Komission päätös,

tehty 10 päivänä lokakuuta 2001,

keskittymän julistamisesta yhteismarkkinoille soveltumattomaksi

neuvoston asetus (ETY) N:o 4064/89

(Asia COMP/M.2283 - Schneider/Legrand)

(tiedoksiannettu numerolla K(2001) 3014)

(Ainoastaan ranskankielinen teksti on todistusvoimainen)

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

(2004/275/EY)

EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka

ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen,

ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 57 artiklan,

ottaa huomioon yrityskeskittymien valvonnasta 21 päivänä joulukuuta 1989 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 4064/89(1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 30 päivänä kesäkuuta 1997 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1310/97(2), ja erityisesti sen 8 artiklan 3 kohdan,

ottaa huomioon menettelyn aloittamisesta tässä asiassa 30 päivänä maaliskuuta 2001 tehdyn komission päätöksen,

on antanut asianomaisille yrityksille mahdollisuuden esittää huomautuksensa komission niitä vastaan esittämistä väitteistä,

ottaa huomioon keskittymiä käsittelevän neuvoa-antavan komitean lausunnon(3),

ottaa huomioon kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan tässä asiassa antaman loppukertomuksen(4),

sekä katsoo seuraavaa:

(1) Komissio sai 16 päivänä helmikuuta 2001 asetuksen (ETY) N:o 4064/89 4 artiklan mukaisen ilmoituksen keskittymähankkeesta, jolla Schneider Electric hankkisi neuvoston asetuksen (ETY) N:o 4064/89 (jäljempänä "sulautuma-asetuksen") 3 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun yksinomaisen määräysvallan Legrand-konsernissa 15 päivänä tammikuuta 2001 antamansa julkisen vaihtotarjouksen kautta.

I TOIMENPITEEN OSAPUOLET

(2) Ranskalainen osakeyhtiö Schneider Electric (jäljempänä "Schneider") on sähkönjakelun, teollisuusvalvonnan ja automaation alojen tuotteita ja järjestelmiä valmistavan ja myyvän konsernin emoyritys. Sen toiminta on maailmanlaajuista.

(3) Ranskalainen osakeyhtiö Legrand (jäljempänä "Legrand") on pienjännitelaitteita valmistavan ja myyvän konsernin emoyritys. Sen toiminta on maailmanlaajuista.

II KESKITTYMÄ

(4) Schneider toteutti keskittymän antamalla julkisen vaihtotarjouksen kaikista yksityishenkilöiden hallussa olevista Legrandin osakkeista. Keskittymän tuloksena hankittiin yksinomainen määräysvalta toisessa yrityksessä sulautuma-asetuksen 3 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla. Vaihtotarjous oli voimassa 25 päivänä heinäkuuta 2001 asti, jolloin Schneider oli saanut haltuunsa 98,1 prosenttia Legrandin osakepääomasta.

III YHTEISÖNLAAJUINEN KESKITTYMÄ

(5) Kyseisten yritysten yhteenlaskettu maailmanlaajuinen liikevaihto on yli 5000 miljoonaa euroa(5) (Schneider 8750 miljoonaa euroa; Legrand 2791 miljoonaa euroa). Kumpikin yritys teki yhteisössä yli 250 miljoonan euron liikevaihdon (Schneider 4095 miljoonaa euroa ja Legrand 1684 miljoonaa euroa), mutta kummankaan liikevaihdosta yli kahta kolmasosaa ei toteuteta yhdessä ja samassa jäsenvaltiossa. Toimenpide on siis yhteisön laajuinen.

IV MENETTELY

(6) Ilmoituksen tutkittuaan komissio totesi keskittymän kuuluvan sulautuma-asetuksen soveltamisalaan ja epäilevänsä vakavasti sen soveltuvuutta yhteismarkkinoille ja ETA-sopimuksen toimintaan. Tämän seurauksena komissio aloitti 30 päivänä maaliskuuta 2001 tekemällään päätöksellä sulautuma-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisen menettelyn.

(7) Voidakseen aloittaa ilmoitetun keskittymän tutkintamenettelyn komissio toimitti Schneiderille ja Legrandille 6 päivänä huhtikuuta 2001 päivätyllä kirjeellä sulautuma-asetuksen 11 artiklan mukaisen tietopyynnön. Vastaamista varten asetettu määräaika päättyi 18 päivänä huhtikuuta 2001. Schneider ja Legrand eivät kuitenkaan määräajan kuluessa olleet toimittaneet kaikkia niiltä pyydettyjä tietoja.

(8) Sen vuoksi komissio teki kaksi sulautuma-asetuksen 11 artiklan 5 kohdassa tarkoitettua päätöstä, joista toinen oli osoitettu Schneiderille ja toinen Legrandille. Sulautuma-asetuksen 10 artiklan 4 kohdan nojalla komissio lykkäsi saman asetuksen 8 artiklassa tarkoitetun päätöksen tekemistä 6 päivästä huhtikuuta 2001 25 päivään kesäkuuta 2001, johon mennessä komissio oli saanut kaikki vaaditut tiedot.

(9) Komissio lähetti Schneiderille väitetiedoksiannon 3 päivänä elokuuta 2001. Osapuolet vastasivat siihen 16 päivänä elokuuta 2001 lähettämällään asiakirjalla (jäljempänä "vastauskirjelmä"). Kuulemistilaisuus järjestettiin 21 päivänä elokuuta 2001.

V SOVELTUVUUS YHTEISMARKKINOILLE

A. PIENJÄNNITELAITTEIDEN TUOTANTOALA

A.1 JOHDANTO

(10) Liiketoimen vaikutukset tuntuvat pääasiassa pienjännitelaitteiden tuotantoalalla, jolle koko Legrandin myynti ja lähes puolet Schneiderin toiminnasta kohdistuvat.

(11) Tämä tuotannonala käsittää laitteet, joita käytetään teollisuus- ja liikerakennuksissa tai asuinrakennuksissa keskijänniteverkkoliitännästä myötävirtaan. Se kattaa kaikki laitteet, joita tarvitaan rakennusten sähkönjakeluun ja liittämiseen keskijänniteverkkoon (ryhmäkeskukset, virtakiskojärjestelmät, liitäntärasiat, pistorasiat ja kytkimet), tietoliikennejärjestelmien ja valvontajärjestelmien komponentit (ilmastointia, valaistusta jne. varten) sekä tietyt rakennuksiin asennettavat laitteet, kuten turva- ja suojajärjestelmät, paloilmaisinjärjestelmät ja hälyttimet.

(12) Tarkemmin sanottuna käsiteltävänä oleva liiketoimi koskee pääasiassa kolmea seuraavaa tuoteryhmää:

a) Pienjännitesähkönjakokeskukset, joiden tehtävänä on olennaisesti syöttää sähköenergiaa laitteiston eri tasoihin (esimerkiksi rakennukseen, kerrokseen tai asuinhuoneistoon) sekä suojata laitteistoa ja käyttäjää ylivirran ja oikosulkujen vaaroilta.

Kyseiset sähkönjakokeskukset, jotka koostuvat pääosin kaapista ja katkaisijoiden, varokkeiden tai johtosuoja-automaattien kaltaisista suojakomponenteista, voidaan puolestaan jakaa kolmeen eri tuoteryhmään, jotka vastaavat sähkönjakelun eri tasoja: (i) pääkeskukset suurten liike- tai teollisuusrakennusten liittämiseksi keskijänniteverkkoon, (ii) nousukeskukset, joita käytetään yleensä kerrostasolla, sekä (iii) ryhmäkeskukset, joita käyttää sellainen loppukäyttäjä, jolla on vähäinen energian tarve, kuten huoneiston asukas.

b) Kaapelihyllyt ja asennusvalmiit virtakiskojärjestelmät, joita käytetään sähkökaapeleiden johdattamiseksi rakennuksen kellarissa, teknisessä vahvisteessa tai sisäkatossa.

c) Ryhmäkeskuksesta myötävirtaan sijaitsevat sähkölaitteet, joihin kuuluvat seuraavat kuusi tuoteryhmää: (i) vastaanottopään laitteet, jotka muodostavat sähkölaitteiston viimeisen osan (pistorasiat, kytkimet yms.), (ii) valvontajärjestelmät, jotka ohjaavat erityistä sovellusta, kuten lämmitystä, rakennuksen tietyssä osassa, (iii) turvajärjestelmät, joilla varmistetaan tavaroiden ja ihmisten turvallisuus (hälytysjärjestelmät, paloilmaisimet, turvavalaistus yms.), (iv) datapistorasiat tietoliikennejärjestelmiä varten (datapistorasiat, ristikytkentäkaapit yms.), (v) kiinnitys- ja liitäntätarvikkeet, joiden avulla laitteet voidaan liittää, kiinnittää ja kaapeloida myötävirtaan ryhmäkeskuksista ja (vi) komponentit kaapelien kulun ohjaamiseksi (kourut, lattiarasiat tai sähköpylväät).

(13) Ilmoitetulla keskittymällä on vaikutuksia myös muun tyyppisiin teollisuuskäyttöön tarkoitettuihin tuotteisiin, joita ovat erityisesti valvonta- ja merkinantoapuvälineet sekä sähkön syöttämiseen ja muuntamiseen käytettävät laitteet.

(14) Osapuolet ovat sopineet jakavansa asianomaisen teollisuudenalan alla olevassa taulukossa esitetyllä tavalla. Tätä jakoa käytetään myöhemmin lähtökohtana merkityksellisten markkinoiden määrittelyssä.

Taulukko 1

>TAULUKON PAIKKA>

A.2 TUOTANNONALAN ESITTELY

A.2.1 Toimijat

(15) Asianomaisten laitteiden tarjonnan ja kysynnän perusteella voidaan erottaa kuusi erityyppistä toimijaryhmää: valmistajat, tukkukauppiaat, sähkösuunnittelijat, sähköasentajat, rakennusprojektin johtajat (arkkitehdit, suunnittelutoimistot jne.) sekä loppuasiakkaat.

A.2.2 Pienjännitelaitteiden valmistajat

(16) Sähkölaitteiden valmistajat ovat teollisuuskonserneja, jotka kehittävät ja tuottavat kyseisiä laitteita. Schneiderin sisäisen jaottelun(6) mukaan valmistajat voidaan jakaa kolmeen ryhmään: "suurtoimijoihin", "muuttuviin toimijoihin" ja "vakiintuneisiin toimijoihin".

(17) Schneiderin kuvailemien suurten kansainvälisten konsernien (tai "suurtoimijoiden") erityispiirteitä ovat suuri koko, monipuolinen tuotevalikoima ja kyky mittaviin toiminnan uudelleenjärjestelyihin. Schneiderin itsensä lisäksi tähän luokkaan kuuluvat seuraavat maailmanlaajuisesti toimivat konsernit: ABB, Siemens, General Electric, Tyco, Matsushita ja Emerson. Vain neljällä niistä on merkittävää toimintaa pienjännitelaitteiden Euroopan markkinoilla. Nämä ovat Schneider, ABB, Siemens ja GE, joilla kaikilla on laaja valikoima pienjännitetuotteita sekä merkittävää toimintaa keski- tai korkeajänniteasennuksiin tarkoitettujen tuotteiden markkinoilla. Samoin on syytä panna merkille, että ABB, Siemens ja GE ovat tietyssä määrin vertikaalisesti integroituneita ja tarjoavat myös asennus- ja/tai suunnittelupalveluja. Emerson toimii lähinnä Yhdysvalloissa, Matsushitalla ei ole juuri lainkaan toimintaa Euroopassa ja Tycokin toimii siellä vain muutamilla kapeilla erikoisaloilla (ryhmäkeskuksesta myötävirtaan sijaitsevat sähkölaitteet ja kaapelihyllyt).

(18) Schneiderin määritelmän mukaan "muuttuvat toimijat" [...]*(7) ovat hieman erikoistuneempia yrityksiä, jotka toimivat pääasiassa suhdanneherkillä aloilla [...]* ja kärsivät tilapäisestä kasvupysäyksestä. Niille ovat samaten ominaisia merkittävät toimintokokoonpanon muutokset. Nämä yritykset eivät ole onnistuneet muodostamaan yhtenäistä konsernia, mikä näkyy niiden markkina-arvon merkittävänä laskuna.

(19) "Vakiintuneet toimijat" [...]* puolestaan ovat pienjännitelaitteisiin erikoistuneita pienyrityksiä. Niillä on yleensä vakiintunut toimintokokoonpano, jossa tapahtuu vähän muutoksia, mutta niiden liikevaihto kasvaa tasaisesti yritysostojen ansiosta. Tämäntyyppinen kuvaus sopisi myös [...]*.

