2001/98/EY: Komission päätös, tehty 13 päivänä lokakuuta 1999, yrityskeskittymän julistamisesta yhteismarkkinoille ja ETA-sopimuksen toimintaan soveltuvaksi (Asia IV/M.1439 — Telia/Telenor) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti.) (tiedoksiannettu numerolla K(1999) 3314)



Virallinen lehti nro L 040 , 09/02/2001 s. 0001 - 0062



Komission päätös, tehty 13 päivänä lokakuuta 1999, yrityskeskittymän julistamisesta yhteismarkkinoille ja ETA-sopimuksen toimintaan soveltuvaksi (Asia IV/M.1439 - Telia/Telenor) (tiedoksiannettu numerolla K(1999) 3314) (Ainoastaan englanninkielinen teksti on todistusvoimainen) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) (2001/98/EY) EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen, ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 57 artiklan, ottaa huomioon yrityskeskittymien valvonnasta 21 päivänä joulukuuta 1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 4064/89(1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1310/97(2), ja erityisesti sen 8 artiklan 2 kohdan, ottaa huomioon 15 päivänä kesäkuuta 1999 tehdyn komission päätöksen menettelyn aloittamisesta tässä asiassa, on antanut asianosaisille yrityksille tilaisuuden esittää huomautuksensa komission esittämistä väitteistä, on kuullut keskittymiä käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa(3), sekä katsoo seuraavaa: (1) Komissio vastaanotti 28 päivänä huhtikuuta 1999 asetuksen (ETY) N:o 4064/89, jäljempänä "sulautuma-asetus", 4 artiklan mukaisen ilmoituksen toimenpiteestä, jolla Ruotsin ja Norjan hallitukset ilmoittivat hankkivansa sulautuma-asetuksessa tarkoitetun yhteisen määräysvallan äskettäin perustetusta Newco-yhtiöstä, joka perustettiin Telia AB:n, jäljempänä "Telia", ja Telenor AS:n, jäljempänä "Telenor", holdingyhtiöksi. (2) Ilmoituksen tehneet osapuolet ehdottivat 25 päivänä toukokuuta 1999 joitakin sitoumuksia, joiden edellytyksenä oli, että komissio teke sulautuma-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisen päätöksen. (3) Tutkittuaan ilmoituksen komissio päätteli, että ilmoitettu toimi kuuluu sulautuma-asetuksen soveltamisalaan ja sen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille on vakavia epäilyjä, koska se voisi luoda tai vahvistaa sellaisen määräävän aseman, jonka seurauksena tehokas kilpailu näillä markkinoilla Euroopan talousalueella tai sen merkittävällä osalla olennaisesti estyisi. Sen vuoksi komissio päätti 15 päivänä kesäkuuta 1999 aloittaa sulautuma-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisen menettelyn. I OSAPUOLET (4) Telia on Ruotsin suurin teleoperaattori, ja Ruotsin valtio omistaa sen kokonaisuudessaan. Telia on myös Telia-konsernin emoyhtiö. Telenor on Norjan suurin teleoperaattori, ja Norjan valtio omistaa sen kokonaisuudessaan. Molemmat yhtiöt tarjoavat kotimaassaan täydellisen valikoiman tele- ja televisiopalveluita ja tarjoavat näitä palveluita myös muissa Pohjoismaissa ja kansainvälisesti. II TOIMI JA YRITYSKESKITTYMÄ (5) Telian ja Telenorin osakkeet siirretään ilmoitetun toimen mukaan kokonaisuudessaan Ruotsin ja Norjan hallituksilta uudelle yhtiölle, Newcolle, joka perustetaan Ruotsin lakien mukaan. Korvauksena tästä Ruotsin hallitus saa 60 prosenttia ja Norjan hallitus 40 prosenttia Newcon osakepääomasta. (6) Ruotsin ja Norjan hallitukset tekivät 30 päivänä maaliskuuta 1999 osakassopimuksen. Sopimuksen mukaan kummankin maan hallitus voi käyttää veto-oikeutta Newco-konsernin liiketoimintasuunnitelman ja konsolidoidun talousarvion, strategisesti tärkeimpien hankintojen ja vähennysten, johtokunnan nimittämisen ja valtuuttamisen sekä (Newcon tytäryhtiöiden) Telian ja Telenorin johtokuntien nimittämisen hyväksymiseen. Molemmilla hallituksilla on siten vaikutusvaltaa Newcossa, joka on näin ollen niiden yhteisessä määräysvallassa. Koska Newco perii Norjan ja Ruotsin valtion aikaisemmin omistamat tele- ja televisioalan liikeyritykset, on odotettavissa, että se ottaa vastatakseen teleyhtiön yleensä hoitamat tehtävät, ja sen voidaan siten katsoa hoitavan pysyvästi kaiken itsenäiselle taloudelliselle yksikölle kuuluvan toiminnan. III YHTEISÖNLAAJUINEN ULOTTUVUUS (7) Telia-konsernin maailmanlaajuinen liikevaihto vuonna 1998 oli hieman yli 5600 miljoonaa euroa ja sen yhteisön alueelta kertynyt liikevaihto hieman yli [...](4) miljoonaa euroa. Telenorin maailmanlaajuinen liikevaihto oli hieman yli 3400 miljoonaa euroa ja yhteisön alueelta sille kertyi liikevaihtoa suunnilleen [ > 250](5) miljoonaa euroa. Telia sai yli 2/3 yhteisön alueelta kertyneestä liikevaihdostaan Ruotsista, muuta Telenor ei saa yli 2/3:aa liikevaihdostaan yhdestä jäsenvaltiosta. Sekä Telia että Telenor saavat yli 2/3 EFTA-alueelta kertyneestä liikevaihdostaan Norjasta, ja niiden yhteenlaskettu EFTAn jäsenvaltioista kertynyt liikevaihto oli jopa yli 25 prosenttia niiden Euroopan talousalueelta kertyneestä kokonaisliikevaihdosta. Ilmoitus voidaan siten luokitella tapaukseksi, jossa on kyse EFTA-maiden välisestä yhteistyöstä. IV YHTEISMARKKINOILLE SOVELTUVUUS I PUHELINPALVELUT JA NIIHIN LIITTYVÄT PALVELUT Puhelin- ja telepalveluiden esittely (8) Kyse on ensimmäisestä sulautuma-asetuksen nojalla tutkittavasta tapauksesta, joka koskee kahden eurooppalaisen vakiintuneen kansallisen teleoperaattorin sulautumaa. Aiemmin on ollut tutkittavina sulautumia tai mahdollisia sulautumia, joiden osapuolina on ollut eurooppalaisia teleoperaattoreita, mutta näissä tapauksissa sulautuman toisena osapuolena on ollut Euroopan ulkopuolelta tuleva yritys (esimerkiksi BT/MCI(II)(6)). Joihinkin asetuksen N:o 17 nojalla ilmoitettuihin järjestelyihin ei sisälly osapuolten teletoiminnan täydellistä integroimista(7). Koska tässä tapauksessa mennään kuitenkin hieman pidemmälle, nousee esiin kysymyksiä, joita ei ollut tarpeen käsitellä yhtä yksityiskohtaisesti aiemmissa tapauksissa, ja markkinoiden määritelmiin on tästä syystä tehtävä alustavia tarkistuksia. (9) Ennen yleisarvioon ja tuotemarkkinoiden yksityiskohtaisen esittelyyn siirtymistä on ehkä tarpeen esittää joitakin teletoiminnan pääsuuntaviivoja ja selventää tärkeimpiä alalla noudatettavia periaatteita. Kytkentäisten puhelinverkkojen rakenne ja toiminta (10) Puhelinala on lähes koko tämän vuosisadan ajan ollut useimmissa Euroopan maissa vertikaalisesti integroituneiden kansallisten, useimmiten valtion omistamien monopolien hallinnassa. Nämä julkiset teleoperaattorit tarjosivat asiakkailleen (tilaajille) peruspuhelinpalveluja. Tällaiset peruspuhelinpalvelut tarjosivat yhteyden keneen tahansa tilaajaan kyseisen maan alueella ja muiden julkisten teleoperaattoreiden kanssa tehtyjen kansainvälisten sopimusten ansiosta ulkomaan puheluita välittävään yleiseen kytkentäiseen puhelinverkkoon. (11) Monissa maissa on pyritty viime vuosikymmenten aikana kansallisten puhelinpalvelumarkkinoiden vapauttamiseen tuomalla markkinoille kilpailua. Tätä tarkoitusta varten kansallisten puhelinverkkojen on yleensä katsottu muodostuvan kolmesta selkeästi erottuvasta osasta, joita ovat tilaajaliittymä, joka on pääosin tilaajien ja paikalliskeskuksen liityntäpisteen(8) välinen verkko, kaapeleista ja kytkentälaitteista muodostuva kaukopuheluverkko, joka yhdistää paikalliskeskukset kauttakulkukeskuksiin, ja ulkomaanpuheluverkko, joka on kaapeleista ja niihin yhdistetystä kytkentälaitteista koostuva verkko, joka ohjaa puhelinliikenteen kansainvälisestä yhdyskeskuksesta (joka sijaitsee usein maan pääkaupungissa tai verkon pääyhtymäkohdassa) "palautuskaapeleiden" kautta kansainväliseen kaapeleiden pääte- tai maihinnousupisteeseen, ja puhelut kulkeutuvat sen jälkeen maan rajojen ulkopuolelle muiden maiden julkisten teleoperaattoreiden ohjattaviksi. (12) Puhelinpalveluiden tilaaja saa verkon käyttöoikeuden maksamalla tilausmaksun, joka kattaa yleensä kustannukset, joita infrastruktuurin tarjoaminen ja erityisesti paikalliskeskuksen ja tilaajan huoneiston välinen kiinteä puhelinliittymä aiheuttaa teleoperaattorille. Varsinainen liittymä on yleensä tietyllä tavalla kierretty pari kuparijohtimia, joita kutsutaan kierretyksi kuparijohdinpariksi tai kierretyksi johdinpariksi. Tilaajan ja keskuksen välinen johdinpari muodostaa silmukan, joka koostuu johtimesta, joka on vedetty pääjakokentästä tilaajan huoneistoon, liitetty puhelimen luuriin ja palaa paluujohtimen kautta pääjakokenttään, johon on liitetty kaikki kyseisen keskuksen toimintavyöhykkeeseen kuuluvat silmukat. (13) Puhelu edellyttää suljetun äänikanavan(9) muodostamista yhdistämällä puhelun ottaneen tilaajan johdinsilmukka puhelun vastaanottajan silmukkaan. Jos puhelun vastaanottaja kuuluu saman paikalliskeskuksen toimintavyöhykkeeseen kuin puhelun ottaja, puhelu voidaan yhdistää kyseisessä paikalliskeskuksessa. (14) Jos puhelun vastaanottaja kuuluu kauempana sijaitsevan paikalliskeskuksen toimintavyöhykkeeseen, puhelu saatetaan ohjata suoraan vastaanottajan paikalliskeskukseen. Näin ei kuitenkaan yleensä toimita, ja puhelu ohjataankin yleensä ensiksi yhteen tai useampaan kauttakulkukeskukseen(10), josta puhelu johdetaan verkkoa pitkin paikalliskeskukseen ja edelleen tilaajalle. (15) Puhelut yhdistetään siltakytkentäpisteiden tai keskusten kautta, jotta puhelun ottajan ja vastaanottajan välille voidaan muodostaa suljettu äänikanava. Kun yhteys on muodostettu, se on säilytettävä koko puhelun ajan riippumatta puhelun aikana todellisuudessa välitetyn puhelinliikenteen määrästä. (16) Ulkomaanpuhelu välitetään sopivaan kansainväliseen puhelinkeskukseen tai yhdyskeskukseen, josta se ohjataan edelleen kansainvälisten liittymien (kaapelit, satelliitit tai radiolinkit) kautta joko sen maan verkko-operaattorille, jossa puhelun vastaanottaja sijaitsee, tai välitetään muiden operaattoreiden verkkojen kautta, jos verkkojen välillä ei ole suoraa yhteyttä. (17) Ainoa syy siihen, että monopoliasemassa olevien julkisten teleoperaattoreiden oli liitettävä verkkonsa yhteen, oli ulkomaan puhelinliikenteen välittäminen. Verkkojen välinen yhteydenpito tapahtui käytännössä yleensä kyseiset maat toisiinsa yhdistävien kansainvälisten kaapeliyhteyksien välityksellä. Teleoperaattoreiden välistä suhdetta luonnehdittiin yleensä yhdysliikennekumppanuudeksi. Tällaisen kumppanuuden yhteydessä maiden välisen puhelinliikenteen hinnasta sovittiin useimmiten tilitysmaksuksi(11) kutsuttavan kiinteän minuuttitaksan mukaan. Uusien teleoperaattoreiden pääsy tilaajaliittymäverkkoihin (18) Uudet tulokkaat voisivat periaatteessa luoda omat verkkonsa. Nykyisin käytössä olevat tilaajaliittymäverkot luotiin kuitenkin yleensä pitkän ajan kuluessa ja niiden rahoittaminen tapahtui kyseisten yhtiöiden toimiessa vielä julkisella sektorilla. Vakiintuneen teleoperaattorin kanssa kilpaileminen, korkeat kustannukset ja uusien verkkojen luomisen viemä aika asettavat huomattavan taloudellisen esteen uusien yritysten tulemiselle markkinoille tällä tavoin. (19) Jos markkinoilla on vahvassa asemassa oleva vakiintunut operaattori, mahdolliset markkinoille tulijat kohtaavat joitakin tärkeitä haasteita. Näistä ensimmäinen on saada vakiintuneen operaattorin tilaajiin lukeutuvat potentiaaliset asiakkaat vakuuttuneiksi siitä, että niiden kannattaa vaihtaa entisen operaattorin palvelut uuden tulokkaan tarjoamiin palveluihin. Toinen haaste perustuu siihen seikkaan, että tilaajat säilyttävät todennäköisesti yhteytensä vakiintuneeseen operaattoriin, ja puhelinliikenne on ohjattava osittain tämän verkon kautta, jotta puhelut saataisiin välitetyksi uudelle operaattorille ja tältä takaisin. Kolmantena haasteena on, että ylivoimaisesti suurin osa tilaajan ottamista puheluista on ohjattava edelleen vakiintuneen operaattorin verkkoon ja tulokkaan on voitava ohjata puhelut tälle ilman, että tämän verkon käyttökustannukset estävät tulokasta kilpailemasta tarjouksillaan tehokkaasti vakiintuneen operaattorin kanssa. (20) Aiemmin monopoliasemassa olleiden yritysten toiminta-alueella käytävä kilpailu on yleensä alkanut siten, että uudet tulokkaat pyrkivät saamaan haltuunsa vakiintuneiden operaattoreiden tuottoisimmat linjat, joita ovat lähteviä ulkomaan- ja kaukopuheluita välittävät linjat. Yksinkertaisin tapa päästä markkinoille on jälleenmyynti, jolloin tulokas ostaa vakiintuneelta operaattorilta "päästä päähän" -vähittäismyyntipalveluja(12). Vakiintunut operaattori omistaa linjan edelleen kokonaisuudessaan ja hallinnoi sitä, mutta markkinoille tulija myy sen tarjoamia vähittäismyyntipalveluja edelleen tilaajille. Asiakkaan ja vakiintuneen operaattorin välinen yhteys säilyy teknisistä ja käytännön syistä ennallaan lukuun ottamatta