olisi sivukonttori vastaanottavassa jäsenvaltiossa tästä johtuvine oikeudellisine seurauksineen. Vakuutusyrityksen on siten noudatettava sivukonttorin avaamista koskevaa menettelyä, joka esitetään ensimmäisten direktiivien 73/239/ETY ja 79/267/ETY 10 artiklassa, sellaisina kuin ne ovat muutettuina kolmansien direktiivien 92/49/ETY ja 92/96/ETY 32 artiklalla (jossa täsmennetään, että suunniteltua toimintaa harjoitetaan itsenäisen välittäjän toimesta). Välittäjän on toimittava noudattamalla sivukonttoreihin sovellettavia vastaanottajavaltion yleisen edun mukaisia sääntöjä. Vaikka nämä edellytykset voivat saattaa vakuutusyrityksen sijoittautumisoikeuden alaiseksi, se ei kuitenkaan merkitse, että itse välittäjä muodostaisi kyseisen vakuutusyrityksen sivukonttorin (26). Itse asiassa sivukonttori on "liiketoimipaikka, joka on vakuutusyrityksen osa, joka ei ole oikeushenkilö (. . .)". Jos välittäjän oletetaan olevan itsenäinen, hän ei voi muodostaa vakuutusyrityksen "osaa". b) Vakuutusyrityksen henkilökunnan pysyvä edustus Tässä yhteydessä olisi erotettava kaksi olettamusta: b.1) Toisen jäsenvaltion alueelle pysyvästi sijoittautuneen vakuutusyrityksen henkilöstö ei harjoita mitään vakuutustoimintaa. Tässä olettamuksessa on kyse siitä, mitä kutsutaan yleisesti "edustustoimistoksi". Se on joustava rakenne, jota pidetään perinteisesti ainoastaan "tiedustelijana", jonka tehtävänä on luoda yhteyksiä ja tutkia, missä määrin kyseiseen maahan asettautuminen saattaisi olla kannattavaa. Kyseisiä toimistoja pidetään sui generis -tapauksina. Komissiossa katsotaan, että toisaalta niitä ei voida luonnollisestikaan pitää sivukonttoreina, joiden perustaminen edellyttäisi ennakkoilmoituksen tekemistä ensimmäisten direktiivien 10 artiklan perusteella, sellaisina kuin ne ovat muutettuina kolmansilla direktiiveillä. b.2) Jäsenvaltion alueelle pysyvästi sijoittautuneen vakuutusyrityksen henkilöstö harjoittaa vakuutustoimintaa. Tämä tilanne on hyvin selkeä. Vakuutusyrityksellä katsotaan olevan sivukonttori, josta olisi 1 päivän heinäkuuta 1994 jälkeen pitänyt antaa ennakkoilmoitus ensimmäisten direktiivien perusteella, sellaisina kuin ne ovat muutettuina kolmansilla direktiiveillä. Jos sivukonttori oli ennen 1 päivää heinäkuuta 1994 harjoittanut toimintaa sijoittautumisjäsenvaltion säännösten mukaisesti, sitä koskee ennakkoilmoitusmenettely, josta on säädetty ensimmäisten direktiivien 10 artiklassa, ja se voi käyttää hyödykseen kolmannen direktiivin 92/49/ETY 52 artiklan 1 kohdan ja kolmannen direktiivin 92/96/ETY 48 artiklan 1 kohdan mukaisia oikeuksia. II. ILMOITUSMENETTELY SIVUKONTTORIA AVATTAESSA TAI AIOTTAESSA HARJOITTAA TOIMINTAA PALVELUJEN TARJOAMISEN VAPAUDEN MUKAISESTI Komissio katsoo, että kolmansissa yhteensovittamisdirektiiveissä (sekä sivukonttoreiden että palvelujen tarjoamisen osalta (27) esitetty ilmoitusmenettely jatkaa yksinkertaista valvontaviranomaisten vastavuoroisen tiedottamisen tavoitetta eikä se ole kuluttajansuojaa koskeva toimenpide. Sitä ei komission mukaan saisi pitää muodollisena edellytyksenä, joka vaikuttaa vakuutussopimuksen laillisuuteen. III. VAKUUTUSPALVELUJEN MAINOSTAMINEN Kolmansissa vakuutusdirektiiveissä säädetään, että vakuutusyritykset, joilla on kotipaikka jäsenvaltioissa, voivat mainostaa palvelujaan kaikin mahdollisin viestinnän keinoin siinä jäsenvaltiossa, jossa sivukonttori sijaitsee tai palveluja tarjotaan, sikäli kuin nämä noudattavat mahdollisia tämän mainonnan muotoa ja sisältöä koskevia yleisen edun vuoksi annettuja säännöksiä (28). Komissio katsoo, ettei ole mahdollista asettaa kolmansissa direktiiveissä (34 artikla ja sitä seuraavat artiklat) määrätyn ilmoitusmenettelyn noudattamista mainostamisoikeuden (29) edellytykseksi, jotta vakuutustoimintaa voitaisiin harjoittaa palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti. Tämä yhteys olisi keinotekoinen, sillä siitä ei ole erityisesti määrätty kolmansissa direktiiveissä. Itse asiassa kolmansien vakuutusdirektiivien 34 ja sitä seuraavissa artikloissa ei mainostoimintaa lueta ilmoitusmenettelyä edellyttävään toimintaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Sen sijaan aikomus harjoittaa palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti vakuutustoimintaa toisen jäsenvaltion alueella luetaan ilmoitusmenettelyä edellytävään toimintaan. Mainonnan ja palvelujen tarjoamisen vapauden järjestelmän mukaisen toiminnan harjoittamisen ilmoitusmenettelyn yhdistäminen voisi johtaa järjettömiin tilanteisiin, joissa vakuutusyritys joutuisi laatimaan ilmoituksen kaikkien jäsenvaltioiden viranomaisille, joissa sen mainoksia teoreettisesti voidaan vastaanottaa, vaikka on mahdollista, ettei tämä vakuutusyritys aio harjoittaa toimintaa kaikissa jäsenvaltioissa, joissa mainos vastaanotetaan. Näin ollen komissio katsoo, että kolmansien direktiivien mukaisesti mikään mainonnan muoto keinosta riippumatta (posti, telekopio, sähköposti jne.) ei ole alistettu kolmansien direktiivien 34 ja sitä seuraavien artiklojen ilmoitusmenettelyn alaisuuteen. Vakuutusyrityksen on noudatettava tätä ilmoitusmenettelyä ainoastaan silloin, kun se aikoo harjoittaa toimintaansa palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti asiakkaan maaperällä. Edellä esitetyt huomiot koskevat ainoastaan muodollisesti määritellyn mainonnan ongelmaa eivätkä vaikuta jäsenvaltion oikeuteen velvoittaa noudattamaan alueellaan yleistä etua koskevia voimassa olevan yhteisön lainsäädännön mukaisia säännöksiä, jotka koskevat mainoksen sisältöä kolmansien direktiivien 41 artiklan mukaisesti. II OSA IV. YLEINEN ETU KOLMANSISSA VAKUUTUSDIREKTIIVEISSÄ YLEISTÄ ETUA KOSKEVIEN SÄÄNNÖSTEN SOVELLETTAVUUS Kolmansissa vakuutusdirektiiveissä muistutetaan tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ja viitataan useaan otteeseen yleisen edun käsitteeseen säätämällä erityisesti vakuutusyritysten velvollisuudesta noudattaa vastaanottavan jäsenvaltion yleisen edun vuoksi antamaa lainsäädäntöä sen toimiessa yksinomaisen toimiluvan perusteella. Lainsäädännön noudattamisesta säädetään joko erityisesti sijoittautumisoikeuden yhteydessä (direktiivin 92/49/ETY 32 artiklan 4 kohta ja direktiivin 92/96/ETY 32 artiklan 4 kohta) tai yleisesti sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden yhteydessä (direktiivin 92/49/ETY 28 ja 41 artikla; direktiivin 92/96/ETY 28 ja 41 artikla). Kolmansien direktiivien voimaantulosta lähtien (1.7.1994) vastaanottava jäsenvaltio voi vaatia yksinomaisen toimiluvan perusteella toimivalta vakuutusyritykseltä samojen yleistä etua koskevien säännösten noudattamista kuin yritykseltä, joka harjoittaa toimintaansa sijoittautumisoikeuden (sivukonttorin kautta) tai palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti. Olisi muistettava, että ottamalla esille yleisen edun käsite sijoittautumisjärjestelmän (sivukonttori) mukaisesti harjoitetun toiminnan yhteydessä, kolmansissa direktiiveissä ennakoitiin tuomioistuimen tuolloin julistaman oikeuskäytännön suuntauksia. Kolmansien vakuutusdirektiivien vahvistamisen jälkeen tuomioistuin sovelsi yleistä etua koskevaa oikeuskäytäntöään sekä sijoittautumisvapauteen että palvelujen tarjoamisen vapauteen. 1. Yleisen edun käsite a) Oikeuskäytännön periaatteita (30) Yleisen edun käsite on rakennettu Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella. Se kehitettiin aivan ensiksi palvelujen ja tavaroiden vapaan liikkuvuuden yhteydessä. Edellä mainitussa asiassa Säger (31) antamassaan tuomiossa tuomioistuin katsoi, että "perustamissopimuksen perusperiaatteena olevan palvelujen tarjoamisen vapautta voidaan rajoittaa ainoastaan yleistä etua koskeviin ehdottomiin syihin perustuvilla säännöksillä, joita sovelletaan kaikkiin vastaanottajavaltion alueella toimintaa harjoittaviin henkilöihin ja yrityksiin, siltä osin kuin kyseistä etua ei ole jo turvattu säännöksin, joiden alainen tarjoaja on siinä jäsenvaltiossa, johon se on sijoittautunut. Edellä mainittujen vaatimusten on erityisesti oltava objektiivisesti tarpeellisia ammatillisten sääntöjen seurannan varmistamiseksi ja palvelujen vastaanottajan suojaamisen takaamiseksi. Niitä ei myöskään saa soveltaa laajemmin kuin on tarpeen kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi." Tuomioistuin on siis ensi vaiheessa tuonut esiin joitakin palvelujen tarjoamisen vapauteen liittyviä perusteita, jotta vastaanottava jäsenvaltio voi vaatia palvelujen tarjoajalta sellaisen kansallisen toimenpiteen noudattamista, jolla rajoitetaan palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti harjoitettua toimintaa. Näiden rajoittavien toimenpiteiden on siten - liityttävä alaan, jota