(20) Edellä kuvailtu jaottelu perustuu pääasiassa kokoon ja tuotevalikoiman monipuolisuuteen, mikä vastaa Schneiderin liikeajatusta ja strategiaa. Kolmas jaottelun selittäjä on näiden jokseenkin kansainvälisesti toimivien yritysten maantieteellinen jakauma. "Suurtoimijat", erityisesti Schneider, ABB ja Siemens, toimivat yleensä monissa eri jäsenvaltioissa, kun taas tiettyjen "vakiintuneiden toimijoiden" liiketoiminta on useimmiten keskittynyt muutamiin harvoihin maihin. Niinpä [...]* tuotantolaitokset sijaitsevat enimmäkseen Ranskassa, Saksassa, Alankomaissa ja Portugalissa, kun taas [...]* tekee yli puolet liikevaihdostaan Saksassa ja [...]* puolestaan toimii pääasiassa Italiassa.

(21) Suurimpien valmistajien tuotantotoimintaa voidaan kuvata tiivistetysti seuraavalla taulukolla (***= laaja tuotevalikoima, jota myydään useimmissa jäsenvaltioissa, **= aukkoja tuotevalikoimassa tai maantieteellisessä kattavuudessa, *= suuria aukkoja tuotevalikoimassa ja maantieteellisessä kattavuudessa):

Taulukko 2

>TAULUKON PAIKKA>

A.2.3 Tukkukauppiaat

(22) Tukkukauppiaat ovat paikallisia jälleenmyyjiä, jotka tarjoavat sähköasentajille ja sähkösuunnittelijoille sähköasennusten toteuttamiseksi tarpeellisten tarvikkeiden valikoimaa. Kuten osapuolet kuvailevat, tukkukauppiaat vastaavat tuotteiden edelleenjakelusta ja logistiikasta, mutta myös tuotelajitelmista ja muutamien tuotteiden ja asiakkaiden (etenkin pienten asennusliikkeiden) osalta myös tuotehankintojen rahoituksesta ja jopa teknisestä tuesta. Tukkukauppiaat tekevät hankintoja suoraan valmistajalta.

(23) Tukkukauppiaiden ja valmistajien suhteet määritellään yleensä noin vuoden välein uudistettavassa sopimuksessa. Sopimuksia neuvotellaan eri maantieteellisillä tasoilla (lähinnä kuitenkin paikallisella ja valtakunnallisella tasolla) ja eri tuoteryhmistä. Pääsääntöisesti niissä määrätään tuotelinjakohtaisista alennuksista valmistajien listahintoihin. Alennukset myönnetään suhteessa tuotteiden myyntivolyymiin. Tämän ensimmäisen alennusryhmän lisäksi tukkukauppiaiden kanssa tehdyissä sopimuksissa määrätään (esimerkiksi progressiivisista) lisähyvityksistä, joilla kannustetaan tietyn tuotelinjan kehittämistä tai kyseisen valmistajan tuotteiden yleisen myynnin kasvattamista. Alennukset lasketaan aina kauden lopussa. Toisinaan jakelusopimuksia voidaan säännellä Euroopan laajuisella kattosopimuksella, mutta ne ovat usein melko yleisluontoisia eikä niissä määrätä taloudellisista ehdoista.

(24) Tukkukauppiaiden asema ja merkitys logistiikkaketjussa vaihtelee merkittävästi tarviketyypistä riippuen. Osapuolten toimittamien ja komission omien selvitysten vahvistamien tietojen mukaan tukkukauppiaat eivät juuri osallistu pääkeskuksiin tarkoitettujen tuotteiden jakeluun, mutta hoitavat noin 80 prosenttia nousukeskuslaitteiden ja kaapelihyllyjen jakelusta sekä vastaavat lähes kokonaan ryhmäkeskusten ja ryhmäkeskuksesta myötävirtaan sijaitsevien sähkölaitteiden myynnistä (yli 90 prosenttia).

(25) Nämä erot näyttävät selittyvän pääasiassa sillä, että sähköasentajilla on taipumus hankkia suurin osa tuotteista tukkukauppiailta, kun taas suuret teollisuusasiakkaat tai sähkösuunnittelijat asioivat yleensä suoraan valmistajien kanssa. Valmistajat myyvät siis pääosan pienten ja keskisuurten sähköasennus- tai sähkösuunnitteluliikkeiden tarvitsemista tuotteista (nousu- ja ryhmäkeskusten komponentit, kaapelihyllyt ja asennusvalmiit virtakiskojärjestelmät, ryhmäkeskuksesta myötävirtaan sijaitsevat sähkölaitteet) tukkukauppiaiden kautta. Sen sijaan suuret teollisuusasiakkaat ja sähkösuunnittelijat hankkivat tarvitsemansa tuotteet (esimerkiksi pääkeskusten komponentit) yleensä suoraan valmistajalta.

(26) Komission tutkinnan tulokset osoittavat niin ikään, että tukkukauppiaiden koko ja keskittymisaste voivat vaihdella merkittävästi jäsenvaltioiden välillä. Ranskassa jakelutoiminta on voimakkaasti keskittynyt Rexel- ja Sonepar-konserneille, mutta Espanjassa ja Portugalissa se näyttää paljon hajautuneemmalta. Osapuolten sisäisten asiakirjojen(8) mukaan nämä rakenne-erot vaikuttavat väistämättä tukkukauppiaiden käyttäytymiseen kyseisissä maissa. Vaikuttaa siltä, että Portugalin kaltaisissa maissa, joissa tukkukauppiaat ovat kaikkein hajautuneimpia, tukkukauppiaiden välinen kilpailu johtaa helposti hintasotaan. Se heijastuu myös valmistajien toimintaan.

A.2.4 Sähkösuunnittelijat

(27) Sähkösuunnittelijat ovat ammattilaisia, jotka kokoavat yhteen sähkönjakokeskuksen eri osat rakennuksessa. Heillä on käytännössä neljä eri tehtävää, jotka ovat: (i) keskuksen suunnitteleminen ja mukauttaminen kunkin asennuksen erityistarpeiden mukaan, (ii) keskuksen rakenneosien hankkiminen ja kokoaminen (kaappielementit, katkaisijat, varokkeet yms.), (iii) keskuksen kaapelointi ja (iv) kokonaisuuden hyvän toiminnan varmistaminen. Sähkösuunnittelijat luovuttavat tämän jälkeen käyttövalmiit kaapit asentajille, jotka käyvät asentamassa ne loppuasiakkaan luona. Käytännössä sähkösuunnittelijat ottavat pääasiassa osaa vain pääkeskusten ja nousukeskusten kokoamiseen. Asentajat huolehtivat yleensä suoraan ryhmäkeskusten mukauttamisesta ja kokoamisesta.

(28) Sähkösuunnittelijoiden koko ja määrä vaihtelee virtamäärän (ja siis asennustyön vaikeuden) mukaan. Osapuolten mukaan Ranskassa on noin 3000 sähkösuunnittelijaa, joilla on valmiudet koota alle 630 ampeerin keskuksia, mutta 1600 ampeerin keskusten asennuksiin pystyviä sähkösuunnittelijoita on vain 300. Lisäksi sähkösuunnittelijat voivat olla vertikaalisesti integroituneita. Esimerkiksi joillakin ABB:n ja Siemensin kaltaisilla valmistajilla on joissakin maissa omat suunnittelutoimistonsa. Samoin tietyt suunnittelijat voivat itse valmistaa tai muuttaa joitakin keskuksiin tulevia lisälaitteita (kuten tukitankoja ja suojalevyjä) tai jopa osallistua suoraan asennukseen.

(29) Lopuksi on huomattava, että monimutkaisia asennustöitä (kuten pääkeskusasennuksia) hoitavat suuret sähkösuunnittelijat hankkivat tuotteet yleensä suoraan valmistajalta, kun taas pääasiassa nousukeskuksia kokoavat pienet ja keskikokoiset suunnittelijat ostavat komponenttinsa useimmiten tukkukauppiailta. Logistiikkasyistä tukkukauppiaat voivat toisinaan huolehtia suurten sähkösuunnittelijoiden suoraan valmistajalta hankkimien tuotteiden kuljetuksesta (ne siis tarjoavat sähkösuunnittelijalle vain tämän logistiikkapalvelun).

(30) Sähkösuunnittelijat voivat saada valmistajilta hyväksynnän. Hyväksynnällä valmistaja todistaa sähkösuunnittelijan tekniset valmiudet käyttää tuotteitaan. Useimmissa tapauksissa sähkösuunnittelijan on hyväksynyt vain yksi valmistaja, joka tästä syystä on sen päähankkija.

A.2.5 Sähköasentajat

(31) Sähköasentajat ovat ammattilaisia, jotka huolehtivat pienjännitelaitteiden asentamisesta loppuasiakkaan luokse. Asentajat valitsevat myös tuotevalikoiman ja merkin, lukuun ottamatta suurten sähkönjakokeskusten komponentteja, jotka valitsee sähkösuunnittelija tai rakennusprojektin johtaja. Teollisuusrakennuksissa ja asuinrakennuksissa näkyvillä olevat komponentit (pistorasiat, kytkimet jne.) valitsee perinteisesti rakennusprojektin johtaja, pientalojen tapauksessa yhdessä asiakkaan kanssa.

(32) Tämä toimijaryhmä on suhteellisen hajautunut ja epäyhtenäinen, sillä siihen kuuluu suuri määrä toimijoita (yli 30000 toimijaa Ranskassa), jotka vaihtelevat yksin työskentelevistä asentajista yli 10 työntekijän asennusliikkeisiin, joilla on oma suunnitteluyksikkö. Osapuolten mukaan yrityksen koolla on yhteys sille toimeksiannettujen asennustöiden vaikeuteen, kuten sähkösuunnittelijoiden tapauksessa. Pienasentajat asentavat tavallisesti pienten rakennusten ryhmäkeskuksia ja vastaanottopään laitteita (pistorasioita, kytkimiä jne.). Koska ryhmäkeskusten tekniikka on osapuolten selvityksen mukaan yksinkertaisempaa kuin nousukeskusten, "asennusliikkeet ovat useimmiten kahden tai kolmen työntekijän yrityksiä, jotka koostuvat omistajasta sekä työntekijästä ja/tai harjoittelijasta; omistajan puoliso hoitaa tilaukset jakelijalle. Saatavuussyistä ja asennustyön helpottamiseksi ne hankkivat kaikki [sähkönjakokeskuksen osat saman tuotemerkin valmistajalta]*"(9). Keskisuuret asennusliikkeet (3-10 työntekijää) hoitavat tavallisesti nousukeskusten kokoamiseen liittyviä hankkeita. Suurten asennusliikkeiden (vähintään 10 työntekijää) toiminta keskittyy pääkeskuksiin. Lisäksi niillä voi olla yhteyksiä sähkösuunnittelijoihin.

(33) Kuten edellä osoitettiin, asentajat tekevät hankintansa lähes yksinomaan paikallisilta tukkukauppiailta. On kuitenkin huomattava, että asentajat pitävät yleensä hyvin niukasti tuotteita varastossa. Tukkukauppiaat voivat tarjota perinteisten logistiikkapalvelujensa lisäksi erilaisia maksuhelpotuksia (yleensä asentajalle maksetaan asennustyöstä vasta sen jälkeen, kun se on valmis). Vaikuttaa myös siltä, että asentajat voivat yhä useammin pyytää tukkukauppiailta teknistä tukea ja jopa ohjeistusta varsinkin monimutkaisten järjestelmien asennukseen.

(34) Lisäksi asentajat turvautuvat yhä useammin erilaisiin apuohjelmistoihin, joita valmistajat toimittavat niille joko maksutta tai vastikkeellisesti sähköasennuksen suunnittelua varten. Ohjelmistot säästävät asentajien aikaa laitteiston suunnittelussa ja tuotteiden valinnassa, ja ne ovat valmistajakohtaisia. Komission tutkinnassa ilmeni asentajien rajoittuvan käytännössä enintään yhden tai kahden eri valmistajan ohjelmistoon, koska tämä lyhentää tuotteiden käytön oppimiseen kuluvaa aikaa ja säästää siten myös kuluja. Ohjelmistojen levittämisen tarkoituksena ja vaikutuksena on siis asentajien merkkiuskollisuuden vahvistaminen.

A.2.6 Rakennusprojektien johtajat

(35) Rakennusprojektien johtajat ovat niistä hankkeista, joiden yhteydessä sähkölaitteet asennetaan, vastuussa olevia arkkitehtejä, suunnittelutoimistoja, rakennusyhtiöitä tai rakennuttajia. Ne osallistuvat useimmiten suurehkoihin rakennushankkeisiin (niin teollisuusrakennusten kuin liike- ja asuinrakennustenkin asennustöihin), mutta eivät itse osta tuotteita. Koska rakennusprojektien johtajat määräävät laitteiston tekniset eritelmät (ja toisinaan myös tuotemerkit), hekin voivat toimia tilaajan roolissa.