palveluiden tilaamista, laskutusta, tavaramerkkipolitiikkaa, asiakaspalvelua, myyntiä ja markkinointia. Jälleenmyyjät ostavat yleensä myytävät palvelut vakiintuneilta operaattoreilta tukkuhintaan tai saavat alennusta niiden normaalihinnasta. Mahdollisuus saada tästä toiminnasta voittoa riippuu jälleenmyyjän kyvystä pitää yleiskustannukset (joita ovat yleensä myynnistä ja markkinoista, laskutuksesta ja asiakaspalvelusta aiheutuvat kustannukset) alempina kuin kustannukset, jotka vastaavat palvelut olisivat aiheuttaneet vakiintuneelle operaattorille. (21) Jälleenmyyjien ongelmana on se, että puhelinpalveluiden tarjoamisesta aiheutuvat kustannukset pysyvät suurelta osin vakiintuneen operaattorin hallinnassa. Jälleenmyyjät voivat tarjota tilaajille vain samoja palveluita, joita vakiintuneet operaattorit tarjoavat verkossaan. Sen vuoksi ei ole mahdollisuuksia innovaatioihin esimerkiksi tarjoamalla sellaisia teknisiä ratkaisuja, jotka ylittävät ratkaisut, joita verkon haltija kykenee tai on valmis tarjoamaan. Toiminta on sitä paitsi kannattavaa vain siinä tapauksessa, että vakiintunut operaattori (tai sääntelyviranomainen) on valmis sallimaan jälleenmyyjien toiminnan jatkumisen. Jos lainsäädännöllisiä esteitä ei ole olemassa, vakiintunut operaattori voi alentaa jälleenmyyntihintojaan milloin vain katsoo sen tarpeelliseksi poistaakseen jälleenmyyjien tarjoamien palveluiden kilpailukykyisyyden ja pakottaakseen markkinoille tulijat supistamaan katteitaan niin paljon, että niiden toiminta muuttuu kannattamattomaksi. (22) Toinen markkinoille pääsyn keino, joka edellyttää uudelta operaattorilta suurempaa sitoutumista verkon kehittämiseen, on operaattorin valinta puhelukohtaisesti (call-by-call carrier selection). Tällöin loppukäyttäjä pysyy vakiintuneen operaattorin tilaajana, mutta käyttää myös muiden, markkinoille tulevien operaattoreiden kilpailevia puhelinvälityspalveluita. Tilaaja pysyy kytkettynä vakiintuneen operaattorin verkkoon ja pysyy tämän tilaajana. Halutessaan käyttää kilpailevan operaattorin palveluja tilaaja valitsee määrätyn koodin ennen varsinaista puhelinnumeroa. Koodi tunnistetaan paikalliskeskuksessa kilpailevan operaattorin tunnuskoodiksi. Puhelu ohjataan kilpailevalle operaattorille lähimmässä kyseisten verkkojen välisessä liityntäpisteessä. (23) Operaattorin valinta ennakkoon (carrier pre-selection) on suurelta osin vastaava markkinoille pääsyn keino kuin edellä kuvattu, mutta poikkeaa tästä kuitenkin siinä, että lähtevät puhelut siirretään automaattisesti uudelle operaattorille, ellei tilaaja estä siirtoa manuaalisesti. (24) Operaattorin valintaa ennakkoon tai puhelukohtaisesti käytetään yleensä pääasiassa kauko- tai ulkomaanpuheluissa, joista vakiintuneet operaattorit veloittavat niin paljon kustannuksia korkeampia hintoja, että uudet operaattorit saavat tilaisuuden kilpailla välittämällä puheluita oman verkkonsa kautta edullisemmilla hinnoilla. (25) Näitä kumpaakin operaattorin valintatapaa käytettäessä kotimaiset asiakkaat maksavat vakiintuneelle operaattorille kiinteän verkon käytöstä edelleen tilausmaksun. Vakiintunut operaattori ei periaatteessa veloita tilaajiltaan suoraa maksua, kun nämä soittavat puhelun käyttäen ennakko- tai puhelukohtaista valintatapaa, vaikka puheluiden välittämien tapahtuu osittain sen verkon kautta. Valitun operaattorin on kuitenkin maksettava vakiintuneelle operaattorille tämän verkon käytöstä yhteyden muodostamiseksi tilaajan ja uuden operaattorin verkon liityntäpisteen välille. Uusi operaattori siirtää nämä lähtevien puheluiden yhdistämismaksut yleensä tilaajan maksettavaksi sisällyttämällä ne puhelumaksuihin. (26) Uudelle operaattorille ohjatut puhelut joudutaan ehkä ohjaamaan takaisin vakiintuneen operaattorin verkkoon, tulokkaan omaan verkkoon tai jonkun muun operaattorin verkkoon. Suurin osa kotimaanpuheluista on ohjattava takaisin vakiintuneen operaattorin verkkoon yksinkertaisesti siitä syystä, että valtaosa kyseisessä maassa asuvista tilaajista on liittynyt edelleen kyseisen operaattorin verkkoon. Uuden operaattorin on siten maksettava vakiintuneelle operaattorille lisämaksu näiden puheluiden välittämisestä. (27) Operaattorin valinta ennakkoon ja puhelukohtaisesti on mahdollista vain lähtevien puheluiden osalta, mikä rajoittaa olennaisesti markkinoille tuloa näitä keinoja käyttäen. Operaattori, joka onnistuu houkuttelemaan yhden prosentin vakiintuneen operaattorin tilaajista, saattaa saada tilaajat vakuuttuneiksi siitä, että näiden kannattaa käyttää tämän uuden operaattorin palveluja kaikkien lähtevien puheluiden välittämiseen, mutta kaikki kyseiselle tilaajalle tulevat puhelut on kuitenkin edelleen ohjattava vakiintuneen operaattorin verkon kautta. Uusi operaattori, jonka tarjoamat palvelut valitaan ennakkoon tai puhelukohtaisesti, ei tästä syystä voi saada puheluiden välittämisestä tuloja, jotka tilaajaliittymää kokonaan hallitseva operaattori voi odottaa saavansa. (28) Näitä keinoja kannattavampi tapa päästä markkinoille on tilaajaliittymien eriyttäminen (local loop unbundling). Vaikka tähän liittyvät yksityiskohdat saattavat vaihdella hieman toteutustavan mukaan, uusi operaattori yhdistää yleensä kaapelinsa suoraan tilaajan kuparijohdinpariin kohdassa, jossa tilaajan kierretty johdinpari oli aiemmin yhdistettynä vakiintuneen operaattorin pääjakokenttään. Tilaajaliittymien eriyttäminen edellyttää yleensä sitä, että uusi operaattori tai operaattorit sijoittautuvat samaan rakennukseen kuin paikalliskeskus, jonne uuden operaattorin on asennettava oma verkkovaihde ohjatakseen puhelut kyseisestä pisteestä omiin verkkoihinsa. (29) Tilaajaliittymien eriyttämisen vaikutus on samankaltainen kuin jos tilaajan kaapeliyhteydet olisi otettu pois yhdeltä paikalliskeskuksen operaattorilta ja siirretty toisen (uuden) operaattorin pääjakokenttään. Tilaajan kaikki puhelinyhteydet kulkevat tuolloin uuden operaattorin kautta. Ainoa siirrettyjen verkkoyhteyksien osa-alue, joka on sen jälkeen edelleen vakiintuneen operaattorin hallinnassa, on loppukäyttäjän kierretty kuparijohdinpari, jonka omistaja se edelleen viime kädessä on. Uuden operaattorin on yleensä maksettava vakiintuneelle operaattorille vuokraa kuparijohdinparista, joka on vedetty tämän tiloista tilaajan huoneistoon. (30) Teoriassa ei ole mitään syytä siihen, miksi uusi operaattori ei siirtäisi kuparijohdinparia välittömästi omistukseensa. Käytännössä on kuitenkin niin, että suuri osa kuparijohdinparista kulkee muita kierrettyjä johdinpareja sisältävien kaapeleiden sisällä, ja nämä kaapelit jäävät edelleen vakiintuneen operaattorin hallintaan. On tärkeää, että toiselle operaattorille siirretyn kuparijohdinparin käyttö ei vaikuta liian häiritsevästi muihin saman kaapelin sisällä kulkeviin johtoihin, esimerkiksi ylikuulumisen tai muiden vakiintuneen operaattorin tilaajaliittymäkaapeleissa sijaitsevien yhteyksien radiohäiriöiden muodossa. Kaapeli, jonka sisällä kulkevista yhteyksistä monet kuuluivat kokonaan jonkun muun kuin kaapelin omistajan omistukseen, saattaa aiheuttaa vaikeuksia kaapelin kunnossapitoon liittyvien vastuualueiden jakamisessa. Johdinparien vuokraamista pidetään näistä syistä yleensä parempana vaihtoehtona. (31) Tilaajaliittymään pääsy eli kiinteä yhteys lopullisiin tilaajiin on mahdollista myös muita keinoja käyttäen, ja nämä keinot eivät edellytä vakiintuneen operaattorin kiinteiden yhdyslinjojen käyttöä. Yleisin vaihtoehto vakiintuneen operaattorin kiinteiden yhdyslinjojen käytölle on kaapelitelevisioyhteyksien käyttö. (32) Kaapeliverkot on yleensä suunniteltu vain yhdensuuntaista liikennettä varten, ja niillä on siten puumainen tai vesiputousmainen rakenne, joka ei ole ihanteellinen puhelinliikenteen kannalta. Perinteisessä puhelinjärjestelmässä kullakin tilaajalla on sitä vastoin henkilökohtainen, vain hänen omia puheluitaan välittävä tilaajaliittymä paikalliskeskukseen. Tällöin kuparijohdinparien ylikuormittumisen riski on pienempi riippumatta siitä, kuinka monta tilaajaa käyttää puhelinjärjestelmää samanaikaisesti. Perinteisissä kaapeliverkoissa puolestaan on riski, että järjestelmän sisäiset yhdysjohtoyhteydet ylikuormittuvat paluupuhelinliikenteen takia. Verkkoja voidaan kuitenkin mukauttaa sopiviksi. Ensimmäinen vaihe on varata osa kaapelin kaistanleveydestä lähtö- ja paluureitin luomiseksi puhelinliikennettä varten. Järjestelmän rakennetta on muutettava jakamalla se esimerkiksi 500-1000 tilaajan yksikköihin, joita palvellaan kutakin erikseen, jolloin voidaan varmistaa, että päälinjat eivät ylikuormitu vilkkaimpina aikoina. Tärkeimpien yhdysjohtojen kapasiteettia saatetaan joutua lisäämään asentamalla niihin lisäkaapeleita tai korvaamalla kuparinen koaksiaalikaapeli valokaapeleilla, jolloin järjestelmä kykenee käsittelemään kaiken siihen ohjatun liikenteen. Jos näin joudutaan toimimaan, on investoitava elektroniikkaan, jota tarvitaan valokaapeleiden käyttöönottoa varten. Linjan molempiin päihin on asennettava kaapelimodeemit. Kaapeliverkoilla ei siten voida sellaisenaan korvata välittömästi televerkkoja, vaan korvaaminen edellyttää jonkin verran investointeja. (33) Joissakin maissa, esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa, kaapeliverkkoihin ei asennettu pelkästään tavanomaisia televisiopalveluiden tarjoamisessa käytettäviä koaksiaalikaapeleita vaan niihin asennettiin lisäksi kierretty kuparijohdinpari, jota voitaisiin käyttää puhelinliikenteen välittämiseen. Toisissa maissa kaapeliverkoissa on vain koaksiaalikaapeli, jolloin verkon käyttäminen puhelinliikenteessä on teknisesti ja taloudellisesti haastavampaa. (34) Jotkin vaihtoehdot vakiintuneen operaattorin kiinteiden yhdyslinjojen käytölle edellyttävät suhteellisen uuden tekniikan käyttöä, esimerkiksi puhelinliikenteen välittämistä asiakkaan tiloihin vedettyjen sähkökaapeleiden kautta. Koska tämän tekniikan kaupallinen kehittely on vielä kesken, se ei tarjoa lähiaikoina teleoperaattoreiden tilaajien enemmistön kannalta kilpailukykyistä vaihtoehtoa. (35) Jotkin tekniset menetelmät on suunniteltu siten, että ne eivät edellytä lainkaan radiolinkkien kaltaisten kiinteiden yhdyslinjojen käyttöä. Tällöin on käytettävä suurtaajuusradiosignaaleja, jotka on suunnattu asiakkaan tiloihin sijoitettuihin vastaanotto- ja lähetyslaitteisiin. Järjestelmän haittapuolena on se, että siinä käytetään erittäin lyhytaaltoisia radiosignaaleja, joiden lähettäminen edellyttää suoraa näköyhteyttä. Kiinteään radioyhteyteen perustuvia järjestelmiä voidaankin tiheään rakennettujen kaupunkien sijasta käyttää pikemminkin maaseudulla ja liikeyrityksissä, jotka toimivat korkeissa rakennuksissa tai joilla on käytettävissään vastaanottoantennin sijaintipaikaksi soveltuvia antennimastoja. Tällaisten radiotaajuuksien käyttö saattaa aiheuttaa liiallisia häiriöitä muiden laitteiden käytölle. Lisäksi tarvitaan huomattavia investointeja asiakkaan tiloihin asennettaviin laitteisiin. Yhdistyneessä kuningaskunnassa yritettiin äskettäin ottaa tällaisia radiolinkkejä kaupalliseen käyttöön, mutta yritys epäonnistui. (36) On tärkeää erottaa toisistaan paikalliset tilaajaliittymäpalvelut, joiden yhteydessä uusi operaattori ottaa hoitaakseen vain tilaajan lähtevän puhelinliikenteen ja joita ovat muun muassa operaattorin valinta ennakkoon ja puhelukohtaisesti, ja tekniikat, jotka asettavat uuden operaattorin vakiintuneen operaattorin asemaa vastaavaan asemaan (tilaajaliittymien tarjoaminen erillisenä tuotteena, radiolinkit, voimansiirtokaapeleiden tai kaapeliverkkojen kautta tapahtuva toiminta). Nämä jälkimmäisenä mainitut tekniikat antavat operaattorille mahdollisuuden saada tuloja sekä tulevista että lähtevistä puheluista. Voidaankin väittää, että kilpailijat voivat todellisuudessa päästä markkinoille samoin ehdoin kuin vakiintunut operaattori vain jälkimmäisten tekniikkojen avulla ja lyhyellä aikavälillä ainoastaan tilaajaliittymien eriyttämisen kautta. Yhteenliittäminen: yhdysliikennekumppanuus ja tilitysmaksu (37) Yhteenliittämisen tarkoituksena on välittää puhelinliikennettä kahden eri omistajille kuuluvan verkon välillä. Tilitysmaksujärjestelmä, johon viitattiin lyhyesti jo edellä, on erityinen yhteenliittämisen muoto. Jokaisella puhelinyhtiöllä on oltava riittävästi liityntäpisteitä puhelinliikenteen välittämiseksi ja vastaanottamiseksi käytännöllisesti katsoen kaikkialla yleisessä puhelinverkossa, kansainvälinen yleinen puhelinverkko mukaan lukien. (38) Monopoliasemassa olevien kansallisten puhelinoperaattoreiden kaudella paikallis- ja kauttakulkukeskusten välillä tai kansainvälisiin yhdyskeskuksin välitettävät puhelut