ei ole yhdenmukaistettu. Esimerkiksi teknisten etumaksujen laskemista ja solvenssimarginaalia, vakuutustoiminnan harjoittamiseen pääsyn edellytyksiä sekä varainhoidon ja vakavaraisuuden valvontaa koskevat säännökset eivät voi enää kuulua jäsenvaltion yleistä etua koskeviin kysymyksiin. Itse asiassa direktiivien avulla saavutettu yhdenmukaistaminen määrittää sen, mitä kutsutaan "yhteisön yleiseksi eduksi". - pyrittävä saavuttamaan yleisen edun tavoite - oltava syrjimättömiä - oltava objektiivisesti tarkasteltuina välttämättömiä - oltava oikeassa suhteessa saavutettavaan tavoitteeseen - niitä ei myöskään saa turvata säädöksin, joiden alainen tarjoaja jo on jäsenvaltiossa, johon se on sijoittautunut. Olisi huomautettava, että nämä perusteet ovat kumulatiivisia. Sen vuoksi kansallisten toimenpiteiden, joiden väitetään olevan vapaan liikkuvuuden periaatteiden mukaisia, on täytettävä kaikki nämä edellytykset. Jos yhtä näistä edellytyksistä ei noudateta, on se osoitus siitä, ettei kyseinen säännös ole yhdenmukainen yhteisön oikeuden kanssa. Tuomioistuimen oikeuskäytäntö on vähitellen laajentanut tämän yleisen edun käsitteen koskemaan sijoittautumisoikeutta (32). Aluksi tuomioistuin käytti tätä käsitettä asioissa, jotka liittyivät toiminnan harjoittamiseksi tarvittavaan ammatilliseen pätevyyteen. Tässä yhteydessä tuomioistuin teki kaksi myönnytystä syrjimättömyysperiaatteen noudattamiseen: - ensinnäkin se katsoi, että tasa-arvoisen kohtelun säännöt kieltävät myös kaikenlaisen peitellyn syrjinnän, jossa erilaisten erotteluperusteiden vuoksi päädytään itse asiassa samaan tulokseen (33). - toiseksi se on vähitellen poikennut perinteisestä oikeuskäytännöstään, joka rajoittui ankaraan kohtelun tasa-arvoisuuteen, aluksi toiminnan harjoittamiseksi tarvittavaan ammatilliseen pätevyyteen liittyvissä kysymyksissä (34) ja sen jälkeen myös toiminnan harjoittamisen edellytyksiin liittyvissä kysymyksissä (35) sijoittautumisperiaatteen mukaisesti. Tässä asiassa tuomioistuin lähtee siitä pääperiaatteesta, että kaikki rajoitukset ovat periaatteessa 52 artiklan vastaisia, elleivät ne ole yleisen edun mukaisia, välttämättömiä ja oikeassa suhteessa. Tämän jälkeen kolmansien vakuutusdirektiivien vahvistamista seuraavissa kahdessa tuomiossa tuomioistuin hylkäsi lopullisesti periaatteen, jonka mukaan sijoittautumisvapaus ei rajoitu syrjimättömyyden periaatteen noudattamiseen vaan kieltää myös esteet, joita sen harjoittamisessa voidaan erotuksetta soveltaa pelkän ammatillisen pätevyyden tunnustamisen lisäksi (36). Tuomioistuin siis sovelsi asiassa Gebhard 30.11.1995 antamassaan tuomiossa (37) sijoittautumisvapauteen näkemyksiä, joita se sovelsi jo tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen ja palvelujen tarjoamisen vapauden osalta vastaanottajavaltion turvautuessa yleistä etua koskeviin säännöksiin. Tässä tuomiossa tuomioistuin toteaa: ". . . kansallisten toimenpeiteiden, jotka voivat häiritä tai vähentää perustamissopimuksen takaamien perusvapauksien houkuttelevuutta, on täytettävä neljä edellytystä: niitä on toteutettava syrjimättömällä tavalla, niiden on oltava välttämättömiä yleisen edun vuoksi, niiden on oltava sopivia takaamaan saavutettavien tavoitteiden toteutus ja niitä on toteutettava ainoastaan siinä määrin, mikä on välttämätöntä tavoitteiden saavuttamiseksi" (38). Tuomioistuin vahvisti tämän oikeuskäytännön myöhemmin asiassa Bosman (39) asiassa Futura (40) antamassaan tuomiossa b) Yleisen edun käsite kolmansissa vakuutusdirektiiveissä Kolmansissa vakuutusdirektiiveissä viitataan useaan otteeseen yleisen edun käsitteeseen: b.1) Sivukonttorin perustamismenettelyn yhteydessä vastaanottavalla jäsenvaltiolla on kaksi kuukautta aikaa alkaen siitä päivästä, kun se on vastaanottanut kotijäsenvaltion sille lähettämät asiapaperit, selvittää vakuutusyritykselle ne edellytykset, joiden mukaisesti sen on yleistä etua koskevista syistä harjoitettava toimintaansa jäsenvaltiossa, jonne sivukonttori perustetaan. b.2) Vakuutussopimusten kaupan pitämisen yhteydessä sitoumusjäsenvaltio tai se valtio, jossa riski sijaitsee, ei saa estää vakuutussopimusten tekemistä (henkivakuutus tai vahinkovakuutus) muissa jäsenvaltioissa toimiluvan saaneiden vakuutusyritysten kanssa, olipa kyseessä sitten sivukonttorijärjestly tai palvelujen tarjoamisen vapaus, sikäli kuin nämä vakuutussopimukset eivät ole ristiriidassa kuitenkin siten, että nämä vakuutussopimukset eivät ole ristiriidassa voimassa olevan yleistä etua koskevan sitoumusjäsenvaltion tai sen jäsenvaltion, jossa riski sijaitsee, lainsäädännön kanssa (direktiivin 92/49/ETY 28 artikla ja direktiivin 92/96/ETY 28 artikla). Edellä mainitut säännökset koskevat sekä sivukonttorijärjestelyin harjoitettua toimintaa että palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti harjoitettua toimintaa. Toisin sanoen niitä voidaan soveltaa kaikkiin vakuutusyrityksiin, jotka hyödyntämällä kotijäsenvaltionsa antamaa yksinomaista toimilupaa harjoittavat toimintaansa muissa jäsenvaltioissa kuin kotijäsenvaltiossa. b.3) Kun sairalusvakuutus korvaa lakisääteisen sosiaaliturvajärjestelmän mukaisen korvauksen, kolmannen vahinkovakuutusdirektiivin 54 artiklassa (92/49/ETY) säädetään, että jäsenvaltio, jossa sairausvakuutussopimukset voivat korvata osittain tai kokonaan lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään sisältyvän sairausvakuutuksen, voi vaatia, että nämä sopimukset ovat tämän jäsenvaltion erityisten säännösten mukaisia yleisen edun suojaamiseksi tällä alalla. Valtio voi myös vaatia ilmoitusta vakuutusehdoista ennen sopimuksen käyttöönottamista (41). b.4) Kotijäsenvaltiossaan toimiluvan saanut vakuutusyritys voi mainostaa palvelujaan kaikin mahdollisin viestinnän keinoin siinä jäsenvaltiossa, jossa sivukonttori sijaitsee tai palveluja tarjotaan, sikäli kuin tämä noudattaa mahdollisia tämän mainonnan muotoa ja sisältöä koskevia yleisen edun vuoksi annettuja säännöksiä (direktiivin 92/49/ETY artikla ja direktiivin 92/96/ETY 41 artikla). Tarkentamalla, että palvelujen tarjoamista voi rajoittaa ainoastaan vastaanottavan jäsenvaltion yleistä etua koskevin säännöksin asioissa, joita koskevaa lainsäädäntöä ei yhdenmukaisteta yhteisön tasolla, kolmansissa direktiiveissä ei ole mitään uutta verrattuna tuomioistuimen pysyvään oikeuskäytäntöön. Itse asiassa tuomioistuin on katsonut, kuten edellä muistutettiin, että jopa vastaanottajamaan syrjimättömyyssäännös voidaan hylätä palvelujen tarjoajan hyväksi, jos ilmenee, että tämä säännös ei koske yleistä etua tai jos se ei ole saavutettavan tavoitteen kannalta välttämätön tai oikeassa suhteessa. Kolmansisa vakuutusdirektiiveissä ei tehdä tämän toiminnan harjoittamisedellytysten kohdalla eroa sivukonttorin ja palvelujen tarjoamisen vapauden välillä (42). Niiden sisältämät erot koskevat itse asiassa ainoastaan ilmoitusmenettelyä, joka on yksityiskohtaisempi perustettaessa sivukonttori (direktiivien 92/49/ETY 32 artikla, direktiivin 92/96/ETY 32 artikla) kuin harjoitettaessa vakuutustoimintaa palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti (direktiivien 92/49/ETY ja 92/96/ETY 34 ja sitä seuraavat artiklat). Komissio on sitä mieltä, että ensimmäisten direktiivien liitteissä tarkoitettua toimintaa rajoittavien kansallisten toimenpiteiden yhdenmukaisuutta yhteisön oikeuden kanssa on kolmansien vakuutusdirektiivien voimaantulosta alkaen arvioitava yleisen edun käsitteeseen liittyvien vaatimusten pohjalta riippumatta siitä, harjoitetaanko toimintaa sivukonttorin kautta tai palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti. Yhteisön lainsäädännössä ei näin ollen ole haluttu tehdä eroa sivukonttorin ja palvelujen vapaan tarjoamisen (43) välillä. Direktiivin 92/49/ETY johdanto-osan 19:nnessä kappaleessa sekä direktiivin 92/96/ETY johdanto-osan 20:nnessä kappaleessa täsmennetäänkin, että ". . . jäsenvaltion, jonka alueella riski sijaitsee, tehtävänä on huolehtia, ettei sen alueella ole mitään estettä pitää kaupan yhteisössä tarjottavia vakuutushyödykkeitä sikäli kuin ne eivät ole ristiriidassa sen jäsenvaltion, jonka alueella riski sijaitsee, voimassa olevan yleistä etua koskevan lainsäädännön kanssa." Sellaisen direktiivin johdanto-osan kappaleet, jolla on tulkitsemisluonteista oikeudellista arvoa, auttavat lukijaa selventämään yhteisön lainsäädännön aikomuksia (44). 