A.2.7 Asiakkaat

(36) Loppuasiakkaat ovat niitä henkilöitä tai yrityksiä, jotka omistavat rakennukset, johon sähkölaite asennetaan. Perinteisen segmentoinnin mukaan (jota Schneider ja Legrand käyttävät) loppuasiakkaat voidaan jakaa kahteen pääryhmään: teollisuusasiakkaisiin ja rakennusalan yrityksiin. Rakennusala voidaan vielä jakaa palvelualan yhtiöihin ja kotitalousasiakkaisiin.

(37) Joitakin yksinomaan teollisuuskäyttöön tarkoitettuja komponentteja (kuten valvonta- ja merkinantoapuvälineet sekä muuntajia ja teholähteitä) lukuun ottamatta pienjännitelaitteita (esimerkiksi katkaisijoita) voidaan käyttää kummassakin asiakasryhmässä samaan tarkoitukseen. Näin on etenkin sähkönjakokeskuksen osien, kaapelihyllyjen ja useimpien väliintulevien asennustarvikkeiden kohdalla.

(38) Teollisten hankkeiden ja rakennusprojektien välillä on kuitenkin merkittäviä eroja. Rakennushankkeissa tarvitaan pääasiassa pienikokoisia laitteistoja, jotka kuljettavat verrattain pieniä (nousu- tai ryhmäkeskusten tasoisia) virtamääriä. Tämäntyyppisissä hankkeissa loppuasiakkaalla ja tilaajalla ei ole merkittävää roolia näkyvillä olevien tarvikkeiden (pistorasioiden, katkaisijoiden, ilmastointiputkien jne.) valikoiman ja merkin valinnassa. Tuotemerkin ja muiden tarvikkeiden (keskusten komponenttien, kaapelihyllyjen jne.) valinta jää lähinnä asentajan tai tarvittaessa sähkösuunnittelijan tehtäväksi.

(39) Teollisuushankkeissa sen sijaan käsitellään hyvin suuria virtamääriä (samansuuruisia kuin pääkeskuksissa). Nämä hankkeet eivät välttämättä rajoitu pelkästään sähkönjakeluun tai -siirtoon, vaan niihin voi sisältyä myös automaatio- ja prosessinvalvontajärjestelmien tyyppisten erityislaitteistojen asennusta. Loppuasiakkaan tai rakennusprojektin johtajan vaikutus tuotemerkin valintaan on niissä merkittämpi.

(40) Teollisuussovelluksiin tarkoitettujen laitteiden koko voi toisin sanoen poiketa liike- ja asuinrakennusten laitteista. Teollisuusasiakkailta tuleva kysyntä (virtamäärä, sopimuksen arvo) voi samaten olla merkittävästi suurempi kuin keskitasoisessa rakennussopimuksessa, ja jopa lähennellä suurimpia rakennussopimuksia.

(41) Tästä seuraa, että useimmissa teollisuussopimuksissa ja suurissa rakennussopimuksissa valmistajat myyvät asianomaiset sähkölaitteet suoraan joko (suurien teollisuuslaitosten osalta) loppuasiakkaalle tai suurille sähkösuunnittelijoille. Tilanne siis poikkeaa perinteisistä rakennusalan sopimuksista, joissa hankinnat tehdään yleensä tukkukauppiaiden välityksellä. Lisäksi teollisuusalan sopimukset ovat helpommin ennakoitavissa, sillä niitä tehdään harvemmin ja, (mikäli Schneiderin sisäisiin asiakirjoihin(10) on luottamista), [...]* kuin useimmat rakennusalan hankkeet. Myös tekniset eritelmät saattavat olla eri tavalla muotoiltuja, ja niissä saatetaan esimerkiksi painottaa enemmän yhteisön standardeja kuin kansallisia standardeja tai asennuskäytäntöjä.

(42) Edellä esitetystä voidaan päätellä, että vaikka valmistajilla voi olla toimintaa kaikilla segmenteillä, niiden maine ja kilpailuasema voivat käytännössä vaihdella huomattavasti sovellustyypistä riippuen. Esimerkiksi Legrandilla on erinomainen maine asuinrakennusten alalla, kun taas Siemens ja ABB ovat perinteisesti suuntautuneet teollisuusasiakkaisiin.

A.3 TEKNISTEN STANDARDIEN MERKITYS

(43) Sähkövirtaan kosketuksissa olevien tuotteiden osalta on kustakin pienjännitelaitteiden ryhmästä annettu sääntöjä, joilla pyritään varmistamaan, ettei niiden käytöstä aiheudu vaaraa ihmisten terveydelle, hengelle tai omaisuudelle. Nämä säännöt vaikuttavat tuotteiden valmistustapaan. Mikäli ETA-alueella sovellettavien standardien välillä on eroja, ne vaikuttavat myös mahdollisuuksiin saattaa kyseisiä tuotteita markkinoille eri jäsenvaltioissa.

(44) Tätä varten on olemassa useita eri säännöstöjä ja standardikokoelmia:

A.3.1 Pienjännitedirektiivi

(45) Ensinnäkin asiasta on annettu joitakin pakollisia sääntöjä ja standardeja. Niistä säädetään tietyllä jännitealueella toimivia sähkölaitteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 19 päivänä helmikuuta 1973 annetussa neuvoston direktiviissä 73/23/ETY(11) (jäljempänä "pienjännitedirektiivi"), sitä seuranneissa myöhemmissä direktiiveissä sekä niissä jäsenvaltioiden säädöksissä, joilla nämä direktiivit on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

(46) Pienjännitedirektiivi ei sisällä tarkkoja säännöksiä tuotteiden valmistuksesta, vaan siinä rajoitutaan määrittelemään tietyt turvallisuusvaatimukset ("olennaiset vaatimukset"), jotka näiden tuotteiden on täytettävä, jotta ne voidaan laskea vapaasti liikkeelle ETA-alueella. Direktiivin nojalla komissio voi antaa eurooppalaisille tarkastuslaitoksille, kuten Euroopan sähkötekniikan standardointikomitealle (Cenelec) toimeksiannon laatia yhdenmukaistettuja eurooppalaisia standardeja, jotka eivät ole lainvoimaisia mutta jotka tarjoavat valmistajille ja kuluttajille lailliseen olettamaan perustuvat takeet siitä, että tuotteet täyttävät lainsäädännön vaatimukset.

A.3.2 Standardointielinten antamat tuotestandardit

(47) Yhteisön oikeuteen perustuvien ja direktiivien olennaiset vaatimukset täyttävien yhdenmukaistettujen standardien lisäksi on käytössä muitakin standardeja, joita antavat erilaiset kansainväliset ja kansalliset standardointielimet, kuten kansainvälinen sähkötekniikan toimikunta (IEC), Cenelec, Ranskan Union technique de l'électricité (UTE), Saksan Deutsche Elektrotechnische Kommission im DIN und VDE (DKE) jne. Näissä vaatimuksisssa ja standardeissa määritellään tarkat säännöt kyseisten tuotteiden valmistustavoista. Nämäkään säännöt eivät ole oikeudellisesti sitovia.

(48) Standardointielimissä ovat edustettuina tärkeimmät eturyhmät (valmistajat, kuluttajat jne.). IEC vastaa kansainvälisestä standardoinnista, ja Euroopan tasolla kansallisten standardointilaitosten keskusjärjestönä toimii Cenelec. Kummassakin järjestössä on eri tuoteryhmiä käsitteleviä teknisiä komiteoita ja alakomiteoita, jotka muodostuvat vastaavien kansallisten komiteoiden ja alakomiteoiden valtuuskunnista. Komiteoiden ja alakomiteoiden puheenjohtajat ja sihteerit nimitetään määrätyksi toimikaudeksi, mutta kansallisia standardointielimiä edustavien valtuuskuntien jäsenet nimitetään vain väliaikaisesti yhtä kokousta tai kokoussarjaa varten. Valmistajat pyrkivät yleensä olemaan edustettuina niissä komiteoissa, joissa käsitellään niiden valmistamia tuotteita. Näin ne voivat osallistua standardointiprosessiin. Kansainvälisyydestä on yrityksille suurta etua tässä prosessissa, koska ne voivat sen kautta vaikuttaa asioiden kulkuun monilla eri tasoilla. Osapuolet käyttävätkin huomattavasti varoja osallistuakseen standardointiprosessiin.

(49) Cenelec antaa yleensä (80 prosentissa tapauksista(12)) standardeja vasta sen jälkeen, kun IEC on vahvistanut omat standardinsa. Cenelecin standardit vastaavat pääosin IEC:n standardeja, joskus tietyin mukautuksin. Nämä standardit sitovat kansallisia standardointielimiä, ja ne on siirrettävä sellaisinaan kansallisiksi standardeiksi. Ne kansalliset standardit, jotka eivät ole asiaa koskevien Cenelecin standardien mukaisia, on kumottava(13).

(50) Osapuolet vahvistavat, että suurimmalle osalle sähkönjakelutuotteista on vahvistettu yhdenmukaistetut eurooppalaiset standardit. Eurooppalaisten standardien yhdenmukaistamisprosessi on kuitenkin vielä kesken. Eurooppalaisissa standardeissa ei monestikaan ole yhdenmukaistettu tuotteen kaikkia ominaisuuksia. Esimerkiksi liitännän nastajärjestyksen yhdenmukaistamista ei vielä ole edes aloitettu.

A.3.3 Asennussäännöt ja -käytännöt

(51) Asennussäännöillä ja -käytännöillä ei säännellä tuotteen valmistustapaa, vaan sitä, millä tavalla tuote on liitettävä sähköverkkoon (esimerkiksi nollapisteen maadoitustapaa), ja tämä vaikuttaa usein itse tuotteen sijoitteluun. Yleensä asennussäännöt vahvistaa standardointielin (IEC, Cenelec tai kansallinen elin). Joskus niitä antavat myös julkiset viranomaiset (esimerkiksi 2 päivänä lokakuuta 1978 annettu Ranskan asetus, johon sisältyy yleisölle avointen rakennusten turvavalaistusta koskevia sääntöjä(14)). Kyse voi olla myös pelkistä tavoista tai perinteistä, joita kyseisen maan sähköasentajilla on tapana noudattaa. Vaikka nämä käytännöt eivät ole velvoittavia, ne tosiasiallisesti pakottavat valmistajat rakentamaan tuotteensa määrätyllä tavalla, mikäli ne aikovat saada ne hyvin kaupaksi kyseisessä maassa.

(52) Asennussäännöistä ja -käytännöistä voidaan samaten mainita yritysten antamat asennusohjeet. Esimerkiksi sähkölaitokset voivat antaa ohjeita yleiseen sähköverkkoon liitettäväksi tarkoitetuista laitteista. Nämä ohjeet, jotka käytännössä ovat sähkötarvikevalmistajia sitovia, voivat olla valtakunnallisia, kuten Electricité de Francen (EDF) tapauksessa, tai niitä voidaan määritellä alueellisesti tai paikallisesti, kuten muutamat Saksan tai Itävallan alueelliset sähköyhtiöt ovat tehneet.

A.3.4 CE-merkki ja kansalliset laatumerkit

(53) On olemassa kahdenlaisia laatumerkintöjä: CE-merkki ja kansalliset laatumerkit.

(54) Yhteisön direktiivien mukaan kaikkiin pienjännitedirektiivin soveltamisalaan kuuluviin tuotteisiin on kiinnitettävä CE-merkki. Valmistaja kiinnittää sen täysin omalla vastuullaan vakuuttaakseen, että tuote on direktiivin vaatimusten mukainen. Vaatimukset koskevat tuotteiden ominaisuuksia sekä vaatimustenmukaisuuden arviointimenettelyjä, jotka on läpäistävä ennen tuotteen saattamista markkinoille. Valmistajat voivat vedota ns. "yhdenmukaistettuihin" standardeihin osoittaakseen tuotteidensa olevan direktiivin olennaisten vaatimusten mukaisia, mutta itse arviointimenettelyt voivat edellyttää kolmannen elimen mukaantuloa. CE-merkillä siis taataan, että tuotteet liikkuvat laillisesti ETA-alueella.

(55) Laatumerkin (kuten Ranskan NF-merkin, Saksan VDE-merkin tai Belgian CEBEC-merkin) myöntää valmistajan pyynnöstä riippumaton varmentamislaitos hyväksytyssä laboratoriossa suoritettujen testien jälkeen, ja merkin käytöstä peritään maksu. Laatumerkki vahvistaa, että tuote on sovellettavien (kansainvälisten, eurooppalaisten tai kansallisten) standardien mukainen.