välitettiin kokonaan kyseisen maan julkisen teleoperaattorin verkossa. Verkkojen yhteenliittäminen oli tuolloin suhteellisen tarpeetonta. Tilaajan palvelusta maksama hinta, joka koostui kiinteästä vuokrasta ja yksittäisistä puheluista puheajan, kohteen ja mahdollisesti vuorokaudenajan perusteella maksettavasta käyttömaksusta, oli yhdistetty maksu, joka kattoi kaiken verkossa tarvittavan siirtotoiminnan. (39) Kansainvälisten operaattoreiden välisissä liikesuhteissa niiden välistä taloudellista suhdetta ohjattiin aiemmin ja ohjataan yleensä edelleen nk. tilitysmaksujärjestelmällä. Kyseisten maiden puhelinoperaattorit sopivat hinnasta keskenään ja puhelun lähtömaan operaattori (operaattori, jonka tilaaja soitti puhelun) maksaa sovitun prosentuaalisen osuuden - yleensä 50 prosenttia - tilitysmaksusta puhelun perille toimittavalle tai välittävälle operaattorille. Koska operaattorit välittävät puheluita yleensä molempiin suuntiin, tilitysmaksujärjestelmää täydennetään usein tasoitusjärjestelmällä, joka merkitsee sitä, että operaattoreiden välinen nettopuhelinliikenne lasketaan yhteen tietyltä ajalta ja jompikumpi operaattori suorittaa toiselle säännöllisin väliajoin erotuksen perusteella tasausmaksun. (40) Julkisten teleoperaattoreiden välisen kaapeliverkon katsotaan kuuluvan kullekin operaattorille teoreettiseen keskipisteeseen (joka sijaitsee joko kyseisten maiden välisellä rajalla tai vedenalaisen kaapelin keskipisteessä) saakka. Puhelun soittaja maksaa operaattorilleen puhelusta täyden hinnan (jonka pitäisi teoriassa perustua tilitysmaksuun, vaikka näin ei aina ole), ja operaattori, jonka verkosta puhelu soitettiin, maksaa yleensä puhelun välittävälle operaattorille sovitun osuuden - yleensä 50 prosenttia - tilitysmaksusta puhelun ohjaamisesta vastaanottajan verkkoon. Koska kyseisten operaattoreiden välillä on suurin piirtein yhtä paljon puhelinliikennettä ja maksut tasataan, operaattoreiden välinen rahaliikenne on suhteellisen vähäistä verrattuna puhelinliikenteen kokonaismäärään. On huomattava, että tämän järjestelmän mukaan puhelinyhtiöiden puheluiden välittämisestä veloittama hinta heijastaa maiden tekemiä sopimuksia ja puhelun välittävä operaattori saa palveluistaan yhtä suuren maksun riippumatta siitä, kuinka pitkän matkan puhelu kulkeutuu kyseisen operaattorin verkossa vastaanottavan tilaajan saavuttaakseen. Paikallis- ja kaukopuheluverkkojen yhteenliittäminen (41) Kun teletoiminnan vapauttaminen aloitettiin, kotimaisen vakiintuneen operaattorin alueelle tulevien uusien kilpailijoiden oli liitettävä verkkonsa vakiintuneen operaattorin ja, luonnollisesti, toistensa verkkoihin. Verkkojen yhteenliittäminen on erityisen tärkeää uusille operaattoreille, sillä suurin osa niiden tilaajista haluaa todennäköisesti soittaa puheluja tilaajille, jotka kuuluvat edelleen vakiintuneen operaattorin verkkoon. (42) Kotimaan puheluiden yhteydessä noudatettu yhteenliittämisjärjestelmä eroaa yleensä jonkin verran ulkomaanpuheluissa käytetystä tilitysjärjestelmästä. Lähettävä operaattori (operaattori, jonka verkosta puhelu soitettiin) maksaa yleensä vastaanottavalle operaattorille kunkin puhelun yhdistämisestä vähimmäismaksun ja lisäksi minuuttitaksan puheluiden välittämisestä kahden verkon yhteyspisteiden välillä. Minuuttikohtainen käyttömaksu saattaa vaihdella riippuen vuorokaudenajasta, jona puhelu soitetaan, ja siitä, kuinka kaukana liityntäpisteestä sijaitsevaan vastaanottavaan verkkoon puhelu on välitettävä. Yhteenliittämisen malleja (43) Yhteenliittämisen hinnoittelumallit vaihtelevat maasta toiseen. Maa on saatettu jakaa alueisiin, ja uuden operaattorin on päätettävä, minkä alueiden verkkoihin se haluaa liittyä, ja täytettävä tietyt vakiintuneen operaattorin asettamat vähimmäisvaatimukset. Uuden operaattorin saatetaan esimerkiksi edellyttää liittyvän vakiintuneen operaattorin kyseisellä alueella nimeämiin pisteisiin ja/tai vakiintuneen operaattorin määräämään vähimmäismäärään yhteyspisteitä. Tämän järjestelmän mukaan uusi operaattori maksaa tietynsuuruisen maksun, jos puhelu voidaan välittää sen alueen tai sen vyöhykkeen sisällä, jonka verkkoon operaattori on liittynyt, mutta saattaa joutua maksamaan suuremman maksun, jos vakiintuneen operaattorin on välitettävä puhelu sellaiselle alueelle, jonka verkkoon uusi operaattori ei ole liittynyt. (44) Yhteenliittämisessä voidaan vaihtoehtoisesti noudattaa myös mallia, jonka lopputulos yleisen kytkentäisen puhelinverkon maantieteellisen peittoalueen mukaan saattaa olla pääosin edellä esitetyn mallin lopputuloksen kaltainen ja joka antaa uudelle operaattorille mahdollisuuden liittyä puhelinkeskusjärjestelmän eri tasoille. Järjestelmän ylätasolle liittyneellä operaattorilla saattaa siten olla käytössään koko maan tai lähes koko maan puhelinkeskukset, kun taas paikallistasolla verkkoon liittyneellä operaattorilla on ehkä käytettävissään vain ne paikalliskeskukset, joita operaattorin valitsema keskus palvelee. (45) Vakiintunut operaattori asettaa hinnat yleensä sen perusteella, kuinka suurta osaa verkosta uuden operaattorin on käytettävä. Edullisin tapa saavuttaa tietty asiakas vakiintuneen operaattorin tilaajaliittymässä on yleensä liittyä mahdollisimman lähellä sitä paikalliskeskusta, jossa kyseisen kierretyn johdinparin päätepiste sijaitsee. Jos yhteenliittyminen tapahtuu kauttakulkukeskuksessa (keskusjärjestelmän ylätasolla), puhelun siirtäminen tilaajaliittymään edellyttää sen välittämistä pidemmän matkan vakiintuneen operaattorin verkossa. Uusi operaattori joutuu tuolloin todennäköisesti maksamaan suuremman maksun samasta paikalliseen liityntäpisteeseen siirretystä puhelusta. Yksittäisten paikalliskeskusten verkkoon liittyminen on siten suorempaa ja edullisempaa, mutta saavutettava asiakaskunta on pienempi. Mitä vähemmän liityntäpisteitä uudella operaattorilla on, sitä suurempi puheluvälitysmaksu operaattorin on yleensä maksettava vakiintuneelle operaattorille. Vastaavasti mitä useampia liityntäpisteitä operaattorilla on, sitä pienempi on vakiintuneelle operaattorille maksettava maksu, mutta sitä enemmän uuden operaattorin on sijoitettava oman verkon perustamiseen. (46) Uusi operaattori voi periaatteessa alentaa yhteenliittymiskustannuksiaan liittymällä mahdollisimman moniin verkkoihin ja puhelinkeskusjärjestelmän alimpien tasojen keskuksiin. Tämä merkitsee kuitenkin suuria pääomakustannuksia, kun operaattorin on vedettävä verkko kaikkiin niihin paikalliskeskuksiin, joiden verkkoon se haluaa liittyä. Jos yhteenliittymismaksut ovat lisäksi korkeat verrattuna hintoihin, joita vakiintunut operaattori veloittaa omilta tilaajiltaan, uuden operaattorin saattaa olla vaikea saada toiminnastaan voittoa. Vaikka yhteenliittymisen kustannukset olisivat kohtuulliset, suurten summien investoimista uusiin verkkoihin saattaa rajoittaa se, että uudet operaattorit ovat sääntelyn puuttumisen takia täysin riippuvaisia vakiintuneesta operaattorista yhteenliittymisestä veloitettavan maksun määräämisen osalta. Jos vakiintunut operaattori päättää veloittaa yhteenliittämisestä korkeamman maksun heikentääkseen uuden operaattorin toiminnan kannattavuutta, verkkojen perustamiseen investoiminen ei ole järkevää. Uudet operaattorit saattavat siten olla haluttomia asettamaan kustannuksiaan täysin vakiintuneen operaattorin armoille, elleivät ne pidä sovellettavaa sääntelyä riittävän tehokkaana säilyttämään yhteenliittämiskustannukset tasolla, jolla uudet operaattorit kykenevät kilpailemaan vakiintuneen operaattorin tarjonnan kanssa ja estämään vakiintunutta operaattoria käyttämästä väärin vahvaa asemaansa. (47) Uusien operaattoreiden kannalta ihanteellinen tilanne olisi se, että ne voisivat liittyä valitsemiinsa liityntäpisteisiin joko kauttakulku- tai paikalliskeskuksissa käyttäen valintaperusteena sitä, mihin suurin osa niiden puhelinliikenteestä suuntautuu. Jos uusi operaattori havaitsee välittävänsä paljon puheluja tietylle alueelle, esimerkiksi tietylle tilaajaryhmälle määrätyssä kaupunginosassa, operaattori voi pyrkiä liittymään joidenkin valikoitujen paikalliskeskusten verkkoon tai jopa kaikkiin verkkoihin kyseisellä alueella. Vastaavasti alueella, jolle uusi operaattori välittää vain vähän puheluita, operaattori todennäköisesti haluaa liittyä vain kauttakulkukeskusten verkkoihin välttyäkseen suurilta investoinneilta kapasiteettiin, jonka käyttöaste on pieni. Operaattori voi jopa päättää olla liittymättä mihinkään verkkoon tällaisilla alueilla ja alistua siihen, että tämä päätös merkitsee korkeampien yhteenliittämismaksujen maksamista vakiintuneelle operaattorille puheluiden välittämisestä kyseisellä alueella. (48) Vakiintuneet operaattorit asettavat toisinaan yhteenliittämiselle tiukkoja ehtoja, mikä estää uutta operaattoria valitsemasta tavoitelluimmat liityntäpisteet. On esimerkiksi tavallista, että uuden operaattorin vaaditaan liittyvän tiettyyn vähimmäismäärään liityntäpisteitä - yleensä kahteen pisteeseen - kullakin alueella, jonka verkkoon se haluaa liittyä. Vakiintunut operaattori saattaa estää uuttaa operaattoria liittymästä yhteenkään paikalliskeskustason verkkoon (joka poikkeaa kauttakulkukeskuksen kautta tapahtuvasta yhteenliittämisestä), ellei uusi operaattori ole valmis liittymään tiettyyn vähimmäismäärään keskuksia tai mahdollisesti jopa kaikkiin kyseisellä alueella sijaitseviin paikalliskeskuksiin. Vakiintunut operaattori saattaa myös kieltäytyä liittämästä uutta operaattoria joihinkin verkkoihin. (49) Yhteenliittämisestä maksetaan yleensä kertaluonteinen maksu ja lisäksi jatkuva kausiluonteinen maksu. Vakiintunut operaattori voi vaatia, että uusi operaattori maksaa yhteenliittämiseen tarvittavan infrastruktuurin perustamiskustannukset kokonaisuudessaan, vaikka vakiintunut operaattori voi myös itse hyötyä mahdollisuudesta välittää puheluita kyseisen yhdyslinjan kautta. Tällaiset strategiat antavat vakiintuneelle operaattorille huomattavasti määräysvaltaa uuden operaattorin kustannuksiin, koska strategioissa määritetään investoinnit, jotka uuden operaattorin on tehtävä ennen toiminnan aloittamista. Vakiintunut operaattori saattaa lisäksi soveltaa palvelujen laadun heikentämiseen pyrkiviä strategioita. Kapasiteetin tai kapasiteettiin liittyvien tuotteiden tarjoaminen (50) Kansallinen teleoperaattori omistaa suuren osan kaapeleiden ja vaihteiden kaltaisesta verkkoinfrastruktuurista. Suurin osa operaattoreista vuokraa osan käyttämättömästä kapasiteetistaan muille operaattoreille. Tällainen vuokraustoiminta voi olla tukkukaupan luonteista, jolloin tuotteet tarjotaan muille teleoperaattoreille tai suurkäyttäjille, tai vähittäiskauppaa, jolloin tuotteet tarjotaan "päästä päähän" -periaatteella paitsi puhelinpalveluiden tarjoajille, myös yksityisasiakkaille, esimerkiksi dataverkko-operaattoreille. (51) Pelkkä kaapelointi voidaan vaihtoehtoisesti antaa rautatie- ja sähköyhtiöiden kaltaisten yleishyödyllisten laitosten tehtäväksi, sillä näiden laitosten yksityiset puhelinjärjestelmät tai tienkäyttöoikeudet mahdollistavat kaapeliverkkojen perustamisen nopeammalla aikataululla. Nämä vaihtoehdot tarjoavat peruspalvelut, mutta ne eivät kuitenkaan yllä vakiintuneen operaattorin omien verkkojen laajuuden tai kattavuuden tasolle. Vakiintunut operaattori pääsee verkkonsa kattavuuden ja laajuuden ansiosta muita kapasiteetin vuokraajia parempaan asemaan. (52) Kiinteiden johtojen ja niihin liittyvien tuotteiden hinnan ja yhteenliittämisestä ja tilaajaliittymään pääsystä perittävien hintojen välillä on yhteys. Edellä yhteenliittämistä käsittelevässä kohdassa todettiin, että uuden operaattorin kannattaa yleensä käyttää vakiintuneen operaattorin verkkoa mahdollisimman vähän ja liittyä puhelun välittävään verkkoon mahdollisimman lähellä puhelinliikenteen välityspistettä. Tämä edellyttää kuitenkin, että uudella operaattorilla on käytettävissään riittävästi pääomaa rakentaakseen verkkonsa kuhunkin valitsemaansa paikalliskeskuspisteeseen. Jos uusi operaattori päättää vuokrata johtoja ja on erittäin riippuvainen vakiintuneen operaattorin tarjoamista kiinteistä johdoista, sen kyky estää vakiintunutta operaattoria harjoittamasta aggressiivista hinnoittelua heikkenee entisestään, sillä uusi operaattori on taloudellisesti ja toiminnallisesti erittäin riippuvainen vakiintuneesta operaattorista ja tämän tarjoamista kiinteistä johdoista. Vakiintuneen operaattorin mahdollisuudet tällaiseen toimintaan kuitenkin heikkenevät, jos sääntely tai muunlainen kilpailupaine rajoittaa tehokkaasti sen oikeutta määrätä näiden tuotteiden hinnat vapaasti. Piirikytkentäisen ja pakettivälitteisen