2. Olosuhteet, joiden vallitessa vastaanottajamaan yleistä etua koskevat säännökset voidaan määrätä sovellettaviksi Syrjivät rajoitukset Jos kyseessä oleva rajoitus on luonteeltaan syrjivä, se voi yleensä olla perusteltu ainoastaan perustamissopimuksen 56 artiklassa esitetyistä syistä (yleinen järjestys, turvallisuus, kansanterveys (45)). Taloudelliset syyt eivät kuulu näihin perusteisiin (46). Tästä johtuen ei tässä tapauksessa ole syytä vedota yleiseen etuun. Rajoitukset, joihin ei liity syrjintää Sen sijaan tilanne on erilainen, jos kyse on rajoituksesta, johon ei liity syrjintää. Kolmansissa direktiiveissä esitettyjen niiden periaatteiden perusteella, jotka on vahvistettu yleistä etua koskevassa tuomioistuimen oikeuskäytännössä, on mahdollista päätellä, että kaikkien kansallisten toimenpiteiden, jotka rajoittavat vastavuoroisesti tunnustettua sivukonttorin kautta tai palvelujen tarjoamisen vapauteeen perustuen harjoitettavaa vakuutustoimintaa ilman syrjintää on perustuttava yleisen edun, välttämättömyyden ja suhteellisuuden periaatteisiin, eivätkä ne saa olla kotimaan säännösten kanssa päällekkäisiä, jotta niitä voitaisiin soveltaa yhteisössä toimivaan vakuutusyritykseen. Riita-asioissa rajoituksen asettaneen jäsenvaltion on joka tapauksessa todistettava, että kyseinen toimenpide täyttää edellä mainitut edellytykset. Tuomioistuin on tehnyt joitakin tarkennuksia yleisen edun käsittämiin alueisiin ja niihin sovellettaviin periaatteisiin. a) Yleisen edun käsittämät alat Tähän mennessä tuomioistuin on tunnustanut, että yhdenmukaistamisen puuttuessa seuraavat alueet voisivat kuulua yleiseen etuun (47): - ammatilliset säännöt, joilla suojellaan palvelujen vastaanottajaa (48) - työntekijöiden (49) suojeleminen, mukaan lukien sosiaalinen suojelu (50) - kuluttajansuoja (51) - valtiontalouden hyvän maineen säilyttäminen (52) - petoksen ennaltaehkäisy (53) - yhteiskunnallinen järjestys (54) - henkisen omaisuuden suojeleminen (55) - historiallisen ja taiteellisen kansallisen perinteen säilyttäminen (56) - kulttuuripolitiikka ja kulttuurisen monimuotoisuuden säilyttäminen audiovisuaalisella alalla (57) - verotuksen yhtenäisyys (58) - liikenneturvallisuus (59) - velkojien suojelu (60) - oikeuslaitoksen hyvän hallintotavan suojelu (61). Tämä luettelo ei ole lopullinen, ja tuomioistuin varaa itselleen edelleen mahdollisuuden muuttaa sitä. b) Sovellettavat periaatteet Jotta kansallinen toimenpide olisi yhteisön oikeuden mukainen, ei riitä, että se katsotaan kuuluvan yleistä etuja koskeviin asioihin. Vastaanottavan jäsenvaltion on lisäksi noudatettava tiettyjä periaatteita. Periaatteet ovat ne, jotka tuomioistuin on tuonut esille yleistä etua koskevassa oikeuskäytännössään (mm. tasapuolinen, kohtelu, päällekkäisyyden estäminen, tarpeellisuus, suhteellisuus) ja jotka on jo mainittu aiemmin tässä tiedonannossa. Lisäksi on muistettava, että tämän saman oikeuskäytännön mukaisesti yleisen edun käsite muodostaa poikkeuksen perustamissopimuksen perusperiaatteisiin vapaan liikkuvuuden osalta, ja sitä on sen vuoksi tulkittava rajoitetusti välttämällä liiallista tai virheellistä turvautumista siihen. Vastaanottavan jäsenvaltion olisi varmistuttava siitä, että kansalliset toimenpiteet, joiden noudattamista se aikoo vaatia, koskevat yleistä etua, ovat tarpeellisia ja suhteellisia (62). Tästä seuraa, että kokonaisten kansallisen lainsäädännön osien sisällyttäminen yleistä etua koskevien säännösten luetteloon voisi johtaa siihen, että jotkin jäsenvaltiot käyttäisivät tätä käsitettä väärin. Itse asiassa useilla yhteisön mailla on taipumus luokitella yleistä etua koskeviksi säännöksiksi koko kuluttajansuojalainsäädäntönsä tai vero- ja kauppalainsäädäntönsä sekä kilpailulainsäädäntönsä. Komissio on kuitenkin sitä mieltä, että välttämättömyyden, päällekkäisyyden estämisen ja suhteellisuuden periaatteet edellyttävät, että lain antamishetkellä jäsenvaltiot ilmoittavat, onko kyse uudesta lainsäädännöstä tai tarvittaessa antavat tiedoksi direktiivien 92/49/ETY ja 92/96/ETY 32 artiklan 4 kohdassa määritellyistä edellytyksistä ilmoittaessaan ne kunkin kansallisen lain tarkat säännökset, jotka voisivat kuulua yleisen edun piiriin. Vaikka arviointi ja kysymykset ovat samat laitoksen toimiessa sivukonttorin kautta tai palvelujen vapaan tarjoamisen mukaisesti, vastaukset voivat kuitenkin vaihdella toimintamallin mukaan. Itse asiassa rajoituksen suhteellisuuden arviointi voi olla erilainen toimintamallista riippuen. Ei ole epäilystäkään siitä, että palvelujen tarjoaminen ja sijoittautuminen ovat luonteeltaan erilaisia ja että tämän vuoksi rajoitusta voitaisiin helpommin pitää suhteellisena, jos se koskisi toimijaa, joka toimii pysyvästi alueella eikä samaa toimijaa, joka toimii ainoastaan tilapäisesti. Tuomioistuin on lisäksi tunnustanut tämän eron katsomalla, että palvelujen tarjoajaa on arvioitava oikeudellisesti vähemmän rajoittavasti ja "kevyemmin" kuin laitosta. Se on itse asiassa jatkuvasti muistuttanut, että jäsenvaltio "ei voi alistaa palvelujen tarjoamisen toteutusta alueellaan kaikkien sijoittautumista koskevien edellytysten nodattamiseen sillä uhalla, että se estää niiden perustamissopimuksen säännösten tehokkaan vaikutuksen, joiden tarkoituksena on nimenomaan palvelujen vapaan tarjoamisen varmistaminen." (63) Lisäksi oikeuskäytännössä jatkuvasti esiintyvän tulkinnan mukaisesti perustamissopimuksen 60 artiklan 3 kohdassa "ei tarkoiteta, että kaikkea vastaanottavan jäsenvaltion, jossa palvelu tarjotaan, kansalaisiin sovellettavaa kansallista lainsäädäntöä, joka tavallisesti koskee valtion alueelle sijoittautuneiden yritysten pysyvää toimintaa, voitaisiin soveltaa täysin samalla tavalla luonteeltaan tilapäiseen toimintaan, jota muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet yritykset harjoittavat". (64) Yleisen edun mukaisesti määrättyä rajoitusta voitaisiin siis tapauskohtaisesti pitää suhteellisena sivukonttorin tapauksessa, mutta suhteettomana palvelujen tarjoajan tapauksessa. c) Esimerkkejä vakuutusalalta Otettuaan esille yleisen edun käsitteen pääpiirteet komissio katsoo tarpeelliseksi ilmoittaa tulkintansa tästä vakuutuksiin sovellettavasta käsitteestä joidenkin kansallisen lainsäädännön esimerkkien avulla. Vastaanottavan jäsenvaltion viranomaiset voivat vaatia niiden noudattamista vedoten siihen, että ne ovat yleisen edun mukaisia. Jälleen kerran olisi tarkennettava, että tässä tulkinnassa ei ennakoida sitä, miten tuomioistuin, joka on viime kädessä toimivaltainen varmistamaan perustamissopimuksen ja johdetun oikeuden tulkinnan, tulkitsee käsitellyt kysymykset. Kansalliset lait voivat koskea esimerkiksi seuraavia asioita: i) vakuutustodistusten ennakkoilmoitus ii) vakuutusyritysten harjoittamat pääomittamistoimet iii) yhdenmukaiset pakolliset bonus/malus-järjestelmät iv) vakuutussopimuksen kieli v) ammatillinen menettelyohjeisto vi) henkivakuutusten tekniset enimmäiskorot vii) tavanomaisten tai vähimmäisvakuutusehtojen vaatimus viii) vakuutussopimusten pakollista omavastuuta edellyttävät lausekkeet ix) velvollisuus määrätä jälleenostoarvo henkivakuutussopimuksissa x) "cold calling"-tekniikan kieltäminen. i) Vakuutusehtojen ennakkoilmoitus Kolmansissa direktiiveissä kielletään selvästi vakuutustodistusten ja sopimusasiakirjojen ennakolta tai järjestelmällisesti tapahtuva valvonta (65) riippumatta siitä, minkä nimityksen kansalliset viranomaiset ovat antaneet käytetylle järjestelmälle. Tällaista valvontaa voi olla sopimusten ja hintojen hyväksyminen ennakolta tai yksinkertaisesti niistä ilmoittaminen ennakolta, ilman viranomaisten nimenomaista hyväksyntää tai vain näiden asiakirjojen jättäminen etukäteen viranomaisten käyttöön. Ennakolta ja järjestelmällisesti tapahtuva valvonta on kuitenkin sallittua ainoastaan sellaisissa tapauksissa, joissa siitä säädetään selvästi yhteisön direktiiveissä. Näin on esimerkiksi pakollisissa vakuutuksissa (kuten esimerkiksi pakollinen liikennevakuutus (66)) tai sairausvakuutuksissa, jotka on otettu korvaamaan lakisääteistä sosiaaliturvajärjestelmää (67). Jäsenvaltiot voivat käyttää ainoastaan a posteriori ja muita kuin järjestelmällisiä vakuutusehtojen valvontajärjestelmiä ilman, että tämä vaatimus missään tapauksessa voi muodostaa yrityksen toiminnan harjoittamisen ennakkoedellytystä, varmistaakseen, että niiden alueella kaupan pidetyt vakuutukset noudattavat vakuutusehtoihin liittyviä yleistä etua koskevia säännöksiä. Koska yhteisön lainsäädännössä on jo määrätty konkreettisista valvontajärjestelmistä, joita jäsenvaltiot voivat käyttää, sekä niiden käytön edellytyksistä, kyseessä on asia, jota koskeva lainsäädäntö on jo yhdenmukaistettu yhteisön tasolla. Eräät jäsenvaltiot, joissa sopimusehtoja on perinteisesti valvottu ennakolta, jatkavat kuitenkin vaatimustaan näiden tietojen ennakkoilmoittamisesta. Näiden jäsenvaltioiden viranomaiset esittävät perusteekseen kuluttajansuojan takaamisen ja