1999/60/EY: Komission päätös, tehty 21 päivänä lokakuuta 1998, Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamismenettelyssä (Asia N:o IV/35.691/E-4: Esieristettyjen kaukolämmitysputkien alan kartelli) (tiedoksiannettu numerolla K(1998) 3117) (Ainoastaan englannin-, italian-, saksan-, suomen- ja tanskankieliset toisinnot ovat todistusvoimaisia)



Virallinen lehti nro L 024 , 30/01/1999 s. 0001 - 0070



KOMISSION PÄÄTÖS, tehty 21 päivänä lokakuuta 1998, Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamismenettelyssä (Asia N:o IV/35.691/E-4: Esieristettyjen kaukolämmitysputkien alan kartelli) (tiedoksiannettu numerolla K(1998) 3117) (Ainoastaan englannin-, italian-, saksan-, suomen- ja tanskankieliset toisinnot ovat todistusvoimaisia) (1999/60/EY) EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen, ottaa huomioon 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17, joka on perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymisasiakirjalla, ja erityisesti sen 3 ja 15 artiklan 2 kohdan, ottaa huomioon 19 päivänä maaliskuuta 1997 tehdyn komission päätöksen menettelyn aloittamisesta asetuksen N:o 17 3 artiklan mukaisesti, on antanut asianomaisille yrityksille mahdollisuuden asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohdan sekä neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyistä kuulemisista 25 päivänä heinäkuuta 1963 annetun komission asetuksen N:o 99/63/ETY (2) mukaisesti tulla kuulluiksi niistä asioista, joita komissio on vastustanut, ja on kuullut kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa, sekä katsoo seuraavaa: I - JOHDANTO A. Tiivistelmä tapahtuneesta kilpailusääntöjen rikkomisesta 1) Tämä päätös sakkojen määräämisestä Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 85 artiklan rikkomisesta on osoitettu seuraaville yrityksille: - ABB Asea Brown Boveri Ltd, - Brugg Rohrsysteme GmbH, - Dansk Rørindustri A/S (Starpipe), - Henss/Isoplus Group, - Ke-Kelit Kunststoffwerk GmbH, - Oy KWH Tech AB, - Løgstør Rør A/S, - Pan-Isovit GmbH, - Sigma Tecnologie di rivestimento S.r.l., - Tarco Energi A/S. 2) Rikkomisen muodostaa osallistuminen monimutkaisiin kilpailun vastaisiin järjestelyihin, jotka alkoivat kansallisena kartellina Tanskassa marraskuun 1990 aikoihin, laajenivat muihin jäsenvaltioihin (Italia, Saksa) vuonna 1991 ja järjestettiin vuonna 1994 kattamaan käytännössä koko yhteismarkkinat; rikkomisen toteuttivat esieristettyjen kaukolämpöputkien tuottajat, jotka yhdessä tekoon osallisina sekä perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaisesti - jakoivat kansalliset markkinat ja lopulta koko Euroopan markkinat keskenään kiintiöperiaatteella, - määräsivät kansalliset markkinat tietyille valmistajille ja järjestivät muiden vetäytymisestä markkinoilta, - sopivat tuotteen ja yksittäisten hankkeiden hinnoista, - osoittivat yksittäiset hankkeet tietyille valmistajille ja ohjailivat kyseisten hankkeiden tarjousmenettelyä varmistaakseen, että se valmistaja, jolle hanke oli sovittu annettavaksi, sai kyseisen tilauksen, - suojatakseen kartellia ainoan huomattavan kartellin ulkopuolisen valmistajan Powerpipe AB:n kilpailulta ryhtyivät yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin estääkseen sen kaupallisen toiminnan, vahingoittaakseen sen liiketoimintaa tai karkoittaakseen sen kokonaan markkinoilta, - käyttivät laatunormeja hintojen pitämiseen korkeina ja uuden kustannuksia säästävän tekniikan käyttöönoton viivästyttämiseen. 3) Rikkomiseen osallistumisen kesto vaihteli yrityksittäin seuraavasti: - ABB, Løgstør, Starpipe, Tarco: marras joulukuusta 1990 ainakin maalis-huhtikuuhun 1996, - Pan-Isovit marras joulukuusta 1990 samaan ajankohtaan saakka, - Henss/Isoplus suunnilleen lokakuusta 1991 samaan ajankohtaan saakka, - KWH ainakin maaliskuusta 1995 samaan ajankohtaan saakka, - Brugg noin elokuusta 1994 samaan ajankohtaan saakka, - Ke-Kelit noin tammikuusta 1995 samaan ajankohtaan saakka, - Sigma noin huhtikuusta 1995 samaan ajankohtaan saakka. (Bruggin, Ke-Kelitin ja Sigman osallistuminen rajoittui kunkin kotimaan markkinoita koskeviin järjestelyihin.) B. Esieristettyjen putkien ala 1. Tuote 4) Ensisijaisesti kaukolämmitysjärjestelmissä käytettävät esieristetyt putket koostuvat teräsputkista, jotka suljetaan muoviputkien sisään siten, että teräs- ja muovikerroksen välissä on eristävä vaahtokerros. Kaukolämmitysjärjestelmiä käytetään yleisesti Länsi-Euroopan pohjoisosien valtioissa ja entisen itäblokin valtioissa, joissa ilmasto on ankara. Vesi lämmitetään keskitetysti ja siirretään maanalaisissa putkissa kunnan tai alueen eri puolille asuin- ja liikerakennuksien lämmittämiseksi. Koska ympäristöön ja erityisesti energian tehokkaaseen käyttöön kiinnitetään yhä enemmän huomiota, kaukolämmitysjärjestelmien mahdollisuudet on tunnustettu entistä laajemmin. Esimerkkinä tästä ovat sähkövoimaloiden ja kaukolämmitysjärjestelmien yhdistelmät ("yhteistuotanto"), joissa sähköntuotannon tai teollisuuden tuottama ylimääräinen lämpö käytetään kaukolämmitykseen. Tehokkaan ja turvallisen jakelun varmistamiseksi putket on eristettävä, koska kuuman veden (tai höyryn) on kuljettava maan alla pitkiä matkoja ja koska sen lämpötila on hyvin korkea (jopa 140 °C). 5) Esieristetyissä putkissa on kolme pääosaa: - teräsputki (tai joskus kupariputki), joka on tuotteen ydin ja jossa kuuma vesi kulkee, - samankeskisesti ulkopuolelle asetettu suojaava muoviputki, - näiden kahden putken välissä oleva jäykkä vaahtoeriste. Kaukolämmitysputket valmistetaan yleensä jäykkinä 6, 12 tai 16 metrin pituisina putkina. Vakioputkien läpimitta on 125-800 mm, mutta suurempiakin kokoja pystytään valmistamaan. Esieristettyjen putkien valmistajat toimittavat täydellistä putkien, mutkaosien ja erikoisliitoskappaleiden valikoimaa, johon kuuluu myös vuotojen havaitsemisessa käytettävät valvontajärjestelmät. Jotkut tässä järjestelyssä mukana olleet yritykset valmistavat myös joustavia putkia, joita käytetään pääasiassa yhdistämään yksittäiset kotitaloudet pääputkistoon. Tämä menettely ei koske joustavia putkia. Tuotteet ovat standardoituja ja niiden on täytettävä laatuvaatimukset, jotka on asetettu valmistajien, asiakkaiden ja standardointiviranomaisten yhteistyönä; keskeisimmät standardit ovat EN 253, EN 258, EN 488 ja EN 489. Perinteisessä tuotantomenetelmässä käytetään tietyn pituisia teräsputkia, jotka puristetaan yhteen välikappaleilla ja peitetään muovisella ulkoputkella; näiden kahden samankeskisen putken väliin ruiskutetaan vaahtoa. Innovaatioilla on alalla suuri merkitys. Turvallisuus-, tehokkuus- ja ympäristönäkökohdat ovat keskeisiä. Eräänä kehitysaskeleena oli CFC-yhdisteitä sisältämättömän eristevaahtomateriaalin tuominen markkinoille vuonna 1988. Suunnilleen samaan aikaan putkien jatkuvan tuotantoprosessin kehittäminen on mahdollistanut merkittävät kustannussäästöt. Tässä tekniikassa putkia siirretään eteenpäin koko tuotantovaiheen ajan keskeytyksettä, kun taas perinteisessä menetelmässä putket vietiin yksitellen ruiskutuspisteeseen ja täytettiin vaahdolla. Eräät perinteistä menetelmää käyttäneet valmistajat vastustivat joidenkin vuosien ajan jatkuvaa tuotantomenetelmää ja sen käyttöönottoa kaupallisessa mitassa. 2. Kaukolämmitysjärjestelmien markkinat 6) Länsi-Euroopassa kaukolämmitysputkien loppukäyttäjiä ovat ensisijaisesti kuntien omistamat energiayhtiöt tai erikoistuneet kaukolämmitysyhtiöt. Urakkasopimukset liittyvät joko erityishankkeisiin tai vuosihuoltoon. Ensimmäisen sopimustyypin kohdalla kunta tai muu julkinen/paikallinen viranomainen antaa rakennusurakoitsijalle tietyn hankkeen, mitä on edeltänyt asianmukainen tarjousmenettely, ja sopimuksen saanut urakoitsija pyytää sitten putkien valmistajilta tarjouksia esieristetyistä putkista. (Yli 400 000 ecun arvoiset putkien toimitussopimukset ovat yhteisön julkisia hankintoja koskevien sääntöjen (3) alaisia). Urakoitsija hoitaa valmistajan toimittamien putkien asennuksen. Tämän tyyppiset urakat muodostavat noin 60 prosenttia koko Euroopan markkinoista. Vuosisopimuksia tehtäessä (nämä tunnetaan myös "vähittäismarkkinoina") kunta tai muu loppukäyttäjä sitoutuu ostamaan suoraan valmistajalta putkia ja liittimiä määrättyyn arvoon asti vuodessa. Tavallisesti ne käytetään valmiin kaukolämmitysjärjestelmän osittaiseen uusimiseen tai huoltoon. 7) Kaukolämmitysputkien markkinoiden arvo oli vuonna 1995 yhteisössä noin 400 miljoonaa ecua; kasvu edellisestä vuodesta oli 15 prosenttia. Tuotetta markkinoidaan käytännöllisesti katsoen kaikissa jäsenvaltioissa. Jäsenvaltioiden välillä käydään merkittävää kauppaa. ABB:llä on tuotantolaitoksia useissa jäsenvaltioissa, Henss/Isoplusilla Itävallassa ja Saksassa. Tärkeimmän tuotantokeskuksen eli Tanskan osuus yhteisön putkentuotantokapasiteetista on noin 50 prosenttia, ja se toimittaa tuotetta kaikkiin muihin kaukolämmitystä käyttäviin jäsenvaltioihin. Yhteisön suurimmat kansalliset markkinat ovat Saksassa (noin 160 miljoonaa ecua eli 40 prosenttia koko yhteisön kulutuksesta). Vähintään kaksi kolmannesta Saksaan asennetuista kaukolämmitysputkista on peräisin muista jäsenvaltioista, pääasiassa Tanskasta mutta myös Itävallasta, Suomesta ja Ruotsista. Toiseksi suurimmat kansalliset markkinat yhteisössä ovat Tanskassa, 20 prosenttia kokonaiskulutuksesta. Yhteisössä toimivat valmistajat toimittavat tuotteita Euroopan vientimarkkinoille (Itä-Eurooppaan, Pohjoismaihin ja Baltian maihin) noin 100 miljoonan ecun arvosta, ja myös Venäjällä ja Kiinassa on nopeasti laajenevat markkinat. 3. Valmistajat 8) Menettelyssä käsiteltävien tapahtumien aikana oli Länsi-Euroopan markkinoille merkittäviä määriä toimittavia valmistajia kahdeksan: ABB, Løgstør Dansk Rør ("Starpipe"), Tarco, Pan-Isovit, Henss/Isoplus, KWH ja Powerpipe. Yhteisössä tuotanto on keskittynyt Tanskaan. Siellä on neljä valmistajaa, joista kolme Frederician kaupungissa. a) ABB 9) Kaukolämmitysputkien suurin valmistaja (ja ainoa alalla toimiva suuri monikansallinen yhtymä) on sveitsiläis-ruotsalainen teollisuusyhtymä ABB Asea Brown Boveri Ltd, jonka pääkonttori on Zürichissä. ABB muodostettiin vuonna 1988 Asea AB:n (Tukholma, Ruotsi) ja BBC Brown Boveri Ltd:n (Baden, Sveitsi) yhdistämisen tuloksena. Nämä kaksi yritystä, jotka ovat nyt pelkästään holdingyhtiöitä ja nimeltään ABB AB ja ABB AG, omistavat kumpikin yhtä suuren osuuden ABB:stä. ABB Asea Brown Boveri Ltd on yli 1 000 yritystä sisältävän yhtymän emoyhtiö, ja yhtymän konsolidoitu liikevaihto oli vuonna 1997 noin 31,3 miljardia Yhdysvaltain dollaria (27,6 miljardia ecua). Yli puolet sen toiminnoista on Euroopassa. ABB:n yhtymäorganisaatio on matriisi, joka on järjestetty toisaalta alueellisesti ja toisaalta liiketoimintaryhmittäin. ABB:n päätöksentekoelin on johtokunta, jonka alapuolella ylimpänä toimeenpanoelimenä on yhtymän johtoryhmä. Siihen kuului (elokuussa 1993) pääjohtaja ja seitsemän varapääjohtajaa, jotka edustivat ABB:n toiminnan kolmea maantieteellistä aluetta ja neljää pääliiketoimintaryhmää. Suurimman osan tarkasteltavana olevasta ajanjaksosta johtoryhmässä istuivat seuraavista neljästä liiketoimintaryhmästä vastaavat varatoimitusjohtajat: Power Generation (voimantuotanto), Power Transmission and Distribution (voimansiirto ja sähkönjakelu), Industrial and Building Systems (teollisuusjärjestelmät ja talotekniikka) sekä Transportation (kuljetukset) (4). Jokainen liiketoimintaryhmä on jaettu edelleen "liiketoiminta-alueisiin" ("Business Area" eli BA), jotka vastaavat kukin omasta teollisesta toiminnastaan maailmanlaajuisesti. Kaikkiaan ABB:ssä on nyt noin 37 liiketoiminta-aluetta, joista yksi on kaukolämmitys. ABB on myös ryhmitelty kolmeen maantieteelliseen alueeseen: Eurooppa, Amerikka sekä Aasian ja Tyynenmeren alue). Tämä rakenne ylittää liiketoimintaryhmä- ja tuoterajat, ja sen tarkoitus on hoitaa yleiset strategiset kysymykset ja varmistaa liiketoimintaryhmien ja maiden koordinointi. 