tiedonsiirron vertailu (53) Yksi edellä esitetyn puhelinliikennemallin ominaispiirre on, että puhelun soittajan ja halutun vastaanottajan välille on muodostettava katkeamaton "päästä päähän" -äänikanava, jonka on oltava avoinna koko puhelun ajan riippumatta siitä, kuinka paljon tai vähän keskustelukumppanit puhuvat puhelun aikana. Tämä merkitsee sitä, että huomattava osa verkon resursseista (kaapeleista, välityslaitteista jne.) on varattava pelkästään yksittäisten puheluiden välittämiseen. (54) Pakettivälitteinen tiedonsiirto on vaihtoehto perinteiselle piirikytkentäiselle tiedonsiirrolle. Sitä käytettiin aluksi tietokoneiden väliseen tiedonsiirtoon puhelinlinjoja pitkin, mutta käytetään kasvavassa määrin myös perinteisten puhelinsanomien välittämiseen. Pakettivälitteisessä tiedonsiirrossa sanomaan sisältyvä tieto jaetaan erillisiksi "tietopaketeiksi". Nämä paketit lähetetään lähtöpäätteeltä reitittimeksi kutsutulle tietokoneelle, joka tutkii paketin nimiketiedot ja ohjaa sen edelleen toiseen reitittimeen, ja tämä jatkuu kunnes paketti saapuu halutulle vastaanottajalle. Pakettivälitteisiä tiedonsiirtojärjestelmiä luonnehditaan yhteydettömiksi(13), sillä kahden kaapelin välinen yhteys on pidettävä avoinna vain niin kauan, että paketti saadaan siirrettyä kaapelista toiseen. (55) Ensimmäiset kokeiluluonteiset pakettivälitteiset tiedonsiirtoverkot olivat paikallisesti rajattuja, usein jonkin yliopiston alueelle, ja niitä kutsuttaisiinkin nykyisin lähiverkoiksi. Reitittimet ja välityslaitteet, jotka vastaavat pakettivälitteisessä tiedonsiirrossa käytettäviä laitetyyppejä, voidaan kuitenkin sijoittaa perinteisten telekaapeliverkkojen solmukohtiin(14). Tämän ansiosta tietoverkoissa voidaan käyttää valmiina olevia televerkkokaapeleita, jotka mahdollistavat kyseisten verkkojen laajuuden ja kattavuuden hyödyntämisen edellyttämättä kuitenkaan perinteisten piirikytkentäisten tiedonsiirtoverkkojen solmukohdissa tarvittavaa fysikaalista yhdistämistä. Tästä saadaan se hyöty, että samaa fysikaalista johdotusta ei enää tarvitse varata yhden ainoan käyttäjän puhelulle, vaan johdotusta voidaan käyttää moneen samanaikaiseen tiedonsiirtotapahtumaan. Pakettivälitteisten tiedonsiirtoverkkojen käyttö yritysten tiedonsiirrossa ja Internet-palveluissa (56) Tiedonsiirtoverkko voidaan rakentaa käyttämällä sellaisia kaapeleita, välityslaitteita ja reitittimiä, jotka ovat täysin erillään yleisestä puhelinverkosta. Tällaisista yksityisistä tiedonsiirtoverkoista ovat hyvinä esimerkkeinä monet lähiverkot, esimerkiksi toimistorakennuksissa sijaitsevat verkot. Laajemmissa suuralueverkoissa, joita käytetään esimerkiksi suuren yhtiön eri puolilla maailmaa sijaitsevien toimitilojen yhdistämiseen, voidaan käyttää julkisilta teleoperaattoreilta vuokrattuja telekaapeleita (esimerkiksi yksityisiä kansainvälisiä kiinteitä johtoja), mutta myös suuralueverkot ovat periaatteessa yksityisiä eivätkä välttämättä ole yhteydessä yleiseen puhelinverkkoon. (57) Suora yhteys yleiseen puhelinverkkoon saattaa olla välttämätön siinä tapauksessa, että on kyse puhelin- ja tietoverkon yhdistelmästä. Tästä esimerkkinä voidaan mainita yhtiö, jonka maailmanlaajuinen verkko sijaitsee sen pääkonttorissa maassa X, mutta jolla on aluekonttori maassa Y. Jos järjestelmästä on yhteys yleiseen puhelinverkkoon vain maassa X sijaitsevassa pääkonttorissa, maassa Y sijaitsevassa aluekonttorissa työskentelevän työntekijän, joka haluaa puhua maassa Y olevan asiakkaan kanssa, puhelu on reititettävä X:ssä sijaitsevan pääkonttorin kautta yleiseen puhelinverkkoon ja sieltä kansainvälisten yhdyslinjojen kautta takaisin maassa Y olevalle asiakkaalle. Pääkonttorista asiakkaalle soitettavasta puhelusta olisi tällöin maksettava maiden X ja Y välisen ulkomaanpuhelun hinta. Mutta jos yhtiön puhelu- ja tietoverkko on liitetty Y:n yleiseen puhelinverkkoon, yhtiön Y:ssä olevassa aluekonttorissa työskentelevien työntekijöiden ja Y:ssä olevan asiakkaan välinen puhelinliikenne voidaan yhdistää suoraan Y:n yleiseen puhelinverkkoon, jolloin puhelun välityskustannukset ovat pienemmät. (58) Yksityisen tiedonsiirtoverkon ja vakiintuneen operaattorin välisiä yhteyksiä ei yleensä luoda varsinaisten yleiseen puhelinverkkoon liittymistä koskevien pyyntöjen muodossa vaan pyytämällä vakiintuneelta operaattorilta verkkoinfrastruktuuriin (kapasiteettiin) liittyviä tuotteita. Tiedonsiirtoverkon rakentaminen edellyttää kapasiteetin vuokraamista tai sellaisten Frame Relay- tai ATM-tekniikan (asynkroninen toimintamuoto) kaltaisten virtuaalisten verkkopalveluiden ostamista - todennäköisesti vakiintuneelta operaattorilta -, joita voidaan käyttää osittain vuokratun kapasiteetin asemasta. Siten yritys, joka haluaa rakentaa itselleen (tai muille) oman tiedonsiirtoverkon, on riippuvainen tällaisen kapasiteetin ja siihen liittyvien laitteiden toimitushinnoista. Internet (59) Internet on pohjimmiltaan sarja yhteenliitettyjä ja osittain päällekkäisiä verkkoja, joista jokainen käyttää samaa yhteyskäytäntöä, TCP/IP-yhteyskäytäntöä, tietoliikenteen välittämiseen. Internet-verkot voidaan liittää toisiinsa joko horisontaalisesti, niin kutsuttujen peering-järjestelyiden avulla, tai vertikaalisesti, jolloin yhdestä verkosta tulee toisen asiakas verkkojen liittämiseksi yhteen. Laajimmat Internet-tiedonsiirtoverkot saattavat olla maailmanlaajuisia, kun taas pienemmät verkot saattavat kattaa vain jonkin alueen, maan tai lähialueen. Kaikki Internet-verkot tarjoavat Internet-palveluja sekä toisilleen että loppukäyttäjille. (60) Internetiin pääsy edellyttää yhteyttä johonkin Internet-palvelujen tarjoajaan. Tämä voidaan toteuttaa kiinteän yhteyden (dedicated access) kautta, eli muodostamalla loppukäyttäjän ja Internet-palvelujen tarjoajan välille kiinteä kaapeliyhteys, tai yleisen puhelinverkon kautta muodostettavan valinnaisen yhteyden (dial up access) muodossa. (61) Jos Internet-palvelujen tarjoajalla on valinnaista yhteyttä käyttäviä asiakkaita, sillä on oltava yhteys yleiseen puhelinverkkoon voidakseen palvella vain kyseisen verkon kautta saavutettavia asiakkaita. Tässä tapauksessa Internet-palvelujen tarjoajaa voidaan pitää joko kyseisen puhelinoperaattorin yritysasiakkaana tai toisena puhelinoperaattorina. (62) Jos Internet-palvelujen tarjoajaa pidetään (yritys)asiakkaana, sen on maksettava puhelinyhtiölle linjasta vuokraa, aivan kuten kuka tahansa muu puhelinpalvelujen käyttäjä. Internetin käyttäjien (eli Internet-palvelujen tarjoajien asiakkaiden) puheluja Internet-palvelujen tarjoajille käsitellään muiden kytkentäisten puheluiden tavoin, ja ainoana poikkeuksena on, että linjan molempiin päihin (asiakkaan puhelimeen ja Internet-palvelujen tarjoajan modeemiliittymään) asennetaan modeemit, jotta tiedot voidaan ohjata yleisen piirikytkentäisen puhelinverkon kautta. Loppukäyttäjän ja Internet-palvelujen tarjoajan on maksettava linjoista vuokraa, ja loppukäyttäjän on lisäksi maksettava julkisen teleoperaattorin verkon käytöstä käyttömaksuja ja Internet-palvelujen tarjoajalle tämän palveluista erillinen maksu. (63) Jos Internet-palvelujen tarjoajalla on kuitenkin kansallisen lain nojalla oikeus saada puhelinoperaattorin kohtelua vastaava kohtelu, tilanne muuttuu. Tällöin Internet-palvelujen tarjoaja (joka yleensä vastaanottaa enemmän puheluita kuin soittaa niitä) on julkisen teleoperaattorin verkosta lähtevien puheluiden vastaanottaja ja voi olla oikeutettu saamaan julkiselta teleoperaattorilta maksuja puhelunvälityspalveluistaan. Koska puhelut soittaa yleensä asiakas eikä Internet-palvelujen tarjoaja, Internet-palvelujen tarjoaja hyötyy yleensä taloudellisesti puhelinvälityspalveluiden tarjoamisesta vakiintuneelle operaattorille. (64) Osa "ilmaisista" Internet-palveluista rahoitetaan tasoitusmaksuilla, joita julkiset teleoperaattorit maksavat Internet-palvelujen tarjoajalle, jolle asiakkaan ei siten tarvitse maksaa lainkaan maksuja. Julkisen teleoperaattorin velvollisuudesta kohdella Internet-palvelujen tarjoajaa puhelinoperaattorina voidaan säätää asetuksella. Jos julkinen teleoperaattori joutuu käymään tiukkaa kilpailua Internet-palvelujen tarjoajista asiakkaina, teleoperaattori voi olla liiketoiminnallista syistä pakotettu maksamaan näille puheluista välitysmaksuja. Jos se ei maksa näitä maksuja, se on vaarassa menettää Internet-liikenteen toiselle operaattorille (esimerkiksi operaattorin ennakkovalintaa koskevan järjestelyn kautta). (65) Internet-palvelujen tarjoajat tarvitsevat siten yhteyden yleiseen puhelinverkkoon, mahdollisesti yhteenliittämisen muodossa, jos niitä kohdellaan puhelinoperaattoreina, tai muussa tapauksessa asiakkaina. Jos tilaajaliittymien tarjonnan markkinoilla on vähän kilpailua, julkinen teleoperaattori voi vaatia, että kaikkia Internet-palvelujen tarjoajia kohdellaan tavallisina puhelinasiakkaina. Jos julkisella teleoperaattorilla ei ole mahdollisuutta vaatia tätä, se voi alentaa Internet-palvelujen tarjoajille puheluiden välittämisestä maksamiaan maksuja siinä määrin, että Internet-palvelujen tarjoaja ei ole enää juurikaan vähittäisasiakkaita paremmassa asemassa. Suurempaa kaistanleveyttä käyttävät palvelut (laajakaistapalvelut) (66) Termi "kaistanleveys" liittyy telejärjestelmän fyysisiin ominaisuuksiin, sillä se viittaa tiedonsiirron nopeuteen. Analogisissa järjestelmissä, esimerkiksi perinteisessä piirivalintaisessa puhelimessa, kaistanleveyttä mitataan taajuuksina (hertseinä). Digitaalisissa järjestelmissä kaistanleveyttä mitataan bitteinä sekunnissa. Mitä leveämpi kaistanleveys, sitä nopeampi linja ja sitä enemmän tietoja telejärjestelmä voi siirtää. Tavanomainen puhelinpiiri, jonka molemmat päät on yhdistetty tilaajaan kierretyn johdinparin avulla, luokitellaan hitaaksi "kapeakaistayhteydeksi", jonka tiedonsiirtokapasiteetti on rajallinen. Nykyaikaiset sovellukset, esimerkiksi Internet ja erityisesti tilausvideo, edellyttävät paljon suuremman tietomäärän siirtämistä, ja yhteenliitännän on siten tapahduttava nopeiden laajakaistajärjestelmien kautta ollakseen lopullisen tilaajan kannalta käyttökelpoinen. (67) Laajakaistapalveluiden toimittamiseen loppukäyttäjille liittyy kaksi ongelmaa. Ensimmäisenä ongelmana on kierrettyjen kuparijohdinparien kaistanleveyteen liittyvät rajoitukset. Vaikka monet puhelinoperaattorit uudistivat kauko- ja ulkomaanpuhelukapasiteettinsa valokuitukaapelilla saadakseen pakettivälitteisestä tiedonsiirtotekniikasta parhaan mahdollisen hyödyn, verkossa on edelleen yksi kohta, tilaajaliittymä, jossa perinteinen piirikytkentäinen tiedonsiirto estää laajakaistatekniikan käytön. Tilaajaliittymäinfrastruktuurin korvaamisen korkeat kustannukset saavat usein jopa vakiintuneen operaattorin luopumaan yhdyslinjojen uudistamisesta, ja suurimpana haasteena onkin löytää keinot laajakaistapalvelujen tarjoamiseen nykyisten laitteiden avulla. (68) Laajakaistapalveluissa voidaan käyttää nykyistä kuparijohdinta, jos johdin on liitetty näiden palveluiden tarjoamisen mahdollistavaan tekniikkaan, josta esimerkkinä voidaan mainita digitaaliseen tilaajayhteyteen liittyvät xDSL-tekniikat (Digital Subscriber Line, DSL)(15). Nämä xDSL-tekniikat mahdollistavat kuparijohdinparin muuttamisen nopeaksi digitaaliyhteydeksi, joka mahdollistaa perinteisiin kuparijohtimia käyttäviin tilaajaliittymiin liittyvien teknisten rajoitusten poistamisen. Tekniikan on yleensä sovelluttava käytettäväksi sekä vakiintuneen operaattorin että asiakkaan pääjakokenttäosuudessa sijaitsevissa lähikeskuksissa. (69) Kilpailevat operaattorit, jotka haluavat tarjota laajakaistapalveluja xDSL-tekniikalla asiakkaille, jotka ovat edelleen liittyneet vakiintuneen operaattorin verkkoon, kohtaavat pääasiassa kolmenlaisia vaikeuksia. Niiden on ensinnäkin odotettava tarvittavan tekniikan asentamista, ja vakiintuneen operaattorin asentama laitteisto asettaa rajoituksia niiden tarjoamille teknisille ratkaisuille. Toisena vaikeutena on, että uusien operaattoreiden on liityttävä johonkin kauempana puhelinlinjan varrella (etäämpänä pääjakokentästä) sijaitsevaan yhdyspisteeseen. Koska niiden on tästä syystä käytettävä vakiintuneen operaattorin verkkoa tavallista enemmän, niiden yhteenliittämismaksut ovat korkeammat. Uudet operaattorit ovat lisäksi erittäin herkkiä vakiintuneen operaattorin hinnoittelupäätöksille ja/tai yhteenliittämisen laadulle. Jos vakiintunut operaattori nostaa yhteenliittämisestä veloittamiaan hintoja tai heikentää yhteenliittämisen laatua, uuden operaattorin xDSL-tarjonnan kilpailukyky voi heiketä. Kiinteiden verkkojen ja matkapuhelinverkkojen yhteenliittäminen (70) Edellä kuvattuja