kansallisilla markkinoilla saatavilla olevien tuotteiden avoimuuden. Useimmissa tapauksissa kyse on vakuutustodistusten sisältämien ehtojen tunnistuskortin esittämisestä. Komissio on sitä mieltä, että näiden vakuutusehtojen ennakolta tai järjestelmällisesti tapahtuvan valvonnan muodollisuuksien säilyttäminen ei ole kolmansien vakuutusdirektiivien asiaa koskevien säännösten mukaista. Komissio katsoo lisäksi, että jäsenvaltiot eivät myöskään voi yleistä etua koskevilla syillä perustella näiden vaatimusten säilyttämistä, sillä tuomioistuimen oikeuskäytännön vaatimat edellytykset eivät täyty siltä osin kuin on kyse alasta, jonka lainsäädäntö on jo yhdenmukaistettu yhteisön tasolla. ii) Vakuutusyritysten harjoittamat pääomittamistoiminnot Vakuutusdirektiivien soveltamisalaan kuuluvaa toimintaa koskevan vakuutusyritysten yksinomaisen hallinnollisen toimilupajärjestelmän seurauksena on ollut, että henkivakuutusyritys voi harjoittaa toimintaansa koko yhteisössä alalla, jolla se on saanut toimiluvan kotijäsenvaltiossaan. Tätä toimintaa voidaan harjoittaa kaikissa jäsenvaltioissa sekä sijoittautumisoikeuden että palvelujen vapaan tarjoamisen mukaisesti. Yksinomaisen hallinnollisen toimiluvan tarkoittamaan toimintaan kuuluvat "vakuutustekniikkaan perustuvat pääomittamistoiminnot, jotka sisältävät etukäteen määrättyjen kertamaksujen tai jaksottaisten maksujen korvaukseksi tehtävät kestoltaan ja määrältään määritellyt sitoumukset", silloin kun nämä toiminnot johtuvat sopimuksesta ja kun ne ovat kotijäsenvaltion viranomaisen vakuutusvalvonnan alaisuudessa. Näitä toimintoja, kuten kaikkia muitakin henkivakuutusdirektiivien soveltamisalaan kuuluvia toimia, voidaan harjoittaa kaikkialla yhteisössä, mukaan lukien jäsenvaltio, jossa ne eivät ole sallittuja paikallisille vakuutusyrityksille esimerkiksi sen vuoksi, että vastaanottavassa jäsenvaltiossa näitä toimia pidetään pankkitoimintoina ja ne kuuluvat sen vuoksi luottolaitoksille. Komissio katsoo siis, ettei ole syytä kieltää niiden pääomittamistuotteiden kaupan pitämistä, jotka täyttävät ensimmäisessä henkivakuutusdirektiivissä 79/267/ETY säädetyt perusteet, sellaisina kuin ne ovat muutettuina direktiivillä 92/96/ETY ja joita jäsenvaltiossa pitää kaupan henkivakuutusyritys, joka on saanut kotijäsenvaltiossaan toimiluvan harjoittaa tätä toimintaa. Vaikka näitä toimia ei pidetä vastaanottavassa jäsenvaltiossa vakuutustoimintana eikä siinä valtiossa kotipaikkaansa pitäville vakuutusyrityksille näin ollen sallita niiden harjoittamista, muiden jäsenvaltioiden vakuuttajat voivat harjoittaa näitä toimintoja, jotka jäsenvaltiot ovat vastavuoroisesti hyväksyneet ja jotka hyötyvät kolmannella henkivakuutusdirektiivillä 92/96/ETY (68) perustetun yksinomaisen hallinnollisen toimiluvan järjestelmästä. Tätä toimintaa harjoitettaessa pääomittamistuotteiden, joita jokin henkivakuutusyritys tarjoaa vastaanottavassa jäsenvaltiossa, on noudatettava kyseisessä vastaanottavassa jäsenvaltiossa voimassa olevia yleiseen etuun perustuvia säännöksiä, jotka koskevat erityisesti kyseisiin tuotteisiin sovellettavaa verotusjärjestelmää tai mainontaan liittyviä yksityiskohtaisia ohjeita. iii) Pakollisen liikennevakuutusmaksujen alennus/korotuskerrointen pakolliset järjestelmät (bonus/malus-järjestelmät) Eräiden jäsenvaltioiden kansallisessa lainsäädännössä on säädetty hyvin yksityiskohtaisesti niistä perusteista, jotka on otettava huomioon laskettaessa pakollisten liikennevakuutusten vakuutusmaksuja. Lainsäädännössä on säädetty näihin teknisiin osatekijöihin kuuluvista maksujen alennus/korotuskertoimista (bonus/malus- järjestelmä). Tekniikka, jota on käytettävä, muodostuu sellaisen pakollisia asteita koskevan taulukon määrittelystä, jonka perusteella vuosimaksu lasketaan. Tätä taulukkoa voidaan soveltaa sekä tehtäessä liikennevakuutussopimusta että myöhempien taulukon perusteella tehtävien muutosten yhteydessä riippuen vakuutetun vahinkojen tiheydestä. Vakuutusmaksun korottaminen tai alentaminen ei ole vapaata. Päinvastoin sen on noudatettava jäsenvaltion lainsäädännössä määriteltyjä tarkkoja perusteita. Vakuutustekniikan kannalta nämä järjestelmät ovat hinnoittelumekanismeja ja ne ovat siis kolmansien direktiivien sanamuodon ja hengen vastaisia. Niiden jäsenvaltioiden, joiden kansallisessa lainsäädännössä edellytetään pakollista bonus/malus- järjestelmää, pääasiallinen peruste on ennaltaehkäisy. Näiden jäsenvaltioiden mukaan kuljettajat, joiden on maksettava korkeampi vakuutusmaksu onnettomuustapauksessa, tulevat varovaisemmiksi ja tarkemmiksi. Kolmannessa vahinkovakuutusdirektiivissä 92/94/ ETY perustetaan hinnoitteluvapaus ja poistetaan sekä hintojen ja sopimusten ennakolta tapahtuva ja järjestelmällinen valvonta että kotijäsenvaltion yksinomainen toimivalta vakuutusyrityksen talouden valvonnassa (69). Jos tällaisissa pakollisissa bonus/malus- järjestelmissä olisi hintoja koskevia säännöksiä, ne olisivat tämän direktiivin säännösten vastaisia. Tämän olettamuksen mukaisesti komissio on sitä mieltä, etteivät jäsenvaltiot voi vapaasti hyödyntää yleistä etua perustellakseen näiden järjestelmien pakollisen luonteen säilyttämistä, sillä niissä viitataan lakeihin, joista on jo annetu yhteisön säännökset. iv) Vakuutussopimuksen kieli Eräät jäsenvaltiot vaativat, että niiden alueella tehdyt tai täyntäntöönpannut vakuutusssopimukset laaditaan yksinomaan niiden virallisella kielellä. Muita, yhteisön tai sen ulkopuolisia kieliä voidaan käyttää ainoastaan käännöksiin, vaikka sopimuspuolet olisivatkin halunneet käyttää niitä alkuperäisessä sopimuksessa. Tämä ehdoton vaatimus olisi perusteltua jäsenvaltioiden kielellisen itsenäisyyden ja kuluttajansuojan varmistamisen perusteella sekä sen vuoksi, että näiden jäsenvaltioiden tuomioistuimiin tuotujen riita-asioiden käsittely sujuisi moitteettomasti. Komissio ei kyseenalaista jokaisen valtion kielellistä suvereniteettia (70). Tässä yhteydessä komissio katsoo, että olisi tehtävä ero suurten teollisten ja kaupallisten riskien sekä massoihin kohdistuvien riskien välillä. Ensimmäisessä tapauksessa (suuret teolliset ja kaupalliset riskit) kuluttajansuojaan liittyvä perustelu ei ole hyväksyttävä. Mitä tulee massoihin kohdistuviin riskeihin ja yksilöllisiin henkivakuutuksiin, säännöksissä, jotka sisältävät kielellisen vaatimuksen olisi myös otettava huomioon tiettyjä näkökohtia. Ensiksikin olisi otettava huomioon kansainvälisen ulottuvuuden omaavat sopimukset eli ne, joissa vakuutussopimukseen sovellettava oikeus ei ole sen jäsenvaltion oikeus, jonne riski tai sitoumus sijoittuu. Pitäisi esimerkiksi määrätä poikkeuksista siihen periaatteeseen, että sopimus laaditaan sen jäsenvaltion virallisella kielellä tai virallisilla kielillä, jonne riski tai sitoumus sijoittuu silloin, kun vakuutuksenottaja on alunperin ulkomaalainen. Itse asiassa viisi miljoonaa kaikista Euroopan unionin kansalaisista asuu muussa kuin omassa jäsenvaltiossaan. Nämä henkilöt olisivat luultavasti paremmin suojeltuja, jos he voisivat tehdä sopimuksia äidinkielellään, sen sijaan että ne tehdään heidän asuinjäsenvaltionsa tai sen jäsenvaltion, jonne vakuutuksen kattama riski sijoittuu, kielellä. Toiseksi olisi määrättävä poikkeuksista myös sellaisessa tapauksessa, jolloin tuomioistuimen toimivallasta ja tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27 päivänä syyskuuta 1968 tehdyn Brysselin yleissopimuksen määräysten mukaisesti (8-10 artikla), riita voidaan saattaa muun kuin sitoumusmaan tuomarin ratkaistavaksi. v) Ammatillinen menettelyohjeisto Tämä yhden EU:n jäsenvaltion alueella voimassa oleva menettelyohjeisto koskee periaatteessa myös ulkomaalaisia vakuuttajia ja sen noudattamatta jättämiseen liittyy usein ennen kaikkia kaupallisia seuraamuksia. Sopimuspuolet perustelevat tämän menettelyohjeiston noudattamisvaatimusta kuluttajansuojalla tai markkinakurin edistämisellä. On muistettava, että perustamissopimuksen 48, 52 ja 59 artiklassa tarkoitetut alunperin yksityiset rajoitukset poikkeavat perstuamissopimukseen sisältyvien kilpailusääntöjen rajoituksista (85 artikla ja sitä seuraavat artiklat). Ensiksi mainituissa (48, 52 ja 59 artikla) rajoituksissa on kyse yksityisen toimielimen, josta rajoittavat toimenpiteet ovat peräisin, ja jäsenvaltion välisestä vertikaalisesta suhteesta. Julkiset viranomaiset luovuttavat osan oikeuksistaan yksityiselle toimielimelle, jolla on hyvin tarkkaan määritelty tehtävä ja jolla on valtuudet toteuttaa yksityishenkilöä velvoittavia toimenpiteitä. Sen sijaan toisessa tapauksessa (85 artikla ja sitä seuraavat artiklat) kyseessä on taloudellisten toimijoiden välinen horisontaalinen