10) ABB:n organisaatiorakenne uudistettiin elokuussa 1993, ja siitä lähtien kaukolämmityksen liiketoiminta-alue (BA-VDH) on kuulunut Transportation-ryhmään, ja se raportoi suoraan liiketoimintaryhmän johtajalle, joka yhtymän varapääjohtajana kuului yhtymän johtoryhmään ja siten koko konsernin ylimpiin johtajiin. ABB:n kaukolämmityksen liiketoiminta-alueella (BA-VDH) on tuotantolaitoksia Fredericiassa, Tanskassa (ABB IC Møller A/S), Suomessa (entinen Ecopipe), Saksassa (ABB Isolrohr GmbH), Ruotsissa ja Puolassa. Nämä yhtiöt, muut ABB:n tytäryhtiöt ja edustajat hoitavat esieristettyjen putkien myynnin/jakelun yhteisössä. ABB:llä on noin 40 prosentin osuus kaukolämmityksen kokonaismarkkinoista Länsi-Euroopassa. Se on markkinajohtaja ja suurin toimittaja useimmissa maissa, joissa se toimii. ABB aloitti toiminnan Tanskassa ABB IC Møllerina, ja se on laajentunut näillä markkinoilla voimakkaasti ostamalla pienempiä valmistajia. Kaikki nämä yritykset on liitetty ABB:n toimintoihin. ABB:n vuosikertomuksen mukaan kaukolämmityksen liiketoiminta-alueen saamien tilausten arvo oli vuonna 1995 283 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria (216 miljoonaa ecua). Vaikka IC Møller on kaukolämmityksen alalla toimivista ABB:n yhtiöistä merkittävin ja sen pääjohtaja on kaukolämmityksen liiketoiminta-alueen johdossa, se ei rakenteellisesti ole muiden kaukolämmitysalan yritysten holdingyhtiö, vaan esimerkiksi Isolrohr GmbH on ABB:n Saksan pääyhtiön kokonaan omistama tytäryhtiö. b) Løgstør 11) Løgstør Rør A/S, joka on yhteisön toiseksi suurin kaukolämmitysputkien valmistaja, on perheyhtiö, jonka tuotanto alkoi vuonna 1960 saman nimisessä kaupungissa Tanskassa. Løgstør organisoitiin uudelleen vuonna 1988, ja sen toiminnot siirrettiin uuteen yhtiöön. Sillä on noin 20 prosentin markkinaosuus Länsi-Euroopassa. Vuonna 1993 se osti pienen suomalaisen tuotantolaitoksen, joka myöhemmin tunnettiin nimellä LR Putki. Tämä lopetti toimintansa vuonna 1996 huomattavien tappioiden jälkeen. Løgstør on myös yhteisyritys, jolla on tuotantolaitoksia Italiassa, ja niissä valmistetaan pääasiassa liitoskappaleita. Løgstør otti vuonna 1992 ensimmäisenä käyttöön jatkuvan tuotantoprosessin, ja se väittää pienentäneensä kustannuksia noin 15-20 prosenttia eräprosessia hyödyntäviin perinteisiin tuotantomenetelmiin verrattuna. Koska uudessa menetelmässä tarvitaan ohuempi ulkovaippa ja vähemmän eristysvaahtoa, voidaan materiaalikustannuksissa säästää huomattavasti. Løgstørin mukaan sillä oli suuria vaikeuksia tuoda uusi tuote markkinoille, koska perinteisiä tuotantomenetelmiä käyttävät valmistajat kyseenalaistivat sen normienmukaisuuden: ne vaativat vaipan paksuutta ja vaahdon tiheyttä koskevien vanhojen normien säilyttämistä. Løgstør osti saksalaisen Pan-Isovitin (jolle tämä päätös myös on osoitettu) 1. tammikuuta 1997 voimaan tulleella kaupalla. c) Tarco 12) Tarco Energi A/S:n tuotantolaitokset ovat Fredericiassa, Tanskassa, ja sen myynti suuntautuu pääasiassa Tanskaan ja Saksaan. Se toimii myös Skandinaviassa, Italiassa, Alankomaissa ja joillakin Itä-Euroopan markkinoilla. Länsi-Euroopan markkinoilla sillä on noin 14 prosentin markkinaosuus. Tarco Energi A/S kuuluu Tarco A/S (Nyborg) -teollisuusyhtymään, jonka omistaa yli 80:n Tanskan kunnan yhteenliittymä; monet näistä kunnista käyttävät kaukolämmitystä. d) Dansk Rørindustri 13) Dansk Rørindustri A/S, joka tunnetaan nimellä Starpipe, on myös sijoittautunut Fredericiaan, Tanskaan. Sillä on noin 6 prosentin osuus Länsi-Euroopan markkinoista. Sen tärkeimmät markkina-alueet ovat Tanska ja muut Skandinavian maat, Saksa sekä Itä-Euroopan maat. e) Pan-Isovit 14) Tarkasteltavana ajanjaksona Pan-Isovit Holding AG omisti 100-prosenttisesti Pan-Isovit GmbH:n, joka oli silloin sijoittautunut Speyeriin, Saksaan, ja sen sveitsiläisen tytäryhtiön Pan-Isovit AG:n (Regensdorf); Pan-Isovit Holding AG on puolestaan sveitsiläisen teollisuusyhtymän WMH - Walter Meier Holding AG:n täysin omistama tytäryhtiö. Kaukolämmitysputkien tärkein tuotantolaitos on Speyerissä: Sveitsin tehdas valmistaa vain liitoskappaleita. Pan-Isovitillä oli noin 12 prosentin markkinaosuus Länsi-Euroopan markkinoilla. Løgstør osti Pan-Isovitin tässä käsiteltävän asian tutkimusten jälkeen. f) Henss/Isoplus 15) Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH:lla on tuotantolaitos Hohenbergissä, Itävallassa ja (100-prosenttisesti omistetun tytäryhtiön kautta) toinen tehdas Sonderhausenissa, Saksassa. Tärkeimmät markkinat ovat Saksassa. Isoplusilla on tuotantolaitoksia myös Unkarissa ja T Osekin tasavallassa. Isoplus perustettiin vuonna 1989, ja vuonna 1990 se osti ABB Isolrohrin tehtaan Itävallassa. Tässä päätöksessä tarkasteltavana ajanjaksona Isoplusin myynti Saksassa hoidettiin yksinomaan kahden yrityksen kautta: Rosenheimissa sijaitsevan Dipl-Kfm Walter Henss GmbH:n ja Berliinissä sijaitsevan Dipl-Kfm Walter Henss Rohrleitungsbau GmbH:n (5). Henss Rosenheim toimi myös ABB IC Møller A/S:n myyntiagenttina Baijerissa. Tämä liikesuhde selittyy sillä, että Henssin omistajat olivat aikaisemmin omistaneet Isolrohrin ja myyneet sen IC Møllerille vuonna 1987. ABB:n kanssa tehty agentuurisopimus aiheutti jatkuvasti erimielisyyksiä ja johti välimiesmenettelyyn. Henss ja Isoplus muodostivat tosiasiassa yhtymän, vaikka julkisen kaupparekisterin mukaan niiden välillä ei ollut omistussuhdetta. Henss/Isoplusin osuus Länsi-Euroopan markkinoista on noin 9 prosenttia. g) KWH 16) Vaasalainen Oy KWH Pipe AB, joka on ainoa suomalaisten omistama valmistaja, valmistaa ja markkinoi pääasiassa muoviputkia (HdPE, PVC) rakennus- ja kunnallistekniikan käyttöön. KWH Tech on sen yksikkö, joka valmistaa muun muassa kaukolämmityksessä käytettäviä esieristettyjä putkia (Thermopipetoimiala; toinen liiketoimintayksikkö on koneyksikkö, joka valmistaa ja myy putkiin liittyviä koneita, laitteita ja tekniikkaa). KWH:lla, jonka toiminta kaukolämmityksen parissa rajoittuu Länsi-Euroopassa Skandinavian maihin, on noin 2 prosentin osuus Länsi-Euroopan kokonaismarkkinoista. Vuodesta 1992 lähtien se on erikoistunut yhteisyritysten perustamiseen kaukolämmityksen edistämiseksi yhteisön ulkopuolisilla markkinoilla, joille se on vienyt tekniikkaa ja tietotaitoa. h) Paikalliset toimittajat 17) On useita kaukolämmitysalan toimittajia, jotka toimivat ensisijaisesti omilla kansallisilla markkinoillaan: Brugg (Saksa/Sveitsi), Sigma (Italia) ja KE-Kelit (Itävalta). Brugg valmistaa nykyisin vain joustavia putkia. Niihin kaukolämmityshankkeisiin, joista se kilpailee muiden valmistajien kanssa, se ostaa jäykät putket Starpipelta suljettuaan omat tämän tyyppisiä putkia valmistavat tuotantolaitoksensa vuoden 1994 lopulla. KE-Kelit on itsenäinen yhtiö, joka toimittaa omaan lukuunsa Løgstørilta ostamiaan putkia. Sigma, jonka aiemmin omisti Italian valtion omistama teräsyhtymä Ilva, siirtyi vuonna 1995 tapahtuneessa yksityistämisessä Riva-yhtymän omistukseen. Vaikka sen omistaa suuri yhtymä, se toimii vain paikallisesti. i) Powerpipe 18) Powerpipe AB:n perustivat vuonna 1986 ruotsalaisen valmistajan Ecopipen entiset työntekijät sen jälkeen, kun suomalainen Uponor oli ostanut Ecopipen. Vuonna 1988 tehdyn velkajärjestelyn ja Birka Business Development AB:n takaaman taloudellisen uudelleenjärjestelyn jälkeen Birka otti haltuunsa Powerpipen, josta tuli sen kokonaan omistama tytäryhtiö. Powerpipe oli vuonna 1988 ensimmäisiä valmistajia, jotka kehittivät esieristettyjä putkia varten CFC:tä sisältämättömän eristevaahdon, jossa käytetään hiilidioksidiin perustuvaa tekniikkaa. Powerpipellä oli vuonna 1994 noin 2 prosentin osuus esieristettyjen putkien kokonaismarkkinoista Länsi-Euroopassa, mutta sen toiminta keskittyy pääasiassa Ruotsiin ja Suomeen. Noin vuodesta 1993 alkaen Powerpipe laajeni muille Euroopan markkinoille mukaan lukien Saksan markkinat. Yhtenä syynä tähän oli Powerpipen mukaan selittämättömän matala hintataso Ruotsissa (jossa ABB oli markkinajohtaja). Powerpipe uskoi, että suuret valmistajat painoivat tahallaan Ruotsin hintoja alas Powerpipen liiketoiminnan vahingoittamiseksi. Powerpipen mukaan vakiintuneet valmistajat pyrkivät heti alusta alkaen poistamaan tai estämään sen kilpailuvaikutuksen. Vuodesta 1991 alkaen muut valmistajat lähestyivät sinnikkäästi Birkaa ja ja sen omistajaa aikeenaan ostaa Powerpipe, mutta neuvottelut eivät koskaan onnistuneet. Tammikuussa 1997 Birka myi Powerpipen liiketoiminnan uudelle yhtiölle, jonka omistaa pieniin ja keskisuuriin teollisuusyrityksiin erikoistunut tanskalais-ranskalainen sijoitusryhmä. Powerpipe AB muutti nimensä ja on jäänyt Birka-yhtymään. Uusi yhtiö on jatkanut liiketoimintaansa Powerpipe AB:n nimellä eikä sillä ole mitään yhteyttä Birkaan. 4. Toimialajärjestö EuHP 19) Vuonna 1991 perustettiin ABB:n aloitteesta toimialajärjestö, jonka nimeksi tuli European District Heating Pipe Manufacturers' Association (EuHP). EuHP:n sääntöjen mukaan sen ensisijaisena tavoitteena on varmistaa sekä itse tuotteen että asennuksen, palvelun ja koulutuksen laatu. EuHP on laatinut omat tekniset standardinsa, ja se vaatii tuotteelta myös eurooppalaisten normien (EN) mukaisuutta. EuHP:n muut ilmoitetut tavoitteet ovat seuraavat: - tutkimuksen ja teknisen kehityksen edistäminen, - kaukolämmityksen käytön edistäminen, - osallistuminen ympäristö- ja standardointityöhön, - teknisen tuen ja neuvonnan tarjoaminen. EuHP:n taustavoimana oli ABB, joka tosiasiallisesti määräsi järjestön toiminnasta ja antoi sen käyttöön henkilöstöä. Alunperin siihen kuuluivat ainoastaan ABB-yhtiöt ja kolme tanskalaista valmistajaa. KWH liittyi EuHP:hen hieman myöhemmin (huhtikuussa 1992), ja seuraavana vuonna Pan-Isovitistäkin tuli jäsen. Henss/Isoplus pyrki määrätietoisesti EuHP:n jäseneksi vuodesta 1993 alkaen (uhaten muun muassa oikeudellisilla toimilla siksi, että EuHP oli kartelli, jonka ulkopuolelle se suljettiin), ja sen sallittiin lopulta liittyä jäseneksi vuoden 1995 puolivälissä. Powerpipe ei ole koskaan ollut EuHP:n jäsen. Tässä päätöksessä käsiteltävän menettelyn kuluessa ABB ilmoitti, että se oli päättänyt jäädä pois EuHP:stä. Løgstør erosi EuHP:stä 31. joulukuuta 1997. Muutkin valmistajat ovat ilmeisesti eronneet siitä, eikä EuHP:n asemasta päätöksentekohetkellä ole tarkkaa tietoa C. Menettely 1. Powerpipen tekemä kantelu 20) Powerpipe jätti komissiolle 18. tammikuuta 1995 päivätyllä kirjeellä kantelun, jonka olennainen sisältö oli seuraava: - esieristettyjen putkien muut valmistajat ja toimittajat, erityisesti ABB, Løgstør, Tarco, Starpipe, Pan-Isovit ja Isoplus, olivat muodostaneet laittoman ja salaisen kartellin, jolla ne jakoivat Euroopan markkinat keskenään kiintiöjärjestelmän mukaisesti, sopivat tuotteen ja yksittäisten hankkeiden hinnoista ja toimivat yhteistyössä ohjaillakseen yksittäisten hankkeiden tarjousmenettelyä sen varmistamiseksi, että kyseinen urakkasopimus annettaisiin kartellin etukäteen valitsemalle valmistajalle, - suojellakseen kartellia kilpailulta ja säilyttääkseen markkinoiden hallinnan edellä mainitut valmistajat olivat ryhtyneet yhdenmukaistettuihin toimenpiteisiin Powerpipen liiketoiminnan vahingoittamiseksi ja/tai sen toiminnan rajoittamiseksi Ruotsin markkinoille ja/tai karkottaakseen sen kokonaan toimialalta (muun muassa) houkuttelemalla järjestelmällisesti sen tärkeää johtohenkilöstöä pois ja vaikuttamalla laittomasti sen sopimussuhteisiin asiakkaiden ja toimittajien kanssa. 21) Birkan (Powerpipen emoyhtiön) omistaja oli kahdesti jo vuoden 1994 alkupuolella tuonut asian ABB:n tietoon kirjoittamalla henkilökohtaisesti Transportation-liiketoimintaryhmän toimitusjohtajalle (katso kohta 10) Zürichiin ja ehdottamalla tapaamista. Tämä kiisti kaikki vilpillistä ja kilpailua rajoittavaa toimintaa koskevat väitteet täysin perusteettomina ja kieltäytyi tapaamasta Powerpipen omistajaa sillä perusteella, että kilpailuviranomaiset voisivat pitää tämän kirjeitä Powerpipen yrityksenä houkutella ABB laittomiin järjestelyihin. Tämän jälkeen Powerpipen omistaja ilmoitti eräälle ABB:n johtokunnan jäsenelle kartellin toiminnasta ja sen vaikutuksista Powerpipen liiketoimintaan ja kehotti ABB:n johtokuntaa välittömiin toimenpiteisiin kilpailusääntöjen rikkomisen lopettamiseksi. Joulukuussa 1994 Powerpipen asianajajien otettua jälleen kerran asian esiin ABB:n kanssa ABB:n Zürichissä sijaitseva pääkonttori kiisti voimakkaasti yhtymän olevan "mukana missään yhdenmukaistetuissa menettelytavoissa tai järjestelyissä, jotka voisivat vääristää tai rajoittaa kilpailua tai muuten vaikuttaa kilpailuun kaukolämmityksen ja putkijärjestelmien alalla". ABB vakuutti, että Powerpipen väitteet laittomasta toiminnasta olivat täysin perusteettomia ja varoitti, että "ABB puolustautuu määrätietoisesti kaikkia epäasianmukaisia toimenpiteitä tai sen liiketoiminnan häirintää vastaan ja vaatii korvausta kaikista sille mahdollisesti aiheutuvista vahingoista". Saatuaan ABB:ltä tämän vastauksen Powerpipe teki kantelun komissiolle. 