(56) Laatumerkin hankkiminen ei yleensä ole pakollista. Tähän sääntöön on kuitenkin poikkeuksia. Esimerkiksi Ranskassa laatumerkin hankkiminen turvavalaistusjärjestelmille on pakollista. Vaikka valmistajia ei oikeudellisesti velvoiteta hankkimaan tietyn valtion laatumerkkiä voidakseen saattaa tuotteitaan sen markkinoille, laatumerkin hankkiminen on kaupallisesti välttämätöntä. Asentajat ja loppuasiakkaat nimittäin usein vaativat sitä, koska se takaa tuotteen turvallisuuden ja luotettavuuden. Tämä on erityisen tärkeää sähkölaitteissa, jotka viallisina voivat aiheuttaa vakaviakin onnettomuuksia. Luottamusta kansallisiin laatumerkkeihin lujittaa myös se, että ne (toisin kuin CE-merkki) ovat riippumattomien elinten antamia.

(57) CE-merkin ja laatumerkin suhteellisesta arvostuksesta asentajien ja kuluttajien piirissä kertoo niiden kiinnityspaikka ja erottuvuus sähkölaitteissa. Valmistaja pyrkii asettamaan laatumerkin selvästi näkyville, kun taas CE-merkki on usein paljon huomaamattomammassa paikassa. Tehonkatkaisijoissa laatumerkki asetetaan tuotteen etupuolelle, ja se on yleensä hyvin värikäs. CE-merkki sen sijaan kiinnitetään tuotteen sivupuolelle, eikä se juuri erotu taustasta.

(58) Legrandin tytäryritys Arnould kuvailee kuluttajien käsitystä kansallisista laatumerkestä seuraavasti(15):

"Valmistaja saa NF-merkin sitoutuessaan vapaaehtoisesti asettamaan tuotteensa tiukkaan varmentamismenettelyyn. NF-merkki on todiste siitä, että tuote on ranskalaisten ja eurooppalaisten standardien mukainen. Sen antaa riippumaton varmentamislaitos kattavien tuotetestien ja tuotantolaitoksessa tehtyjen tarkastuskäyntien jälkeen. Merkin käyttölupaa jatketaan, jos säännöllisissä tarkastuksissa saadaan tyydyttävä tulos. NF-merkki takaa muutakin kuin tuotteen turvallisuuden. Se takaa sähkötarvikkeiden luotettavuuden ja laadun. Käytännössä NF-merkillä varustettujen sähkölaitteiden käyttö on laitteiston moitteettoman toiminnan tae."

(59) Legrandin vuoden 2000 tuoteluettelossa CE-merkinnän tarkoitusta selitetään seuraavasti(16):

"Kaikissa Legrandin sähkötuotteissa ja elektronisissa tuotteissa tai niiden pakkauksissa on CE-merkki. Sen kiinnittäminen on pakollista Euroopan yhteisöjen neuvoston direktiivien nojalla. [...]*. CE-merkki ei missään tapauksessa korvaa laatumerkkiä. Ranskassa tulliviranomaiset ja petostarkastajat (DGCCRF) voivat sen perusteella sallia tuotteen laskemisen vapaasti liikkeelle. Valmistaja kiinnittää CE-merkin tuotteeseen tai pakkaukseen vain omalla vastuullaan. Merkin myöntäminen ei edellytä ulkopuolisen elimen varmennusta siitä, että valmistajan tuotanto on vaatimusten (siis kansallisten ja kansainvälisten turvallisuus- ja suoritusarvostandardien) mukaista."

(60) Belgialainen varmentamislaitos CEBEC toteaa seuraavaa(17):

"Belgian laissa ja yhteisön oikeudessa säädetään, että tuotteiden on oltava yhteisön direktiivien mukaisia, minkä osoitukseksi ne saavat CE-merkin. Kaikissa tuotteissa on siis oltava CE-merkki. Tuotteita, joissa ei sitä ole, ei saa myydä markkinoilla. CE-merkki siis mahdollistaa sen, että tuote voidaan saattaa markkinoille, mutta mitään muuta sisältöä sillä ei ole [...]*.

Monissa sähkölaitedirektiiveissä säädetyt vaatimustenmukaisuuden arviointimenettelyt eivät vaadi minkään riippumattoman laboratorion tai hyväksytyn varmentamislaitoksen osallistumista. CE-merkki on siis pelkkä valmistajan vakuutus siitä, että tuote täyttää direktiivien olennaiset vaatimukset.

CEBEC-merkki tarkoittaa sitä, että riippumaton ja arvostettu varmentamislaitos valvoo jatkuvasti, että tuote täyttää kansainväliset turvallisuusstandardit.

Kuluttajat vaativat, että sähkölaitteiden täytyy olla riippumattoman elimen varmentamia. Laitevalmistajien ja asentajien on noudatettava pysyvästi kansainvälisiä standardeja. CEBEC-merkki takaa sen, mutta CE-merkki ei."

(61) Kansalliset varmentamislaitokset vastaavat useimmissa jäsenvaltioissa myös tuotteiden standardoinnista. Joissakin maissa (esimerkiksi Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa) toimii useita varmentamislaitoksia.

(62) Useimpien Cenelecin jäsenlaitosten kanssa tehdyn yleissopimuksen (Cenelec Certification Agreement (CCA)) nojalla kaikille Cenelecin jäsenlaitoksen myöntämän laatumerkin saaneille tuotteille voidaan pyynnöstä myöntää laatumerkki mistä tahansa toisesta jäsenlaitoksesta alennettua maksua vastaan ilman, että tuotteelle on tarpeen tehdä uusia testejä. Tosiasia kuitenkin on, että jokaisella ETA-alueen jäsenvaltiolla on erilainen laatumerkki ja että sähkölaitteet on varustettu nimenomaan sen valtion kansallisella laatumerkillä, jossa laite on saatettu markkinoille.

A.4 ALAN TOIMINTA

A.4.1 Vertikaalisen tuotantoketjun kuvaus

(63) Nämä eri toimijat yhdistävä tuotantoketju voidaan tiivistää seuraavasti. Asiakas tekee tilauksen, jossa sähkölaitteiston asennustyö annetaan toimeksi joko asentajalle tai suuremmissa projekteissa rakennusprojektin johtajalle. Kun asennussuunnitelma on valmis, asentaja valitsee, ostaa ja kokoaa sähkölaitteet. Ne hankitaan useimmiten paikalliselta tukkukauppiaalta, joka voi kuulua kansainväliseen tukkuketjuun. Se puolestaan hankkii tuotteensa eri sähkölaitteiden valmistajilta (kuten Schneiderilta tai Legrandilta).

(64) Jos asennettavana on sähkönjakokeskuksia, ne on mukautettava asiakkaan erityistarpeisiin. Mukauttaminen tarkoittaa sähkönjakokeskuksen kokoonpanoon tarvittavien osien (katkaisijat, varokkeet, johtosuoja-automaatit) tyypin, määrän ja ominaisuuksien määrittelyä. Kuten edellä osoitettiin, asentajat huolehtivat yleensä suoraan ryhmäkeskusten mukauttamisesta ja kokoamisesta, koska tuotteet ovat verrattain yksinkertaisia. Pää- ja nousukeskusten kokoaminen on sen sijaan hankalampaa, ja se on annettava asiantuntijan eli sähkösuunnittelijan tehtäväksi. Tässä tapauksessa osat valitsee sähkösuunnittelija, joka hankkii ne tukkukauppiaalta tai suuremmissa hankkeissa suoraan valmistajalta.

(65) Jotta tuotantoketjusta saataisiin mahdollisimman kokonainen kuva, on syytä mainita, että valmistajat voivat joskus myydä tuotteita suoraan loppuasiakkaalle (esimerkiksi muutamat pienjännitelaitteita käyttävien koneiden tai laitteiden valmistajat myyvät suoraan sähköpistorasioita tai valvonta- ja merkinantoapuvälineitä). Jotkut asiakkaat haluavat itse valita ja asentaa sähkölaitteensa, jotka he ostavat yleensä suurmyymälöistä tai rakennustarvikeliikkeistä. Tämä myynti on kuitenkin vaatimatonta, eikä se kyseenalaista edellä esitettyä tuotantoketjun kuvausta.

A.4.2 Asentajien ja sähkösuunittelijoiden merkitys

(66) Kuten edellä osoitettiin, loppuasiakas ja rakennusprojektin johtaja osallistuvat yleensä vain näkyvillä olevien laitteiden (pistorasioiden, kytkinten, ilmastointiputkien jne.) valintaan. Legrandin sisäisten asiakirjojen(18) mukaan tärkeimmät valintaperusteet ovat tässä tapauksessa laitteen "ulkonäkö ja toimivuus".

(67) Yleensä sähkösuunnittelija valitsee ja ostaa suoraan pää- ja nousukeskusten rakenneosat. Muut tarvikkeet (ryhmäkeskuksen komponentit, kaapelihyllyt jne.) valitsee asentaja.

(68) Tästä päätellen asentajilla (ja jossakin määrin myös sähkösuunnittelijoilla) on hallitseva asema sähkölaitteiden valinnassa. Kuten Legrand(19) toteaa, "Legrandin tuotteiden kysyntä määräytyy pääasiassa sen mukaan, missä määrin sähköasentajat ja rakennusprojektien johtajat kysyvät Legrandin tuotteita tukkukauppiailta".

(69) Tämän toimijaryhmän suosio on siis yksi ratkaisevista sähkölaitteiden valmistajien väliseen kilpailuun vaikuttavista tekijöistä. Sen merkitystä korostaa vielä se, että pienet asennus- ja suunnitteluliikkeet ovat yleensä hyvin uskollisia sille tuotemerkille, jota ne ovat tottuneet käyttämään.

A.4.3 Tukkukauppiaiden merkitys

(70) Kuten edellä esitettin, pienet ja keskisuuret sähköasentajat ja sähkösuunnittelijat hankkivat tarvikkeensa lähellä omaa toimipaikkaansa sijaitsevilta tukkukauppiailta. Vain suuret teollisuusasiakkaat ja (pääkeskuksia asentavat) sähkösuunnittelijat ovat kiinnostuneita ostamaan tuotteita suoraan valmistajilta.

(71) Suuret hankkeet (tai suurta virtamäärää käsittelevien laitteistojen asennushankkeet), joissa valmistaja myy asianomaiset sähkölaitteet suoraan joko loppuasiakkaille tai suurille sähkösuunnittelijoille, ja sellaiset muut asennukset, joiden kohdalla tukkukauppias toimii valmistajien ja sähköasentajien (tai sähkösuunnittelijoiden) välisenä välttämättömänä välikätenä, on siis erotettava toisistaan. Kuten edellä selitettiin, tukkukauppiaat eivät jakele pääkeskusten komponentteja, mutta niiden osuus kaikkien muuntyyppisten sähkölaitteiden jakelusta on 80-90 prosenttia.

(72) Tästä seuraa, että myynti tukkukauppiaille on äärimmäisen tärkeä menestystekijä sähkölaitteiden valmistajille, pääkeskusten osien valmistajia lukuun ottamatta. Onkin tärkeää panna merkille, että osapuolten mukaan kaikki valmistajat eivät välttämättä käy kauppaa samojen tukkukauppiaiden kanssa. Suuret valmistajat tekevät yhteistyötä lähinnä kansainvälisten tukkuketjujen (Ranskassa esimerkiksi Rexelin, Soneparin tai Hagemayerin) kanssa, kun taas niiden pienemmät kilpailijat toimivat paikallisesti ja ovat tekemisissä pienempien tukkuliikkeiden kanssa.

A.4.4 Valintaperusteet

(73) Edellä esitetystä voidaan päätellä, että eri valmistajien kilpailuasema määräytyy suurelta osin seuraavien tekijöiden perusteella: (i) kyky ylläpitää asentajien ja sähkösuunnittelijoiden merkkiuskollisuutta ja siis täyttää niiden odotukset ja (ii) myynti tukkukauppiaille (ainakin niissä jäsenvaltioissa, joissa valmistajien asema on riittävän vakiintunut).

(74) Joidenkin analyytikoiden selvitysten(20) ja niitä tukevien Legrandin asiakirjojen(21) mukaan asentajille tärkeimmät valintaperusteet ovat (i) laitteen laatu ja turvallisuus, (ii) asennusohjelmisto (lyhentää asennusaikaa ja sitä kautta kustannuksia), (iii) paikallisten käytäntöjen ja vaatimusten noudattaminen, (iv) tuotteiden saatavuus pitkällä aikavälillä (vikaantuneet osat voidaan vaihtaa samanlaisiin eikä jokaista toimeksiantoa varten tarvitse etsiä uutta valmistajaa).