periaatteita sovelletaan myös matkapuhelinverkkojen yhteenliittämiseen. Matkapuhelinverkkojen yhteenliittämismaksut ovat kuitenkin yleensä hieman korkeammat. Tätä perustellaan sillä, että matkapuhelinoperaattori joutuu tekemään enemmän töitä asiakkaan sijaintipaikan selvittämiseksi, jotta asiakas voidaan ohjata sopivaan yhteyspisteeseen operaattorin verkossa. Yhtiöt väittivät väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa, jäljempänä "vastaus", että korkeammat maksut johtuivat matkapuhelinverkkojen kiinteitä verkkoja korkeammista kustannuksista ja siitä, että matkapuhelinliikenteen verkkoinfrastruktuurin rakentaminen on edelleen kesken. (71) Sijainnin seuranta (roaming) antaa matkapuhelimen käyttäjälle mahdollisuuden käyttää puhelintaan oman matkapuhelinyhtiönsä toiminta-alueen ulkopuolella ja toisen matkapuhelinyhtiön toiminta-alueella. Jotta tämä olisi mahdollista, kyseisten yhtiöiden välillä on oltava roaming-sopimus. Roaming-sopimusten toimintaperiaate oli aiemmin seuraava: verkon X tilaaja, joka saapuu operaattorin Y alueelle, saa saman kohtelun kuin verkon Y asiakkaat. Operaattori Y laskuttaa operaattoria X puheluista, jotka kyseinen asiakas soitti oleskellessaan Y:n alueella. Lasku perustuu maksuun, jota operaattori Y veloittaa omilta asiakkailtaan, ja lisäksi veloitetaan lisämaksu sen ottamiseksi huomioon, että soittaja ei ole operaattorin Y tilaaja. Operaattori X laskuttaa puolestaan puhelut asiakkaaltaan ja lisää maksuun niiden välittämisestä aiheutuneet ylimääräiset hallinnolliset kustannukset. (72) Sijainnin seurantaa tapahtuu sekä kansallisella tasolla, kun tilaaja siirtyy alueelta toiselle, että kansainvälisesti, kun matkapuhelimen käyttäjä käyttää puhelintaan toisessa maassa ja kyseisen maan matkapuhelinoperaattori vastaa kyseisen puhelun välittämisestä. A MERKITYKSELLISET TUOTEMARKKINAT (73) Osapuolet erottavat ilmoituksessaan seitsemät merkitykselliset tuotemarkkinat, jotka kattavat niiden toiminnan puhelinpalvelujen ja muiden niihin liittyvien palvelujen alalla. Näitä palveluja ovat kiinteät kytkentäiset puhelinpalvelut, yritysten tiedonsiirto, Internet-palvelut (vähittäismyyntipalvelut ja valinnaiset palvelut mukaan lukien), PABX-vaihdepalvelut, paikalliset puhelinluettelot, yrityspuhelinluettelot ja matkapuhelinpalvelut. Kiinteiden kytkentäisten puhelinpalvelujen markkinasegmentti (74) Osapuolet ehdottivat, että kiinteiden kytkentäisten puhelinpalvelujen merkitykselliset tuotemarkkinat kattaisivat paikallispuhelut, (maan sisäiset) kaukopuhelut, ulkomaanpuhelut ja puhelut matkapuhelimiin. Komissio katsoo, että tämän määritelmän soveltamisalaan kuuluviin toimintamuotoihin sisältyy tuotteita, joita ei voida kysynnän eikä tarjonnan kannalta pitää taloudelliselta kannalta vaihtoehtoina toisilleen. Tilannetta on näin ollen arvioitava jakamalla markkinat pienempiin segmentteihin. Markkinoiden jakaminen pienempiin segmentteihin (75) Monet komission markkinatutkimukseen vastanneista olivat samaa mieltä siitä, että olisi käytettävä ennakkotapauksiin perustuvia määritelmiä, joiden mukaan peruspuhelinpalveluiden markkinoista erotettaisiin erillisiä segmenttejä. Yhtenä vaihtoehtona oli jakaa markkinat tilaajaliittymien, kaukopuheluiden ja ulkomaanpuheluiden segmentteihin. Tilaajaliittymien käyttöä koskevilla palveluilla on kuitenkin merkitystä sekä tilaajien että sellaisten operaattoreiden kannalta, jotka haluavat liittyä verkkoon. Lisäksi on aiheellista erottaa toisistaan taustainfrastruktuuri ja varsinaiset tarjottavat palvelut. Tilaajaliittymäinfrastruktuurin tarjoaminen (76) Korkeampitasoisten puhelinpalvelujen käyttö edellyttää, että tilaajalla on konkreettinen yhteys yleiseen puhelinverkkoon, ja tämä yhteys luodaan yleensä lähimmän paikalliskeskuksen ja tilaajan toisiinsa yhdistävän kierretyn kuparijohdinparin välityksellä. Tilaajat ja uudet teleoperaattorit tarvitsevat tästä syystä yhteyden tilaajaliittymään. Kauko- ja ulkomaanpuhelujen välittämisessä käytettävän infrastruktuurin tarjoaminen (77) Kunkin maan paikalliskeskukset on voitava yhdistää toisiinsa ja puhelinliikennettä on voitava välittää kansainvälisiin yhdyskeskuksiin tai vaihteisiin sekä vastaanottaa sieltä tulevaa liikennettä. Nämä palvelut edellyttävät kaapeliverkkoa ja keinoa, jolla puhelinliikennettä voidaan välittää verkossa. Puhelinyhtiöt vastasivat aiemmin itse verkkoinfrastruktuurin tarjoamisesta, mutta viime vuosina on ilmaantunut myös vaihtoehtoisia tarjoajia, pääasiassa kaasu-, sähkö- ja rautatielaitosten kaltaisia yleishyödyllisiä laitoksia, jotka ovat valmiit vuokraamaan osan yksityisestä verkkokapasiteetistaan muuhun käyttöön. (78) Kaukopuhelupalvelujen kysynnällä on merkitystä paitsi markkinoilla toimintansa aloittavien julkisten teleoperaattoreiden lisäksi myös yksityisiä verkkoja hoitaville yhtiöille, joita ovat esimerkiksi Internet-palvelujen tarjoajat, yritystoimintaa koskevassa tiedonsiirrossa käytettävien verkkopalvelujen tarjoajat ja yhtiöt, jotka haluavat vastata palvelujen tarjoamisesta itsenäisesti perustamalla oman tiedonsiirtoverkon. Kukin näistä toimijoista tarvitsee kapasiteettia tietyllä palvelualueella sijaitsevien verkkojen täydentämiseen, ja niiden on mahdollisesti myös liityttävä vakiintuneen operaattorin verkkoon kyseisestä maasta lähtevän tai sinne suuntautuvan puhelinliikenteen välittämiseksi. (79) Verkkoinfrastruktuurin yhteydessä erotettiin aiemmin toisistaan "tukkumyynti", eli infrastruktuurin välittäminen vain operaattorilta operaattorille, ja "vähittäismyynti", joka on käyttäjille (yleensä liikeyrityksille) suunnattua myyntiä ja joka koskee yleensä yksityisomistuksessa olevia johtoja. (80) Verkkoinfrastruktuurin ostajan ei periaatteessa tarvitse välittää siitä, onko tuote peräisin puhelinoperaattorilta vai kilpailevalta verkkoinfrastruktuurin tarjoajalta. Puhelinyhtiön tarjoamien tuoteyhdistelmien ostamisesta, jolloin yhtiön verkkoon liittymistä pidetään itsestäänselvyytenä, saattaa olla hyötyä, mutta jos yhdistelmän hinta nousee liian korkeaksi kilpailijoiden tuotteisiin verrattuna, käyttäjä saattaa olla valmis ostaman "pimeää kuitua", joka on pelkkää optista kuitua ilman aktiivisia komponentteja (käyttämätöntä ja yhdistämätöntä kaapelia), aktivoidakseen sen itse ja liittyäkseen sen välityksellä jonkin operaattorin verkkoon. Infrastruktuurin käyttöoikeuden ostajan kannalta esimerkiksi yleishyödyllisten laitosten palvelutarjonta saattaa olla varteenotettava vaihtoehto julkisten teleoperaattoreiden perinteisesti tarjoamille palveluille. (81) Jos vuokranantaja on määräävässä asemassa oleva puhelinyhtiö, on mahdollista, että yhtiö kohtelee eri tavoin sellaisia asiakkaita, joiden se tietää olevan kilpailevia puhelinyhtiöitä ja joille se tarjoaa kaapeleiden lisäksi mahdollisuuden liittyä verkkoonsa, ja muita asiakkaita (esimerkiksi tiedonsiirtoverkon perustamista suunnittelevat yritysasiakkaat tai uudet operaattorit), joille se ei tarjoa mahdollisuutta liittyä verkkoonsa. Määräävässä asemassa oleva julkinen teleoperaattori voi myös kieltäytyä liittämästä verkkoonsa kilpailevalta tarjoajalta (joka ei ole julkinen teleoperaattori) vuokrattua kaapelia (tai tarjoaa heikompilaatuista yhteenliittämistä). Määräävässä ja monopoliasemassa oleva puhelinyhtiö saattaa kyetä rajoittamaan uusien operaattoreiden houkutusta ostaa kilpailijoiden tarjoamia kaapeleita yksinkertaisesti kieltäytymällä yhdistämästä uusia operaattoreita verkkoonsa tai vaikeuttamalla niiden liittymistä verkkoonsa, jos operaattorit käyttävät muulta kuin vakiintuneelta operaattorilta hankittuja kaapeleita. (82) Infrastruktuuria tarvitsevien puhelinyhtiöiden kannalta tarkasteltuna markkinat saattavat kattaa paitsi muiden puhelinyhtiöiden tarjonnan, myös vaihtoehtoisten operaattoreiden tarjonnan. Yksityisten tiedonsiirtoverkko-operaattoreiden kaltaisen yksityisasiakkaan kannalta verkkoinfrastruktuurin tarjonnan markkinat saattavat kuitenkin olla suppeammat, jos asiakkaan on liityttävä vakiintuneen operaattorin verkkoon, sillä asiakkaan on ehkä pakko vuokrata infrastruktuuri tältä vakiintuneelta puhelinyhtiöltä. (83) Edellä esitetyistä näkökohdista riippumatta tässä arvioinnissa lähdetään siitä, että on olemassa erilliset kauko- ja ulkomaanpuheluiden verkkoinfrastruktuurimarkkinat, joiden katsotaan kattavan kaikki - sekä puhelinyhtiöiden että muiden osapuolten - verkkoinfrastruktuuritoimitukset. Puhelinpalvelujen tarjoaminen tilaajille (paikallis-, kauko- ja ulkomaanpuhelut) (84) Kun verkkoyhteys on muodostettu, puhelinpalveluja voidaan välittää linjoja pitkin. Peruspuhelinpalvelut muodostuvat tulevista ja lähtevistä puheluista. Nämä voidaan luokitella sen mukaan, onko kyse paikallispuheluista, joiden soittaja ja vastaanottaja ovat samassa paikallisverkossa, kaukopuheluista, jotka soitetaan ja vastaanotetaan jossain muualla kyseisen maan alueella, tai ulkomaanpuheluista, joiden soitto- ja vastaanottopaikka sijaitsevat ulkomailla(16). (85) Onko saapuville ja lähteville puheluille määriteltävä erilliset markkinat on kysymys, jota on pohdittava riippumatta siitä, jaetaanko markkinat edelleen segmentteihin vai ei. Tämä seikka on erityisen tärkeä pohdittaessa sitä, kuinka olisi käsiteltävä sellaisia palveluja, jotka koskevat vain lähteviä puheluita, esimerkiksi operaattorin valintaa ennakkoon ja puhelukohtaisesti. (86) Vakiintunut operaattori tarjoaa yleensä tilaajalle puhelinpalveluja tuoteyhdistelmänä, joka kattaa sekä saapuvat että lähtevät puhelut. Loppukäyttäjä, joka vastaanottaa puheluja, muttei soita niitä, maksaa palvelusta vain liittymän vuokran. Loppukäyttäjä, joka soittaa puheluita, muttei vastaanota niitä lainkaan, maksaa muuttuvat käyttömaksut ja liittymään vuokran. Hinnan laskeminen saapuvien ja lähtevien puhelujen välityspalvelulle on vaikeampaa, jos vuokrajohtoja käytetään sekä puheluiden vastaanottamiseen että soittamiseen, sillä johtojen vuokrasta osan on tällöin katsottava koostuvan lähtevien puheluiden kustannuksista ja osan saapuvista puheluista veloitettavasta maksusta(17). Lähtevistä puheluista aiheutuvien kiinteiden kustannusten osuus vaihtelee sen mukaan, missä suhteessa yhteyttä käytetään puhelujen vastaanottamiseen ja toisaalta niiden soittamiseen. Loppukäyttäjän palvelusta maksaman hinnan perustana olevien osatekijöiden erittely on tästä syystä vaikeaa, ja saapuvia ja lähteviä puheluita olisi siten käsiteltävä yhtenä kokonaisuutena. (87) Edellä esitetyistä seikoista riippumatta voitaisiin väittää, että puheluiden lähettäminen ja vastaanottaminen kuuluvat eri tuotemarkkinoille, sillä jos tilaajaliittymien alalla on kilpailua, tilaaja voisi periaatteessa vuokrata yhden linjan pelkästään saapuvia puheluita varten ja toisen, erillisen linjan lähteviä puheluita varten, jolloin tilaaja voisi ostaa palveluja kahdelta eri operaattorilta. Tämä merkitsisi kuitenkin sitä, että tilaajan olisi maksettava johdoista yhden sijaan kaksi vuokraa, mikä tulisi epäilemättä kalliimmaksi kuin yhden johdon vuokraaminen sekä saapuvia että lähteviä puheluita varten. Tässä arvioinnissa merkityksellisillä markkinoilla tarkoitetaan näin ollen saapuvien ja lähtevien puheluiden markkinoita. a) Paikallispuhelut (88) Peruspuhelinpalveluiden markkinat jaetaan yleensä paikallis-, kauko- ja ulkomaanpuheluiden markkinoihin. On tilaajan päätettävissä, haluaako hän soittaa paikallis-, kauko- vai ulkomaanpuhelun. Jos puhelintoiminnan eri tasot kuitenkin erotetaan toisistaan, tilaajaliittymäpalvelujen tarjoaja ei välttämättä kykene tarjoamaan kauko- tai ulkomaanpuheluja tilaajilleen suoraan vaan joutuu ohjaamaan puhelun toiselle operaattorille. Puhelintoiminnan eri tasojen voidaan siten katsoa kuuluvan erillisille markkinoille. b) Kaukopuhelut (89) Jos julkinen teleoperaattori on mukana koko palveluketjussa eli on vertikaalisesti integroitunut, puhelun siirtäminen tilaajaliittymästä kaukoverkkoon tapahtuu puhelun välittämisenä keskustasolta toiselle. Mutta jos toiminnan eri tasojen välillä ei ole yhteyttä, kaukopuheluoperaattorin on liityttävä siihen tilaajaliittymäverkkoon, josta puhelu soitettiin, vastaanottaakseen puhelun ja välittääkseen sen eteenpäin kyseisessä maassa tai sen alueella. Sieltä se saatetaan lähettää takaisin lähempänä puhelun vastaanottopaikkaa sijaitsevaan vakiintuneen operaattorin tilaajaliittymäverkkoon tai ohjata jollekin toiselle operaattorille. Näillä kaukopuhelupalveluilla on kysyntää myös silloin, jos tilaajaliittymäoperaattoreiden on välitettävä puheluita kansainväliseen yhteiskeskukseen tai kansainvälisen yleisen kytkentäisen puhelinverkon liityntäpisteeseen tai vastaanotettava niitä