suhde. Rajoituksen alkuperä selviää ainoastaan yksityisten yritysten välillä oikeudellisesti tai todellisuudessa tehdystä sopimuksesta. Valtion ainoa tehtävä tällaisessa tapauksessa on sallia tällainen rajoitus tai kannustaa sen käyttämistä (71). Komissio on sitä mieltä, että olisi tehtävä ero kansallisten viranomaisten antamien ohjeiden ja ammattiyhdistysten luomien menettelyohjeiden välillä. Ensimmäisiä on tarkasteltava tapauskohtaisesti, jotta niiden yhdenmukaisuus EY:n perustamisopimuksen 52 ja 59 artiklan kanssa tarkistetaan, erityisesti silloin, kun yleisen edun edellytykset täyttyvät. Toisia eli ammattiyhdistysten luomia menettelyohjeita on yleensä arvioitava EY:n perustamissopimuksen kilpailusääntöjen kannalta (85 ja 86 artikla). Tässä tapauksessa sekä sillä varauksella, että artiklan 85 kohdan 3 soveltamisehtoja tutkitaan, näiden ohjeiden käyttöönotto- ja/tai noudattamisvelvollisuutta ei voida automaattisesti soveltaa ulkomaisiin toimijoihin, jotka eivät ole ohjeet sanelleiden ammattiyhdistysten jäseniä eivätkä sen vuoksi ole voineet keskustella ohjeiden sisältöä ja soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä. On kuitenkin mahdollista, että näiden menettelyohjeiden sisältöä on tarkasteltava myös perustamissopimuksen 52 ja 59 artiklan kannalta. vi) Henkivakuutusten tekniset enimmäiskorot Kolmannessa henkivakuutusdirektiivissä 92/96/ETY sovitettiin yhteen matemaattisesti määräytyviä maksuja sääntelevät vakuutusperiaatteet. Kolmannessa henkivakuutusdirektiivissä (72) säädetään teknisten korkojen määrittelystä ensinnäkin, että kotijäsenvaltio voi määrätä enimmäiskoron, jota sen valvomien yritysten on sovellettava laskiessaan teknisten maksujensa perustaa. Toiseksi siinä säädetään, että kotijäsenvaltio voi myös vaatia alueellaan kotipaikkaa pitäviä vakuutusyrityksiä ilmoittamaan järjestelmällisesti, millaisia teknisiä perusteita ne käyttävät laskiessaan hintoja ja teknisiä maksuja. Komissio muistuttaa, että ottaen huomioon kolmannen direktiivin säännökset ja valvontamenettelyn, joka antaa yksinomaiset talouden valvonnan valtuudet vakuutusyrityksen kotijäsenvaltiolle, vakuutusyritysten sivukonttorit ja palvelujen vapaan tarjoamisen järjestelmän mukaisesti toimivat vakuutusyrittäjät eivät ole velvollisia noudattamaan vastaanottavan jäsenvaltion teknisiä enimmäiskorkoja koskevia säännöksiä. Itse asiassa vastaanottavalla jäsenvaltiolla ei ole taloudellisen valvonnan valtuuksia, mistä seuraa, ettei se voi vaatia omien vakavaraisuusperiaatteidensa noudattamista eikä tarkistaa niiden noudattamista hintoja koskevilla konkreettisilla valvontamenetelmillä. vii) Tavanomaisten tai vähimmäisvakuutusehtojen vaatimus Jäsenvaltioiden, joilla on lakeja, joissa määrätään pakollisten lausekkeiden tarpeellisuudesta vakuutussopimuksessa, ovat perustelleet niitä sillä, että sopimussuhteen heikompaa osapuolta halutaan suojella sekä säilyttää sopimussuhteen tasapaino edellyttämällä osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien määrittelyä ja että toisaalta halutaan suojella kolmansia, uhriksi joutuneita osapuolia onnettomuustapauksissa. Komissio katsoo, että heikon osapuolen suojelua saisi vaatia ainoastaan silloin, kun se on asiallisesti välttämätöntä, kuten esimerkiksi vakuutussopimuksissa, joissa vakuutuksenottaja luonteensa tai kokonsa puolesta tarvitsee erityissuojelua, jotta tämä sopimustasapaino säilyy. Lisäksi on harkittava näiden toimenpiteiden suhteellisuutta ja analysoitava, onko vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädännössä määrättyjen tyyppilausekkeiden sisällyttäminen vakuutussopimuksiin edellytys, joka muiden jäsenvaltioiden vakuutusyritysten on käytännössä vaikeampi täyttää kuin vastaanottavan jäsenvaltion vakuutusyritysten. Näin olisi erityisesti, jos vakuutusyrityksiä kehotettaisiin tutkimaan uusia markkinoita sen vuoksi, että niiden olisi pakko luoda täysin uusi vakuutustuote voidakseen pitää sitä kaupan asianomaisilla markkinoilla, sen sijaan että ne käyttäisivät kotijäsenvaltiossaan jo käytössä olevaa vakuutustuotetta. Samoihin ajatuksiin perustuen velvollisuus noudattaa vakuutuksen tavanomaisia tai vähimmäisehtoja ei saisi estää erilaisten tekstien laatimista vakuutussopimuksiin. viii) Vakuutussopimusten pakollista omavastuuta edellyttävät kansalliset säännökset Jäsenvaltiot, joissa on käytössä tällaisia säännöksiä, arvelevat pakollisen omavastuun luomisen olevan eduksi kuluttajalle, jotta tämä voi ottaa kohtuuhintaisen vakuutuksen. Väitetään, että sellaisen järjestelmän puuttuminen, joka velvoittaa vakuutuksenottajan vastaamaan osasta vahingosta aiheutuneista kustannuksista, korottaisi vakuutusten hintoja kohtuuttomasti, sillä vakuutuksenantajan olisi tuolloin korvattava myös arvoltaan vähäisiä vahinkoja. Toinen näitä säännöksiä antaneiden jäsenvaltioiden perusteista on, että pakollinen omavastuu auttaa torjumaan vakuutuspetoksia, jotka olisivat hyvin yleisiä vähäisten vahinkojen kohdalla. Tässä tapauksessa tämän pakollisen säännöksen tarkoituksena on suojella vakuutusyrittäjän tuloksia pienten vahinkojen lisääntyessä. Nämä kaksi väitettä vahvistavat kuitenkin selvästi, että pakollinen omavastuu vastaa markkinoiden tavoitteeseen pitää vakuutusyritysten liiallinen hintakilpailu kurissa. Voidaan lisäksi pohtia, onko pakollisen omavastuun tarkoituksena pikemminkin säilyttää aiempaa paljon enemmän vähäisiä vahinkoja korvaamaan joutuvan vakuutuksenantajan voitto-osuus ennallaan kuin puolustaa vakuutuksenottajan etuja tai julkista moraalia. Olisi kuitenkin muistettava, että yhteisön oikeuden ulkopuolelle on juuri yleisen edun vuoksi jätetty kaikki ainoastaan taloudelliset perusteet (73). Aivan kuten vakuutussopimuksissa edellytettävien tyyppilausekkeiden tai vähimmäisehtojen tapauksessa näiden säännösten soveltaminen ilman eroja vastaanottavassa jäsenvaltiossa voi olla vaikutukseltaan rajoittavaa vakuutusyritysten osalta, jotka harjoittavat toimintaansa sijoittautumisoikeuden tai palvelujen vapaan tarjoamisen mukaisesti, sillä niitä estettäisiin pitämästä kaupan vakuutussopimuksia, joita käytetään jo laillisesti niiden kotijäsenvaltiossa, jossa tällaista omavastuuta ei ole. Lopuksi jos voitaisiin myöntää, että omavastuun käyttöönotto heijastaa vakuutusyhtiön johtamismenetelmien valintaa, tulee kuitenkin vielä tutkia, onko pakollisen omavastuun säätäminen sitovien säännösten avulla yhdenmukainen kolmannen vakuutusdirektiivin vakuutussopimuksia ja hinnoittelua koskevien tavoitteiden kanssa. Vakuutusyrityksillä olisi siis oltava vapaus arvioida mahdollisuutta ottaa omavastuu käyttöön sopimuksissa, joita ne pitävät kaupan. Jos vakuutusyritys täyttää yrityksen toimiluvan myöntäneen ja yrityksen talouden valvonnasta vastaavan kotijäsenvaltion sille määräämät vakavaraisuusvaatimukset, sillä olisi oltava vapaus päättää, pitääkö se vastaanottavassa jäsenvaltiossa kaupan vakuutussopimuksia, joissa on omavastuu vai ei. Samalla sen olisi kuitenkin ilmoitettava tästä selvästi vakuutuksenottajille ilman, että se pakotetaan tässä asiassa noudattamaan velvoittavia kansallisia säännöksiä. ix) Kansalliset säännökset, joissa säädetään kaikkien henkivakuutusten jälleenosto-oikeudesta ja/tai voitto-osuuspakosta Jäsenvaltiot esittävät hyvin erilaisia väitteitä perustellakseen näiden säännösten yhdenmukaisuutta yleisen edun käsitteen kanssa. Eräät jäsenvaltiot katsovat, että velvollisuus asettaa henkivakuutussopimukselle jälleenostoarvo on kuluttajien edun mukaista. Siten nämä usein pitkäkestoiset sopimukset ovat joustavia, ja niihin sisältyy tarpeellinen vapaus suunnata niihin säästetyt varat uudelleen. Sen sijaan eräät muut jäsenvaltiot haluavat taata vakuutusyrityksen toiminnan vakauden ja suosivat pitkäaikaisia säästöjä, ja jos vakuutuksenottaja irtisanoo henkivakuutussopimuksen ennakolta, koituu se vakuutetun haitaksi. Siltä osin kuin on kyse säännöksistä, joissa vakuutussopimuksissa velvoitetaan määräämään vakuutetun voitto-osuus henkivakuutussopimuksessa, ne ovat jäsenvaltioiden mukaan myös oikeutettuja vakuutetun taloudellisten etujen suojelemiseksi. Oli tilanne mikä tahansa, kutakin jäsenvaltiota on arvioitava tapauskohtaisesti ja olisi muistutettava, että kolmannessa henkivakuutusdirektiivissä 92/96/ETY säädetään kotijäsenvaltion vakuutusyrityksiltä vaatimien vakuutusperiaatteiden joukossa niiden matemaattisten maksujen luomiseksi erityisiä säännöksiä sopimuksiin, joissa on taattu jälleenostoarvo sekä säännöksiä sellaisiin sopimuksiin, joihin kuuluu osuus voitoista. Toisaalta kolmannen direktiivin 92/96/ETY liitteessä II määrätään vakuutuksen ottajalle ennen sopimuksen tekoa sekä sopimuksen ajan