2. Tarkastukset 22) Komission virkamiehet, jotka toimivat komission 12. kesäkuuta 1995 antaman päätöksen nojalla, ja asiaan liittyvien jäsenvaltioiden kansallisten kilpailuviranomaisten edustajat tekivät 28. kesäkuuta 1995 samanaikaisesti ja ilman ennakkoilmoitusta tarkastuksia seuraavissa yrityksissä tai järjestöissä: - ABB IC Møller A/S, Fredericia, Tanska, - Dansk Rørindustrie A/S, Fredericia, Tanska, - Løgstør Rør A/S, Løgstør, Tanska, - Tarco Energi A/S, Fredericia, Tanska, - European District Heating Pipe Manufacturers Association, Fredericia, Tanska, - Dipl-Kfm Walter Henss GmbH, Rosenheim, Saksa, - Dipl-Kfm Walter Henss Fernwärmerohrleitungsbau GmbH, Berliini, Saksa, - Pan-Isovit GmbH, Speyer, Saksa, - Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Hohenberg, Itävalta, - Oy KWH Pipe AB, Vaasa, Suomi. Tarkastuksien tuloksena komissio sai useimmista tarkastetuista yrityksistä huomattavan määrän todistusaineistoa, mukaan lukien yksityiskohtaisia kokousmuistiinpanoja, sisäisiä muistioita, työasiakirjoja, taulukoita ja luetteloita, jotka kaikki näyttivät vahvistavan Powerpipen esittämiä väitteitä. 3. 11 artiklan mukaiset tiedonsaantipyynnöt 23) Komissio osoitti 13. maaliskuuta 1996 asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaiset tiedonsaantipyynnöt ABB IC Møllerille, Løgstørille, Tarcolle, Starpipelle, Pan-Isovitille ja neljälle Henss/Isoplus-ryhmän yritykselle. Tiedonsaantipyynnöissä vaadittiin kyseisiä yrityksiä toimittamaan lisätietoja ja yksityiskohtaisia selvityksiä asiakirjoista, jotka löydettiin niiden tiloista edellisenä vuonna asetuksen N:o 17 14 artiklan 3 kohdan mukaisten tarkastuksien yhteydessä. 4. Yritysten vastaukset 24) Useat yritykset ottivat 11 artiklan mukaisten tiedonsaantipyyntöjen lähettämisen jälkeen yhteyttä komissioon myöntäen yleisesti ottaen osallistumisensa perustamissopimuksen 85 artiklan vakaviin rikkomisiin ja ilmoittaen aikeestaan osallistua täysipainoisesti tutkimukseen ja toimittaa rikkomiseen liittyviä tietoja 11 artiklan mukaisia tiedonsaantipyyntöjä laajemmin (tiedonsaantipyynnöt oli rajattu lähes kokonaan tiettyihin asiakirjoihin, jotka oli löydetty kyseessä olevan valmistajan hallusta). Useimmat rikkomiseen osallistuvat yritykset toimittivat tämän jälkeen komissiolle vapaaehtoisesti tietoja ja todistusaineistoa, jotka eivät ainoastaan vahvistaneet ja tukeneet tarkastuksissa löydettyjä todisteita, vaan myös paljastivat, että kartelli oli alkanut tanskalaisten valmistajien markkinoiden jakamisesta ja hintojen sopimisesta jo marras- tai joulukuussa 1990 ja että se oli jatkunut lähes yhtä laajana vähintään yhdeksän kuukauden ajan tarkastusten jälkeen ja että sen salaamiseksi komissiolta oli ryhdytty uusiin varotoimiin (esimerkiksi kokouksia pidettiin yhteisön ulkopuolella). Vaikka Henss/Isoplusin yritykset olivat ensin 11 artiklan mukaiseen tiedonsaantipyyntöön vastatessaan kiistäneet tietävänsä mistään rikkomisesta tai osallistuneensa sellaiseen ja/tai kieltäytyneet käsittelemästä niille esitettyjä asioita, ne myönsivät myöhemmin osallistuneensa rajoitetusti (vain Isoplus) 85 artiklan rikkomiseen ja toimittivat myös eräitä asiakirjoja. 5. Väitetiedoksianto 25) Komissio totesi 20. maaliskuuta 1997 päivätyssä väitetiedoksiannossaan, että ne, joille tiedoksianto oli osoitettu, olivat rikkoneet perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa osallistumalla salaiseen kartelliin, joka alkoi Tanskasta suunnilleen marraskuussa 1990 ja laajeni asteittain ensin Saksaan suunnilleen lokakuussa 1991 ja vuoden 1994 loppupuolella koko yhteismarkkinoille ja jolla ne lopulta jakoivat Euroopan markkinat ja yksittäiset kansalliset markkinat keskenään kiintiöjärjestelmän mukaisesti, sopivat tuotteiden ja yksittäisten hankkeiden hinnoista, osoittivat yksittäiset hankkeet tietyille valmistajille ja ohjailivat näiden hankkeiden tarjousmenettelyä varmistaakseen, että tuo valmistaja sai kyseisen hankkeen, ja suojatakseen kartellia kilpailulta ryhtyivät yhdenmukaistettuihin toimenpiteisiin, joilla pyrittiin vahingoittamaan Powerpipen liiketoimintaa, rajoittamaan sen toiminta Ruotsin markkinoille tai karkottamaan se kokonaan toimialalta. Väitetiedoksiannossa määriteltiin eri tuottajien osallistumisen kesto seuraavasti: - ABB, Løgstør, Starpipe ja Tarco marraskuusta 1990 ainakin vuoden 1996 maalis- tai huhtikuuhun asti, - Pan-Isovit noin joulukuusta 1990 samaan ajankohtaan asti, - Henss/Isoplus noin maaliskuusta 1995 samaan ajankohtaan asti, - KWH noin maaliskuusta 1995 samaan ajankohtaan asti, - Brugg noin elokuusta 1994 suunnilleen samaan ajankohtaan asti, - Ke-Kelit ja Sigma noin vuoden 1995 alusta tai alkupuolesta samaan ajankohtaan asti. Bruggin, Ke-Kelitin ja Sigman osallistumisen väitettiin rajoittuneen kunkin kansallisilla markkinoilla toteutettuihin järjestelyihin. 6. Vastaukset väitetiedoksiantoon 26) Vastauksissaan väitetiedoksiantoon useimmat valmistajat myönsivät osallistuneensa 85 artiklan rikkomiseen, mutta ABB:tä lukuun ottamatta (joka ei kiistänyt komission esittämiä keskeisiä väitteitä eikä sen tekemiä päätelmiä) väittivät, että rikkomisen kesto ja niiden osallistumisen laajuus olivat vähäisemmät kuin komissio väitti ja kiistivät osallistuneensa mihinkään suunnitelmaan Powerpipen vahingoittamiseksi tai lopettamiseksi. Løgstør ja Tarco väittivät, että kyse ei niinkään ollut yhdestä jatkuvasta rikkomisesta kuin kahdesta täysin erillisestä kartellista, joista ensimmäinen rajoittui Tanskaan ja kesti vuoden 1990 lopusta tai vuoden 1991 alusta vuoden 1993 alkukuukausiin, kun taas toinen kartelli toimi laajemmilla markkinoilla ja alkoi vasta vuoden 1994 lopulla. Starpipe ei omalta osaltaan käsitellyt erityisesti tätä seikkaa, mutta väittää olleensa hyvin vähäisessä asemassa, kun ABB ja Løgstør pyrkivät määräämään markkinoilla. Vaikka komissio olikin väittänyt, että Henss/Isoplus-yhtiöt muodostivat yhden ainoan yrityksen, se osoitti väitetiedoksiannon Henss-yhtiöille ja Isoplus-yhtiöille, koska yhtymää edustavaa holdingyhtiötä ei ollut, ja menettelyssä Henss ja Isoplus olivat edustettuina erikseen. Isoplus, joka kiisti jyrkästi muodostavansa yhtymän Henss-yhtiöiden kanssa tai olevansa niihin missään omistusyhteydessä, sanoi, että se ei osallistunut markkinoiden jakamiseen ennen vuoden 1994 loppua tai vuoden 1995 alkua. Molemmat Henss-yhtiöt väittivät, että vaikka niiden omistaja osallistui satunnaisiin keskusteluihin valmistajien kanssa vuodesta 1991 lähtien hintasodan lopettamiseksi, keskustelut eivät olleet sitovia ennen vuoden 1994 loppua. Jos sen jälkeen oli olemassa kartelli, jossa Henssin pääomistaja oli valtuutettu osallistumaan Isoplusin puolesta kokouksiin, Henss-yhtiöt eivät koskaan osallistuneet mihinkään rikkomiseen, koska ne olivat vain Isoplusin kaupallisia edustajia, eivätkä sellaisina voineet osallistua "valmistajakartelliin": yksinomaan Isoplus oli vastuussa kaikesta mahdollisesta 85 artiklan rikkomisesta. Myös Pan Isovit väitti, että vaikka sillä olikin joitakin yhteyksiä muihin valmistajiin ennen vuoden 1994 loppua, se ei liittynyt kartelliin ennen vuodenvaihdetta 1994 1995. 27) KWH ei vastustanut sisällöllisesti niitä seikkoja, joihin komissio perusti väitetiedoksiantonsa, mutta väitti, että ABB pakotti sen liittymään kartelliin toukokuussa (eikä maaliskuussa) 1995 ja että se oli mukana kartellissa vain välttääkseen muiden valmistajien järjestelmälliset kostotoimet. Brugg myönsi osallistuneensa rajoitetusti kartelliin (tämä rooli tunnustettiin täysin väitetiedoksiannossa), mutta vasta joulukuusta 1994 eikä elokuusta, kuten oli väitetty; se väitti myös osallistuneensa kokouksiin, jotta sen suuremmat kilpailijat, erityisesti ABB, eivät sulkisi sitä markkinoilta. Ke-Kelit vähätteli rooliaan ja sanoi, että muut edustivat sitä, mitä pidettiin itsestään selvänä asiana, eikä sillä ollut muuta vaihtoehtoa kuin hyväksyä muiden sille osoittama Itävallan kiintiö. Sigma (joka näyttää pitävän kartelliin osallistumista samana kuin EuHP:n jäsenyyttä, eikä se koskaan liittynyt EuHP:hen) sanoi että useimmissa tapauksissa sen osallistuminen Italiaa koskeviin kokouksiin rajoittui teknisiin seikkoihin ja että niissä harvoissa tapauksissa, joissa kilpailunvastaisia järjestelyjä käsiteltiin, se ei ollut hyväksynyt kaupallisen vapautensa rajoituksia. Niiden väitetiedoksiannossa yksilöityjen toimenpiteiden osalta, joilla pyrittiin eliminoimaan Powerpipe kilpailijana, ABB:tä lukuun ottamatta kaikki muut valmistajat, joita vastaan väitteitä esitettiin (näihin eivät kuuluneet Ke-Kelit ja Sigma), kiistivät osallistuneensa mihinkään sellaisiin toimenpiteisiin tai toteuttaneensa niitä. KWH väitti, että se joutui painostuksen alaisena osallistumaan yhteisen Powerpipeen suunnattuun boikottiin, mutta uhmasi kartellin ohjeita. D. Rikkomisen yksityiskohdat 1. Markkinoiden taustaa 28) Vuonna 1987, juuri ennen sulautumistaan ASEA:n kanssa, Brown Boveri Company, joka omisti tanskalaisen valmistajan IC Møllerin, josta myöhemmin tuli ABB IC Møller A/S, oli käynnistänyt strategisen ohjelman, jolla pyrittiin ottamaan haltuun muita kaukolämmitysputkien valmistajia eri puolilla Eurooppaa, mukaan lukien Isolrohr (nyt ABB Isolrohr) Saksassa, Itävallassa ja Unkarissa sekä Ecopipe ja Dyrotan Skandinaviassa. Vaikka Tanska oli kaukolämmitysteollisuuden "kotikenttä", suurimmat yksittäiset kansalliset markkinat olivat jo Saksassa. Ne katsottiin 1980-luvun lopulla kypsiksi markkinoiksi, joilla on vain vähän mahdollisuuksia uusiin asennuksiin, vaikkakin olemassa olevien kaukolämpöjärjestelmien ylläpito ja uudistaminen tarjosivat enemmän mahdollisuuksia. Suurten valmistajien mukaan kaukolämmitysmarkkinoille oli tuohon aikaan luonteenomaista voimakas kilpailu, joka pyrki alentamaan hintatasoa. ABB puolestaan katsoo, että se joutui epäreilusti kantamaan kaikki toimialan uudelleenjärjestelyn kustannukset, kun taas muut olivat "vapaamatkustajia" (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 14). Sen näkemyksen mukaan toimittajat leikkasivat 1980-luvun jälkipuoliskolla hintoja vastuuttomasti pyrkiessään laajentamaan osuuttaan markkinoilla, joiden ei odotettu kasvavan merkittävästi lähitulevaisuudessa. ABB sanoo, että uudelleenjärjestelyt olivat välttämättömiä, koska markkinoilla oli liian monta pientä valmistajaa, jotka tekivät heikkolaatuisia putkia, joiden heikko kestävyys "vaaransi kaukolämmityksen käytön taloudelliset perustelut". Nämä järjestelmät, joissa ei noudatettu CEN-laatustandardeja, voivat olla 10 20 prosenttia halvempia kuin hyväksytty materiaali, muuta kestivät kahdenkymmenen vuoden sijasta vain kymmenen. 29) Saksalaiset, itävaltalaiset ja sveitsiläiset valmistajat perustivat Saksassa järjestön, joka tunnetaan nimellä BFW (Bundesverband Fernwärmeleitungen) ja johon otettiin niiden mukaan vain yrityksiä, jotka ainoina täyttivät Saksan markkinoiden tarkat laatustandardit. Yritykset, joilla ei ollut tuotantolaitoksia Saksassa, eivät saaneet liittyä siihen. Tanskalaiset valmistajat (joihin kuului myös ABB IC Møller) jätettiin BFW:n ulkopuolelle, mutta ne pyrkivät hyvin innokkaasti pääsemään laajemmin Saksan markkinoille: Løgstør kuitenkin ilmoittaa, että kun Brown Boveri oli ostanut Isolrohrin vuonna 1987, paine pieneni, koska se pystyi nyt itsekin valmistamaan Saksassa (Løgstørin vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, lausunto II, sivu 87). ABB:n toimittamista hinnastoista käy ilmi, että markkinahinta pysyi Saksassa melko vakaana vuosina 1985 1990; hyvin pieniä vaihteluita lukuun ottamatta hintataso oli sama tämän jakson lopussa kuin sen alussakin, mutta markkinat olivat supistumassa. Tanskan markkinoille putkia toimittavat yksinomaan neljä kotimaista tuottajaa, mutta niitä pidettiin korkean hintatason markkinoina. Hintatason vakaus kotimarkkinoilla antoi paikallisille tuottajille vankan perustan naapurimaihin suuntautuvalle viennille. 30) Vuosina 1988-1989 pidettiin ABB:n aloitteesta useita kokouksia, joihin osallistuivat ABB, Løgstør, Tarco ja Starpipe ja joissa pyrittiin löytämään "ratkaisu" alalla havaittuihin ongelmiin (Løgstørin vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, lausunto I, sivu 72; lausunto II, s. 86 87.) Pian keskustelujen jälkeen markkinatilanne muuttui jyrkästi. Entisen itäblokin maiden kaupan avautuminen vuonna 1989 merkitsi kysynnän valtavaa kasvua: länsieurooppalaisten toimittajien potentiaaliset kokonaismarkkinat kasvoivat vuoden 1988 noin 2 500 miljoonasta Tanskan kruunusta (315 miljoonasta ecusta) 3 500-3 700 miljoonaan Tanskan kruunuun (440 470 miljoonaan ecuun) vuonna 1991. Kaikki valmistajat lisäsivät tuotantokapasiteettiaan voidakseen tyydyttää uuden kysynnän, jota oli erityisesti entisen Itä-Saksan alueella, missä liittohallitus ja uudet osavaltiot sijoittivat standardit alittavan infrastruktuurin uusimiseen. Vaikka Saksan markkinat kasvoivat 20 prosenttia yhden vuoden aikana, hinnat eivät nousseet, ja valmistajien mukaan ne itse asiassa laskivat Saksassa vuonna 1991 10 prosenttia edellisestä vuodesta. ABB piti Saksan hintojen jatkuvasti alhaisen tason pääsyinä seuraavia rakenteellisia seikkoja: i) liittovaltion investointien keskittyminen entiseen Itä-Saksaan; ii) kasvu Itä-Saksassa oli miltei yksinomaan hankkeisiin perustuvaa vastakohtana korvausinvestointeihin keskittyvälle liiketoiminnalle; niinpä suorina asiakkaina olivat rakennusurakoitsijat (eivätkä juurikaan paikallisviranomaiset), jotka kannustivat tuottajia hintakilpailuun kasvattaakseen omia katteitaan; iii) tuottajien turvautuminen tappioiden keräämiseen saadakseen asiakkaita uusilta markkinoilta. Lisäksi siirtyminen julkisten hankintojen tarjouskilpailumenettelyyn useimpien hankkeiden toteuttajan valinnassa on voinut johtaa tuottajien välisen kilpailun lisääntymiseen. 