(75) Komission tutkinnan tulokset vahvistavat näiden tekijöiden merkityksen. Tuotteen laatu ja turvallisuus ovat olennaisia vaatimuksia, joita ilman valmistajilla ei ole toivoa saada tuotteitaan kaupaksi. Lisäksi valintaperusteiden painotus voi vaihdella asentajasta ja suunnittelijasta riippuen. Tuotteen välitön saatavuus on määräävä peruste niille asentajille, joilla ei ole tuotevarastoa, mutta sen merkitys on vähäisempi sähkösuunnittelijoille. Samoin sähkösuunnittelijoille tuotemerkillä näyttää olevan vähemmän merkitystä kuin asentajille.

(76) Komission tutkinnan tulokset vahvistavat niin ikään, että useimmissa jäsenvaltioissa hinta ei ole asentajille tärkein valintaperuste. Tämä selittyy sillä, että (i) sähkölaitteiden kustannukset muodostavat vain suhteellisen pienen osuuden (yleensä noin 20 prosenttia) asentajan sopimuksesta, ja loppu koostuu pääasiassa työvoimakustannuksista, (ii) asentaja (kuten rakennusprojektin johtaja ja sähkösuunnittelijakin) pyrkii painottamaan laitteiston turvallisuutta ja laatua (vahinkovastuusyistä, välttääkseen korjauskäyntejä työmaalla jne.) ja (iii) hintaeroa voivat tasoittaa muut tekijät, kuten asennusaika (kun otetaan huomioon työvoimakustannusten osuus sopimuksen kokonaisarvosta, asennusajan lyhentäminen 10 prosentilla on asentajalle kannattavampaa kuin 10 prosentin alennus tarvikkeiden hinnasta).

(77) Nämä valintaperusteet sitä paitsi selittävät suurelta osin sen, miksi asentajat ja sähkösuunnittelijat ovat niin merkkiuskollisia. Kuten eräs valmistaja(22) toteaa, "tuotantoketjun toimijoiden asenne on hyvin konservatiivinen. Laatu, turvallisuus ja tuotevastuukysymykset ovat varmasti vahvoja vaikuttimia tunnettujen tuotemerkkien ostoon". Asentajia ja sähkösuunnittelijoita kannustaa samanmerkkisten tuotteiden tai vain harvojen tuotemerkkien käyttöön vielä se, että tuotteet tulevat paremmin tutuiksi, mikä puolestaan säästää huomattavasti asennusaikaa ja sitä kautta työvoimakustannuksia.

(78) Tukkukauppiaat noudattavat luonnollisesti samoja valintaperusteita kuin asiakkaansa eli asentajat ja sähkösuunnittelijat. Niihin kuitenkin liittyy joitakin nimenomaan tukkumyynnille ominaisia tekijöitä. Osapuolet mainitsevat erityisesti sen, että tukkukauppiaat pyrkivät kussakin tuoteryhmässä pitämään tavarantoimittajiensa ja jakelemiensa tuotemerkkien määrän mahdollisimman pienenä kustannuksiin, varastointiin, tietotekniikkaan, myyjien tekniseen ja kaupalliseen koulutukseen jne. liittyvistä syistä. Tämä tukkukauppiaiden pyrkimys suosii markkinoiden vakiintuneimpia tuotemerkkejä ja laajaa tuotevalikoimaa tarjoavia valmistajia.

A.5 PÄÄTELMÄT

(79) Pienjännitelaitteita käytetään siis kolmentyyppisissä sovelluksissa: teollisuus-, liike- ja asuinrakennuksissa. Teollisuussopimuksissa ja suurissa rakennussopimuksissa käsitellään suurta virtamäärää, mikä edellyttää pienjännitepääkeskuksen asentamista. Laitteet valitsee yleensä rakennusprojektin johtaja tai sähkösuunnittelija, ja ne toimitetaan suoraan tehtaalta. Muissa sopimuksissa sähköasentaja tai sähkösuunnittelija valitsee ja ostaa suoraan suurimman osan laitteista (paikalliselta tukkukauppiaalta), ja asiakas osallistuu yleensä vain näkyvillä olevien tuotteiden valintaan, jonka perusteina ovat ulkonäkö ja toiminnot.

(80) Pääkeskuksia lukuun ottamatta valmistajien haasteena on toisaalta saada tukkukauppiaat ottamaan valikoimiinsa riittävästi tuotteitaan ja toisaalta houkutella asentajia ja sähkösuunnittelijoita valitsemaan tuotteitaan tuotemerkin maineen, laajojen tuotevalikoimien ja tuotteiden saatavuuden perusteella.

(81) Asentajat ovat tarkkoja tuotteiden turvallisuudesta, luotettavuudesta, saatavuudesta ja asennushelppoudesta, mikä tekee niistä melko merkkiuskollisia. Tukkukauppiaat myötäilevät asiakkaidensa (asentajien ja sähkösuunnittelijoiden) toiveita ja etsivät sellaisia tavarantoimittajia, joilla on mahdollisimman laaja tuotevalikoima.

(82) Valmistajien välinen kilpailu käydään siis pääasiassa tuotemerkeillä, joilla valmistajat yrittävät erottautua kilpailijoistaan ja saada asentajat ja sähkösuunnittelijat pysymään uskollisina samalle tuotemerkille. Valmistajat pyrkivät myös pitämään tuotevalikoimansa mahdollisimman laajana, mikä sähkönjakokeskusten tapauksessa on välttämätöntä. Se on merkittävä etu myös muuntyyppisissä komponenteissa.

(83) Nämä erityispiirteet ovat yhteisiä kaikkien niiden tuotteiden markkinoille, joita ilmoitettu keskittymä koskee, ja ne luovat merkittäviä markkinoille pääsyn esteitä (myynti tukkukauppiaille, tuotemerkki ja laaja valikoima). Muille markkinoille tunkeudutaan useimmiten laajentumalla ulkoisesti (yritysostoilla). Markkinat ovat kaikkialla muuttumassa yhä keskittyneemmiksi.

B. MERKITYKSELLISTEN MARKKINOIDEN MÄÄRITTELY

B.1 SÄHKÖNJAKOKESKUKSET

(84) Tässä osassa arvioidaan keskittymän vaikutuksia sähkönjakokeskusten eli pienjännitepääkeskusten, nousukeskusten ja ryhmäkeskusten markkinoihin. Schneider ja Legrand toimivat kumpikin nousu- ja ryhmäkeskusten markkinoilla. Schneiderilla on toimintaa myös pienjännitepääkeskusten markkinoilla.

B.1.1 Sähkönjakelun järjestäminen

(85) Rakennusten (asuinrakennusten, liikerakennusten, tehtaiden jne.) sähkönjakelua ohjataan sarjaankytketyillä laitteistoilla, joiden kautta syötetään sähköä ulkoisen sähköverkon kytkentäpisteestä rakennuksessa käytettyihin laitteisiin.

(86) Pienjännitesähkönjakojärjestelmä rakentuu siis eritasoisista sähkönjakokeskuksista, joiden ketju laajenee säteittäisesti pääkeskuksesta (tai pienemmissä laitteistoissa nousukeskuksesta) ryhmäkeskuksiin päin mentäessä. Ryhmäkeskuksesta myötävirtaan sijaitsevat vastaanottopään laitteet, kuten pistorasiat tai kytkimet, jotka on yhdistetty keskukseen kaapeleilla ja muilla liitäntätarvikkeilla.

(87) Sähkönjakokeskukset ovat sähköverkon solmukohtia, joiden tehtävänä on syöttää sähköenergiaa sekä suojata laitteistoa ja/tai käyttäjää. Eritasoiset keskukset on yhdistetty toisiinsa sähkökaapeleilla. Kaapeleissa ja jakokeskuksissa kulkeva sähkövirta on sitä pienempi, mitä etäämpänä ne sijaitsevat kytkentäpisteestä, joka yhdistää ne ulkoiseen siirtoverkkoon. Pääkeskuksessa kulkee suurin sähkövirta. Sähkövirran voimakkuus heikkenee portaittain mentäessä nousukeskuksesta ryhmäkeskukseen ja lopulta vastaanottopään laitteisiin. Liitteessä 1 on esimerkkikaavio pienjännitepääkeskuksen rakenteesta ja jäljempänä kuvailtujen eri laitteiden sijainnista keskuksessa.

B.1.2 Komponenttien valinta

(88) Sähkönjakokeskukset ovat suojalaitteita, jotka muodostuvat erilaisista (metalli- tai muovivalmisteiseen) kaappiin kootuista komponenteista. Niitä ovat katkaisijat, varokkeet (suojaavat laitteita), vikavirtasuojakytkimet (suojaavat käyttäjää) sekä erinäiset muut osat.

(89) Näiden komponenttien tyyppi, määrä ja mitoitus riippuu olennaisesti sähkönjakelun tasosta ja jakokeskuksesta myötävirtaan sijaitsevien laitteiden tyypistä. Pääkeskukset kootaan pääasiassa suurjännitekatkaisijoista ja koteloiduista katkaisijoista. Nousukeskuksissa käytetään lähinnä niihin tarkoitettuja koteloituja katkaisijoita ja pienoiskatkaisijoita. Ryhmäkeskuksissa käytetään pienoiskatkaisijoita ja johtosuoja-automaatteja.

(90) Käytännössä jokainen jakokeskus on koottava suojattavan laitteiston yksilöllisten tarpeiden mukaan (jotka puolestaan määräytyvät tilan ja käyttötarkoituksen perusteella). Mitoitus riippuu myötävirtaan sijaitsevien laitteiden ominaisuuksista (sähkötehosta, piirien määrästä jne.). Tästä syystä kukin jakokeskus on oma ainutkertainen ratkaisunsa, ja sen komponenttien kokoonpano voi vaihdella merkittävästi sopimuksesta riippuen. Schneiderin(23) toimittamien tietojen mukaan tiettyä keskuksen komponenttia käytetään yleensä alle viidesosassa keskuksista (vaikka se olisi yksi myydyimmistä komponenteista).

(91) Pienjännitepääkeskukset sijaitsevat myötävirtaan keskijänniteverkosta, yleensä aivan muuntamon vieressä. Pääkeskuksilla ohjataan lähinnä suurten (yli 5000 m2) liikerakennusten sähkönjakelua. Nousukeskusten tehtävänä on ohjata sähkön jakelua liikerakennuksen tiettyyn kerrokseen, ja sähkönjakojärjestelmässä ne sijaitsevat siis myötävirtaan pääkeskuksesta. Ryhmäkeskukset muodostavat sähkönjakelujärjestelmän alimman suojaus- ja ohjaustason. Tämäntyyppiset jakokeskukset sijoitetaan yleensä yksittäiseen asuntoon tai pieneen toimistotilaan. Toisin kuin suurempitehoiset pää- ja nousukeskukset, ryhmäkeskukset asennetaan yleensä tiloihin, joissa ne ovat kenen tahansa ulottuvilla, joten niiden turvallisuusvaatimukset ovat tiukemmat kuin muiden.

(92) Pienjännitepääkeskukset kootaan pääasiassa (i) suurjännitekatkaisijoista, joiden nimellisteho on 630-6300 ampeeria, (ii) koteloiduista katkaisijoista, joiden nimellisteho on 400-1600 ampeeria, (iii) varokkeista (400-1600 ampeeria), (iv) kaapeista ja kaappielementeistä sekä (v) johdoista.

(93) Pienjännitejakelussa käytettävät nousukeskukset koostuvat pääasiassa (i) koteloiduista katkaisijoista, joiden nimellisteho on 100-250 ampeeria, (ii) pienoiskatkaisijoista, joiden nimellisteho on enintään 125 ampeeria; (iii) varokkeista, (iv) kaapeista ja kaappielementeistä (yleensä metallia) sekä (v) johdoista.

(94) Ryhmäkeskukset muodostuvat lähinnä (i) pienoiskatkaisijoista, (ii) vikavirtasuojista, (iii) varokkeista sekä (iv) kotelosta (yleensä muovia), joka vastaa nousukeskuksen kaappia. Yksi ryhmäkeskusten erityispiirteistä on se, että komponentit asennetaan DIN-kiskoille (ja ne ovat siis standardoituja).