annettavista tiedoista, joihin kuuluu ilmoittaminen "jälleenostoarvosta ja siihen liittyvistä takuista sekä voitto-osuuden laskennassa ja myöntämisessä käytetyistä yksityiskohtaisista säännöistä". Voidaankin kysyä, onko vastaanottavan jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö, jossa yleisesti ja ehdottomasti edellytetään velvollisuutta määrätä jäleenostoarvo tai osuus valtion alueella kaupan pidetyn henkivakuutussopimuksen voitoista, asiallisesti välttämätön ja suhteellinen vakuutuksenottajien taloudellisten etujen suojelemisen osalta. Toisaalta voidaan kysyä, eikö tätä tavoitetta päinvastoin voi saavuttaa muilla, vähemmän rajoittavilla keinoilla, kuten esimerkiksi vaatimalla ennen sopimuksen tekoa yksityiskohtaisten tietojen toimittamista vakuutuksenottajalle. x) "Cold calling"-tekniikan kieltäminen Tämän viimeisen esimerkin osalta tuomioistuin on jo tunnustanut (74) oikeuden kieltää tämä markkinakäytäntö muiden rahoitustuotteiden kohdalla, sen jälkeen, kun se oli tutkinut Alankomaiden lain säännöksen, jonka tavoitteena oli suojella. Alankomaiden rahoitusmarkkinoiden hyvää mainetta ja luotettavuutta. Kuluttajansuoja on lisäksi usein käytetty peruste tämän kaupanpitämistekniikan kieltämisessä. Tuomioistuimen arviointi Alankomaiden asiassa voidaan siirtää koskemaan myös vakuutustuotteita. On kuitenkin syytä välttää yleissäännön luomista tämän kaupanpitämistekniikan käytöstä vakuutustuotteiden kohdalla ja sen sijaan arvioida tilanteet tapauskohtaisesti. xi) Yleiset huomautukset Komission velvollisuutena on muistuttaa, että kansallisten säännösten, joiden tavoitteena on suojella kuluttajia, vaikka ne esiintyvät periaatteessa useimmiten yleiseen etuun kuuluvina, on täytettävä aina tuomioistuimen määräämät perusteet. Siinä määrin kuin näiden säännösten ehdoton soveltaminen vastaanottavassa jäsenvaltiossa voi vaikeuttaa ulkomaalaisten, siellä sivukonttorin kautta tai palvelujen vapaan tarjoamisen mukaisesti toimintaansa harjoittavien vakuuttajien tähän maahan sijoittuvien riskien kattamista, niiden oikeutusta on tarkasteltava yleisen edun edellytysten kannalta. Kussakin tapauksessa olisi takasteltava niitä tavoitteita, joihin kansallisilla säännöksillä pyritään (kuluttajansuoja, loukkaantuneiden kolmansien osapuolten suojelu, halu mahdollistaa riskin vakuutus kollektivisoimalla sen kattaminen), sekä tarkistettava, täyttyvätkö tässä asiakirjassa esitetyt edellytykset, jotka oikeuttavat turvautumisen yleisen edun käsitteeseen. 3. Vakuutussopimuksiin sovellettavaa lainsäädäntöä koskevat säännöt ja yleisen edun käsite Vakuutusdirektiiveissä (75) on erityissäännöksiä Euroopan talousalueella sijaitsevia riskejä koskeviin vakuutussopimuksiin sovellettavan materiaalioikeuden määrittelemiseksi (76). Näiden sääntöjen perusteella voidaan määritellä materiaalioikeus, jota sovelletaan vakuutussopimuksiin. Sääntöjä sovelletaan sekä sijoittautumisjärjestelmän että palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti harjoitettuun vakuutustoimintaan. Ensimmäisen vahinkovakuutusdirektiivin 73/239/ETY 5 artiklan d kohdan (77) mukaisiin "suuriin riskeihin" sovellettavien vakuutussopimusten osalta sopimuspuolet voivat yleisesti ottaen valita vapaasti asianomaiseen vakuutussopimukseen sovellettavan lainsäädännön. Sääntöjen mukaan jäsenvaltio, jossa vakuutussopimuksen sisältyvä riski tai sitoumus sijaitsee, voi soveltaa kyseiseen sopimukseen omaa lainsäädäntöään, kun on kyse suuriin ihmisjoukkoihin kohdistuvista riskeistä tai henkivakuutusdirektiivien soveltamisalaan kuuluvista sopimuksista. Pakollisen vahinkovakuutuksen osalta vakuutusvelvollisuuden asettanut jäsenvaltio voi määrätä, että vakuutussopimukseen sovelletaan sen lainsäädäntöä (78). Toisissa vakuutusdirektiiveissä on lisäksi erityissääntöjä sen määrittämiseksi, mitä lainsäädäntöä sovelletaan silloin, kun sopimuspuolet voivat soveltaa sopimukseen valitsemaansa lainsäädäntöä, mutta sovellettavaa lainsäädäntöä ei ole nimenomaisesti valittu tai valinta ei käy riittävän täsmällisesti ilmi vakuutussopimusehdoista. Kyseisissä direktiiveissä on myös sääntöjä, jotka liittyvät sen tuomioistuimen tai jäsenvaltion, jota riski tai sitoumus koskee, vakuutustodistuslakien soveltamiseen ja yleisluontoisiin säännöksiin (79). Kun jäsenvaltio soveltaa vakuutussopimuksiin vakuutusdirektiiveissä määrättyjen lainvalintasääntöjen mukaisesti omia "velvoittavia" aineellisia säännöksiään, "vakuutustodistuslakejaan" ja "yleisluontoisia säännöksiään" ja kun sen perusteella asetetaan rajoituksia, jäsenvaltion toimintaa voidaan tarkastella yleisen edun käsitteen mukaisesti. Tämä yleisen edun käsite säätelee kansallisen lainsäädännön soveltamista. Se pakottaa jäsenvaltioiden viranomaiset varmistamaan, että kyseisen jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö noudattaa perustamissopimuksen vapaan liikkuvuuden periaatteita. On erittäin tärkeää, että kaikki ja kaikkiin aloihin liittyvät kansallisen lainsäädännön säännökset ovat yhdenmukaisia yhteisön oikeuden kanssa. Tuomioistuin totesti näin ollen 21 maaliskuuta 1972 antamassaan tuomiossa, että "yhteisön oikeuden tehokkuus ei saa vaihdella sen perusteella, mihin kansallisen lainsäädännön alaan se vaikuttaa" (80). Yhteisön oikeus on näin ollen ensisijainen suhteessa yksityisoikeudellisiin kansallisiin sääntöihin. Tuomioistuin on pyrkinyt tarkistamaan erityisesti siviilioikeuteen (81) ja siviiliprosessiin (82) liittyvien kansallisten sääntöjen yhdenmukaisuuden yhteisön oikeuden kanssa. Kuten edellä todettiin, vakuutussopimuksia koskevan isäntäjäsenvaltion lainsäädänntiön julistaminen kokonaisuudessaan velvoittavaksi ei ole riittävä peruste sille, että sitä olisi viranomaisten mielestä noudatettava kaikilta osin (83). Säännösten on lisäksi noudatettava yleisen edun käsitteeseen liittyviä vaatimuksia, jotta isäntäjäsenvaltio voisi vaatia joko sivukonttoreiden kautta tai palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti vakuutustoimintaa harjoittavia tahoja noudattamaan niitä. Koska säännöt on annettu kuluttajien suojelemiseksi, on erittäin todennäköistä, että nämä materiaalioikeudelliset säännöt todetaan yleisen edun mukaisiksi. Tuomioistuin onkin todennut kuluttajansuojan olevan yleisen edun mukainen tavoite, jonka saavuttamiseksi toteutetut perusvapauksien rajoitukset ovat oikeutettuja. Yleisen edun mukaisuus ei kuitenkaan ole itsestäänselvyys. Edellä todettiin, että tuomioistuin voi tarkastaa ilmoituksen mukaan kuluttajien suojelemiseksi annetut kansalliset säännöt, jotka voidaan hylätä tarvittaessa tai esimerkiksi silloin, kun ne ovat tarpeettomia tai suhteettomia. Nämä yhtenäismarkkinoiden periaatteen pohjalta toteutetut lisäpohdiskelut ovat näin ollen korvaamattoman tärkeitä pyrittäessä yhdenmukaisuuden puuttuessa varmistamaan, että kansallisia toimenpiteitä ei kuluttajansuojan turvin toteuteta pelkästään sen vuoksi, että kyseinen valtio voisi rajoittaa tai estää erilaisten tai siihen asti tuntemattomien vakuutuspalveluiden tuonnin sen alueelle. Jos jäsenvaltiot voisivat väittää toisessa jäsenvaltiossa markkinoitavan vakuutustuotteen olevan ristiriidassa niiden lainsäädännön kanssa torjuakseen sen markkinoinnin omalla alueellaan, ne estäisivät vakuutusyritysten välistä kilpailua. 4. Toiminta silloin, kun vastaanottavalle jäsenvaltiolle aiheutuu ongelmia yleistä etua koskevista kansallisista säännöksistä Korostaakseen tätä periaatetta sellaisen kansallisen säännöksen osalta, joka on toimijan mielestä häneen kohdistuva perusteeton rajoitus, taloudellisen toimijan (vakuutusyrityksen, välittäjän, vakuutuksenottajan) on turvauduttava tavallisesti oikeustiehen tai ilmoitettava asiasta komissiolle tekemällä esimerkiksi kantelun. Jos vakuutusyritys esimerkiksi katsoo, että jäsenvaltion, jossa se aikoo harjoittaa toimintaansa, säännökset sisältävät rajoituksia (esimerkiksi sopimukseen sisällytettäviä pakollisia säännöksiä, jotka ovat erilaisia tai tuntemattomia yrityksen kotivaltiossa), jotka eivät voi täyttää yleisen edun edellytyksiä, sillä on käytännössä useita eri mahdollisuuksia: Välttääkseen kaikki mahdolliset ristiriidat se voi luonnolliseti mukauttaa toimintansa kaikilta osin vastaanottavan maan lainsäädännön mukaisesti. Jos se kuitenkin tarjoaa vakuutustuotteita, jotka eivät vastaa täysin vastaanottavan maan pakollisia säännöksiä, kansalliset viranomaiset tai joku yrityksen aisakkaista voi nostaa syytteen sitä vastaan. Vakuutusyrityksen on korostettava yhteisön oikeuteen liittyviä perusteitaan kansallisen tuomioistuimen tai viranomaisen edessä todistaakseen, että sääntö, jota jäsenvaltio aikoo käyttää sitä vastaan, ei täytä yhteisön