2. Tanskan kartelli a) Kiintiöjärjestelmä ja hintojen määrääminen 31) Vaikka ABB oli jo niin varhain kuin 30. lokakuuta 1989 (väitetiedoksiannon liite X1 (6*)) arvioinut eräitä mahdollisuuksia, joita olivat 1) Løgstørin tarjous rajoittaa toimintansa Tanskaan, Saksaan, Suomeen ja Ruotsiin, ja 2) Tanskaa koskeva kaikkien neljän valmistajan "rauhansopimus" markkinaosuuksien jäädyttämisestä, ensimmäiset selvästi määritellyt markkinoidenjakosopimukset, joista komissio on tietoinen, tulivat voimaan vuonna 1991. Neljän tanskalaisen valmistajan välinen sopimus kotimaan markkinoilla noudatettavista yhteisön perusperiaatteista tehtiin Jyllannissa pidetyssä kokouksessa vuoden 1990 lopulla. Siihen aikaan tuonti Saksasta Tanskaan oli merkityksetöntä. Kaikki osallistujat olivat korkeassa asemassa olevia johtajia, vähintään toimitusjohtajia (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 49; Løgstørin vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, lausunto 1, s. 72; Tarcon lausunto 26. huhtikuuta 1996, s. 2). Ensimmäisiä toimenpiteitä oli sen yhteensä 10-12 prosentin hinnankorotuksen yhteensovittaminen, jonka piti tulla voimaan Tanskassa kahdessa vaiheessa (eri valmistajat nostivat hintoja eri aikaan), sekä vientihintojen korottaminen 6 12 prosentilla (liite 19). Kiintiö- ja asiakkaidenjakojärjestelmästä tehdyn sopimuksen tarkkojen ehtojen viimeistelemiseksi pidettiin tämän jälkeen useita kokouksia. Toimitusjohtajat (jotka alkoivat kutsua itseään "paaveiksi") tapasivat 16. tammikuuta 1991. 32) Kiintiöt, joiden oli tarkoitus olla voimassa seuraavat kaksi vuotta eli vuodet 1991 ja 1992, sovittiin 16. tammikuuta pidetyssä kokouksessa, mutta niitä muutettiin kaksi kuukautta myöhemmin (4. maaliskuuta 1991), jolloin ABB:lle ja Løgstørille sovittiin hieman suuremmat osuudet. Lopullisesti 4. maaliskuuta sovitut kiintiöt olivat seuraavat: >TAULUKON PAIKKA> Tanskan markkinoiden jakamista koskevan järjestelmän perusperiaate oli "vakiintuneiden asiakassuhteiden" kunnioittaminen: kukin valmistaja piti omat asiakkaansa eikä toisen valmistajan asiakkaista kilpailtaisi hyökkäävästi. Toimitusjohtajien sopiman kiintiöjärjestelmän toteuttajina ja valvojina oli alempien myyntijohtajien ryhmä ("myyntiryhmä" tai "yhteysryhmä"), joka kokoontui kerran (Tarcon mukaan) tai jopa kaksi kertaa (ABB:n mukaan) kuukaudessa. Toimitusjohtajat kokoontuivat noin kolmen kuukauden välein ratkaistakseen ongelmia tai erimielisyyksiä. b) Kartellin toiminta 33) ABB:n eläkkeelle jäänyt ylempi johtaja, jolla oli läheiset henkilökohtaiset suhteet ABB:hen ja joka oli aiemmin ollut IC Møllerin johtokunnassa, palkattiin konsultiksi, joka toimisi kartellin koordinoijana. Yhteysryhmä, joka jakoi urakat kartellin jäsenten kesken, ylläpiti hanke- ja asiakastietokantaa sylimikrolla. Etukäteen sovittiin, kuka saisi kyseisen urakan. Jokaisen hankkeen osalta "suosikki" (toisin sanoen yritys, jolle hanke oli osoitettu), ilmoitti muille osallistujille hinnan, jota se aikoi tarjota, ja muut toimittajat tekivät korkeamman tarjouksen "suojellakseen" kartellin nimeämää toimittajaa. Tavallisesti kartelli ohjasi hankkeen kyseisen asiakkaan tavanomaiselle toimittajalle. Koska Tanskan markkinat ovat kypsät, suurin osa urakoista koskee suoraa myyntiä nykyisille asiakkaille. Vuosittain tarjolle tulevat 20-30 "uutta" hanketta, joiden arvo vaihtelee 500 000:sta 30 miljoonaan Tanskan kruunuun, jaettiin neljän tuottajan kesken siten, että niiden kokonaismyynnit noudattivat sovittuja kiintiöitä. Tanskan markkinoiden jakamista tuettiin korvausjärjestelmällä. Jokaisen valmistajan tilintarkastajat vahvistivat putkien kokonaismyynnin vuoden aikana, ja kartelliin osallistujat vaihtoivat nämä todistukset keskenään. 34) Vuoden 1990 lopussa neljä tanskalaistuottajaa olivat sopineet hinnankorotuksista kotimaan ja vientihinnastoissaan sekä korotusten ajoituksesta ja vaiheista, jotka vaihtelivat tuottajasta toiseen (ks. 31 kohta edellä). Parantaakseen järjestelyn toimivuutta valmistajat vaihtoivat hinnastoja, jotka ABB kokosi yhdeksi viiteasiakirjaksi 23. tammikuuta 1991. Maaliskuussa 1991 sovittiin listahinnoista myönnettävistä alennuksista, ja sopimuksen panivat täytäntöön myyntijohtajat, jotka antoivat myyntihenkilöstölle ohjeet sallituista alennuksista. Hinnastojen noudattaminen varmistettiin sillä, että valmistajat vaihtoivat myös näiden sisäisten ohjeiden jäljennöksiä (Tarcon lausunto, s. 3). Hinnankorotuksista sovittiin ajoittain. Syksyllä 1991 neljä tanskalaistuottajaa keskustelivat vuotuisista sekä Tanskan että ulkomaiden markkinoita koskevien listahintojensa korotuksista. Lokakuuhun mennessä kaksi saksalaista tuottajaa tuli mukaan säännöllisiin kokouksiin (41 kohta). Tämän seurauksena päästiin sopimukseen hintojen korottamisesta Tanskan ulkopuolella noin 6-8 prosentilla 1. tammikuuta 1992 alkaen, ja tässä sopimuksessa olivat mukana myös Pan-Isovit ja Henss/Isoplus (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 18-19; Løgstørin vastaus väitetiedoksiantoon, s. 30-31). 35) Tanskan kiintiojärjestelmän ensimmäisen vuoden aikana (1991) ABB saavutti tavoitteensa, mutta Løgstør vei merkittäviä markkinaosuuksia kahdelta pienemmältä valmistajalta (liite 22). Näiden mahdollisesta tyytymättömyydestä vaiettiin, koska hinnat olivat nousseet ja kaikki valmistajat olivat ansainneet huomattavasti enemmän. Tarcon mukaan korvausjärjestelmää kuitenkin sovellettiin. Korvausjärjestelmän soveltamisesta vuoden 1991 lopulla ei ole erimielisyyttä (laskelmista on runsaasti dokumenttiaineistoa), mutta tarkat tiedot siitä, miten korvaus maksettiin, puuttuvat. Tarco (pääasiallinen korvauksen saaja) on ilmoittanut, että se sai käteismaksun ja että siirto kirjattiin yrityksen kirjanpitoon laatimalla laskuja putkitoimituksista, joita ei ollut lainkaan tehty (Tarcon lausunto, s. 4; vastaus toiseen 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. l). Løgstør kiistää jyrkästi tämän selostuksen tapahtumista ja väittää, että Tarcon saatavat (noin 4,5 miljoonaa Tanskan kruunua) hoidettiin a) ottamalla huomioon niiden muovipäällysteiden ja muiden materiaalien tilaukset, jotka Løgstør oli tehnyt Tarcolta vuoden mittaan ja jotka paransivat sen tulosta, sekä b) siten, että Løgstør luopui Tarcon hyväksi Islannin yhteishankeosuudestaan (Løgstørin vastaus 26. elokuuta 1997 lähetettyyn 11 artiklan mukaiseen pyyntöön). Olipa tarkka menettely korvauksen maksamiseksi vuonna 1991 mikä tahansa, sovittiin vuodesta 1992 sovellettavasta uudesta järjestelmästä: ylimääräinen markkinaosuus jaettaisiin seuraavana vuonna valmistajille, joiden kiintiöt jäisivät muutoin vajaiksi. 36) Vaikka maaliskuussa 1991 Tanskaa varten sovitut kiintiöt oli tarkoitettu kaksivuotisiksi (1991-1992), niistä neuvoteltiin uudelleen jo yhdeksän kuukauden kuluttua. Vuoden 1991 lopulla ja vuoden 1992 alussa pidetyissä kokouksissa sovittiin uudesta markkinoiden jaosta vuosiksi 1992-1993. Uudet kiintiöt olivat Tanskassa seuraavat: >TAULUKON PAIKKA> Ei ole selvää, olivatko vuonna 1992 toteutuneet markkinaosuudet tavoitteiden mukaiset (Løgstør ilmoittaa, että sen osuus oli lähes 35 prosenttia, mutta sen omassa sisäisessä strategisessa suunnitelmassa vuosille 1994-1997 todetaan sen vuoden 1992 markkinaosuuden olleen 29,5 prosenttia; ks. myös liitteet 24, 49). Løgstørin odotettiin kuitenkin ylittävän selvästi vuoden 1993 kiintiön, koska se otti silloin käyttöön kustannuksiltaan edullisemman jatkuvan tuotantoprosessin, vaikka sillä olikin vaikeuksia saada sille EuHP:n hyväksyntä. Løgstør vaati vuoden 1992 lopulla ja vuoden 1993 alussa, että sen markkinaosuuden kasvu tunnustettaisiin muodollisesti antamalla sille suurempi kiintiö (mikä vapauttaisi sen velvollisuudesta maksaa korvausta muille). Tämä johti siihen, että ABB tarjosi Løgstørille 1,5 prosenttia omasta osuudestaan ja 1 prosenttia kahden muun valmistajan kiintiöstä; nämä luonnollisesti vastustivat muutosta. 37) Løgstør väittää (vastaus väitetiedoksiantoon, s. 22), että se oli jo vuoden 1992 lopulla uhannut erota kartellista, ellei sille anneta suurempaa kiintiötä. Tarkoitus oli, että markkinaosuudet Tanskassa pidettäisiin vuonna 1993 samoina kuin vuonna 1992 (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, liite 8). Esittipä Løgstør uhkauksensa tai ei, se pysyi kuitenkin kartellissa (tosin se väittää ABB:n pakottaneen sen siihen: vastaus väitetiedoksiantoon, s. 24). Maaliskuussa 1993 Løgstør vaati yhä uutta 34 prosentin kiintiötä, kun taas ABB syytti sitä sopimuksen rikkomisesta polkemalla Tanskan hintatasoa. Tanskan tuottajien välisiä suhteita vuoden 1992 lopulla ja vuoden 1993 alkupuolella mutkisti kaksi lisätekijää: - ABB vaati 10 prosentin osakkuutta Løgstøristä - Henss/Isoplus ja Pan-Isovit vaativat yhä painokkaammin osuutta Tanskan markkinoista. Valmistajien välille tuona aikana mahdollisesti syntyneistä erimielisyyksistä riippumatta Løgstør itse myöntää, että "vuoden 1993 alussa koordinointi perustui lähinnä perinteisten asiakassuhteiden kunnioittamista koskevaan yhteisymmärrykseen" (vastaus väitetiedoksiantoon, s. 23). Komissio on saanut Tarcolta yksityiskohtaisen taulukon (päivätty 25. maaliskuuta 1993), joka koskee vuoden 1993 hankkeita. Siitä käyvät ilmi sekä urakan saanut tarjoaja ja sille vuodelle jo annettujen sopimusten hinnat että "odotettu tarjoaja" ja "odotettu hinta" hankkeille, joista päätöstä ei vielä ollut tehty ja hankkeille, joista todennäköisesti julistettaisiin tarjouskilpailu. Edellä mainittuja numerotietoja verrattiin kohdassa 33 kuvailtuun menettelyyn, ja vertailu osoittaa että tuohon aikaan kartelli toimi hyvinkin aktiivisesti (liite 23). Koska kevät on "huippusesonkia", jolloin useimmat tarjoukset tehdään, suurin osa kyseisen vuoden urakoista oli siihen mennessä jo jaettu. Komissio hyväksyy kuitenkin, että noin maalis-huhtikuusta 1993 lähtien uusien urakoiden hinnat alkoivat Tanskassa laskea. Myöhemmin samana vuonna oli nähtävissä esimerkkejä, joissa Tanskassa noudatettua "vanhojen asiakassuhteiden" kunnioittamisen periaatetta rikottiin. Käytännöstä poikettiin molemmin puolin. Løgstør väittää, että ABB peukaloi koko tilannetta pitääkseen muut valmistajat kurissa ja pakotti ne jatkamaan kartellia. Se sanoo ABB:n jopa ilmoittaneen, että tämä oli avannut 50 miljoonan Tanskan kruunun luottorajan kukistaakseen Løgstørin hintasodassa (Løgstørin vastaus väitetiedoksiantoon, s. 22-24, 32, 40 ja 42). ABB taas syyttää Løgstørin kiintiön korottamista koskevia vaatimuksia, ja tästä on samaa mieltä Henss, joka todisti ("Beiratsitzungin" pöytäkirja, 3. helmikuuta 1994, sisältyy Isoplusin 11 artiklan mukaista pyyntöä koskevaan kirjeenvaihtoon), että Løgstør oli vienyt ABB:ltä ison "vanhan asiakkaan" alhaisilla hinnoillaan saadakseen ABB:n vakuuttuneeksi siitä, että Løgstørin oli saatava suurempi markkinaosuus. Riippumatta siitä, kumpi versio tapahtumista on totta, hintojen lasku Tanskassa johtui kartellin sisäisestä valtapelistä eikä kartellin hylkäämisestä. Itse asiassa Løgstør ja ABB pyrkivät samaan aikaan "yleisratkaisuun" ja tekivät Saksaa koskevia sopimuksia (kohdat 49 51). Tanskan markkinoita koskevien erimielisyyksien ratkaisemiseksi käydyt keskustelut yhdistyivät Saksaa koskeviin toimiin ja olivat osa yhtenäistä prosessia (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 59). 