(95) Eri jakokeskusten hinnat (asennusta ja työvoimakustannuksia lukuun ottamatta) voidaan eritellä seuraavasti:

Taulukko 3

>TAULUKON PAIKKA>

(96) Taulukko osoittaa, ettei kaikilla keskuksen komponenteilla ole yhtä suuri painoarvo. Erityisesti vaikuttaa siltä, että katkaisijoilla (ja tapauksen mukaan vikavirtasuojilla) on usein ratkaiseva merkitys muiden tuotteiden valmistajan valinnassa, sillä katkaisijat suojaavat lähes kaikkia keskuksen toimintoja ja muodostavat olennaisen osan (noin 50-70 prosenttia) sen arvosta.

(97) Seuraavissa kappaleissa kuvaillaan kunkin aktiivisen komponentin (katkaisijoiden, vikavirtasuojien jne.) tehtävää ja käyttöä sekä sähkönjakokeskukseen asennettavien komponenttityyppien valintaa ja suoritustehoa sääteleviä tekijöitä.

Suoja kahdentyyppisiltä riskeiltä

(98) Tuotteiden (katkaisijat, varokkeet, vikavirtasuojat jne.) valinta riippuu kohteesta, jota keskuksella on tarkoitus suojata. Käytännössä suojalaitteita on kahdenlaisia: toisilla suojataan omaisuutta, kalustoa ja itse sähkölaitteistoa (etenkin tulipalon ja lämpenemisen vaaroilta ylivirran(24) tai oikosulun sattuessa) ja toisilla käyttäjää (sähköiskulta, jonka tämä voi saada vuotovirrasta koskiessaan vahingossa jännitteistä johdinta).

Verkon suojaaminen: katkaisijat ja varokkeet

(99) Ylivirralta ja oikosuluilta voidaan suojata joko katkaisijoilla tai varokkeilla. Kumpikin laite pystyy katkaisemaan oikosulku- tai ylivirran, ja niillä on sama suojaava tehtävä. Ne eivät kuitenkaan toimi samalla tavalla. Katkaisijat ovat sähkömekaanisia laitteita, jotka ohjaavat kytkimen sulkemaan virtapiirin. Varoke taas katkaisee virran sen kasvaessa niin suureksi, että se voi aiheuttaa verkkosähkön jakelujohtimien ylikuumenemisen.

(100) Katkaisijoiden ja varokkeiden tekniikka on siis erilainen. Kun ylivirran tai oikosulun lähde on poistettu, varoke on korvattava uudella (koska se on sulanut virran katkaisemiseksi), kun taas katkaisija yksinkertaisesti viritetään uudelleen (kääntämällä kytkin takaisin normaaliasentoon).

Käyttäjän suojaaminen: vikavirtasuojat ja katkaisijat

(101) Sähköiskun riski voi aiheutua joko käyttäjän joutumisesta joko suoraan tai epäsuorasti kosketuksiin jännitteisen johtimen (vaihejohtimen) kanssa. Epäsuoran kosketuksen voi saada sellaisesta sähkölaitteen osasta, joka on vahingossa kosketuksissa jännitteiseen johtimeen.

(102) Käyttäjän koskiessa suoraan jännitteiseen johtimeen vaarana on, että kehon läpi kulkee sähkövirta. Sen vaarallisuus ihmiselle riippuu virran suuruudesta ja kestoajasta. Sähköiskun keston on oltava sitä lyhyempi mitä voimakkaampi virta on.

(103) Käyttäjän suojaamiseksi sähköiskun vaaralta käytetään laitteita, jotka havaitsevat vuotovirran (sähkövirran, joka kulkee käyttäjän kehon läpi tämän ollessa tahattomasti kosketuksissa jännitteiseen johtimeen) ja katkaisevat virransyötön erittäin lyhyessä ajassa (yleensä alle 0,1 sekuntia). Näitä laitteita kutsutaan "vikavirtasuojiksi". Periaatteessa ne mittaavat laitteistoon tulevan ja siitä poistuvan virtamäärän eroa. Normaalitilanteessa mitään eroa ei ole. Käyttäjän joutuessa tahattomasti kosketuksiin jännitteisen johtimen kanssa käyttäjän kehon läpi kulkee vuotovirta, jonka voimakkuus vastaa laitteistoon tulevan ja siitä poistuvan sähkön erotusta. Vikavirtasuoja havaitsee vuodon ja katkaisee virransyötön automaattisesti käyttäjän suojaamiseksi.

(104) Pienjännitelaitteissa herkän vikavirtasuojauksen käyttö on tärkein keino suojata käyttäjää epäsuorasta kosketuksesta jännitteiseen johtimeen aiheutuvilta seurauksilta, nollapisteen maadoitustavasta riippumatta. Vikavirtasuojaus on yksi käyttäjän turvallisuuteen liittyvistä olennaisista vaatimuksista. Se ei kuitenkaan ole samoin edellytyksin pakollinen kaikissa jäsenvaltioissa.

(105) Kuten edellä mainittiin, sähköiskun vaara voi aiheutua myös epäsuorasti. Näin käy, kun laitteen sisällä oleva jännitteinen johto joutuu vahingossa kosketuksin sellaisen laitteen ulkoisen osan kanssa, jota käyttäjä tavallisesti voi koskea vaaratta. Koskiessaan sähkölaitetta (esimerkiksi uunia) käyttäjä voi siis joutua alttiiksi laitteesta epäsuorasti välittyvälle kosketusjännitteelle.

(106) Jälkimmäisessä tapauksessa (tahattomassa epäsuorassa kosketuksessa) käyttäjän turvallisuus riippuu pääasiassa maadoituksesta eli kyseisen sähkölaitteiston, sen osien ja/tai laitteiden kytkemisestä maahan.

(107) Suojamaadoitus tehdään joko vikavirtasuojan (kuten suorassa kosketuksessa) tai katkaisijan avulla. Valinta riippuu nollapisteen maadoitustavasta, toisin sanoen siitä, miten jännitteelle alttiit osat(25) ja nollajohdin(26) on yhdistetty sähköjohtimella maahan.

Nollapisteen maadoitustavan merkitys

(108) Nollapisteen maadoitustapoja on kolme. Ne jaotellaan sen mukaan, miten jännitteelle alttiit osat ja nollajohdin on yhdistetty maahan. Jakelujärjestelmät merkitään kirjainkoodeilla, joissa ensimmäinen kirjain tarkoittaa jakelujärjestelmän maadoitustapaa ja toinen jännitteelle alttiiden osien maadoitustapaa: "TT" (jännitteelle alttiit osat ja nollapiste yhdistetty suoraan maahan), "TN" (nollapiste on suoraan maadoitettu ja sähkölaitteiston jännitteelle alttiit osat on yhdistetty nollapisteeseen suojajohtimella.) ja "IT" (nollapiste on yhdistetty maahan impedanssin kautta ja jännitteelle alttiit osat suoraan). Lopuksi on huomattava, että TN-järjestelmiä on kaksi: "TN-C" (sama johdin toimii sekä suoja- että nollajohtimena) ja "TN-S" (erillinen suojajohdin ja nollajohdin).

(109) Vuotovirran sattuessa (eristysvian vuoksi tai tahattomassa kosketuksessa jännitteisen johtimen kanssa) nollapisteen maadoitustavalla on ratkaiseva merkitys, sillä se määrää vuotovirran ("vikavirran") suuruuden eli henkilön saaman sähköiskun voimakkuuden. TT-järjestelmällä voidaan ohjata jopa kymmenien ampeerien vikavirtoja. TN-järjestelmällä voidaan puolestaan ohjata useiden satojen (jopa tuhansien) ampeerien vikavirtoja, sillä tässä järjestelmässä vuotovirta aiheuttaa välittömästi oikosulun vaihejohtimen(27) ja nollajohtimen välillä. IT-järjestelmässä vikavirta on heikko (vain joitakin kymmeniä milliampeereja), sillä nollapisteen maadoitus impedanssin kautta rajoittaa sitä.

(110) Maadoitustapa vaikuttaa merkittävästi sähkönjakelulaitteiden suunnitteluun.

(111) TT-järjestelmässä eristysvika tai vaihejohtimen joutuminen vahingossa kosketuksiin jännitteelle alttiin osan kanssa aiheuttaa maadoituselektrodin kautta kulkevan vuotovirran. Sähkölaitteen osa, jota käyttäjä voi normaalisti kosketella vaaratta, on silloin tullut jännitteiseksi. Jotta käyttäjää voidaan suojata (epäsuorasta kosketuksesta aiheutuvan) sähköiskun vaaralta, maadoituselektrodin kautta päässyt vuoto on havaittava ja laitteistosta on katkaistava virta erittäin nopeasti. Tämä juuri on edellä kuvaillun vikavirtasuojauksen tehtävä. TT-järjestelmässä on siis pakko käyttää vikavirtasuojaa käyttäjän suojaamiseksi epäsuoran kosketuksen aiheuttamalta sähköiskun riskiltä. TT-järjestelmässä käyttäjän suojaamiseksi käytetyn vikavirtasuojan herkkyys vaihtelee yleensä 30 milliampeerista (suuri herkkyys) 300-500 milliampeeriin (keskinkertainen herkkyys).

(112) TN-järjestelmässä eristysvika tai vaihejohtimen joutuminen vahingossa kosketuksiin jännitteelle alttiin osan kanssa ei aiheuta varsinaista vuotovirtaa, vaan oikosulun (vaihejohtimen ja nollajohtimen välillä). Nollajohtimeen pääsee silloin erittäin voimakas sähkövirta. Käyttäjää suojellaan epäsuorasta kosketuksesta johtuvan sähköiskun vaaralta pääasiassa herkällä katkaisijalla (siis ei vikavirtasuojalla, paitsi TN-S-järjestelmässä), jossa on alhainen pikalaukaisuarvo (jotta laite laukeaisi mahdollisimman nopeasti). Katkaisijoiden sijasta voidaan joissakin tapauksissa käyttää myös varokkeita.

(113) Kuten edellä todettiin, IT-järjestelmässä eristysvian tai vaihejohtimen ja jännitteelle alttiin osan välisen kosketuksen aiheuttama vuotovirta on heikko, eikä se vaadi sähkönsyötön katkaisua. IT-järjestelmässä siis varmistetaan sähkönsyötön jatkuminen ensimmäisen maasulun sattuessa. Tämäntyyppistä maadoitusjärjestelmää käytetään vain sellaisissa rakennuksissa (sairaaloissa, lentokentillä jne.), joissa keskeytyksetön sähkönsyöttö on välttämätöntä. On hyvin tärkeää, että ensimmäinen vika paikannetaan ja saadaan korjattua mahdollisimman nopeasti. Jos nimittäin järjestelmään tulee sen jälkeen toinen maasulku, IT-järjestelmä alkaa toimia TN-järjestelmän (tai TT-järjestelmän, jos jännitteelle alttiit kappaleet eivät ole yhteydessä keskenään) tavoin ja aiheuttaa suuren oikosulku- tai vuotovirran.

(114) Käytännössä IT-järjestelmässä joudutaan käyttämään kahdentyyppisiä suojalaitteita: ensinnäkin eristyksen valvontalaitetta, joka havaitsee ensimmäisen vian aiheuttaman heikon vuotovirran, ja toiseksi katkaisijaa tai vikavirtakojetta, jolla laitteisto suojataan toiselta maasululta.

Laitteiston osien ominaisuudet

(115) Seuraavaksi on päätettävä komponenttien mitoituksesta, toisin sanoen niiden suoritusarvoista. On esimerkiksi valittava katkaisijatyyppi (suurjännitekatkaisija, koteloitu katkaisija tai pienoiskatkaisija) ja siitä vielä teknisiltä ominaisuuksiltaan sopivin malli. Katkaisijoiden tärkeimmät ominaisuudet ovat (i) nimellisteho (mittaussuure, jonka ylittyessä suojarele laukeaa ja katkaisee virran), (ii) katkaisukyky (suurin sähköteho, jonka katkaisija kestää oikosulussa vahingoittumatta), (iii) napajohtimien määrä (1-4 johdinta, jotka releen laukaisu katkaisee samanaikaisesti) ja (iv) laukaisukäyrä (joka kuvaa laukaisuaikaa suhteessa virran voimakkuuteen). Kaikilla näillä suoritusarvoilla on suora yhteys maadoitustapaan, laitteistossa kulkevan sähkövirran suuruuteen sekä muihin jakokeskuksesta myötä- tai vastavirtaan sijaitsevien laitteiden valintaan.

(116) Osapuolten toimittamista tiedoista ilmenee, että valinnat tehdään yleensä sen mukaan, minkälainen asennustyö kulloinkin on kyseessä. Tarkemmin sanottuna vaikuttaa siltä, että asentajan noudattaman sähkökaavion yksityiskohdat määräytyvät yleensä rakennuksen tai teollisuushallin rakenteen ehdoilla. Keskuksiin integroitavien osien ominaisuudet määritellään juuri sähkökaaviossa.