tuomioistuimen asettamia edellytyksiä. Kansallinen tuomioistuin arvioi osapuolten väitteiden lainvoimaisuuden pyytämällä asiasta mahdollisesti ensin yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisua perustamissopimuksen 177 artiklan mukaisesti. Se voi milloin tahansa ilmoittaa aisasta komissiolle. Komissio voi arvioidessaan rajoitukset perusteettomiksi ja näin ollen yhteisön oikeuden vastaisiksi nostaa asianomaista jäsenvaltiota vastaan 169 artiklan perusteella jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen. Komission tehtävänä on tuolloin hankkia todisteet väitetylle jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämiselle (84). Tuomioistuin päättää tarvittaessa viime kädessä, täyttääkö kansallinen toimenpide yleisen edun edellytykset vai ei. (1) Direktiivi 92/49/ETY (EYVL L 228, 11.8.1992, sivu 1) ja direktiivi 92/96/ETY (EYVL L 360, 9.12.1992, sivu 1). Direktiivejä on viimeksi muutettu parlamentin ja neuvoston direktiivillä 95/26/EY (EYVL L 168, 18.7.1995, sivu 7). (2) Koska vakuutusdirektiivejä voidaan lisäksi tulkita monella eri tavalla, komissio noudattaa tässä asiakirjassa mielestään parhaiten perustamissopimusta vastaavaa tulkintaa. Tässä yhteydessä onkin syytä muistuttaa, että tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti silloin, kun johdetun oikeuden säädöstä voidaan tulkita useammalla kuin yhdellä tavalla, etusija olisi annettava tulkinnalle, jolla säännös julistetaan perustamissopimuksen mukaiseksi, eikä tulkinnalle, jossa päädyttäisiin toteamaan, että säännös on perustamissopimuksen vastainen. (ks. Asia 205/84, Komissio v. Saksa tuomio 4.12.1986, Kok. 1986, s. 3755) (3) Komissio on julkaissut pankkialaan liittyen komission tulkitsevan tiedonannon palvelujen tarjoamisen vapaudesta ja yleisestä edusta toisessa pankkidirektiivissä SEC(97) 1193 lopull., 20.6.1997. (4) Tietoyhteiskunnan uusia tavoitteita koskeva Euroopan unionin neuvoston päätöslauselma, annettu 8.10.1996. Komission tiedonanto Eurooppa-neuvostolle: Palvelut työllisyyttä parantamaan, CSE(96) 6 lopull., 27.11.1996. Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille ja talous- ja sosiaalikomitealle: Tietoyhteiskunnan palveluja koskevien määräysten avoimuus sisämarkkinoilla ja ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 83/189/ETY muuttamisesta kolmannen kerran, KOM(96) 392 lopull., 30.8.1996. (5) Komission tiedonanto eurooppalaisesta elektronisen kaupankäynnin aloitteesta, KOM(97) 157, 15.4.1997. Tässä yhteydessä on myös syytä muistuttaa, että komissio aikoo lähiaikoina esitellä rahoituspalvelujen alalla tehdyistä etäsopimuksista annetun neuvoston ja parlamentin direktiiviehdotuksen. (6) Tässä tiedonannossa käsitteitä "jäsenvaltio, jossa palveluja tarjotaan", "jäsenvaltio, jonne riski sijoittuu", "kotijäsenvaltio, jossa sivukonttori sijaitsee" jne. käytetään dirktiiveissä 88/357/ETY, 90/619/ETY, 92/49/ETY ja 92/96/ETY annettujen määritelmien mukaan. Jäsenvaltio, jossa palveluja tarjotaan: jäsenvaltio, jonne riski sijoittuu direktiivin 88/357/ETY 2 artiklan d kohdan mukaisesti, kun vakuutusyritys tai sivukonttori sijaitsee toisessa jäsenvaltiossa tai sitoumusjäsenvaltiossa direktiivin 90/619/ETY 2 artiklan e kohdan mukaisesti, kun sitoumuksen tekee vakuutusyritys tai sivukonttori, joka sijaitsee toisessa jäsenvaltiossa (direktiivin 92/49/ETY 1 artiklan e kohta ja direktiivin 92/96/ETY 1 artiklan f kohta). Kotijäsenvaltio: jäsenvaltio, jossa riskin kantavan tai sitoumuksen tehneen vakuutusyrityksen päätoimipaikka sijaitsee (direktiivin 92/49/ETY 1 artiklan c kohta ja direktiivin 92/96/ETY 1 artiklan d kohta). Jäsenvaltio, jossa sivukonttori sijaitsee: jäsenvaltio, jossa riskin kattava tai sitoumuksen tehnyt sivukonttori sijaitsee. (dir. 92/49/ETY, 1 art., d kohta ja dir. 92/96/ETY 1 art. e kohta). Sivukonttori: kaikki vakuutusyrityksen toimistot ja sivukonttorit. Rinnastetaan jäsenvaltion alueella pysyvästi sijaitsevaan toimistoon tai sivukonttoriin, vaikka tämä edustus ei olisikaan saanut sivukonttorin tai toimiston muotoa vaan toimintaa harjoitetaan yrityksen oman henkilökunnan johtaman toimiston kautta tai yksityisen, pysyvän toimiston kaltaiseen toimintaan valtuutetun henkilön toimesta. (dir. 92/49/ETY 1 art. b kohta ja dir. 92/96/ETY 1 artiklan b kohta sekä direktiivien 88/357/ETY ja 90/619/ETY 3 artikla). (7) Asia 205/84, Komissio v. Saksa, Kok. 1986, s. 3755. (8) Asiat 262/82 ja 26/83, Luisi ja Carbone, Kok. 1984, s. 377; asia C-76/90, Säger, Kok. 1991, s. I-195. (9) Asia C-55/94, Gebhard, tuomio 30.11.1995, Kok. 1995, s. I-4195. (10) Edellä mainittu asia 205/84, Komissio v. Saksa, tuomio 4.12.1986, Kok. s. 3755; asia 33-74, Van Binsbergen, tuomio 3.12.1974, Kok. s. 1299; asia C-148/91, Veronica, tuomio 3.2.1993, Kok. s. I-487; asia C-23/93, TV 10, tuomio 5.10.1994, Kok. 1994, s. I-4795. (11) Edellä mainittu asia 205/84, 22 kohta; asia 33/74, van Bisbergen, Kok. 1974, s. 1299, s. 13. (12) Edellä mainittu tuomio asiassa Gebhard. (13) Asia 205/84, Kok. s. 3755. (14) Asia 205/84, Kok. s. 3755, kohdat 21 ja 22; asia C-148/91, Veronica, Kok. 1993 s. I-487. (15) Direktiivin 92/49/ETY 1 artiklan b kohta ja direktiivin 92/96/ETY 1 artiklan b kohta sekä dirktiivien 88/357/ETY ja 90/619/ETY 3 artiklat. (16) Ks. erityisesti edellä mainittu asia C-55/94, Gebhard. (17) Edellä mainittu asia C/55/94, Gebhard. Olisi myös mainittava, että edellä mainitun asian 205/84, komissio v. Saksa, päätelmissä julkisasiamies ilmoitti jo, ettei asiamiehen tai edustajan nimittäminen (vastaanottavassa jäsenvaltiossa) sinänsä välttämättä merkitse sijoittautumista. (18) Edellä mainittu asia C-55/94, Gebhard. (19) Olisi heti huomautettava, että käsitteellä "itsenäinen välittäjä" viitataan rakenteisiin (luonnolliset tai oikeushenkilöt), jotka eroavat oikeudellisesti vakuutusyrityksistä riippumatta niiden muodosta tai nimityksestä. Sitä ei siis käytetä vakuutusalanvälittäjistä annetun neuvoston direktiivin 77/92/ETY (EYVL L 26, 31.1.1977) kaikkien rajoittavimmassa merkityksessä erottamaan vakuutusasiamiehet (henkilöt, jotka toimivat yhden tai useamman vakuutusyrityksen nimissä ja lukuun tai yksinomaan lukuun) vakuutusvälittäjistä (henkilöt, joiden ammatillista toimintaa on luoda yhteys vakuutuksenottajien ja vakuutusyritysten välille ilman, että he vaikuttavat näiden valintoihin kattaakseen vakuutettavat riskit, valmistellakseen sopimukset ja auttaakseen mahdollisesti sopimusten hoidossa ja täytäntöönpanossa, erityisesti vahingon sattuessa). (20) Asia 14/76, Kok. s. 3755. Olisi huomattava, että tämä tuomio sekä huomautuksissa 21, 22 ja 23 mainitut tuomiot on annettu sivukonttorin käsitteen tulkitsemista koskevissa asioissa tuomioistuimen toimivallasta ja tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla tehdyn Brysselin yleissopimuksen perusteella. (21) Asia 33/78, Kok. s. 2183. Katso myös asiassa C-439/93, Lloyd's Register of Shipping/Société Campenon Bernard, 6.4.1995 annettu tuomio, Kok. I-1995, s. 961. (22) Asia 139/80, Kok. s. 819. (23) Asia C-89/91, Kok. s. I-165. (24) Julkisasiamies käyttää käsitettä sopimuspuolena oleva valtio, sillä asia koski tuomioistuimen toimivallasta ja tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla tehtyä Brysselin yleissopimusta. (25) EYVL C 59, 5.3.1979, s. 1. (26) Katso tässä yhteydessä toisen pankkidirektiivin 89/646/ETY (EYVL L 386, 30.12.1989) 1 artiklan 3 kohdassa esitetty sivukonttorin käsite sekä sijoituspalveluista arvopaperimarkkinoilla annetun direktiivin (EYVL L 141, 11.6.1993) 1 artiklan 8 kohta. (27) Vrt. ensimmäisen direktiivin 73/239/ETY 10 artikla, sellaisena kuin se on muutettuna vahinkovakuutusdirektiivin 92/49/ETY 32 artiklalla ja ensimmäisen direktiivin 79/267/ETY 10 artikla, sellaisena kuin se on muutettuna henkivakuutusdirektiivin 92/96/ETY 32 artiklalla. Muutokset liittyvät sivukonttorin avaamista koskevaan menettelyyn. Vrt. direktiivin 88/357/ETY 14, 16 ja 17 artikla, sellaisina kuin ne ovat muutettuina vahinkovakuutusdirektiivin 92/49/ETY 34, 35 ja 36 artiklalla ja direktiivin 88/357/ETY 11, 14 ja 17 artikla, sellaisina kuin ne ovat muutettuina henkivakuutusdirektiivin 92/96/ETY 34, 35 ja 36 artiklalla. Muutokset liittyvät menettelyyn, joka koskee palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti harjoitettua näiden direktiivien soveltamisalaan kuuluvaa toimintaa. (28) Kolmannen vahinkovakuutusdirektiivin 92/49/ETY 41 artikla ja kolmannen henkivakuutusdirektiivin 92/96/ETY 41 artikla. (29) Mainonnalla tarkoitetaan "missä tahansa muodossa olevaa tietoa tai esitystä, joka annetaan kaupan, liiketoiminnan, käsityön tai ammatin harjoittamisen yhteydessä