3. Laajentuminen muille markkinoille 38) Tanskalaisten valmistajien yhteisö ei rajoittunut niiden kansallisiin markkinoihin, vaan ensimmäinen yhdessä sovittu hinnankorotus koski myös vientimarkkinoita ja astui voimaan 1. tammikuuta 1991. Saksassa ABB korotti hintoja 7 prosenttia, Tarco ja Løgstør 10 prosenttia ja Starpipe 6 prosenttia 1. joulukuuta 1990 alkaen (liite 19). Samaan aikaan (vuoden 1990 lopulta vuoden 1991 alkupuolelle) kun tanskalaiset valmistajat viimeistelivät salaisia järjestelyjään voidakseen hallita Tanskan markkinoita, tehtiin jo aloitteita markkinoiden jakamista koskevan yhteistyön laajentamisesta muille markkinoille ja saksalaisten valmistajien mukaanottamisesta kartelliin. Nämä aikeet olivat aluksi suhteellisen hajanaisia ABB - joka oli ottanut Isolrohrin haltuunsa vuonna 1987 ja jolla siten oli jalka sekä Saksan että Tanskan leirissä - kävi joulukuussa 1990 ja tammikuussa 1991 Pan-Isovitin kanssa kahdenvälisiä keskusteluja "epävirallisen strategisen liittouman" muodostamisesta (liitteet 30 ja 31, ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 7-9). Nämä kaksi valmistajaa toimittivat tuohon aikaan yhdessä suurimman osan Saksan markkinoiden putkista. Isoplus oli juuri ostanut Isolrohrin Itävallan tehtaan ja oli yhä käynnistämässä pyrkimyksiään vakavasti otettavaksi haastajaksi Saksan markkinoille Henss kaupallisena agenttinaan. Tuohon aikaan ei tullut kysymykseenkään, että kaikki neljä tanskalaisvalmistajaa ja Pan-Isovit olisivat muodostaneet virallisen yhteenliittymän: Pan-Isovit piti Løgstøriä, Tarcoa ja Starpipea "rosvoina", jotka yrittivät vallata markkinaosuuksia Saksasta halvoilla hinnoilla. ABB oli Isolrohrin omistajana sen luonnollinen kumppani Saksassa. Epäilemättä oli ABB:n strategisten etujen mukaista toimia yhteisymmärryksessä kummankin puolen kanssa. Teknisen yhteistyön lisäksi ABB:n ja Pan-Isovitin keskustelut koskivat markkinoiden jakamista niiden kesken. Ne olivat kaksi suurinta putkien toimittajaa Saksassa. Perusajatuksena oli jakaa asiakasalueet ja säilyttää silloiset markkinaosuudet. 39) Sovittiin järjestelystä, johon sisältyi "johtoryhmän" ja "strategiaryhmän" perustaminen; nämä koordinoisivat kahden suurimman valmistajan toimintaa ja varmistaisivat, että nämä hallitsevat yhdessä Saksan markkinoita. Pan-Isovit ilmoitti myös tukevansa niitä 6-8 prosentin hinnankorotuksia, joista ABB oli juuri sopinut (tanskalaisten valmistajien kanssa) vientimarkkinoiden osalta. Sopimus koski myös Saksan markkinoita. ABB:n mukaan Pan-Isovit suhtautui ehdotettuun tekniseen yhteistyöhön varauksellisesti, ja kun se oli kieltäytynyt kutsusta liittyä EuHP:hen (7), kahdenväliset keskustelut yhteistoiminnasta markkinoilla päättyivät huhtikuussa vuonna 1991. 40) Tanskalaisten valmistajien keskinäiset järjestelyt laajennettiin koskeman Italiaa, vaikka Tarco ilmoitti maaliskuussa, että ABB IC Møller ja Løgstør "eivät toimineet aivan Italian markkinoita koskevien sopimuksien mukaisesti". (ABB oli nostanut hintoja vain 6 prosenttia vuoden toisella puoliskolla, kun taas Løgstør oli nostanut listahintojaan mutta antanut samanaikaisesti alennuksia, jotka pitivät hinnat vuoden 1990 tasolla (liite 33)). Hankkeiden jakamisen osalta on todettava, että huomattavasta Torinon urakasta, jota ala piti markkinoiden lippulaivana, oli ABB:n mukaan lokakuussa 1991 tehty "kaikki yhden ja yksi kaikkien puolesta" -sopimus, jonka mukaan tilauksen saava valmistaja jakaisi sen muiden kanssa sovitussa suhteessa. (Sopimusta ei kuitenkaan sovellettu, koska alhaisimman tarjouksen esitti ulkopuolinen; ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 53 55, liite 32.) Myös Pan-Isovit osallistui tanskalaisten kilpailijoidensa kanssa käytyihin keskusteluihin Torinon hankkeen jakamisesta heinäkuussa 1991. On olemassa jotakin näyttöä siitä, että vastavuoroisuus oli markkinoiden ominaispiirre: ABB:n kerrotaan sanoneen muille osallistujille eräässä kokouksessa, että Løgstør oli luopunut Torinon hankkeesta IC Møllerin hyväksi "saadakseen korvausta jossakin muualla kansainvälisillä markkinoilla" (lisäasiakirjat 1-4). 41) Syksyllä 1991 tanskalaisten valmistajien vakiintunut yhteistyö laajennettiin virallisemminkin Saksan markkinoille, ja lokakuusta lähtien kaksi saksalaista valmistajaa, Pan-Isovit ja Henss/Isoplus (joista jälkimmäinen oli nyt sijoittunut Saksaan) liittyvät niiden salaiseen yhteistyöhön. Tästä lähtien kaikki Saksan markkinoiden kuusi päätoimittajaa pitivät säännöllisiä kokouksia, joiden tarkoituksena oli parantaa alhaista hintatasoa (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 31, 51). (42) Toimitusjohtajien (tai vastaavien) kokouksia tiedetään pidetyn (ainakin) seuraavina ajankohtina: - 9. (tai 10.) lokakuuta 1991 - 10. joulukuuta 1991 - 19. helmikuuta 1992 - 6. maaliskuuta 1992 - 1. huhtikuuta 1992 - 30. kesäkuuta 1992 - 11. elokuuta 1992 - 11. marraskuuta 1992 - 20. huhtikuuta 1993 - 30. kesäkuuta 1993 - 18. (tai 19.) elokuuta 1993 - 8. (tai 9.) syyskuuta 1993. 43) Tanskalaisen ja saksalaisen ryhmän välillä on ollut ilmeisiä jännitteitä: Henss/Isoplus väittää, että tanskalaiset valmistajat käyttivät kotimarkkinoillaan vakiintuneen kartellin avulla saatuja voittoja hintasodan rahoittamiseen Saksan markkinoilla, missä niiden tarkoituksena oli laajentaa omaa markkinaosuuttaan Henss/Isoplusin kustannuksella. Tanskan ulkopuolisten valmistajien salainen yhteistyö ei vielä tässä vaiheessa ollut kehittynyt niin pitkälle kuin se kolme vuotta myöhemmin kehittyi. Osallistujilla oli erilaisia tavoitteita niiden pyrkiessä uuteen markkinoiden jakoon. ABB:n tarkoituksena oli "suuri suunnitelma", jolla varmistettaisiin toimialan strateginen hallinta, kun taas Tarcon aggressiivinen hinnoittelu Saksassa oli saanut saksalaiset valmistajat Løgstørin ja Starpipen harmiksi tunnustelemaan Tanskan markkinoita. Saksalaisyhtiöt olivat kuitenkin selvästi kiinnostuneita pääsemään markkinaosuussopimukseen suojatakseen asemiaan tanskalaisilta valmistajilta. ABB katsoi, että valmistajien oli mieletöntä taistella keskenään hinnoista kun markkinat olivat laajenemassa nopeasti, ja se katsoi asian niin tärkeäksi, että sitä oli käsiteltävä huipputasolla (liite 35). 44) ABB painosti edelleen sopimaan Saksan hinnoista. Hintasopimus olisi täyttänyt kaksi tarkoitusta: se olisi hillinnyt Tarcon toimintaa ja antanut ABB:lle mahdollisuuden nostaa agenteiltaan perimiään hintoja. Frankfurtissa 9. tai 10. lokakuuta 1991 pidetyssä kokouksessa, johon kaikki kuusi valmistajaa osallistuivat, sovittiin noin 6 prosentin korotuksesta listahintoihin. (Vielä edellisenä päivänä tanskalaiset valmistajat olivat sopineet, että toimitusjohtajat keskustelisivat Saksan ja muiden vientimarkkinoiden tilanteesta; ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 51). Hintasopimus vahvistettiin myöhemmässä kokouksessa Hampurissa 10. joulukuuta 1991, ja tulos oli seuraava: - kaikki valmistajat toteuttavat heti 6 prosentin hinnankorotuksen, - osallistujien välille perustetaan suora "kuuma linja", - lisäkokouksia pidetään kerran kuukaudessa, - vähimmäishinnasto laaditaan 13. tammikuuta 1992 mennessä. ABB:n mukaan keskusteltiin myös siitä, pitäisikö markkinaosuusluvuista tiedottaa toisille (liite 36; ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 18-19). 45) Seuraavan vuoden aikana huipputason kokouksia pidettiin melko säännöllisesti "yhteisesti kiinnostavien asioiden käsittelemiseksi" (kuten eräässä kutsussa sanottiin) (8). Tanskan kartellin koordinaattori toimi myös Saksan ryhmän "rehellisenä välittäjänä", jonka tehtävänä oli kutsua kokoukset koolle ja edistää yksimielisyyttä hintatason korottamiseksi. On mahdollista, että Saksaa koskevia alemmankin johtotason kokouksia pidettiin, mutta niistä ei ole tarkempia tietoja (kohta 69). Kuten aiemmin oli sovittu, hinnaston luonnosteli eräs ABB IC Møllerin toimihenkilö Henssin toimittamien tietojen ja ABB:n vuoden 1992 K3-hinnaston perusteella. (Løgstør kuvaillee ABB:tä ja Henssiä "liikkeellepanevaksi voimaksi" Saksaa koskevissa neuvotteluissa: vastaus väitetiedoksiantoon, S. 28). Kyseinen hinnasto oli tarkoitettu oppaaksi yksilöllisten hintatasojen asettamiseen osana yleistä hinnankorotusta. Se oli tarkoitus jakaa viimeistään 10. huhtikuuta 1992. 46) Tässä vaiheessa markkinaosuuksista ei ollut vielä sovittu, ja Tanskan ja Saksan ryhmät kävivät mutkikkaita neuvotteluja Saksan markkinoiden jakamisesta. Komissio sai tutkimustensa aikana eräitä Tarcon ja Starpipen näistä kokouksista tekemiä käsinkirjoitettuja muistiinpanoja (liitteet 37, 44 ja 45). Valmistajat päättivät vaihtaa yksityiskohtaisia tietoja markkinaosuuksista (katso kohta 44), kuten eräästä Starpipen aiemmassa kokouksessa tekemästä muistiinpanosta käy ilmi (liite 37). Kuuden osallistujan nimien kohdalle on merkitty otsikon "ennen" (Tidligere) alle sen myynnin arvo ja sitä vastaava markkinaosuus, ja otsikon "uusi" (Ny) alle erilaiset prosenttiluvut. Kyseinen vuosi näyttää olevan 1991, mutta ei ole mahdollista päätellä varmasti, ovatko "uudet" prosenttiluvut tavoitteita vai yksinkertaisesti myyntiarvioita. Saksalaisyritysten sanotaan halunneen 130 miljoonan Saksan markan myynnin (Henss arvioi kokonaismarkkinat 180 miljoonaksi Saksan markaksi) ja 15 prosentin hinnankorotuksen. Brysselissä marraskuussa 1992 pidetyssä myöhäisemmässä kokouksessa luonnosteltiin taulukko valmistajien saman vuoden myyntimääristä ja markkinaosuuksista Saksassa, mikä oletettavasti oli askel kohti kiintiösopimusta (liite 44). Tanskalaiset Løgstør, Tarco ja Starpipe vaativat yhteensä 40 prosentin osuutta Saksan markkinoista. Løgstør sanoo (lausunto 1, s. 73), että vuosina 1991 ja 1992 pyrittiin valmistajien välisestä epäluottamuksesta huolimatta toteuttamaan Tanskan mallia monessa maassa, muun muassa Saksassa. Markkinaosuuksien jako perustui eri valmistajien kahtena edellisenä vuotena saamiin markkinaosuuksiin "sekä arvioon siitä, millaisen markkinaosuuden kukin yhtiö pystyisi hankkimaan omin avuin". (Løgstør lisää, että saksalaiset eivät olleet tyytyväisiä siihen, miten markkinaosuudet jaettiin ja että koko yritys epäonnistui.) Vuoden 1993 alussa suurimmat valmistajat etsivät yleistä koko toimialaa koskevaa ratkaisua, ja ABB hahmotteli (liite 48) "eurooppalaista ratkaisua", joka koskisi Tanskaa, Ruotsia, Suomea, Saksaa, Itävaltaa, Alankomaita, Ranskaa ja Italiaa (näihin viitattiin yhteisnimellä "vanhat Länsi-Euroopan kaukolämmitysmarkkinat"); ABB kaavaili itselleen 42 prosentin ja Løgstørille 25 prosentin markkinaosuutta. Koska niiden yhteinen markkinaosuus olisi ollut 67 prosenttia, nämä kaksi valmistajaa olisivat kahdestaan olleet määräävässä markkina-asemassa. ABB uskoi, että sen tilanne voitaisiin vakiinnuttaa, kun se hankkisi 10 prosentin omistusosuuden Løgstøristä, mistä hyvästä se varmistaisi Løgstørille entistä suuremman kiintiön kartellissa. (Tämä idea ei koskaan toteutunut.) 47) Näihin aikoihin kaksista päämarkkinoista - Saksan ja Tanskan - keskusteltiin säännöllisesti samalla foorumilla (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 58-59). Løgstør kuvasi (vastaus väitetiedoksiantoon, s. 37) ABB:n taktiikkaa sopimuksen turvaamiseksi "keppi ja porkkana" -menetelmäksi: ABB tarjosi houkuttimia mutta esitti samalla uhkauksia siltä varalta, että sen ehdotuksia ei hyväksyttäisi. Komissio hyväksyy täysin sen, että suurimman osan tarkasteltavasta ajanjaksosta ja 1. tammikuuta 1992 voimaan tulleesta hinnankorotussopimuksesta huolimatta yleinen hintataso oli Saksassa alhainen, kun jokainen valmistaja halusi kasvattaa markkinaosuuttaan. Saksalaiset valmistajat olivat yrittäneet saada neljä tanskalaisvalmistajaa myymään Saksassa samoilla hinnoilla, jotka ne saivat kotimarkkinoillaan. Tanskalaiset puolestaan olivat vuoden 1993 alkukuukausina pyrkineet turvaamaan sopimuksen siitä, että Isoplus pysyisi poissa Tanskan markkinoilta, ilmeisesti vastineena siitä, että Tarco ja Starpipe luopuisivat Itävallan markkinoista tai eivät pyrkisikään niille. 48) ABB oli edelleen johtavassa asemassa. Se vahvisti asemaansa markkinajohtajana toisaalta kartellilla ja toisaalta strategisella liittoutumalla ainakin yhden kilpailijansa kanssa. Se pyrki hankkimaan omistusosuuden Løgstøristä (ja tarjosi sille suurempaa kiintiötä kartellissa), mutta yritti turhaan myös agenttien välityksellä ostaa Isoplusin ja myöhemmin kehotti sitä pysymään poissa Tanskan markkinoilta (Isoplusin 10. lokakuuta 1996 päivätty lausunto, s. 23). Vuoden 1993 puolivälissä Pan-Isovitin ja Isoplusin kärsivällisyys loppui neuvotteluissa ja koska ne halusivat parantaa vaikutusvaltaansa, ne päättivät tunkeutua Tanskan markkinoille. Ne väittävät tämän toimenpiteen osoittaneen, ettei kartellia ollut olemassa, mutta selvästikin kyseessä oli neuvottelujuoni, jolla tanskalaiset valmistajat oli tarkoitus suostutella nostamaan hintojaan Saksassa. Henss/Isoplusin Tanskaa koskevana suunnitelmana oli saada yksittäistä liiketoimintaa ainoastaan ABB:n tai Løgstørin kanssa tehdyllä sopimuksella: tarkoituksena oli osoittaa "tiettyä solidaarisuutta" ABB:lle, mutta odottaa Løgstørin yhteydenottoa (Isoplusin "Beiratsitzungin" pöytäkirja, 37 kohta edellä). 