sieltä, samoin kuin silloin, jos puhelu on ohjattava matkapuhelinverkkoon. (90) Tarjottavassa tuotteessa tai palvelussa voidaan yhdistellä erilaisia osatekijöitä. Kaukopuheluoperaattori voi esimerkiksi välittää puhelinliikennettä omien kaapeleidensa kautta ja yhdistää tähän toimintaan liittymisen vastaanottavaan verkkoon tai vastaanottaviin verkkoihin kummassakin päässä. Puheluiden välittäminen voi tapahtua kaukopuheluoperaattorin omistaman kaapelin kautta tai tämän toiselta puhelinoperaattorilta vuokraaman kaapelin kautta. Kaukopuhelinliikenteen välittämiseen voidaan käyttää myös toisenlaista kapasiteettia. Operaattori voi esimerkiksi ostaa vakiintuneelta operaattorilta yhteysaikaa tai välittää liikenteen virtuaalisten verkkojen kautta, esimerkiksi toisen operaattorin loppuasiakkaille tarjoamien tiedonsiirtoverkkojen kautta. (91) Kaukopuheluiden (ja ulkomaanpuheluiden) välittämisen markkinoilla muodostuu yleensä kilpailua jälleenmyynnin sekä operaattorin ennakko- ja puhelukohtaisen valinnan kautta. Näitä kilpailua lisääviä toimintoja sovelletaan usein vain toiminnan tuottavampiin osiin, esimerkiksi kauko- ja ulkomaanpuhelujen välittämiseen, eikä niitä ole saatavilla puhtaasti paikallispuhelujen tasolla. Kyseiset palvelut antavat asiakkaalle mahdollisuuden käyttää toista operaattoria tai jälleenmyyjää, joka huolehtii asiakkaan puhelun välittämisestä. c) Ulkomaanpuhelut (92) Kaikkien maiden tilaajat haluavat poikkeuksetta operaattoreiden välittävän puheluita myös muihin maihin. Jälleenmyyjät ja ennakkoon tai puhelukohtaisesti valittavat operaattorit toimivat aktiivisimmin juuri tällä kysynnän osa-alueella. d) Puhelut kiinteästä puhelimesta matkapuhelimeen (93) Matkapuhelimeen soitettavat puhelut voidaan tässä arvioinnissa rinnastaa kaukopuheluihin, sillä puhelujen välittäminen matkapuhelimeen edellyttää vakiintuneen operaattorin verkon käyttöä, eikä näitä puheluja käsitellä siten erikseen jäljempänä. Matkapuhelinpalvelut (94) Osapuolet ehdottivat, että matkapuhelinpalvelut (toiminta matkaviestinverkossa) erotettaisiin omiksi merkityksellisiksi tuotemarkkinoiksi. Useimmat komission kyselyyn vastanneista kolmansista kannattivat markkinoiden määrittelemistä tällä tasolla eivätkä juurikaan katsoneet tarpeelliseksi markkinoiden jakamista edelleen pienempiin segmentteihin (esimerkiksi analogisen ja digitaalisen verkon segmentteihin). Näiden segmenttien lähentymisestä, eli suuntauksesta, jonka mukaan asiakkaat korvaavat yhä useammin kiinteän puhelimen matkapuhelimella, monet vastaajat totesivat, ettei matkapuhelinpalveluja voida vielä pitää kiinteitä puhelimia korvaavana vaihtoehtona muun muassa siitä syystä, että kiinteillä puhelimilla on joitakin käyttötarkoituksia, esimerkiksi Internet-yhteys, joihin matkapuhelimet eivät sovellu yhtä hyvin. Matkapuhelinpalvelujen katsotaan siten kuuluvan omille tuotemarkkinoilleen. Operaattoreiden pääsy paikallis-, kauko- ja ulkomaanpuheluverkkoihin (95) Aivan kuten tilaajat tarvitsevat verkkojen käyttöoikeutta voidakseen soittaa puheluita, operaattoreilla on oltava pääsy verkkoihin puhelujen välittämiseksi toisiin verkkoihin tai niiden vastaanottamiseksi toisista verkoista välitettäviksi eteenpäin. Siten myös operaattoritasolla voidaan käydä samanlaista keskustelua lähtevistä ja saapuvista puheluista kuin edellä. a) Operaattoreiden pääsy tilaajaliittymäverkkoihin (96) Kuten tilaajat, jotka tarvitsevat tilaajaliittymää puhelujen soittamiseen ja vastaanottamiseen, operaattoreiden on voitava liittyä tilaajaliittymäverkkoihin. Markkinoilla on näin ollen kysyntää tällaisista liitäntäpalveluista, joista on yleensä tehtävä joko maksua tai vastavuoroisia palveluja koskeva sopimus. (97) Verkkoon liittäminen järjestetään yleensä tekemällä puheluiden välittämistä koskeva sopimus. Tällaisessa sopimuksessa määrätään, että operaattori, jolla on välitettäviä puheluita, maksaa puhelut välittävälle operaattorille tämän palveluista. Puheluiden kokonaiskustannuksiin voikin sisältyä aloitusmaksu ja minuuttitaksa, joka voi vaihdella sen mukaan, kuinka pitkän matkan puhelu kulkeutuu kyseisen operaattorin verkossa saapuakseen vastaanottajan tilaajaliittymään (98) Komissio katsoo näistä syistä, että jos sääntelyn purkaminen on mahdollistanut kilpailevien operaattoreiden pääsyn markkinoille, on olemassa markkinat operaattoreiden pääsylle tilaajaliittymäverkkoon. b) Operaattoreiden pääsy kauko- tai ulkomaanpuheluverkkoihin (99) Useimmat eurooppalaisista vakiintuneista puhelinyhtiöistä ovat käytännössä vertikaalisesti integroituneita, ja koska niiden kapasiteetti on siten riittävä, niiden ei tarvitse ohjata puhelinliikennettä (ulkomaanpuheluja lukuun ottamatta) paikallis-, kauko- tai ulkomaanverkko-operaattoreille. Uudet operaattorit, joilla ei ole omaa kapasiteettia, saattavat kuitenkin olla halukkaita käyttämään vakiintuneen operaattorin tai jonkin muun sellaisen puhelinyhtiön palveluita, jolla on valmiudet välittää kauko- tai ulkomaanpuheluita. (100) Koska useimpien maiden verkot rakennettiin kansallisten puhelinmonopolien kaudella, näissä maissa on yleensä rajallinen määrä ulkomaanpuheluja välittäviä vaihteita, joilla on palautuskaapeleiden kautta yhteys yhdyskeskukseen (kansainväliseen kaapeleiden pääte- tai maihinnousupisteeseen). Kaikki yhdysliikennejärjestelmässä välitetyt lähtevät ulkomaanpuhelut (lukuun ottamatta itse ja yksityisten yhteyksien kautta välitettyjä puheluita) on siten ohjattava ulkomaanpuheluja välittäviin vaihteisiin. Kaikki johonkin maahan saapuvat puhelut saapuvat ulkomaanvaihteeseen välitettäviksi edelleen kyseisen maan alueella sijaitsevalle vastaanottajalle. Yritysten tiedonsiirto (101) Yritysten tiedonsiirto koostuu palveluista, jotka liittyvät usein suurten tietomäärien siirtämiseen turvallisesti ja nopeasti kansallisella ja kansainvälisellä tasolla. Yritysten tiedonsiirtopalvelut yhdistävät yhtiön tietyssä paikassa sijaitsevan lähiverkon sen muualla sijaitseviin lähiverkkoihin; yhtiön verkkoon voidaan näiden palvelujen ansiosta liittää myös kolmansia. Tällaisten palvelujen asiakkaina ovat yhtiöt, joiden viestintätarpeet ovat erittäin korkeat. (102) Yritysten tiedonsiirtopalvelut kuuluvat eri tuotemarkkinoille kuin perinteiset kytkentäiset puhelinpalvelut. Teknisesti tiedonsiirtoverkot perustuvat yleensä valmiin telekaapeliverkon fyysiseen kokoonpanoon, mutta niiden yhteenliittämis- ja liityntäpisteissä ("solmukohdissa") käytetään toisenlaisia vaihteita ja reitittimiä. Yritysten tiedonsiirrossa käytetään usein pakettivälitteistä tiedonsiirtoa tai vastaavaa tekniikkaa, esimerkiksi Frame Relay- tai ATM-tekniikkaa. Yritysten tiedonsiirtoverkkoja luonnehditaan yleisesti virtuaalisiksi verkoiksi. Kun yhteys muodostetaan, luodaan virtuaalipiiri ja tiedot jaetaan paketteihin, jotka sijoitetaan verkkoihin, jotka sisältävät myös muita tietoja. Tästä tekniikasta saadaan se hyöty, että verkkoresursseja ei tarvitse varata tietyn yhteyden käyttöön ja tietojen välittämiseen tarvitaan mahdollisimman vähän aikaa. (103) Yritysten tiedonsiirtopalvelujen tarjoajat voivat joko rakentaa oman verkon ja yhdistää oman infrastruktuurinsa kiinteisiin johtoihin tai ostaa verkkopalveluja (esimerkiksi Frame Relay -palveluja) puhelinoperaattorilta ja verkkoinfrastruktuurin tarjoajilta yleensä. Yritysten tiedonsiirtopalvelujen tarjoajilla on joka tapauksessa oltava mahdollisuus käyttää tilaajaliittymää. Ne voivat käyttää tähän tarkoitukseen kiinteitä johtoja, valokuitukaapeleita, yleistä puhelinverkkoa ja digitaalista monipalveluverkkoa(18). Kaukopuheluyhteydet voidaan muodostaa myös verkkoinfrastruktuurin tarjoajien kiinteiden johtojen ja/tai verkkopalveluiden avulla. (104) Näiden tiedonsiirtopalvelujen tarjoaja kokoaa kyseisistä osatekijöistä tarjouksen ja esittelee sen asiakkaalle yhtenä saumattomana kokonaisuutena. Tällainen tuote on monien yritysasiakkaiden kannalta houkutteleva, sillä sen avulla voidaan välttää asioiminen eri kansallisen puhelinyhtiön kanssa kussakin maassa, jonka yritykset haluavat sisällyttää tiedonsiirtoverkkonsa peittoalueeseen. Internet-palvelujen tarjoajien palvelut (105) Internet-palvelujen tarjoajat tarjoavat asiakkailleen yleisiä Internet-yhteyksiä, mikä merkitsee sitä, että asiakkaat saavat käyttöönsä kaikki haluamansa Internet-yhteyspisteet. Internet-yhteyksien markkinoilla on siten runsaasti kysyntää. Jäljempänä olevassa arvioinnissa esitetään valinnaisen ja kiinteän yhteyden markkinaosuudet yhdistettyinä ja erikseen. Koska kilpailuongelmia esiintyisi riippumatta siitä, tarkastellaanko näitä yhteysmuotoja yhdessä vai erikseen, tässä päätöksessä ei ole katsottu tarpeelliseksi käsitellä näitä yhteyksiä erikseen. Internet-palvelujen tukkumarkkinat (106) Internet-palvelujen tukkumarkkinat kattavat kauttakulkuliikenteen jälleenmyynnin Internet-verkossa, mikä velvoittaa Internet-palvelujen tarjoajan tarjoamaan asiakkaanaan olevalle Internet-palvelujen tarjoajalle täydelliset Internet-yhteydet. Kyseiset markkinat ovat maailmanlaajuiset. Osapuolten toimittamista tiedoista ilmenee, ettei kumpikaan sulautuman osapuolista olisi täyttänyt komission päätöksen 1999/287/EY (WorldCom/MCI)(19) mukaisia huipputason verkon määrittelyperusteita ja että osapuolet ovat osittain näistä verkoista saadun kauttakulkuliikenteen jälleenmyyjiä. Kuten jäljempänä kilpailua koskevan arvion Internetiä käsittelevässä jaksossa todetaan, Telenor harjoittaa erittäin vähän Internet-kauttakulkuliikenteen tarjoajien liiketoimintaan liittyvää toimintaa; Telia on Telenoria vahvempi Euroopan tasolla, mutta harjoittaa vain pienimuotoista toimintaa maailmanlaajuisesti. Näitä markkinoita ei ole tarpeen käsitellä yksityiskohtaisemmin, koska ilmoitettu keskittymä ei aiheuta kilpailuongelmia Internet-palvelujen tukkumarkkinoilla. Mainostaminen Internet-verkossa (107) Asiassa Scandinavia OnLine tehdyssä päätöksessä(20), joka koski Telian, Telenorin ja norjalaisen Schibsted-viestintäkonsernin välisen Scandinavia OnLine -nimisen yhteisyrityksen, jäljempänä "SOL", perustamista, komissio erotti muun muassa Internetissä tapahtuvan mainostamisen markkinat, joilla Internet-sisällön tarjoajat kilpailevat keskenään mainostuloista. Vastauksessaan väitetiedoksiantoon osapuolet ilmoittivat vastustavansa Internetissä tapahtuvan mainostamisen erottamista erillisiksi markkinoiksi ja huomauttivat, että yritykset käyttävät erittäin harvoin Internetiä ainoana markkinointikanavana. Tämä toiminta olisikin katsottava osaksi laajempia, esimerkiksi sanomalehti-, suora-, tv- ja radiomainonnan markkinoita. Osapuolet eivät kuitenkaan ole toimittaneet todisteita siitä, että nämä markkinointikanavat lisäävät Internetissä mainostilaa tarjoavien kohtaamaa kilpailua. Se, että useimmat mainostajat markkinoivat tuotteitaan monen eri mainontakanavan kautta, ei merkitse sitä, että nämä keinot olisivat kysyntäpuolella toisensa korvaavia. Monen eri mainontakanavan käyttö on pelkästään osoitus siitä, että mainostajat käyvät monipuolista ja mahdollisimman laajalle kohderyhmälle suunnattua markkinointikampanjaa. Mainostilan myynti paikallisiin puhelinluetteloihin (108) Paikalliset puhelinluettelot julkaistaan Ruotsissa ja Norjassa monen muun maan tavoin kerran vuodessa, ja luettelot jaetaan kotitalouksille ja yrityksille maksutta. Luetteloiden julkaisijat saavat tuloja mainostilan myynnistä pääasiassa suurista ja keskikokoisista yrityksistä koostuvalle mainostajaryhmälle. Sekä Telia että Telenor julkaisevat ja jakavat paikallisia puhelinluetteloita ja myyvät niihin mainostilaa. Telia julkaisee Ruotsin alueella luettelona tuotemerkillä "DinDel" ja Telenor julkaisee Ruotsissa jaettavan luettelonsa Lokaldelen Sverige AB -tytäryhtiönsä, jäljempänä "Lokaldelen", välityksellä. Telia ei julkaise puhelinluetteloita Norjassa. (109) Osapuolet väittävät, ettei mainonta paikallisissa puhelinluetteloissa muodosta erillisiä markkinoita vaan on osa muissa viestimissä (esimerkiksi paikallisissa ilmaisjakelulehdissä ja radiossa) tapahtuvan mainonnan muodostamia laajempia markkinoita. Komission tutkimuksissaan keräämät tiedot kuitenkin osoittavat, että useat seikat erottavat puhelinluettelot muista mainontavälineistä. Puhelinluettelot julkaistaan ensinnäkin kerran vuodessa. Tämä heikentää niiden mainontavoimaa ja tekee niistä staattisia mainontavälineitä, sillä puhelinluetteloiden välityksellä yleisölle annettuja tietoja ei voida muuttaa, yhdistää tai päivittää. Julkaiseminen kerran vuodessa vaikuttaa puhelinluetteloiden mainostilan hintaan verrattuna muihin painettuihin viestimiin. Puhelinluetteloissa mainostaminen on yleensä päivä- tai