tavaroiden tai palvelujen, mukaan lukien kiinteä omaisuus, oikeudet ja velvollisuudet, menekin edistämiseksi" (harhaanjohtavasta mainonnasta 10 päivänä syyskuuta 1984 annettu direktiivi 84/450/ETY, 10.9.1984, EYVL L 250, 19.9.1984, s. 17). (30) Komission analyysiä voidaan luonnollisesti muuttaa tuomioistuimen asiaa koskevan oikeuskäytännön kehityksen mukaisesti. (31) Asia C-76/90, Säger, tuomio 25.7.1991, Kok. 1991 s. I-4221. (32) Edellä mainittu asia C-55/94, Gebhard, tuomio 30.11.1995. (33) Katso esimerkiksi asia C-1/93, Halliburton, tuomio 12.4.1994, Kok. s. I-1137 tai asia C-330/91, Commerzbank, tuomio 13.7.1993, Kok. s. I-4017. (34) Asia C-340/89, Vlassopoulou, tuomio 7.5.1991, Kok. s. I-2357. Ks. myös asia C-104/91, Colegio Oficial, tuomio 7.5.1992, Kok. s. I-3003. (35) Asia C-19/92, Kraus, tuomio 31.3.1993, Kok. s. I-1663; katso peruste 2. (36) Edellä mainittu asia C-55/94, Gebhard; asia C-415/93, Bosman, tuomio 15.12.1995, Kok. 1995, sivu I-4921. (37) Edellä mainittu asia C-55/94. (38) On mielenkiintoista huomata, että asiassa Gebhard annettu tuomio koskee alaa (asianajajan ammatilliseen toimintaan pääsyä), jossa ammattiin pääsyedellytysten ja ammatin harjoittamisen yhdenmukaistaminen on hyvin vähäistä verrattuna vakuutustoiminnan harjoittamiseen. Vakuutusalalla näitä edellytyksiä on todellakin kiivaasti yhdenmukaistettu ja tämän vuoksi yleistä etua koskeviin säännöksiin turvautuminen on paljon harvinaisempaa. Sen sijaan vakuutussopimusoikeudessa, jota ei ole yhdenmukaistettu yhteisön johdetulla oikeudella, jäsenvaltioilla on paljon enemmän harkinnan varaa. Erityisesti tällä alalla voidaan tehdä "yleisen edun kokeita". (39) Asia C-415/93, Bosman, tuomio 15.12.1995, Kok. 1995, s. I-4921. (40) Asia C-250/95, Futura, tuomio 15.5.1997, toistaiseksi julkaisematon. (41) Tässä yhteydessä olisi huomautettava, että sairausvakuutuksen ollessa teknisesti samanlainen kuin henkivakuutuksen, kolmannen direktiivin 92/49/ETY 54 artiklan 2 kohdassa on jo säädetty ehdoista, joita vakuuttajalta voidaan vaatia tätä toimintaa harjoitettaessa. Pakollisten työtapaturmavakuutusten osalta asianomaiset jäsenvaltiot voivat vaatia kaikkia vakuutusyrityksiä noudattamaan niiden kansallisessa lainsäädännössä säädettyjä tätä vakuutusta koskevia erityismääräyksiä, lukuun ottamatta talouden vakauden valvontaa koskevia määräyksiä, jotka ovat yksinomaan kotijäsenvaltion toimivaltaan kuuluvia (direktiivin 92/49/ETY 55 artikla). (42) Olisi muistettava, etteivät yksinomaisen toimiluvan ja kotijäsenvaltion valvonnan periaatteet estä vastaanottavan jäsenvaltion muiden alojen kansallisen lainsäädännön, kuten esimerkiksi verotusoikeuden, sosiaaliturvaoikeuden ja työoikeuden soveltamista; näissä voidaan kohdella eri tavoin yhteisön yrityksiä riippuen niiden toimintansa harjoittamiseksi valitsemista yksityiskohtaisista säännöistä eli siitä, onko kyseessä palvelujen vapaa tarjoaminen vai sivukonttori. Joka tapauksessa näiden säännösten yhdenmukaisuutta yhteisön oikeuden kanssa on arvioitava aina yleistä etua koskevissa kysymyksissä omaksutun oikeuskäytännön perusteisiin nojautuen eli syrjimättömyyden, päällekkäisyyksien estämisen, tarpeellisuuden, suhteellisuuden ja muiden perusteiden perusteella. (43) Tähän liittyen on syytä palauttaa mieliin, ettei vastavuoroisen tunnustamisen periaate, jota sovelletaan yhdenmukaisesti sivukonttoreihin ja palvelujen tarjoajiin, muodosta kolmansissa vakuutusdirektiiveissä esille tuotua uutuutta, vaan esiintyy myös muissa rahoituspalveluja koskevissa direktiiveissä: toinen pankkidirektiivi 89/646/ETY (EYVL L 386, 30.12.1989), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 92/30/ETY (EYVL L 110, 28.4.1992, s. 52); sijoituspalveluista arvopaperimarkkinoilla annettu direktiivi 93/22/ETY (EYVL L 141, 11.6.1993, s. 27). (44) Katso erityisesti asia 76-72, Michel, tuomio 11.4.1973, Kok. s. 457, asia C-238/94, García, Kok. 1996, I, s. 1673. (45) Katso viimeksi asia C-17/92, Federación de Distribuidores Cinematográficos, tuomio 4.5.1993, Kok. I s. 2239. (46) Asia 352/85, Kok. 1988, s. 2085; asia C-17/92, Kok. 1993-I, s. 2239; Asia C-483/93, Svensson, Kok. 1995-I, s. I-3955. (47) Tähän luetteloon on a fortiori lisättävä 56 artiklan säännökset eli yleinen järjestys, turvallisuus ja kansanterveys. (48) Asiat 110/78 ja 111/78, Van Wesemael, tuomio 18.1.1979, Kok. s. 35. (49) Edellä mainittu asia Webb, tuomio 17.12.1981. (50) Asia C-272/94, Guiot, tuomio 28.3.1996, Kok. 1996, s. I-1905. (51) Edellä mainittu asia C-205/84, komissio v. Saksa, tuomio 4.12.1986. (52) Edellä mainittu asia C-384/93, Alpine Investments BV, tuomio 10.5.1995. (53) Asia C-275/92, Schindler, tuomio 24.3.1994, Kok. s. 1994, I-1039. (54) Ibid. (55) Asia 62/79, Coditel, tuomio 18.3.1980, Kok. 1980, s. 881. (56) Asia C-180/89, komissio vastaan Italia, Kok. 1991 s. 709. (57) 25.7.1991 annetut tuomiot asioissa Collectieve Antennenvoorziening Gouda (asia C-288/89, Kok. I-4007) ja komissio/Alankomaat (C-353/89, Kok. s. I-4069); 3.2.1993 annettu tuomio asiassa Veronica Omroep Organisatie (C-148/91, Kok. s. I-487). (58) Asia C-204/90, Bachmann, Kok. s. 249. (59) Asia C-55/93, Johannis Gerrit, Kok. 1994, s. I-4837. (60) Asia C-3/95, Reisebüro Broede, tuomio 12.12.1996, toistaiseksi julkaisematon. (61) Ibid. (62) Vrt. seuraavat tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyvät asiat: asia 304/84, Muller, tuomio 6.5.1986, Kok. 1986, s. 1511, 25 kohta, ja asia C-17/93, Van der Veldt, tuomio 14.7.1994, Kok. 1994, s. I-3537. (63) Edellä mainitussa asiassa Säger 25.7.1991 annettu tuomio. Ks. myös asia C-198/89, komissio v. Kreikka, tuomio 26.2.1991, Kok. s. I-735. (64) Edellä mainittu asia, komissio v. Saksa, tuomio 4.12.1986. Ks. myös asia 279/80, Webb, tuomio 17.12.1981, Kok. s. 3305. (65) Direktiivin 92/49/ETY 6 artiklan 3 kohta, 29 ja 39 artikla sekä direktiivin 92/96/ETY 5 artiklan 3 kohta, 29 ja 39 artikla. (66) Direktiivin 92/49/ETY 30 artiklan 2 kohta. (67) Direktiivin 92/49/ETY 54 artikla. (68) Tätä samaa päätelmää sovelletaan tarpeellisin muutoksin muihin ensimmäisen henkivakuutusdirektiivin 79/267/ETY 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin toimiin sekä ensimmäisen henkivakuutusdirektiivin liitteessä oleviin V kohtaan (tontiinitoiminnot) ja VII (ryhmäeläkerahastojen hoitaminen) kohtaan. (69) Direktiivin 92/49/ETY 6 artiklan 3 kohta, 29 ja 39 artikla sekä direktiivin 92/96/ETY 5 artiklan 3 kohta, 29 ja 39 artikla. (70) Katso Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille kielten käyttämisestä yhteisön kuluttajille tiedottamisessa, 2 kohta (KOM(93) 456 lopull., 10.11.1993. (71) Esimerkiksi asia 229/83, Centres distributeurs E. Leclerc, Kok. 1985, s. 1; asia 83/231, H. Cullet, Kok. 1985, s. 305; asiat 209-213/84, Asjes, Kok. 1986, s. 1425. Asia C-70/95, Sodemare, tuomio 17.6.1997, toistaiseksi julkaisematon. (72) Katso ensimmäisen direktiivin 79/267/ETY 17 artiklan 1 B) kohta, kuten se on muutettu kolmannen direktiivin 92/96/ETY 18 artiklalla. (73) Katso alaviite 46. (74) Asia C-384/93, Alpine Investments bv c/Minister van Financiën, Kok. 1995, s. I-1141. (75) Esimerkiksi henkivakuutus: toisen direktiivin 88/357/ETY 7 ja 8 artikla, sellaisina kuin ne ovat viimeksi muutettuina kolmannella direktiivillä 92/49/ETY. Henkivakuutus: toisen direktiivin 90/619/ETY 4 artikla. (76) On syytä huomauttaa, että sopimusvelvoitteisiin sovellettavaa lainsäädäntöä koskevassa Rooman yleissopimuksessa määrätään (EYVL L 226, 9.10.1980, s. 1), että sopimusta ei sovelleta jäsenvaltioiden alueella sijaitsevia riskejä koskeviin vakuutussopimuksiin (1 artiklan 3 kohta). (77) Direktiivillä 88/357/ETY lisätty direktiivin 73/239/ETY 5 artiklan d kohta, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 90/618/ETY (EYVL L 330, 29.11.1990, s. 44). (78) Toisen direktiivin 88/357/ETY 8 artiklan 4 kohta. (79) Vahinkovakuutus: toisen direktiivin 88/357/ETY 7 artiklan 1 kohdan h alakohta. (80) Asia 82-71, SAIL, tuomio 21.3.1972, Kok. 1972, s. 119. Katso myös asia C-20/92, Hubbard, tuomio 1.7.1993, Kok. 1993, s. I-3777. (81) Asia C-168/91, Konstantinidis, tuomio 30.3.1993, Kok. 1993, s. I-1991; asia C-339/89, Alsthom Atlantique,tuomio 24.1.1991, Kok. 1991, s. I-107; asia C-93/92, Motorradcenter, tuomio 13.10.1993, Kok. 1993, s. I-5009. (82) Katso tämän asian osalta asia C-398/92, Mund & Fester, tuomio 10.2.1994, Kok. 1994, s. I-467; asia C-43/95, Data Delecta, tuomio 26.9.1996, Kok. 1996, I-161. Katso myös asiassa Hubbard annettu tuomio, katso alaviite 65. (83) Katso edellä 2 b) kohta. (84) Asia C-157/91, komissio v. Alankomaat, tuomio 17.11.1992, Kok. 1992, s. I-5899.