49) Vaikka erimielisyyksiä oli ja diplomatia oli välillä tiukkaa, kuusi valmistajaa pyrkivät edelleen ratkaisemaan erimielisyytensä ja pääsemään sopimukseen. Tärkeimpien valmistajien edustajat kokoontuivat jälleen Hampurissa 20. huhtikuuta 1993 aloittaakseen uudelleen yhteisen hinnaston valmistelun ja sopiakseen yhteisestä hinnankorotuksesta Saksassa (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 32-33). Løgstør oli Tanskan valmistajien liiton puheenjohtajan ominaisuudessa kutsunut kokouksen koolle. ABB sanoo kuitenkin, että Løgstørin edustaja ei ilmeisesti päässyt kokoukseen, ja Løgstør sanoo samoin vastauksessaan väitetiedoksiantoon (s. 35). Sen komissiolle vastauksessaan 11 artiklan mukaiseen pyyntöön aiemmin antama tieto osoitti kuitenkin, että sen myyntijohtaja osallistui "Euroopan laajuiseen kokoukseen" tuona päivänä. Päivää ennen kokousta Tarco oli jakanut muille tanskalaisvalmistajille taulukot (liite 49), joissa esitettiin kaikkien tavarantoimittajien (saksalaiset valmistajat mukaan luettuna) myyntimäärät ja markkinaosuudet kaikilla kansallisilla markkinoilla vuonna 1992. Tiedot oli koottu myyntijohtajien aikaisemmassa kokouksessa antamista tiedoista. Tarcon itse antaman tiedon mukaan (vastaus ensimmäiseen 11 artiklan mukaiseen kirjeeseen, s. 8) sen tarkoituksena oli auttaa Euroopan (oletettavasti vuoden 1993) kokonaismarkkinoiden laskemisessa; tämän suunnitelman yhteyttä jonkinlaiseen markkinoiden jakamista koskevaan suunnitelmaan ei voida kiistää. Kööpenhaminassa 30. kesäkuuta 1993 pidettyyn kokoukseen osallistuivat vanhaan tapaan ABB:n, Løgstørin, Tarcon, Starpipen, Isoplusin ja Pan-Isovitin toimitusjohtajat, ja siellä keskusteltiin Saksan markkinoiden jakamisesta, myös ehdotetusta 60/40-jaosta. ABB:n vain muutamaa päivää myöhemmin laaditun muistiinpanon mukaan (liite 48) tästä jaosta "melkein sovittiin", mutta Løgstør sanoo, että saksalaiset valmistajat eivät hyväksyneet sitä. Kuusi valmistajaa sopivat kuitenkin varmasti siitä, että teetettäisiin vuosien 1992 myyntimäärien tarkastus, joka olisi pohjana Saksan markkinoiden kiintiöinnille. Keskustelujen laajeneminen yhteisen hinnaston luomisesta "jäsentyneemmäksi markkinoiden jakoyritykseksi" kesäkuusta 1993 lähtien johtui siitä, että oli ymmärretty hinnankorotusyritysten ilman markkinoiden jakoa tai kiintiösopimusta epäonnistuvan aina (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 35). ABB:n valmistelumuistiossa kokoukseen, joka pidettiin Zürichissä 5.-6. heinäkuuta 1993 ABB:n ja Løgstørin ylimmän johdon välillä, ennustettiin melko luottavaisesti, että koko Eurooppaa koskevaan ratkaisuun päästäisiin pian (liite 48). 50) Osana yleiseen sopimukseen tähtääviä pyrkimyksiä Løgstør lupasi Pan-Isovitin emoyhtiölle 18. elokuuta 1993 pidetyssä kokouksessa (liite 52), että se toimisi yhdessä ABB:n kanssa saadakseen Tarcon "kuriin" Tanskassa ja Saksassa. (Løgstørin sanottiin olevan periaatteessa kiinnostunut Saksaa koskevasta hintasopimuksesta, mikäli sille annettaisiin oikea kiintiö). Myyntimäärien tarkastuksen jälkeen (jonka tekivät sveitsiläiset tilintarkastajat), jossa oli todettu kunkin valmistajan vuoden 1992 myyntitulot (liite 53), valmistajat kokoontuivat Zürichissä 18. tai 19. elokuuta 1993 ja pääsivät sopimukseen seuraavista kohdista: - Saksan vuoden 1992 markkinaosuudet säilytettäisiin vuonna 1994 sellaisinaan hyvin pienin tarkistuksin, - luonnosteltaisiin uusi yhtenäishinnasto, - Pan-Isovit valmistelisi rangaistusohjelman sille varalle, että joku poikkeaisi sovituista kiintiöistä (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 34-35). 51) Saksan markkinoita koskevat vuoden 1994 "tavoitteet" olivat seuraavat: >TAULUKON PAIKKA> Ratkaisuna oli 33 prosentin kiintiön antaminen tanskalaisille valmistajille, kuten kartellin koordinaattori oli aiemmin ehdottanut. Tarcon sanotaan esittäneen "varaumaa", koska se tahtoi yhtä prosenttiyksikköä suuremman kiintiön. Kööpenhaminassa ja Frankfurtissa pidettiin 8. tai 9. syyskuuta 1993 kiintiöjärjestelmästä jatkokokoukset, joissa keskusteltiin myös kiintiönsä ylittäneiden sakottamisesta. Näyttää siltä, että päästiin yleiseen konsensukseen. Tarcon osuus nostettiin 17,7 prosenttiin (Løgstørin vastaus väitetiedoksiantoon, liite 7) ja rangaistusjärjestelmä luotiin; Løgstør sanoo tämän olleen ABB:n aloite, "jota Henss voimakkaasti kannatti". Suunnitelma, joka piti panna täytäntöön 15. syyskuuta 1993, sisälsi kuukausiraportin jokaiselta valmistajalta ja niiden tuottojen neljännesvuositarkastukset, jotka toteuttaisi aiemmankin tarkastuksen tehnyt sveitsiläinen tilintarkastustoimisto. Sakot kiintiöiden ylittämisestä tuli maksaa sveitsiläiselle pankkitilille, joka avattaisiin uuden kaukolämmitystä edistävän toimialajärjestön nimiin. Yhtenäishinnastoa käytettäisiin tavoitteena, jolla pyrittäisiin nostamaan yleistä hintatasoa vaiheittain noin 25 prosenttia kuuden kuukauden aikana. 52) Sopimus oli tarkoitus laatia kirjallisena ja allekirjoittaa, mutta tätä ei ilmeisesti koskaan toteutettu. Løgstør väittää kieltäytyneensä allekirjoittamasta, koska se ei koskaan tahtonut tehdä sopimusta Saksan markkinoista, mutta tämä vakuutus ei riitä selittämään, miksi Løgstør osallistui halukkaasti sveitsiläistoimiston suorittamaan tarkastukseen, ja on vastoin Pan-Isovitin arviota, jonka mukaan Løgstør oli kiinnostunut kiintiöjärjestelmästä (liite 52). Muut valmistajat eivät halunneet edetä pelkkien kädenpuristusten perusteella. Løgstør väittää, että Tanskassa 29. syyskuuta 1993 pidetyssä kokouksessa ABB painosti sitä allekirjoittamaan korvausjärjestelyn, jota ABB, Henss/Isoplus ja Pan-Isovit vaativat Saksan markkinoita koskevan yhteistyön edellytykseksi. Kun Løgstør kieltäytyi allekirjoittamasta, ABB reagoi (Løgstørin mukaan) hyvin kielteisesti ja henkilökohtaisesti. Kööpenhaminassa pidetyssä johtotason kokouksessa, joka Løgstørin mukaan pidettiin 2. joulukuuta, silloisen ABB:n Transportation-liiketoimintaryhmän toimitusjohtajan (jonka aktiivisuus kartellin edistämisessä on laajasti dokumentoitu) väitetään arvostelleen Løgstørin johtoa yhteistyöhaluttomuudesta varsin teräväkielisesti (Løgstørin vastaus väitetiedoksiantoon, s. 39). ABB ei ole kiistänyt Løgstørin havainnollista selvitystä tästä tapahtumasta. Vaikka markkinat määrällisesti laajenivat edelleen varsinkin Saksassa, valmistajat sanovat "hintasodan" puhjenneen taas kerran: hintataso laski suurimmilla markkinoilla todellakin 20 prosenttia muutamassa kuukaudessa. ABB toteaa, että vallitsi "luottamuspula", joka lopetti käytännöllisesti katsoen yritykset päästä laajaan sovintoon Saksan markkinoista. Valmistajat jatkoivat kuitenkin kokouksiaan, vaikka jonkin aikaa monenväliset kokoukset korvattiinkin kahden- ja kolmenvälisillä yhteyksillä. On hyvin todennäköistä, että näihin yhteyksiin sisältyi ABB:n yrityksiä saada aikaan "uusjako", jotta järjestys palautuisi markkinoille (ks. Isoplusin vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 25). Løgstørin pääjohtaja järjesti jo 21. joulukuuta 1993 ABB:n ja kartellin koordinaattorin kanssa kokousta tammikuun 28. päiväksi 1994 (liite XI); Løgstørin luettelo kilpailijoihin pidetyistä yhteyksistä, jonka se toimitti komissiolle vastauksessaan 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, osoittaa, että kokous pidettiin tuona päivänä. ABB ja Løgstør pitivät uudestaan kahdenvälisiä kokouksia (23. helmikuuta ja 11. maaliskuuta 1994), samoin Løgstør ja Tarco (8. tammikuuta ja 19. maaliskuuta 1994) sekä Tarco ja Pan-Isovit (22. helmikuuta 1994). ABB:n mukaan useita kahdenvälisiä kokouksia pidettiin myös ABB:n johtajien ja Pan-Isovitin, Tarcon ja Henssin edustajien kesken (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 44). Näistä ei kuitenkaan ole muita yksityiskohtaisia tietoja kuin se, että Løgstør väittää Tarcon siinä onnistumatta vaatineen Løgstøriltä 16 miljoonan Tanskan kruunun korvausta (Tarcon vuoden 1993 alijäämä) edellytyksenä "rauhanneuvotteluille" (vastaus väitetiedoksiantoon, s. 25). 4. Euroopan laajuinen kartelli vuodesta 1994 a) Alustavat yhteydet 53) Kuuden valmistajan täysimittaiset kokoukset, joihin osallistuivat toimitusjohtajat ja myyntijohtajat, aloitettiin uudelleen 7. maaliskuuta, 15. huhtikuuta ja 3. toukokuuta 1994. ABB selittää, että vuoden 1993 loppupuolelta vuoden 1994 alkukuukausiin käyty "hintasota" aiheutti lähes kaikille kaukolämmitysalan toimittajille sellaisia tappioita, että pienten valmistajien oli pakko vaatia yhteisiä ponnisteluja, jotta voitaisiin palata hintasotaa edeltäneelle hintatasolle (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 62). Løgstørin mukaan valmistajat olivat "koko vuoden 1993 yrittäneet saavuttaa sellaisen aseman, että ne pystyisivät selviämään uudessa tilanteessa, joka muistutti aikaisempaa tilannetta Tanskassa . . . Useita sopimuksia tehtiin, mutta niitä ei koskaan toteutettu, koska pääperiaatteena oli, että vaikeneminen on erimielisyyden merkki". Vuonna 1994, jolloin useiden valmistajien toimitusjohtajat vaihtuivat, vallitsi uusi ilmapiiri: "ABB panosti voimakkaasti tähän hankkeeseen, ja kaikki tanskalaiset valmistajat tukivat tätä pyrkimystä" (Løgstørin vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, lausunto 1, s. 74; katso myös liite 55). 54) Maaliskuun ja huhtikuun kokouksissa keskusteltiin hinnankorotuksista, mutta niissä ei ilmeisesti saatu aikaan päätöksiä. (Løgstørin kirjeessä Ke-Kelitille 17. maaliskuuta 1994 viitataan kollegojen kanssa pidettyihin kokouksiin, joissa keskusteltiin hintatilanteesta; Løgstør ei suhtautunut optimistisesti ratkaisun löytymiseen ennen vuoden loppukuukausia; liite 55). Hannoverin messuilla 3. toukokuuta 1994 pidetyn kokouksen jälkeen, johon osallistuivat ABB, Henss, Pan-Isovit ja Løgstør, laadittiin kuitenkin hinnasto, jota oli tarkoitus käyttää kaikille Saksan markkinoille suuntautuvien toimitusten perustana (liite 56 ja ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, sivut 42-43). Näyttää siltä, että yhteishinnasto otettiin heti käyttöön yksittäisten hankkeiden hintatarjousten koordinoinnissa, vaikka sen käyttö olikin ongelmallista. "Toukokuun 9. päivän listaan" viitataan 18. elokuuta 1994 pidetyn johtajien kokouksen kokouskutsussa, jossa todetaan, että koska lista oli joissakin suhteissa ollut puutteellinen, se oli johtanut "erimielisyyksiin ja tulkintaeroihin" tarjousten vertailussa. Siksi kartellin koordinaattori lähetti kutsun liitteenä muutetun ja laajennetun hinnaston (liite 56). 55) Vaikka Henss ja Isoplus asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaiseen pyyntöön vastatessaan aluksi kielsivät tietävänsä mitään kyseisestä hinnastosta, Henss ilmoitti myöhemmin, että muut valmistajat jakoivat hinnastoa osana suunnitelmaa pakottaa Isoplus pois Tanskan markkinoilta, vaikka se ei selittänytkään tarkkaan, miten toimenpiteellä pyrittiin siihen tulokseen. Tarco ilmoittaa, että tosiasiassa Henss laati hinnaston, mahdollisesti yhteistyössä ABB:n neuvonantajan kanssa, joka toimi kartellin koordinaattorina (vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 8-9). Myös Løgstør sanoo, että Henss oli hinnaston laatija ja kartellin koordinaattori (vastaus väitetiedoksiantoon, s. 41-42). Näiden yritysten selostusta hinnaston alkuperästä vahvistavat muut asiakirjat, joista tärkein on 28. kesäkuuta 1994 lähetetty Zürichissä toimivan ABB:n Transportation-liiketoimintaryhmän johtajan (katso kohdat 10, 24 ja 52) faksi ABB IC Møllerin vasta nimitetylle toimitusjohtajalle. Siinä vahvistettiin jälkimmäisen ohjeet kartellin koordinaattorille ja todettiin, että hän (ABB:n johtaja ) oli soittanut sekä koordinaattorille että Henssille "ilmoittaakseen, että sinun ohjeitasi on noudatettava. [Koordinaattori] ilmoitti, että hän oli ymmärtänyt viestin ja oli kutsumassa kokousta Saksaan elokuuksi" (liite X9.) 56) ABB IC Møllerin uusi toimitusjohtaja (joka raportoi suoraan edellä mainitulle liiketoimintaryhmän johtajalle) piti tärkeimpänä tehtävänään pistää Länsi-Euroopan kaukolämmitysmarkkinat järjestykseen (KWH:n 29. marraskuuta 1996 päivätty lausunto, s. 6). Elokuun 18. päivän 1994 kokous (ks. ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 43-44) Saksan markkinoista pidettiin itse asiassa Kööpenhaminassa, ja siihen osallistuivat kuuden suurimman yrityksen korkeat edustajat sekä (ensimmäistä kertaa) Bruggin edustaja. Koordinaattori ei ollut virallisesti kutsunut Bruggia, mutta se osallistui kokoukseen Henssin ehdotuksesta. (Bruggin mukaan sen oli annettu ymmärtää, että jos se ei noudattaisi kartellin sääntöjä, se voisi kärsiä menetyksiä pääasiakkaidensa kohdalla). Kokouksessa harkittiin ehdotuksia, jotka koskivat hintojen nostamista Saksassa, ja näyttää todennäköiseltä, että siellä sovittiin uuden yhteishinnaston valmistelusta ja alennusten rajoittamisesta sovittuun tasoon (15:een tai 30 prosenttiin). Tässä vaiheessa KWH oli EuHP:n jäsen, mutta sitä ei vielä ollut otettu mukaan kartelliin eikä se osallistunut kokoukseen. Se ei toiminut nimeksikään Saksan markkinoilla. EuHP:n teknisessä kokouksessa muutamaa päivää myöhemmin (23. elokuuta) KWH:n edustaja sai tiedon jonkinlaisesta sopimuksesta muiden osanottajien kesken ja kirjoitti päivyriinsä: "pojat tapasivat, näyttää siltä kuin markkinoista olisi sovittu?" (KWH:n lausunto, s. 7; KWH:n aikataulu B.2.b; liite 185). Løgstør yrittää vähätellä rooliaan ja sanoo "pitäneensä matalaa profiilia" Saksaa koskevissa kokouksissa, sillä se ei ollut kovinkiinnostunut Saksan markkinoista. Sen mukaan ainut syy, jonka vuoksi sen oli pakko ottaa yhteyttä kartellin koordinaattoriin kesäkuun lopussa ja pyytää rauhaa, olivat hintasodan kielteiset vaikutukset. Vastauksessaan väitetiedoksiantoon (s. 42) se jopa väitti, ettei olisi osallistunut elokuun 18. päivän kokoukseen, mutta tämän vakuutuksen kumoaa Løgstør itse vastauksessaan 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, jossa osoitetaan, että sen myyntijohtaja osallistui kyseiseen kokoukseen. (Itse asiassa Løgstør oli ollut aktiivisesti mukana jo alkuyhteydenotoissa maalis-huhtikuussa ja osallistui omien sanojensa mukaan 3. toukokuuta Hannoverissa pidettyyn kokoukseen sekä sai hinnaston, joka laadittiin sen jälkeen ja jota Henss ja kartellin koordinaattori jakelivat). b) Euroopan markkinoiden jakaminen: kiintiöitä koskeva perussopimus 57) Kun ABB:n, Løgstørin, Tarcon, Starpipen, Pan-Isovitin ja Henss/Isoplusin toimitusjohtajat olivat tehneet ratkaisevan tärkeät Saksan markkinoita koskevat aloitteensa, ei kestänyt kauan, kun he tekivät syksyllä 1994 yleissopimuksen Euroopan markkinoiden jakamisesta. (KWH:n toiminta keskittyi pääosin Skandinaviaan ja Itä-Eurooppaan, ja sen toiveet ilmeisesti täytettiin hieman myöhemmin.) Tämä markkinoidenjakosopimus ei koskenut vain EU:ta vaan myös Sveitsiä, EU:hun kuulumattomia Pohjoismaita, Baltian maita sekä useita Itä-Euroopan maita. Jokaiselle valmistajalle sovittiin kiintiö prosentteina kokonaismarkkinoista. Kokonaismarkkinoiden arvo laskettiin (Tanskan kruunuina) ja kunkin valmistajan prosenttimääräiset Euroopan laajuiset kiintiöt muutettiin rahaksi. Sitten jokaiset kansalliset markkinat jaettiin niiden valmistajien kesken, joilla oli niillä eri kiintiöitä. 58) Järjestelyn perustarkoitus oli hintatason nostaminen. Kaikki ymmärsivät, että tähän tavoitteeseen voitaisiin päästä vain kiintiösopimuksella. Tarco toteaa, että sopimuksen tarkoitus oli "nostaa hintoja noin 30-35 prosenttia kahden vuoden kuluessa. Hintoja odotettiin nostettavan asteittain vuosineljänneksittäin . . . Kaikkien yritysten ei oletettu nostavan hintojaan samalla prosenttimäärällä samanaikaisesti. Tavallinen käytäntö oli 6-8 prosentin korotus neljännesvuodessa kunkin yrityksen hinnastosta riippuen" (Tarcon vastaus toiseen 111 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 18). Pan-Isovitin muistiinpanoissa on yksityiskohtia järjestelystä (liite 60), ja ne vahvistavat, että suunnitelmana oli hintojen nostaminen ainakin 25 prosentilla vuonna 1995. Erään ABB:n liiketoimintaryhmän 30. syyskuuta 1994 pidetyn kokouksen pöytäkirjassa viitataan ABB:n ja sen kilpailijoiden toiveeseen hintojen nostamisesta ja jatketaan: "Odotettavissa on suhteelliset 10 prosentin ja vielä toisen 10 prosentin hinnankorotukset, joilla katetaan raaka-aineiden hintojen nousu" (liite 61). 59) Eri valmistajien kertomuksista päätellen (esimerkiksi ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 62-65; Løgstørin vastaus väitetiedoksiantoon, s. 43-45; Tarcon vastaus ensimmäiseen 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 5; Tarcon 10. heinäkuuta 1996 päivätty kirje; Pan-Isovitin vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 54-55) näyttää siltä, että neljä tanskalaista valmistajaa kokoontuivat ensin Billundissa 16. syyskuuta 1994, missä ABB selitti ehdotustaan uudeksi Euroopan laajuiseksi järjestelyksi. Sen jälkeen pidettiin kaikkien kuuden valmistajan "strategiset" kokoukset 30. syyskuuta, 12. lokakuuta ja 16. marraskuuta 1994. Kokouksissa neuvoteltiin Euroopan markkinoiden kokonaiskiintiöistä ja sovittiin niistä periaatteessa. Ensimmäisessä kokouksessa 30. syyskuuta, jolloin keskusteltiin ABB:n ehdotuksista, päätettiin, että ABB:n edustaja kävisi kaikkien osallistujien luona ja yrittäisi saada myös KWH:n ja Bruggin mukaan Euroopan kiintiöjärjestelmään. Tässä kokouksessa päästiin periaatteelliseen sopimukseen siitä, että luotaisiin yleinen kiintiöjärjestelmä, joka koskisi Skandinaviaa, muuta Länsi-Eurooppaa sekä Itä-Eurooppaa. Siihen sisällytettäisiin tarkat kuitakin kansallisia markkinoita koskevat luvut, jotka sitten siirrettäisiin alemman tason markkinointikokousten toteutettaviksi (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 62-63). ABB sanoo, että Euroopan laajuisten kiintiöiden kokonaisluvuista sovittiin (kolmannessa) strategisessa kokouksessa 16. marraskuuta (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 64). 60) Pan-Isovitilta löytyneet taulukot (Pan-Isovitille osoitetun 11 artiklan mukaisen pyynnön liite V; liite 60) osoittavat, että tässä vaiheessa peruskiintiöt ("aiemmat päätökset") sovittiin seuraaviksi: >TAULUKON PAIKKA> Pan-Isovitin muistiinpano (liite 60), jossa luetellaan kartellisopimuksen yksityiskohdat, osoittaa, että järjestelyn piti tulla voimaan 1. lokakuuta 1994. 61) KWH ja Brugg eivät osallistuneet 16. marraskuuta pidettyyn kokoukseen, mutta ABB suhtautui optimistisesti siihen, että ne saataisiin mukaan järjestelyyn, ja niin kartelli valtuutti ABB:n tekemään lopullisen sopimuksen näiden kahden valmistajan kanssa ja raportoimaan siitä vuoden 1995 alussa (Løgstørin vastaus väitetiedoksiantoon, s. 45). Vaikuttaa siltä, että Brugg, joka oli osallistunut Kööpenhaminan kokoukseen 18. elokuuta ja Saksaa koskeneisiin paikallisiin kokouksiin joulukuusta 1994 lähtien, otettiin ensin mukaan järjestelyyn; se sanoo kuulleensa joulukuussa, että Saksan markkinoista oli tehty kiintiösopimus, mutta että sille ei ollut vielä varattu kiintiötä. Kohta tämän jälkeen ABB ilmoitti sille (Bruggin kertoman mukaan), että johtajien klubi oli antanut sille oman kiintiön (joka vastasi 4:ää prosenttia Saksan markkinoista) (vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 6). Løgstørin mukaan (lausunto I, s. 74; vastaus väitetiedoksiantoon, s. 45) Bruggin rooli oli jonkin verran aktiivisempi: se sanoo, että Brugg oli vaatinut 2 prosentin osuutta koko markkinoista ja 4 prosentin osuutta Saksan markkinoista. Brugg halusi myös, että joustavat putket jätettäisiin sopimuksen ulkopuolelle, ja takuun siitä, että Sveitsiin ei tulisi uusia kilpailijoita. Näyttää siltä, että sen vaatimukset hyväksyttiin. Joka tapauksessa ainoastaan ne hankkeet, joissa Brugg kilpaili muiden putkien valmistajien kanssa, laskettiin sen kiintiöön. 62) KWH:n ilmoituksen mukaan muut valmistajat painostivat sitä jatkuvasti: sen piti joko luopua markkinoista kokonaan tai sopia asioista kartellin kanssa. Tämä voi olla tottakin, mutta on myös todisteita siitä, että KWH tahtoi markkinoista suuremman osuuden kuin toiset olivat sille valmiit antamaan. KWH oli myös valmis luopumaan kaukolämmitysmarkkinoista kokonaan, jos se saisi 5 vuoden takuun siitä, etä muut ostaisivat siltä putkia; tästä ehdotuksesta keskusteltiin yksityiskohtaisesti. KWH liittyi salaiseen yhteistyöjärjestelyyn aikaisemmin kuin se itse myöntää. Vuoden 1994 lopulla se oli ja tavannut ABB:n suomalaisen tytäryhtiön "markkinavolyymiä koskeviin odotuksiin liittyvissä asioissa" (ABB:n täydentävä vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 26). KWH Pipe Oy:n toimitusjohtaja, joka oli myös KWH Techin hallituksen puheenjohtaja, osallistui kuitenkin ABB:n kanssa 19. tammikuuta 1995 Kööpenhaminassa pidettyyn kokoukseen, jossa sen oman lausunnon mukaan keskusteltiin "markkinoiden suuntauksista" (KWH:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, sivu 9). KWH osallistui ensimmäisen kerran Tanskan yhteysryhmän kokoukseen (katso kohta 77) 4. huhtikuuta 1995 (ABB:n täydentävä vastaus, s. 7). Pan-Isovitilta löytynyt aineisto (liite 60) viittaa siihen, että tähän mennessä KWH oli tehnyt tiettäväksi halunsa osallistua kiintiöjärjestelmään. KWH myöntää osallistuneensa "työpäivälliselle" 14. maaliskuuta 1995 ABB IC Møllerin toimitusjohtajan kanssa; päivällisellä keskusteltiin markkinaosuuksista (KWH:n lausunto s. 8, KWH:n aikataulu B.2.a.). Pan-Isovitin toimitusjohtajan johtajien klubin kokouksessa vuoden 1995 maaliskuussa tai huhtikuussa tekemien yksityiskohtaisten muistiinpanojen mukaan KWH:n kiintiövaatimuksiin eri markkinoilla vastattiin: "Ei käy!". 63) Huhtikuun 1995 lopulla KWH päätti liittyä johtajien klubiin (KWH:n lausunto, s. 10). Tämän jälkeen ABB pystyi valmistamaan lopullisen markkinaosuustaulukon jokaisia kansallisia markkinoita varten, Baltia ja Itä-Eurooppa mukaan lukien. Ensimmäinen kokous, johon KWH osallistui, pidettiin 5. toukokuuta. Kokouksessa tai juuri ennen sitä KWH:n kiintiö kartellissa kaksinkertaistettiin ehdotetusta 76 miljoonasta Tanskan kruunusta 144 miljoonaan kruunuun (3,8 prosenttiin). Komissio on saanut sekä Tarcolta (liite 62) että KWH:lta (liite 186) taulukon, jossa määritellään kiintiöt kunkin maan markkinoilla prosentteina ja rahallisena arvona siltä pohjalta, että markkinoiden kokonaisarvo on 3 794 miljoonaa Tanskan kruunua (noin 513 miljoonaa ecua). Se hyväksyttiin johtajien kokouksessa Budapestissä 5. toukokuuta 1995. 64) Kiintiöjärjestelmän perustana oli se, että markkinaosuuksia voitaisiin tulevaisuudessa ainoastaan "ostaa". Løgstør selittää (lausunto II, sivu 90), että ABB vaati markkinoiden "lukitsemista" eli markkinaosuuksien jäädyttämistä. Jos valmistaja halusi kasvattaa markkinaosuuttaan, se pystyi tähän ainoastaan ostamalla kilpailijan. Tämän vahvistaa myös Pan-Isovitin muistiinpano: "Markkinaosuuksia voidaan vain ostaa, ei ottaa" (liite 60). Niitä valmistajia, joiden markkinaosuudet joissakin maissa katsottiin liian pieniksi, kannustettiin tai vaadittiin poistumaan näiltä markkinoilta, koska tällaisella vähäisellä läsnäololla markkinoilla oli taipumus painaa hintatasoa alas (liitteet 63 ja 64; Løgstørin lausunto II, sivu 90; Starpipen vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, alakohta K(g); Pan-Isovitin vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 28-32). Luopuessaan tästä liiketoiminnasta ne saisivat korvausta siten, että niiden kiintiötä kasvatettaisiin yhtä paljon muilla markkinoilla, joilla ne jo toimivat. Käytännössä nämä "vaihtosopimukset" tehtiin kahdenvälisesti. Pan-Isovit poistui Alankomaiden markkinoilta ja sai lisää markkinaosuutta Italiassa; Isoplus menetteli juuri päinvastoin. 65) Kiintiöjärjestelmän valvomiseksi rakennettiin korvausjärjestelmä. ABB sanoo (vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 63), että keskusteltaessa järjestelyistä vuonna 1994 Henss oli puhunut voimakkaasti sakkojärjestelmän puolesta, jota käytettäisiin, jos kiintiöitä rikottaisiin, mutta että asiasta ei päästy sopimukseen. Yksityiskohtaisissa muistiinpanoissa (liite 60), jotka Pan-Isovit teki vuoden 1995 maaliskuussa tai huhtikuussa pidetyssä johtajien klubin kokouksessa, on kuitenkin perustiedot korvausjärjestelmästä, jolla rangaistaan yksittäisiä urakoita koskevasta "huijaamisesta" eli siitä, että urakka viedään sovitulta suosikilta alittamalla sovittu hinta: "- vähimmäishintataso - ei saa alittaa missään tapauksessa/millään markkinoilla (lukuun ottamatta erillistä päätöstä, esimerkiksi Powerpipe), - rangaistus, jos kohteelle/asiakkaalle alhaisempi hinta, - kohde/asiakas vähennetään kyseisen vuoden markkinaosuudesta (jos 11 miljoonan hanke otetaan 8 miljoonalla, rangaistus on 4 miljoonaa)". Tarcon mukaan korvausmekanismia ei kuitenkaan käytetty yksittäisten hankkeiden tasolla, vaan valmistajat olivat itse asiassa tarkoittaneet tasausta yleisellä tasolla, jolla oikaistaisiin kiintiöistä poikkeaminen. Perusperiaatteena oli, että vuoden lopussa verrattaisiin kunkin valmistajan kauppoja kiintiöihin ja poikkeavuudet oikaistaisiin joko seuraavan vuoden kiintiöiden tarkistuksina tai korvausta maksamalla. c) Euroopan kartellin rakenne i) Johtajien klubi 66) Euroopan laajuinen kartelli sisälsi tanskalaisen mallin kaksikerroksisen rakenteen. Kartelliin osallistuvien valmistajien pääjohtajista tai toimitusjohtajista koostuva valvontaelin tunnettiin "johtajien klubina". Siihen osallistuivat seuraavat yritykset: - ABB - Løgstør - Starpipe - Tarco - Henss/Isoplus - Pan-Isovit - KWH (5.5.1995 alkaen). 