aikakauslehdissä mainostamista edullisempaa, jos otetaan huomioon luettelon pidempi käyttöaika. Näistä syistä asiakkaat eivät vaihtaisi kovin helposti mainontavälinettä, vaikka mainoshintoja nostettaisiinkin vähän mutta merkityksellisesti. Osapuolet väittivät vastauksessaan väitetiedoksiantoon, ettei yrityshakemistojen julkaiseminen kerran vuodessa eikä siitä seuraava tilausten vastaanotto pidemmäksi jaksoksi kerrallaan (yleensä 12 kuukaudeksi) ollut peruste niiden erottamiselle lyhytaikaisemmista mainontavälineistä. Osapuolten mukaan on olemassa myös muunlaista vuosittain myytävää mainostilaa, esimerkiksi jalkapallo- tai jääkiekkostadioneille sijoitetut mainostaulut tai vain 2-6 kertaa vuodessa ilmestyvät aikakauslehdet. Ne katsovat tämän perusteella, että markkinoihin, joilla luettelot kilpailevat mainostuloista muiden välineiden kanssa, sisältyy myös muita pidempiaikaisia mainontavaihtoehtoja. Osapuolet eivät kuitenkaan ole antaneet todisteita siitä, että nämä muut mainontavälineet saattavat rajoittaa paikallisiin puhelinluetteloihin myytävän mainostilan myyjien toimintaedellytyksiä. Osapuolet eivät esimerkiksi ole esittäneet tietoja paikallisten puhelinluetteloiden ja muiden mainontavälineiden perimien mainosmaksujen välisistä vastaavuussuhteista eivätkä antaneet tietoja, joiden mukaan kyseisiä tuotteita voitaisiin pitää kysynnän kannalta toisensa korvaavina. Mainostilan myynnin paikallisiin puhelinluetteloihin voidaan tästä syystä katsoa kuuluvan erillisille merkityksellisille tuotemarkkinoille. Mainostilan myynti yrityshakemistoihin (110) Yrityshakemistot poikkeavat tavanmukaisista paikallisista puhelinluetteloista siten, että niiden käyttäjäryhmä koostuu pääasiassa tuotteiden ja palvelujen tarjoajia etsivistä yrityksistä. Hakemistot ovat yleensä maksuttomia, koska hakemiston julkaisijat saavat tuloja mainostilan myynnistä hakemistoihin. Molemmat osapuolet julkaisevat ja jakavat yrityshakemistoja. Telia julkaisee Ruotsissa hakemistoa tuotemerkillä "Emfas" ja Telenor julkaisee ruotsalaisen Telenor Företagsinfo AB -tytäryhtiönsä kautta hakemistoja tuotemerkeillä "Stortele", "Sveriges Handelskalender" ja "ISO-guiden". Telia ei julkaise tällaisia yrityshakemistoja Norjassa. (111) Osapuolet väittävät, että tämänkaltaisten hakemistojen julkaisijat kilpailevat mainostuloista yleisillä mainontamarkkinoilla. Komissio katsoo kuitenkin syistä, jotka esitettiin jo edellä paikallisia luetteloita koskevassa kohdassa, että mainonta yrityshakemistoissa muodostaa erilliset mainontamarkkinat. Yrityshakemistomainokset kuuluvat siten myös eri mainontamarkkinoille kuin tavallisissa paikallisluetteloissa julkaistavat mainokset. Yrityshakemistot eivät yleensä ole yleisön saatavilla, vaan ne on suunnattu määrätyille käyttäjille (liike-elämän edustajille). Mainostaminen yrityshakemistoissa näyttäisi olevan edullisempaa kuin tavanomaisissa puhelinluetteloissa. Vastauksessaan väitetiedoksiantoon osapuolet väittivät, että kuten paikallisten puhelinluetteloiden tapauksessa, yrityshakemistojen julkaiseminen kerran vuodessa ei ole peruste niiden erottamiselle lyhytaikaisemmista mainontavälineistä. Osapuolten yrityshakemistojen markkinamääritelmästä esittämät väitteet voidaan kumota käyttämällä samoja perusteita kuin edellä puhelinluetteloita käsiteltäessä. On lisäksi itsestään selvää, että yrityshakemistojen erikoislaatuisuus (ne on suunnattu yksinomaan liike-elämän edustajille) aiheuttaa sen, ettei muita mainontatapoja, esimerkiksi linja-autoihin ja raitiovaunuihin sijoitettavia mainoksia, jotka suunnataan suurelle yleisölle, voida pitää kysynnän kannalta toisensa korvaavina. (112) Edellä esitetyn perusteella voidaan todeta, että mainostilan myyminen yrityshakemistoihin kuuluu erillisille merkityksellisille tuotemarkkinoille. (113) Osapuolet jakavat painokappaleiden lisäksi yrityshakemistoista myös CD-ROM- ja Internet-versioita. Osapuolet saavat tuloja myös CD-ROM- ja Internet-versioissa julkaistavista mainoksista, joiden osuus yrityshakemistoista saatavista tuloista on alle [0-10%](21). Osapuolet katsovat, että CD-ROM- ja Internet-versiot kuuluvat samoille markkinoille kuin painetut hakemistot. Komission tutkimuksissaan keräämät tiedot vahvistavat tätä näkemystä. On kuitenkin muistettava, että Internet-version layout poikkeaa painetun hakemiston ja CD-ROM-version layouteista. Internet-versiossa yritysten nimet ja osoitteet esitetään objektiivisesti ja tasapuolisesti. Ainoan mainostulolähteen muodostavat kyseisille verkkosivuille sijoitetut mainospainikkeet ja sponsorointi. Painikkeet ja sponsoreiden ilmoitukset ovat erillään hakemistotekstistä, eivät välttämättä liity hakemistossa esitettyihin yritystietoihin ja myydään erikseen yrityksille, jotka ovat halukkaita mainostamaan kyseisillä verkkosivuilla. Hakemiston painetussa tai CD-ROM-versioissa yritystiedot saatetaan esittää puolueellisesti tai hakemistotekstiin sijoitetuissa erikokoisissa mainoksissa. Mainostajat maksavat yrityksen nimen esittämisestä näkyvämmin tai mainostilasta. Tähän kysymykseen ei kuitenkaan ole tarpeen ottaa kantaa, koska liiketoimella on kilpailuvaikutuksia riippumatta siitä, sisällytetäänkö Internet-mainonta merkityksellisiin tuotemarkkinoihin vai ei. Vaihteet (114) Toinen infrastruktuurituotetyyppi, jota käytetään tosin ennemminkin organisaatioiden sisällä kuin osana yleistä puhelinverkkoa, on vaihde. Molemmat osapuolet jakelevat vaihteita, erityisesti sellaisia, jotka kykenevät käsittelemään useita puhelinlinjoja samanaikaisesti ja joita yritykset ja laitokset käyttävät sisäisten puhelinjärjestelmiensä puhelinkeskuksina. Vaihteiden käsittelemien puhelinlinjojen määrä vaihtelee. Alle sataa linjaa käsittelevät vaihteet luokitellaan yleensä pieniksi ja yli sata linjaa käsittelemään kykenevät mallit suuriksi. (115) Osapuolet katsovat, että suuret ja pienet vaihteet kuuluvat samoille tuotemarkkinoille, koska niiden tehtävä on koosta riippumatta sama ja asiakkaat hakevat järjestelmiä, joihin saattaa sisältyä sekä suuria että pieniä vaihteita. Asiakkaat eivät yleensä halua hankkia suuria ja pieniä vaihteita eri toimittajilta. Komission tutkimuksissaan keräämät tiedot vahvistavat tämän osapuolten esittämän näkemyksen. Kuten jäljempänä kuitenkin ositetaan, tätä asiaa tutkittaessa ei ole tarpeen päättää, kuuluvatko pienet ja suuret vaihteet samoille merkityksellisille tuotemarkkinoille vai eivät. (116) Vaihteiden jakelijat keskittyvät usein kaupan jälkeisten palvelujen markkinoihin eli toimittamaan (suuren tai pienen) vaihdejärjestelmän jo hankkineille asiakkaille lisälaitteita ja tekemään asiakkaiden kanssa järjestelmän asentamisen jälkeen jatkuvia huolto- ja tukisopimuksia. Kaupan jälkeisten palvelujen osuus vaihteisiin liittyvästä liiketoiminnasta on huomattava. Useimmat asiakkaat haluavat kaikki palvelut laitteet alun perin myyneeltä ja asentaneelta yritykseltä. Tätä asiaa tutkittaessa ei ole kuitenkaan tarpeen päättää, kuuluvatko kaupan jälkeiset palvelut samoille tuotemarkkinoille kuin vaihteiden myynti vai eivät. B MERKITYKSELLISET MAANTIETEELLISET MARKKINAT Kansalliset tai kansallisia laajemmat markkinat (117) Osapuolet väittävät, että kaikki tämän keskittymän vaikutusalueeseen kuuluvat merkitykselliset televiestintämarkkinat ovat kansalliset. Voitaisiin kuitenkin väittää, että vaikka markkinat ovat tällä hetkellä kansalliset, keskittymä(22) laajentaisi niitä esimerkiksi kiinteiden puhelinyhteyksien ja mahdollisesti myös joidenkin muiden palvelujen osalta ja loisi Norjan ja Ruotsin kattavat markkinat. Vaikka sulautuma voi johtaa tähän tulokseen, markkinoiden laajeneminen ei tapahdu automaattisesti, ja arvioinnin lähtökohtana onkin käytetty pääasiassa kiinteän ja matkapuhelinliikenteen kansallisia markkinoita. (118) Edellä esitetystä huolimatta sulautuman vaikutusalaan mahdollisesti kuuluvista televiestintämarkkinoista on vaikea esittää yleistyksiä, vaan niitä kaikkia on tarkasteltava erikseen. Tilaajaliittymä-, kaukopuhelu- ja ulkomaanpuheluverkkoinfrastruktuurin tarjoaminen (119) Vaikka nämä kolmet markkinat katsotaan kansallisiksi, on huomattava, että jos yhden teleoperaattorin määräysvallassa oleva tilaajaliittymäverkko laajennettaisiin kattamaan kansallista aluetta laajempi alue, jos verkko mukautetaan sen ottamiseksi huomioon, että verkko kuuluu vastedes saman operaattorin määräysvaltaan, markkinoiden maantieteellinen ulottuvuus voi olla kansallisia markkinoita laajempi. Tätä kysymystä ei kuitenkaan ole tarpeen selvittää, sillä kilpailuongelmia aiheutuu myös siinä tapauksessa, että markkinat määritellään osapuolten ehdottamalla tavalla mahdollisimman suppeiksi (kansallisiksi). (120) Kauko- ja ulkomaanpuheluinfrastruktuuriin voidaan soveltaa samoja periaatteita markkinoiden määritelmän maantieteellisen laajuuden määrittämiseksi. Kaukopuheluiden välittäminen on vanhastaan annettu kaikissa maissa monopoliasemassa olevan vakiintuneen operaattorin vastuulle, joka vastasi niiden välittämisestä tarkasti määritellyllä kansallisella alueella samoin perustein kuin se tarjosi tilaajaliittymäpalveluja. Tilaajille tarjottavat paikallis-, kauko- ja ulkomaanpuhelupalvelut (121) Myös tilaajille tarjottavien puhelinpalvelujen markkinat luokitellaan tilaajan kannalta katsottuna yleensä kansallisiksi. Palveluja on aiemmin tarjottu yleensä kansallisten rajojen sisällä, koska palvelujen tarjoamisesta vastaavat teleoperaattorit eivät ole kyenneet tarjoamaan palveluja rajojen yli. Operaattoreiden pääsy paikallis-, kauko- ja ulkomaanpuheluverkkoihin (122) Aivan kuten tilaajille tarjottavien palvelujen markkinat on katsottava kansallisiksi, myös operaattoreiden pääsy tilaajaliittymiin muodostaa kansalliset markkinat. Aiemmin, monopoliasemassa olevien vakiintuneiden teleoperaattoreiden aikakaudella, tilaajaliittymäverkkoihin pääsyllä ei yleensä ollut merkitystä sellaiselle ulkopuoliselle operaattorille, joka pyrki välittämään puheluja kyseisessä maassa. Puhelun välittäminen siirrettiin tuolloin vastaanottavan teleoperaattorin vastuulle maiden välisen kaapelin teoreettisessa keskikohdassa. Puhelu käsiteltiin tästä kohdasta lähtien vakiintuneen operaattorin vertikaalisesti integroidussa verkossa. Tämän prosessin viimeinen vaihe oli puhelun välittäminen tilaajaliittymään. (123) Ulkomaanpuhelupalvelujen tarjonnan osalta ulkomaanliikennettä voidaan tarkastella erillisenä liiketoiminta-alana. Tarvittaessa saatetaan kuitenkin joutua tutkimaan myös suppeampia merkityksellisiä markkinoita. Tutkiminen perustuu maiden välisiin reitteihin, joita pitkin voidaan välittää kyseisten maiden välistä puhelinliikennettä. Jäljempänä esitetyssä arvioinnissa tarkastellaan tilannetta ulkomaanpuhelupalvelujen tarjonnan markkinoiden kannalta ja sulautuman vaikutusta tiettyihin maayhdistelmiin (esimerkiksi Norja ja Ruotsi, Norja tai Ruotsi + Tanska ja Suomi). Matkapuhelinpalvelut (124) Osapuolet pitivät monista eri syistä matkapuhelinmarkkinoita kansallisina. Näitä syitä olivat muun muassa se, että eri jäsenvaltiot asettivat operaattoreille erilaisia toimilupaehtoja, ja lisäksi taajuuksien saatavuus rajoitti operaattoreiden määrän 2-4 operaattoriin, mikä merkitsi sitä, etteivät eri maiden operaattorit välttämättä voineet odottaa saavansa toimilupaa kaikkiin naapurimaihin. Lisäksi useimmissa toimiluvissa operaattoreiden edellytettiin rakentavan toimiluvan kattamalle alueelle infrastruktuuria. Näiden syiden lisäksi on otettava huomioon roaming-maksut, joita veloitetaan soitettaessa puheluja palveluntarjoajan kotialueen ulkopuolella. Näiden maksujen vuoksi yhdestä maasta matkapuhelinliittymansä hankkineiden asiakkaiden ei kannata pysyvästi käyttää eri kansallisilla markkinoilla toimivien palveluntarjoajien palveluja pääasiassa siksi, että asiakkaiden olisi maksettava kaikista asuinmaassaan soittamistaan puheluista ulkomaanpuhelumaksu. Yritysten tiedonsiirto (125) Telian ja Telenorin mukaan yritysten tiedonsiirron merkitykselliset markkinat ovat kansalliset. Osapuolet toimittivat väitteensä tueksi numerotietoja. Monissa aiemmin käsitellyissä vastaavanlaisissa tapauksissa yrityksille tarjottavien tiedonsiirtopakettien markkinoiden katsottiin olevan kansallisia laajemmat, mahdollisesti Euroopan tai jopa maailmanlaajuiset. Yksi niistä tekijöistä, jotka kannustivat yrityksiä ostamaan tällaisia palveluja, oli halu välttyä asioimasta monen eri kansallisen teleoperaattorin kanssa, kuten olisi tapahtunut, jos yritykset olisivat yrittäneet luoda itsenäisesti omia rajatylittäviä verkkoja. Koska osapuolet ovat kuitenkin itse väittäneet, että kyseisten palvelujen markkinat ovat