(117) Kuten esimerkiksi Schneider huomauttaa, "tavallisesti [...]* laitteistosta myötävirtaan sijaitsevan ja siis yleisesti nousukeskuksissa käytetyn 16 ampeerin katkaisijan hinnannousu voi vaikuttaa merkittävästi keskuksen hintaan (ja voi joissakin erityistapauksissa kyseenalaistaa laitteiston rakennesuunnitelman). Loppujen lopuksi [...]* käyttäjän ja siis asentajan lopulliset valinnat määräytyvät pikemminkin suojattavan laitteiston rakenteen ja käyttöturvallisuuden perusteella".

(118) Osapuolet selittävät, että jokaiselle rakennukselle, asuinhuoneistolle tai teollisuushallille on yleensä olemassa optimaalinen sähkökaavio. Vaikka tietyn tilakokonaisuuden sähkölaitteistoon voidaan teoriassa ajatella montaakin erilaista rakennesuunnitelmaa (jokaiseen tilaan eri katkaisija tai yksi katkaisija kahta tilaa kohti jne.), asentaja painottaa aina laitteiston turvallisuutta ja helppokäyttöisyyttä. Siksi suojia asennetaan mahdollisimman paljon (virtapiirien eristämiseksi toisistaan, jolloin vian sattuessa sähkönsyöttö ehjissä virtapiireissä jatkuu). Käytännössä sähkökaavio rakennetaan usein ohjelmistotyökaluilla, kuten Schneiderin tarjoamalla ECODIAL-järjestelmällä. Ohjelmistot on kehitetty auttamaan asiakasta suunnittelemaan ratkaisuja, joilla varmistetaan palvelun hyvä laatu, eli asiakasta ei välttämättä ohjata suunnittelemaan asennuskustannukset mahdollisimman pieniksi. Osapuolet korostavat myös, että suojalaitteiden asentaminen mahdollisimman moniin paikkoihin saattaa toisaalta vähentää kustannuksia, koska silloin tarvitaan vähemmän sähkökaapeleiden erottimia (mikä siis alentaa kustannuksia).

(119) Sähkökaaviossa määritellään suoraan kunkin virtapiirin ominaisuudet ja eri komponenteilta toivotut suoritusarvot.

(120) Näiden muuttujien perusteella laitteistoon valitaan sopivimmat osat, toisin sanoen sellaiset, jotka täyttävät tehovaatimukset ylittämättä niitä tarpeettomasti (kustannussyistä). Vaikka teoriassa voidaan käyttää tehokkaampiakin osia, tästä merkittäviä lisäkustannuksia aiheuttavasta ratkaisusta ei juuri olisi hyötyä käyttäjälle. Kuten Schneider huomauttaa, "teoriassa markkinasegmentin 2 katkaisijoita, joilla on suurempi katkaisukyky, voitaisiin käyttää markkinasegmentillä 4, periaatteella 'se, joka pystyy tekemään enemmän, pystyy tekemään myös vähemmän'. Näiden laitteiden kustannukset kuitenkin estävät sen".

(121) Sähkönjakokeskuksiin voi sisältyä seuraavia tuotteita:

Taulukko 4

>TAULUKON PAIKKA>

B.1.3 Tuotemarkkinoiden määrittely

(122) Osapuolten tuotemerkit ovat päällekkäisiä pienjännitekeskusten ja niissä käytettävien komponenttien markkinoilla.

Osapuolten ehdottama tuotemarkkinoiden jako

(123) Osapuolten mukaan pienjännitelaitteiden käyttäjien ja laitteiston suojaamiseen tarkoitettujen järjestelmien joukosta voidaan erottaa kolmet erilliset tuotemarkkinat. Niiden mielestä tuotemarkkinat on määriteltävä sähkönjakelun eri tasojen mukaan. Niinpä osapuolet jakavat ne pienjännitepääkeskusten, nousukeskusten ja ryhmäkeskusten markkinoihin.

Ratkaisujen markkinat

(124) Ensinnäkin Schneider väittää, etteivät valmistajat käy kilpailua keskusten komponenteista (joita valmistajat myyvät tukkukauppiaille ja tukkukauppiaat sähkösuunnittelijoille ja -asentajille), vaan niistä kootuista sähkönjakelun "ratkaisuista" (toisin sanoen itse jakokeskuksista). Schneiderin mukaan eri valmistajien ratkaisut ovat korvattavissa keskenään, sillä niillä on sama perustehtävä ja niitä koskevat samat tekniset vaatimukset. Sen sijaan valmistajien tarjoamat komponentit eivät ole korvattavissa keskenään joko tekniseen yhteensopivuuteen liittyvistä syistä (pää- ja nousukeskusten tapauksessa) tai siksi, että asentajat ovat yleensä merkkiuskollisia ja ostavat kaikki osat yhdeltä ja samalta valmistajalta (ryhmäkeskusten tapauksessa). Vastatakseen tähän kysyntään valmistajat ovat kehittäneet "ratkaisujen" tarjontaa lupaamalla, että ne pystyvät toimittamaan kaikki ratkaisuun tarvittavat osat. Näitä "ratkaisuja" on siis pidettävä kyseisten markkinoiden tuotteena.

Kolmet eri markkinat

(125) Schneider katsoo, että kukin keskustyyppi (pää-, nousu- ja ryhmäkeskus) muodostaa erilliset markkinat. Ensinnäkin pääkeskukset erottuvat teknisiltä suoritusarvoiltaan (etenkin virtamäärän osalta) nousu- ja ryhmäkeskuksista, ja ainakin osassa pääkeskuksista käytetään vain niitä varten erikseen valmistettuja komponentteja (suurjännitekatkaisijoita, joita kutsutaan myös "veitsikatkaisijoiksi"). Pääkeskuksissa ei sen sijaan käytetä pienoiskatkaisijoita, jotka ovat erittäin yleisiä nousu- ja ryhmäkeskuksissa.

(126) Toiseksi nousukeskukset erottuvat ryhmäkeskuksista siinä, että ne on kalibroitu vastaamaan pienempiä (alle 125 ampeerin) virtamääriä ja sisältävät sellaisia erityiskomponentteja (etenkin vikavirtasuojia), joita ryhmäkeskuksissa ei käytetä.

Komission analyysi

(127) Seuraavissa kappaleissa tarkastellaan, minkä muuttujien mukaan sähkönjakokeskusten markkinoilla käydään kilpailua. Komission tutkinnan tuloksista käy ilmi, että yleensä sähkönjakokeskuksen osat ovat kaikki samanmerkkisiä. On kuitenkin pantava merkille, että sähkölaitteiden valmistajat myyvät osia tukkukauppiaille, mikä toisin sanoen tarkoittaa, että valmistajat kilpailevat myös komponenttien myynnissä. Tästä päätellen ilmoitetun keskittymän kilpailuvaikutusten analyysissa huomioon otettavina merkityksellisinä markkinoina on pidettävä sähkönjakokeskuksiin tarkoitettujen komponenttien markkinoita.

Sähkönjakokeskuksen osat ovat useimmiten samanmerkkisiä

(128) Komission tutkinta osoittaa sähkönjakokeskusten (etenkin, jos ne ovat asentajan kokoamia) osien edustavan useimmiten samaa tuotemerkkiä. Tämä johtuu lähinnä nousukeskuksia koskevista teknisistä rajoituksista sekä pääasiassa ryhmäkeskuksia koskevista kauppatavoista.

Tekniset rajoitukset

(129) Valmistajat kilpailevat samanaikaisesti sekä yksittäisestä komponentista että siitä ja muista osista koottujen jakokeskusten suorituskyvystä. Esimerkiksi koteloidulla katkaisijalla ei juuri ole käyttöä, ellei se ole yhteensopiva muiden keskuksen kokoonpanoon kuuluvien suojalaitteiden (muiden koteloitujen katkaisijoiden, pienoiskatkaisijoiden, varokkeiden jne.) kanssa.

(130) Osapuolten toimittamista tiedoista ja komission tutkinnan tuloksista ilmenee, että pääkeskuksissa ja nousukeskuksissa ei olisi taloudellisesti mahdollista varmistaa erimerkkisten komponenttien yhteensopivuutta. Esimerkkinä osapuolet mainitsevat, että erimerkkisten komponenttien käyttö pääkeskuksessa velvoittaisi sähkösuunnittelijat teettämään lisätestejä kokoamansa keskuksen moitteettoman toiminnan varmentamiseksi. Lisätestien kustannukset olisivat tarjottavasta toimintatakuusta riippuen jopa 10000-25000 euroa, mikä on liikaa yhdelle jakokeskukselle.

(131) Samoin nousukeskuksissa valmistajan myymät kaapit ja kaappielementit (kiinnityslevyt jne.) on suunniteltu nimenomaan kyseisen valmistajan komponentteihin sopiviksi. Kukin valmistaja on kehittänyt omia asennusohjelmistoja, joilla on tarkoitus helpottaa jakokeskuksen kokoamista.

(132) Jaetun jakokeskuksen etupaneeliin on yleensä sijoitettu koteloitu katkaisija, joka syöttää ja suojaa useita syöttökennoja, jotka puolestaan on suojattu pienoiskatkaisijoilla. Jotta yhdessä syöttökennossa tapahtuva vikaantuminen laukaisisi vain lähinnä vikakohtaa sijaitsevan suojalaitteen mutta ei muiden jakokeskukseen yhdistettyjen syöttökennojen suojalaitteita, kyseisessä syöttökennossa ilmenevä vika on eristettävä omalla erillisellä suojalaitteellaan eikä jakokeskuksen etupaneelissa olevalla suojalaitteella. Tätä kutsutaan suojausjärjestelmän "selektiivisyydeksi".

(133) Vaikuttaa kuitenkin siltä, että ainakin nousukeskusten osalta selektiivisyys on varmistettu äärimmäisen tarkoilla rakenneominaisuuksilla (koskettimen avautumisnopeus, katkaisijan laukaisutilanteessa läpäisevä energiamäärä jne.), jotka liittyvät tuotteiden rakenteeseen ja valmistustapaan. Schneider katsookin, että kaksi samanlaista standardinmukaista katkaisijaa voivat olla suoritusarvoiltaan hyvin erilaisia, joten valmistajien on mahdotonta taata toistensa tuotteiden selektiivisyyttä.

(134) Komponenttien yhteensopivuudella ja selektiivisyydellä on sähkösuunnittelijalle ja asentajalle ratkaiseva merkitys, koska juuri niiden perusteella sähkösuunnittelija voi taata valmiin jakokeskuksen toimivuuden ja siis asiakkaansa tyytyväisyyden. Osien yhteensopivuus ja selektiivisyys voidaan turvata vain käyttämällä samaa tuotemerkkiä, joten sähkösuunnittelijat välttävät yhdistelemästä erimerkkisiä komponentteja ja hankkivat kaikki jakokeskukseen tarvittavat sähkölaitteet ja tarvikkeet yhdeltä ja samalta valmistajalta. Kuten yksi sähkösuunnittelijoista toteaa(28), "erimerkkisiä tuotteita ei ole tapana sekoittaa. [...]* Asennussäännöissäkin vaaditaan saman tuotemerkin käyttöä".

(135) Tästä seuraa, että pää- ja nousukeskuksissa käytetyn keskeisen komponentin, kuten koteloidun katkaisijan, tuotemerkki määrää yleensä myös keskuksen muiden suojakomponenttien tuotemerkin. Jos sähkösuunnittelija on esimerkiksi jo määritellyt koteloidun katkaisijan merkin, tämä ratkaisu rajoittaa tosiasiallisesti muidenkin komponenttien (kaapin, pienoiskatkaisijoiden jne.) valintaa, sillä keskuksessa voidaan käyttää vain valitun katkaisijan kanssa yhteensopivia tuotemerkkejä.