67) Johtajien klubi (jota kutsuttiin nyt myös "elefanttiryhmäksi"), joka oli päättänyt kiintiöistä maailmanmarkkinoilla, tapasi tämän jälkeen voidakseen asettaa erilliset markkinaosuudet eri kansallisille markkinoille, joihin kuuluivat Saksa, Tanska, Itävalta, Alankomaat, Suomi, Ruotsi ja Italia. Juuri tähän aikaan (marras-joulukuussa 1994) Powerpipe oli tuonut asian ABB:n johtoryhmän tietoon, ja Powerpipeä oli varoitettu esittämästä "perusteettomia" väitteitä (liitteet 8-16). Johtajien klubi tapasi jatkossa noin kuukauden välein eri paikoissa sekä yhteisön alueella että sen ulkopuolella. KWH liittyi mukaan 5. toukokuuta 1995. Johtajien klubissa sovittiin myös yleisistä hinnankorotuksista. Pan-Isovitiltä löytyi monista johtajien kokouksista siellä laaditut tarkat muistiinpanot (liitteet 60, 65 ja 66). ii) Yhteysryhmät 68) Kaikille tärkeille kansallisille markkinoille perustettiin yleensä paikallisista myyntijohtajista koostuvat "markkinointi-" tai "yhteysryhmät", joille annettiin tehtäväksi hallinnoida kartellijärjestelyjä johtajien klubin yleisessä valvonnassa. Kansalliset yhteysryhmät eivät sopineet kiintiöistä, vaan ne asetettiin maakohtaisesti ylemmällä tasolla. Niiden tehtävä oli jakaa yksittäiset hankkeet ja koordinoida salaiseen yhteistyöhön perustuvaa tarjousmenettelyä. "Vakiintuneen asiakkaan" periaate, joka oli ollut Tanskassa aikaisemmin toimineen kartellin perusta, otettiin jälleen käyttöön. Useimmissa hankkeissa entinen toimittaja nimettiin "suosikiksi" ja muiden valmistajien oli joko luovuttava tarjouksen tekemisestä tai tehtävä kalliimpi "suojaava" tarjous sen varmistamiseksi, että suosikki saa urakan. Suurissa hankkeissa, joissa olisi voinut olla useita toimittajia, tavallisesti kyseiselle asiakkaalle toimittavien valmistajien oli määrä tehdä tarjous ja jakaa urakka keskenään. Suuria hankkeita koskevissa uusissa tarjouskilpailuissa, joihin ei liittynyt olemassa olevaa lujaa asiakassuhdetta, urakka osoitettiin jollekin valmistajalle sille sovitun vuosikiintiön jäljellä olevan osan perusteella. Jokaisesta esiin tulleesta hankkeesta, jonka arvo ylitti tietyn vähimmäismäärän, oli ilmoitettava kartellin kyseessä oleville markkinoille nimittämälle koordinaattorille. Saksassa tämä kynnys oli 50 000 Saksan markkaa. Yhteysryhmät perustettiin (ainakin) Saksaa, Tanskaa, Itävaltaa, Italiaa, Ruotsia, Alankomaita, Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja Suomea sekä joitakin yhteisön ulkopuolisia maita varten (liite 67). Jäsenet olivat pääasiassa paikallisia myyntipäälliköitä tai johtajia, mutta toisinaan ylemmätkin johtajat olivat mukana. Seuraavassa luvussa kuvataan yksityiskohtaisesti yhteysryhmien toimintaa kussakin jäsenvaltiossa. d) Toteutus kansallisilla markkinoilla i) Saksa 69) Saksan markkinat arvioitiin vuonna 1995 aluksi melkein 180 miljoonan ecun arvoisiksi, mutta arviota tarkistettiin myöhemmin 160 miljoonaan ecuun. Saksan yhteysryhmä kokoontui kerran viikossa tai kerran kahdessa viikossa. Sen ensimmäinen uusien järjestelyjen mukainen kokous pidettiin 7. lokakuuta 1994, ja kuusi päävalmistajaa (sekä Brugg) olivat kokoontuneet Kööpenhaminassa 18. elokuuta päättääkseen niistä toimista, joita voitaisiin toteuttaa hintojen nostamiseksi Saksan markkinoilla. Osallistujina olivat yleensä seuraavat yritykset: - ABB - Løgstør - Tarco - Starpipe - Henss/Isoplus - Pan-Isovit - Brugg (7.12.1994 alkaen). (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 67; Tarcon lausunto, s. 7; Bruggin vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, liite 2; Henssin lisälausunto, liite 7). Saksalaisten valmistajien johtajat olivat kuitenkin pitäneet jo vuoden 1994 toukokuusta ja todennäköisesti vielä paljon aikaisemmasta ajankohdasta alkaen kokouksia, joissa tarkasteltiin yksityiskohtaisesti yksittäisiä hankkeita Saksassa. ABB kertoo (lisävastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 10), että muista yhteysryhmistä poiketen Saksan markkinointiryhmä perustui aikaisempaan elimeen, joka oli "kokoontunut ajoittain pitkän ajanjakson aikana", eikä ollut johtajien klubin perustama. Aiemmassa vaiheessa ryhmää oli organisoinut sama eläkkeelle jäänyt johtaja, joka oli palkattu kartellin koordinaattoriksi ja joka oli järjestänyt toimitusjohtajien säännölliset tapaamiset vuosina 1991-1993 (kohdat 33, 42 ja 45). 70) Kiintiöt olivat Saksan markkinoilla alunperin seuraavat (liitteet 62, 68 ja 69): >TAULUKON PAIKKA> Brugg, joka alunperin kuului ryhmään "muut" ("Sonstige"), sai myöhemmin 4 prosentin kiintiön Saksassa tai 2 prosentin kokonaiskiintiön (Løgstørin vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, lausunto I, sivu 74; Bruggin vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, sivu 6). 71) Saksan uudelleen muodostetun yhteysryhmän tehtävänä, kun se oli täysin toimintakykyinen, oli jakaa yksittäiset hankkeet "vakiintuneen asiakkaan" periaatteen ja vuosikiintiöiden mukaisesti ja koordinoida ja valvoa hankekohtaisia tarjousmenettelyjä sopimuksen noudattamisen varmistamiseksi. Kaikki yli 50 000 Saksan markan hankkeet kuuluivat tämän menettelyn piiriin. Saksan markkinoiden uusi koordinaattori oli ABB Isolrohr GmbH:n toimitusjohtaja (eläkkeelle jäänyt tanskalaisjohtaja, joka oli aiemmin hoitanut tätä tehtävää, oli tähän mennessä vetäytynyt aktiivisesta toiminnasta kartellissa). Eri valmistajien oli alunperin toimitettava hänelle kuukausittain yksityiskohtaiset tiedot liikevaihdosta, toimitettujen tilausten arvosta ja yksittäisiä hankkeita koskevista tarjouksista mukaan lukien hankkeet, joissa tarjouskilpailu ei vielä ollut päättynyt. Yritysten oli myös ilmoitettava kaikista tietämistään hankkeista yhteysryhmän kokouksissa. Nämä tiedot pidettiin kannettavan tietokoneen tietokannassa, ja ABB Isolrohr laati päivitetyn hankeluettelon jokaiseen kokoukseen. Tammikuussa 1995 kokouksia pidettiin käytännöllisesti katsoen joka viikko. Osallistujien oli ilmoitettava ABB Isolrohrille joka keskiviikko hankkeet, joista ne olivat tehneet tarjouksen, sekä summan, jota ne olivat niistä pyytäneet. Tämä ABB:n pitämä tietokonelista ilmoitti hankkeiden arvon, "suosikin" (eli yrityksen, jolle kartelli oli urakan osoittanut) sekä yrityksen, jolle urakka todellisuudessa annettiin. 72) Tämän monimutkaisen mekanismin ansiosta Saksan yhteysryhmä pystyi valvomaan vuosittain noin 1 400-1 500:aa hanketta, jotka ylittivät 50 000 Saksan markan kynnyksen. Hankeluetteloista saatiin esimerkkejä 14 artiklan 3 kohdan mukaisissa tarkastuksissa sekä Henssin Berliinin toimistosta että Tarcolta, ja jälkimmäinen on toimittanut komissiolle lisää esimerkkejä (liitteet 68, 71, 72 ja 73). Muita valvonnassa käytettyjä luetteloita (joissa oli otsikot "Favorit + Angebotsumme" ja "Auftrag + Angebotsumme") pidettiin sekä koko Saksan markkinoista että jokaisesta osavaltiosta (liitteet 74, 75 ja 76). Henss toimitti komissiolle 10. lokakuuta 1996 vastaavia taulukoita ja luetteloita, jotka liittyvät hankkeiden jakamiseen Saksassa (liitteet 77, 78 ja 79). 73) Saksan yhteysryhmän jäsenet käyttivät hintalaskelmiensa perustana niin kutsuttua "Europa-Preis Liste" -hinnastoa (jota kutsuttiin myös "EU-listaksi" ja "Euro-hinnastoksi"), jonka tarkoituksena oli toimia kaikkien toimituksien yhteisenä hinnastona. Valmistajat sanovat, että nimestään huolimatta se oli tarkoitettu vain Saksan markkinoille. Euro-hinnasto oli itse asiassa se "toukokuun 9 päivän luettelo", johon oli viitattu Kööpenhaminan kokouksen kokouskutsussa (liite 56), oletettavasti täydennettynä ja päivitettynä. Useimpien lähteiden mukaan sen laativat ABB ja Henss. Alkuperäisessä muodossaan Euro-hinnastossa ilmoitetut hinnat olivat noin 30 prosenttia korkeammat kuin markkinoiden silloinen hintataso. Sen tarkoituksena oli muodostaa tavoitehinta tai vertailukohtia, jonka avulla alennuksia vähennettäisiin. Tähän hinnastoon oli useita viittauksia eri yrityksistä tarkastusten yhteydessä löydetyissä asiakirjoissa, mutta jäljennös itse hinnastosta saatiin vasta huhtikuussa 1996 Tarcolta (liitteet 80-81). Vaikka ABB, Tarco, Starpipe ja Brugg kuvailivat asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaiseen pyyntöön vuoden 1996 alkukuukausina antamissaan vastauksissa melko tarkkaan, miten hinnastoa käytettiin, Henss/Isoplus-yhtiöt kielsivät alussa tietävänsä mitään hinnastosta ja edes Saksan yhteysryhmän tapaisen elimen olemassaolosta (Henssin vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 14-15). Isoplus myönsi lopulta Euro-hinnaston olemassaolon (lausunto 10. lokakuuta 1996, s. 26) ja toimitti siitä jäljennöksen. 74) Heti kun Saksan yhteysryhmä alkoi kokoontua, sovittiin (4. marraskuuta 1994), että ennen 15. lokakuuta vastaanotettujen tilauksien hinta voisi olla Euro-hinnasto -30 prosenttia, 15. lokakuuta jälkeen tilauksien hinta olisi Euro-hinnasto -15 prosenttia, eikä alennuksia sallittaisi 1. tammikuuta 1995 jälkeen (ABB:n vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 67-68; liite 82, joka löydettiin Pan-Isovitiltä). Oman ilmoituksensa mukaan vuoden 1994 lopussa kokouksiin osallistuessaan Euro-hinnaston saanut Brugg kertoo, että valmistajat, joille ei ollut määrätty tiettyä urakkaa, saivat tarjota hintaa Euro-hinnasto -5 prosenttia, kun taas "suosikki" sai käyttää hintaa Euro-hinnasto -10 prosenttia. ABB kertoo 10. tammikuuta 1995 pidetyssä kokouksessa sovitun, että kaikki Euro-hinnastoa edullisempien tilausten hinnat nostettaisiin luettelohintaan (katso myös Starpipen muistiinpano kokouksesta, liite 70). Kurittomuudesta ja alhaisista hinnoista valitettiin kuitenkin edelleen, ja 20. maaliskuuta 1995 johtajat päättivät, että seuraavasta päivästä kello 10.00 alkaen Euro-hinnastoa käytetään poikkeuksetta Saksan markkinoilla (Starpipen vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, alakohdat J, K ja L; liitteet 83 ja 84). 75) Yhteysryhmän säännöllisissä kokouksissa valvottiin yksittäisiä hankkeita ja tarkasteltiin tarjousmenettelyn etenemistä ja kunkin valmistajan tarjouksia sopimusten noudattamisen varmistamiseksi. Henssiltä Rosenheimista (Saksa) löydettiin käsin kirjoitettuja muistiinpanoja, jotka liittyvät tähän valvontaan. Jokaisen auki olevan hankkeen kohdalla verrataan "luettelohintaa" (josta oletettavasti on vähennetty sopiva alennus) tarjouksiin, joista eri valmistajat ovat ilmoittaneet edellä kuvatun raportointimenettelyn mukaisesti. Selvästikin valmistajien oli annettava selvitys, jos epäiltiin minkäänlaista poikkeamista sovitusta (liite 85). On huomattava määrä todistusaineistoa siitä, että jos kilpailija teki kartellin sääntöjen vastaisesti "suosikkia" edullisemman tarjouksen, sitä painostettiin peruuttamaan tarjouksensa. Varsinkin Henss oli innokas panemaan sopimuksia täytäntöön. Niinpä Starpipe joutui lupaamaan Henssille kirjallisesti, ettei se tarjoaisi kahdesta hankkeesta (Stassfurt, Zeitz) tiettyä hintaa alhaisempaa hintaa (liitteet 86 ja 87). Erfurt-Tiergartenin hankkeesta Løgstør joutui vetämään (Henssin vaatimuksesta) tarjouksensa pois ja esittämään selityksiä (liitteet 92 ja 93). Kun Tarco oli Henssin mielestä alittanut Euro-hinnat ja saanut siten hankkeen (Straubing), jota Henss oli vaatinut itselleen, Henss Rosenheimin toimitusjohtaja "reagoi varsin kiivaasti ja vaati, että vedän tarjouksemme pois" (liitteet 88 ja 89). Eräissä muissa tapauksissa Tarco todella vetäytyi tietyistä hankkeista Henssin painostuksen vuoksi (Tarcon 1. vastaus 11 artiklan mukaiseen pyyntöön, s. 4; liite 91). Tarco kuului niihin, jotka rikkoivat sopimuksia useimmin, ja se väittää esittäneensä todella tarjoamansa hinnat väärin. Henss kykeni kuitenkin "laajojen yhteyksiensä avulla" (kertoo Tarco) aina paljastamaan todelliset hinnat ja tilaukset, ja se syytti Tarcoa toistuvasti puhelinkeskusteluissa ja johtajien klubin kokouksissa huijaamisesta. Henss ja ABB pitivät luetteloita hankkeista, joissa ne väittivät Tarcon huijanneen (liite 90). 76) Saksan yhteysryhmän kokoukset jatkuivat kartellin muiden kokousten tavoin kauan sen jälkeen kun komissio suoritti tarkastuksensa kesäkuun 1995 lopussa. Komission tarkastuksien jälkeen katsottiin varovaisuuden vuoksi parhaaksi pitää kokoukset yhteisön ulkopuolella, ja ne siirrettiin Zürichiin. (Løgstørin mukaan erityisesti ABB vaati kokouksien jatkamista.) Zürichin kokoukset jatkuivat samassa kokoonpanossa 25. maaliskuuta 1996 asti, toisin sanoen muutaman päivän ajan sen jälkeen, kun yritykset olivat saaneet komissiolta 11 artiklan mukaiset tiedonsaantipyynnöt. Løgstør (vastaus väitetiedoksiantoon, s. 51) toteaa, että tammikuussa ABB oli ehdottanut pysyvän sihteeristön perustamista