kansalliset, tämän arvioinnin lähtökohdaksi on otettu kansalliset markkinat. Internet-palvelut ja mainonta (126) Yleisenä näkemyksenä on, että Internet-palvelujen maantieteelliset markkinat ovat pääosin kansalliset, sillä palveluntarjoajien yhdistäminen käyttäjiin edellyttää tilaajaliittymäpalveluja tai vuokrajohtoja. Tämä rajoittaa nykyisten liittymämarkkinoiden luokittelemista kansallisia laajemmiksi. (127) Komissio katsoi asiassa SOL tekemässään päätöksessä (asia N:o IV/JV.1, johon viitataan 10 kappaleessa), että Internet-verkossa tapahtuvan mainonnan markkinat olisi luokiteltava laajuudeltaan vähintään kansallisiksi, mahdollisesti kielellisistä syistä. Eräs kilpailija on huomauttanut, että koska Ruotsi ja Norja ovat kielellisesti ja kulttuurisesti erittäin samankaltaisia, sulautuma voisi tarjota samaa Internet-sisältötarjontaa molemmissa maissa ja kilpailla kyseisten maiden mainostuloista. Kääntäminen ruotsin ja norjan välillä on suuren yhteneväisyyden takia nopeaa ja huokeaa eikä aina edes ole tarpeen, koska ruotsalaiset osaavat yleensä lukea norjankielistä tekstiä ja päinvastoin. Sulautuman seurauksena merkitykselliset maantieteelliset markkinat voisivat siten olla kansallisia laajemmat. Osapuolet väittivät vastauksessaan, ettei samaa Internet-sisältöä voi tarjota sekä Ruotsissa että Norjassa, sillä huolimatta siitä, että on kyse naapurivaltioista, joiden kielet ovat samankaltaiset, maiden välillä on kulttuuri- ja kielieroja. Osapuolten mukaan erot ovat huomattavia eikä ole näyttöä siitä, että mainostajat hankkisivat yhdistettyä mainostilaa Ruotsia ja Norjaa varten. Tämän seikan määrittäminen on kuitenkin tarpeetonta, sillä sulautumalla on kilpailuvaikutuksia, vaikka markkinat määriteltäisiinkin mahdollisimman suppeiksi eli kansallisiksi. Paikalliset puhelinluettelot ja yrityshakemistot (128) Osapuolet katsovat, että sekä paikallisiin puhelinluetteloihin että yrityshakemistoihin myytävän mainostilan merkitykselliset maantieteelliset markkinat ovat kansalliset. Osapuolten myynti- ja jakelujärjestelmät on organisoitu kansallisesti. Osapuolet mainitsevat myös kielierot esteenä pääsylle mainosten myyntimarkkinoille. Kolmannet näyttävät yleensä olevan samaa mieltä merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden määrittelemisestä kansallisiksi. Merkitykselliset maantieteelliset markkinat katsotaan näin ollen tässä arvioinnissa kansallisiksi. Vaihteet (129) Osapuolet määrittelevät vaihteiden markkinat kansallisiksi muun muassa siksi, että alalla tarvitaan paikallista myynti-, asiakaspalvelu- ja markkinointihenkilökuntaa, joilla on tarvittava kielitaito ja yhteyksiä paikallisiin. Osapuolet huomauttivat lisäksi, että osa niiden kilpailijoista toimii erittäin aktiivisesti joko Ruotsissa tai Norjassa muttei molemmissa. Komission tutkimustulokset ja osapuolten vaihteiden maantieteellisistä markkinoista esittämät arviot eivät ole keskenään ristiriidassa. C KILPAILUA KOSKEVA ARVIOINTI (130) Ennen kuin siirrytään tarkastelemaan yksittäisiä markkinoita on aiheellista tutkia yksityiskohtaisemmin sulautuman yleisiä vaikutuksia. Sulautuma yhdistäisi kaksi kansallista teleoperaattoria, joiden palveluvalikoima kattaa kaikki puhelinpalvelut ja jotka ovat erittäin vahvassa asemassa markkinoilla, joilla on erittäin vähän kilpailua (kiinteän verkon puhelintoimintamarkkinat), mutta suhteellisen vahvoja myös kilpaillummilla markkinoilla, esimerkiksi Internet-markkinoilla ja yritysten tiedonsiirron markkinoilla. Telia ja Telenor ovat erityisen vahvassa - jopa määräävässä - asemassa tilaajaliittymäinfrastruktuurin markkinoilla. Niillä on kohtuullisen laajat käyttöoikeudet infrastruktuureihin myös Tanskassa ja Suomessa, koska näissä maissa sovelletaan Ruotsia ja Norjaa sallivampia tilaajaliittymän käyttöä koskevia määräyksiä. Telia ja Telenor ovat myös toistensa tärkeimmät kilpailijat. Sulautuma olisi kilpailun kannalta erittäin ongelmallinen, koska a) se poistaisi osapuolten väliltä todellisen ja potentiaalisen kilpailun, ja b) uusi yhtiö olisi entistä kykenevämpi ja halukkaampi poistamaan markkinoilta kolmansien taholta tulevaa todellista ja potentiaalista kilpailua. Koska yhdistyneet operaattorit vahvistaisivat sulautumalla asemiaan Pohjoismaiden markkinoilla, ne voisivat soveltaa liiketoimintatapoja, jotka olisivat muiden ulottumattomissa, esimerkiksi yhdistämään tuotteensa koko Pohjoismaat kattavaksi tuotevalikoimaksi. Sääntelytilanne (131) Tämän laajemman tarkastelun tärkeä osa-alue on ero yhtäältä Ruotsin ja Norjan ja toisaalta Tanskan ja Suomen sääntelyjärjestelmien välillä. Olennaisimmat erot liittyvät hintasäännöstelymenetelmiin ja käyttöliittymien tarjoamiseen (tilaajaliittymien tarjoaminen erillisenä tuotteena ja muilla tavoilla, esimerkiksi jälleenmyynnin ja operaattorin valinnan kautta). Hintasäännöstelystä voidaan todeta, että verkkojen yhteenliitännästä veloitettavia maksuja valvotaan sekä Norjassa että Ruotsissa yleensä jälkikäteen eikä ennakolta. Tämä voi aiheuttaa sen, että vakiintuneet operaattorit veloittavat yhteenliitännästä kohtuuttomia maksuja ja ottavat käyttöön kilpailunvastaisia käytäntöjä ennen kuin käytännöille on saatu sääntelyviranomaisten ennakkolupa. Toisin kuin Tanskassa ja Suomessa, Norjassa ja Ruotsissa vakiintuneiden operaattoreiden ei edellytetä tarjoavan kilpailijoidensa loppukäyttäjille vastaavantasoisia käyttäjäliittymiä kuin omille asiakkailleen (Tanskassa sääntelyviranomainen edellyttää kilpailukykyisten liittymien tarjoamista loppukäyttäjille, tilaajaliittymien tarjoamista erillisenä tuotteena, telepalveluiden tukkumyyntiä kilpailijoille jälleenmyyntiä varten, yhteisvuokrausta, operaattorin valintaa ja kansallisia roaming-palveluja; Suomen lainsäädännössä säädetään kilpailukykyisen käyttäjäliittymän tarjoamisesta, johon sisältyy velvoite tarjota tilaajaliittymiä erillisenä tuotteena, velvoite tarjota telepalvelujen tukkumyyntipalveluja kilpailijoille jälleenmyyntiä varten ja operaattorin valinta). (132) Osapuolet korostivat väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa, että Telian asettamien yhteenliitäntäehtojen käsittelyssä on mahdollista päästä sovitteluratkaisuun. Kilpailijat huomauttivat kuitenkin tutkimusten aikana, että sovitteluratkaisun löytäminen kiistanalaisen ehdon käsittelyssä voi olla erittäin hankalaa ja viedä jopa kaksi vuotta. Myös Norjassa sovittelu on ennakkoedellytyksenä sääntelytoimien toteuttamiselle riitojen ratkaisemiseksi. (133) Telia ja Telenor väittivät suullisessa kuulemistilaisuudessa, että Ruotsin ja Norjan sääntelyjärjestelmät olivat tärkein osapuolten toimintaa rajoittanut tekijä. Osapuolet totesivat esimerkiksi, että Ruotsin yhteenliitäntätariffit ovat säänneltyjä ja kustannuslähtöisiä. Tutkimuksissa kuitenkin ilmeni, että kustannuslähtöisyyttä koskeva velvollisuus rajoittuu ainoastaan puhelinpalveluihin. Vaikka Telialla on velvollisuus julkaista yhteenliittämistä koskeva viitetarjous, jonka se julkaiseekin kotisivuillaan, julkaiseminen ei edellytä, että kansallinen sääntelyviranomainen on hyväksynyt tarjouksen virallisesti ennakkoon. Tarjouksiin ei siten kohdistu ennakkovalvontaa eikä kansallisella sääntelyviranomaisella ole lakisääteistä velvollisuutta antaa tarjoukselle virallista hyväksyntää. Viitetarjousta käytetään ennemminkin osapuolten välisten neuvottelujen lähtökohtana. Puhelinpalvelutariffeja lukuun ottamatta kaikki yhteenliittämistariffit määrätään osapuolten välisten neuvottelujen jälkeen. Norjassa Telenorin velvollisuus tarjota yhteenliittämispalveluja kustannuslähtöisesti kattaa yleisen puhelinverkon, yleisten puhelinpalvelujen ja siirtokapasiteetin käytön. Tarjouksiin ei kuitenkaan kohdisteta ennakkovalvontaa, koska laki ei edellytä niiden virallista hyväksyntää eikä valvontaviranomainen käytännössä hyväksykään tarjouksia. (134) Telia ja Telenor ovat sitä mieltä, että komissio liioittelee Pohjoismaiden sääntelyjärjestelmien välisiä eroja. Osapuolet väittävät, että vaikka Tanskassa ja Suomessa on voimassa erillisten tilaajaliittymien tarjoamista koskeva lainsäädäntö mutta Norjassa ja Ruotsissa ei, Pohjoismaiden sääntelyjärjestelmät vastaavat olennaisimmilta osiltaan toisiaan. (135) Osapuolet eivät kiellä sitä, että Ruotsissa ja Norjassa ei ole Tanskan ja Suomen tavoin voimassa pakkoa tilaajaliittymän tarjoamiseen erillisenä tuotteena. Kyse on olennaisesta erosta, sillä vakiintuneen operaattorin erillinen tilaajaliittymä tarjoaa uusille operaattoreille mahdollisuuden päästä markkinoille pienemmin kustannuksin. On täsmennettävä, että Ruotsissa ja Norjassa uusien operaattoreiden on erillisen tilaajaliittymän puuttuessa pyrittävä saamaan loppukäyttäjiä joko rakentamalla oma infrastruktuuri tai turvautumalla kytkentäiseen yhteyteen (joka kattaa operaattorin valinnan puhelukohtaisesti ja ennakkoon sekä yhteenliitännän) tai kiinteään yhteyteen (vuokrajohdot ja virtuaalipiiri). Nämä liittymämuodot eivät vastaa erillistä tilaajaliittymää, sillä niissä yhdistetään vakiintuneen operaattorin vaihteiden tai liikenneinfrastruktuurin käyttö tilaajaliittymän käyttöön. Vakiintuneelle operaattorille on siten maksettava ylimääräinen puhelukohtainen maksu. Jos tilaajaliittymä sitä vastoin tarjotaan erillisenä tuotteena, kilpailijat voivat olla yhteydessä käyttäjiin maksamalla ainoastaan kiinteän kuukausimaksun vuokraamastaan liittymästä. Toisin kuin erillisten tilaajaliittymien kautta, Ruotsissa ja Norjassa saatavilla olevien liittymämuotojen kautta ei myöskään voitaisi tarjota esimerkiksi xDSL-, IP-, ATM-tekniikkaan ja digitaalivideoon liittyviä palveluja eikä käyttää vakiintuneen operaattorin valvomaa ja hinnoittelemaa tekniikkaa. (136) Telia ja Telenor toteavat yhteenliittämistariffien laskennassa käytettävästä kustannusperusteesta, että aiempien kustannusten käyttö laskentaperusteena Norjassa ja Ruotsissa on yhteisön lainsäädännön mukaista ja erityisesti televiestinnän yhteenliittämisestä soveltaen avoimen verkon tarjoamisen (ONP) periaatteita yleispalvelun ja yhteentoimivuuden varmistamiseksi 30 päivänä kesäkuuta 1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/33/EY, jäljempänä "yhteenliittämisdirektiivi"(23), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/61/EY(24), mukaista. Tässä yhteydessä on tuotava esiin kaksi seikkaa. Kustannuslähtöinen yhteenliitäntä ei ensinnäkään estä osapuolia poistamasta kolmansien taholta tulevaa todellista ja mahdollista kilpailua. Yhteenliitäntä antaa vakiintuneille operaattoreille mahdollisuuden pakottaa uudet operaattorit turvautumaan myös jatkossa palveluihinsa ja on siten vakiintuneille operaattoreille pysyvä tulonlähde. Vaikka yhteenliittämismaksut laskettaisiin yhteisön lainsäädännön mukaisesti, osapuolet voisivat silti heikentää kolmansille tarjoamansa yhteenliitännän teknistä laatua. Tästä syystä pelkästään se, että yhteenliitäntä on saatavilla, ei poista etuja, jotka osapuolet saavat tilaajaliittymän hallinnasta. Valitusta kustannusperustasta voidaan lisäksi todeta, että kilpailun kiristyessä teleyhtiöt pyrkivät kaikin keinoin alentamaan kustannusperustaansa esimerkiksi korvaamalla vanhat, käyttökustannuksiltaan epäedulliset laitteet edullisemmilla ja tehokkaammilla laitteilla. Aiempien kustannusten pitäisi näin ollen olla nykyisiä toiminta- tai lisäkustannuksia korkeammat, ja vakiintuneet operaattorit saisivat siten yhteenliitännästä paremman tuoton. (137) Komissio huomauttaa lisäksi, ettei tässä yhteydessä ole kyse sääntelyjärjestelmän tai sääntelyjärjestelmien riittävyydestä sulautuneiden yritysten tulevan käyttäytymisen rajoittamiseksi, vaan ennemminkin siitä, luoko Telian ja Telenorin sulautuminen niille määräävän aseman tai vahvistaako se niiden määräävää asemaa. Ruotsin ja Norjan sääntelyjärjestelmät on suunniteltu vakiintuneiden teleyhtiöiden toimintatapojen valvomiseksi ja kuluttajien suojelemiseksi. Näiden sääntelyjärjestelmien ei niiden tehokkuudesta huolimatta voida olettaa estävän sulautuneita yrityksiä luomasta ja/tai lujittamasta sulautuman kautta määräävää asemaa. Telealan sääntely on monimutkainen tehtävä, jotka edellyttää sääntelyviranomaiselta huolellista harkintaa ja laajakantoisia neuvotteluja alan edustajien kanssa. Sääntelyn ei voida odottaa ratkaisevan sulautuman luomia rakenteellisia kilpailuongelmia. Jos Telian ja Telenorin sulautuminen loisi määräävän aseman tai vahvistaisi sitä, kuten komission markkinatutkimuksesta ilmenee, ainoa riittävä väline näiden vaikutusten estämiseen on sulautumien valvonta, ei jälkisääntely. Todellisen kilpailun poistaminen osapuolten väliltä (138) Telian todettiin olleen Telia Norgen