(136) Vaikuttaa kuitenkin siltä, ettei aivan kaikkien keskuksen osien tarvitse välttämättä olla samanmerkkisiä ja että joidenkin komponenttimerkkien välillä on päällekkäisyyttä. Näin näyttää olevan varsinkin sellaisten komponenttien kohdalla, jotka eivät ole varsinaisia suojalaitteita (esimerkiksi kaappielementit). Itse asiassa nousukeskuksiin asennettavien eri komponenttien myyntiosuudet voivat vaihdella huomattavasti samalla maantieteellisellä alueella. Ranskassa nousukeskuksiin tarkoitettujen Schneiderin katkaisijoiden markkinaosuus on noin [50-90]* prosenttia, mutta jää kaappien kohdalla alle [30-40]* prosenttiin. Osapuolten mukaan nämä erot selittyvät samantyyppisissä jakokeskuksissa mahdollisten ratkaisuvaihtoehtojen moninaisuudella. Siinä tapauksessa edellä mainituista markkinaosuuksista olisi pääteltävä, että Schneiderin myymät nousukeskukset sisältävät keskimäärin kaksi kertaa niin paljon katkaisijoita kuin kilpailijoiden myymät nousukeskukset. Tämä lienee hyvin epätodennäköistä, kun otetaan huomioon, miten paljon Schneiderin asiakaskunta vaihtelee Ranskassa. Todennäköisempi selitys on, että katkaisijoissa on (yhteensopivuus- ja selektiivisyyssyistä) vähemmän päällekkäisyyttä kuin kaappielementeissä, joita eivät koske samat selektiivisyys- ja yhteensopivuusvaatimukset kuin katkaisijoita. Sama koskee vikavirtasuojakytkimiä, joita tarjoavat erikoistuneet valmistajat, esimerkiksi Legrandin tytäryhtiö Baco, joka myy vikavirtasuojia omalla tuotemerkillään. Osapuolten eri komponenttiryhmistä antamien tietojen perusteella eri komponenttien markkinaosuudet vaihtelevat voimakkaasti ryhmäkeskusten kohdalla.

Kauppatavat

(137) Erimerkkisten komponenttien käyttö samassa jakokeskuksessa vaikuttaa siis teknisesti mahdolliselta, ja joskus niin tehdäänkin. Mutta kuten osapuolet muistuttavat, ryhmäkeskukset kokoaa ja valitsee pääasiassa asentaja, joka "on yleensä merkkiuskollinen ja ostaa koko sarjan samalta valmistajalta asennuksen helppouden, tuotteiden ulkonäön, laitteiden toimivuuden ja valmistajan teknistä laatua kohtaan tuntemansa luottamuksen perusteella"(29). Vaikkei erimerkkisten komponenttien käytölle ryhmäkeskuksissa ole teknisiä esteitä, kaikki asentajan ostamat komponentit ovat siis useimmiten samanmerkkisiä.

(138) Edellä esitetyt päätelmät osoittavat myös, että kattava tuotevalikoima on tuotemerkille tärkeä kilpailuetu kyseisillä markkinoilla. Kuten yksi valmistajista toteaa(30), "kun otetaan huomioon markkinoiden pyrkimys toimittaa kokonaisvaltaisia laitteistoratkaisuja ja integroituja järjestelmiä, pienille valmistajille tai erillisten komponenttien valmistajille on jatkuvasti vähemmän tilaa markkinoilla".

(139) Kattavan tuotevalikoiman vaatimus selittyy ensinnäkin sillä, että asentajat ja sähkösuunnittelijat kysyvät ensimmäiseksi niitä tuotemerkkejä, joiden turvallisuudesta ja yhteensopivuudesta on riittävät takeet eri toimintojen konfiguraatiosta ja siis jakokeskukseen valittujen eri komponenttien kokoonpanosta riippumatta. Kun otetaan huomioon pää- tai nousukeskukseen soveltuvien eri komponenttien määrä (Schneiderin laskujen mukaan nousukeskuksia varten on tarjolla on yli 3000 tuotemallia), tuotemerkin valmistajan on kyettävä toimittamaan koko näihin jakokeskuksiin tarvittavien suojalaitteiden valikoima.

(140) Laajan tuotevalikoiman merkitystä ja sitä, etteivät erimerkkiset tuotteet merkittävässä määrin korvaa toisiaan, kärjistävät vielä muutkin alalle tyypilliset ominaispiirteet. Kuten General Electric (GE) huomauttaa, "sähkösuunnittelijat ja asentajat pyrkivät yleensä ostamaan kaikki tuotteet samanmerkkisinä yhdeltä valmistajalta. Tämä vähentää transaktiokustannuksia, parantaa koulutus- ja huoltomahdollisuuksia ja takaa eri komponenttien teknisen yhteensopivuuden." Lisäksi jotkin sähkösuunnittelijat ja asentajat kertoivat, että summakaupoista tai tietyn tuotemerkin vuotuisista hankintakiintiöistä tarjotaan hinnanalennuksia tai koulutustilaisuuksia. Kuten tutkinnan tulokset osoittavat, laaja tuotevalikoima muodostaa merkittävän edun kilpailtaessa myynnistä tukkukauppiaille.

(141) Kaikilla osapuolten tärkeillä kilpailijoilla (kuten ABB:llä, Siemensillä tai Hagerilla) on täydelliset komponenttivalikoimat. Keskisuurten valmistajien, jotka eivät tuota kaikkia komponentteja, onkin tavallisesti täydennettävä valikoimaansa hankkimalla puuttuva komponenttityyppi muilta valmistajilta ja sisällyttämällä se omiin tuotevalikoimiinsa. Näin tekevät esimerkiksi Moeller (joka hankkii suurjännitekatkaisijat Schneiderilta), Gewiss (jonka kehittämä nousukeskusratkaisu rakentuu ABB:n valmistamien koteloitujen katkaisijoiden ympärille) ja Schneider (joka ostaa varokekytkimet ABB:ltä ja varokkeet Holecilta ja Harvey Bubblelta).

Valmistajien välistä kilpailua suhteessa kysyntään käydään myös komponenteista

(142) Osapuolten kannattama merkityksellisten tuotemarkkinoiden määrittely niin, että ne muodostuvat komponenttien lopullisista kokoonpanoista eli "ratkaisuista", ei kuitenkaan näytä pitävän tarkastelussa. Kuten seuraavissa kappaleissa esitetään, taloudelliset tosiseikat kumoavat tämän näkemyksen, ja myös osapuolten omista asiakirjoista käy selville, että komponenttien myyntiin kohdistuvat aivan samat kilpailupaineet.

Taloudelliset tosiseikat osoittavat, että markkinoiden toiminta perustuu komponenttien myyntiin

(143) Sulautuma-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti 30 päivänä maaliskuuta 2001 tekemässään päätöksessä (jäljempänä "6 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukainen päätös") komissio toteaa, ettei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että kukin sähkönjakokeskusten komponenttiryhmä kuuluu omille merkityksellisille tuotemarkkinoilleen. Tässä tapauksessa tuotemarkkinat olisi määriteltävä pikemminkin komponenttiryhmien kuin tarjottujen "ratkaisujen" mukaan. Sulautuma-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisessa päätöksessä komissio panee erityisesti merkille monien kolmansien osapuolten kertoneen, että tavallisesti valmistaja myy sähkölaitteiden komponentit tukkukauppiaille tai sähkösuunnittelijoille sellaisinaan eikä johonkin valmiiseen "ratkaisuun" integroituina (ratkaisujen kokoaminen jätetään siis sähkösuunnittelijoiden ja asentajien tehtäväksi).

(144) Edellä mainitussa päätöksessä komissio pani merkille, etteivät eräät kilpailijat näyttäneet itse valmistavan kaikkia tarjoamiinsa "ratkaisuihin" (sähkönjakokeskuksiin) integroitavia tuotteita ja ettei pää-, nousu- ja ryhmäkeskuksia ole eritelty osapuolten tuoteluetteloissa omiksi segmenteikseen, kuten osapuolet väittävät, vaan komponentit on päinvastoin jaoteltu tuotevalikoimittain tai tuoteryhmittäin suoritusarvojensa mukaan.

(145) Komission tarkka tutkinta vahvisti, että tukkukauppiaat, sähköasentajat ja sähkösuunnittelijat ostavat - ja valmistajat myyvät - pelkkiä komponentteja. Valmiiksi integroituja jakokeskuksia ei varsinaisesti ole myytävänä. Sähkösuunnittelijoiden ja asentajien tehtävänä on sitten koota osista sähkönjakokeskus, joka vastaa suojattavan laitteiston teknisiä ominaispiirteitä. Jakokeskuksen rakenne ja kokoonpano, siis erityisesti siihen valittu katkaisijoiden (suurjännitekatkaisijat, koteloidut katkaisijat tai pienoiskatkaisijat), varokkeiden ja vikavirtasuojien yhdistelmä, sekä näiden komponenttien valinnat riippuvat ennen kaikkea suojattavan laitteiston teknisistä ominaisuuksista.

(146) Mitään "standardikeskusta" ei siis voi olla olemassa, koska jokaisen jakokeskuksen on käytännössä sovelluttava sen sähkölaitteiston ainutkertaisiin ominaisuuksiin, johon se on integroitava. Kuten Legrand toteaa(31), "mahdollisten konfiguraatiovaihtoehtojen määrä on hyvin suuri, joten tyypillisen jakokeskuksen määrittely on hyvin vaikeaa". Jakokeskus siis suunnitellaan ja kootaan vasta myöhemmässä vaiheessa, ja sähkösuunnittelija, sähköasentaja ja/tai suunnittelutoimisto tekevät sen yhdessä loppukäyttäjän kanssa.

(147) Vastauskirjelmässään osapuolet myöntävät, ettei varsinaisia standardimuotoisia jakokeskuksia käytännössä ole olemassa, mutta standardiratkaisuja sen sijaan on. Tätä ne perustelevat ensinnäkin sillä, että jakokeskus kootaan aina samantyyppisistä komponenteista (katkaisijoista, vikavirtasuojista, kaappielementeistä tai koteloista jne.). Toiseksi asiakaskunta vaatii tyyppiratkaisuja, mistä ovat osoituksena ohjelmistot, joita valmistajat ovat kehittäneet vastauksena asiakkaiden, siis asentajien, tarpeisiin.

(148) Komissio ei kiistä näitä havaintoja. Se kuitenkin katsoo, ettei niitä missään tapauksessa voida tulkita niin, että ne todistaisivat standardimuotoisen jakokeskuksen olemassaolon. Jos tietyntyyppisissä jakokeskuksissa on yleensä tietyntyyppisiä osia, se osoittaa, että kaikilla näillä jakokeskuksilla on sama käyttötarkoitus, mutta ei merkitse, että ne olisivat kaikki täysin samanlaisia. Jokaisen jakokeskuksen ainutlaatuisuuden (ja siis käytännössä sen, ettei mitään standardimuotoista jakokeskusta ole) vahvistaa myös se, että niiden mitoittamiseksi on kehitetty apuohjelmistoja, joiden avulla määritellään kunkin asiakkaan tarpeita parhaiten vastaava kokoonpano. Näin ollen komissio pysyy kannassaan, jonka mukaan ei ole olemassa standardimuotoisia jakokeskuksia lukuun ottamatta muutamia ryhmäkeskuksia, jotka on standardoitu soveltumaan vain tiettyihin konfiguraatioihin ja edustavat hyvin pientä osaa myynnistä. Se, mitä osapuolet nimittävät "standardiratkaisuksi", näyttää olevan vain osoitus tuotemerkin yhtenäisyydestä.

(149) Yleensä sähkölaitteiden valmistaja ei siis kokoa eikä myy itse jakokeskuksia, vaan myy (suoraan tai tukkukauppiaan kautta) kolmansille yrityksille (sähkösuunnittelijoille, asentajille) pelkkiä komponentteja, joita nämä tarvitsevat omien asiakkaidensa tilaaman sähkölaitteiston kokoamiseen. Osapuolten ja niiden kilpailijoiden tuoteluettelotkin on järjestetty komponenttiryhmittäin eikä jakokeskustyypin mukaan. Luetteloissa esitellään erilaisten komponenttien tarkat tekniset ominaisuudet, mutta ei välttämättä edes mainita, minkätyyppisiin jakokeskuksiin ne on tarkoitettu.

(150) Osapuolet huomauttivat vielä, että 80 prosenttia nousu- tai ryhmäkeskustarvikkeista myydään jakelukanavien kautta. Kuten Schneider täsmentää(32), "[jokainen tukkukauppias] ostaa osapuolilta komponenttieriä tai osakokoonpanoja varastoon, josta se voi myydä asiakkailleen tuotteita, joita nämä tarvitsevat toimeksiantajiensa tilaamien eri järjestelmien konfiguraatioissa". Tämä vastaus vahvistaa, että nousu- ja ryhmäkeskusten osalta tukkukauppiaiden tilaukset koskevat nimenomaan komponentteja eikä integroituja ratkaisuja.

(151) Komission kysymyksiin lähettämässään vastauksessa(33) Schneider toimitti kopiot suurimmista nousu- ja ryhmäkeskuslaitteita koskevista tilauksista sekä niitä vastaavista laskuista kustakin ETA-alueen jäsenvaltiosta. Tositteista käy selvästi ilmi, että Schneiderin asiakkaiden tilaukset koskevat käytännössä aina komponentteja (joista mainitaan tarkka mallinumero) eivätkä suinkaan ratkaisuja. Tähän sääntöön on harvoja poikkeuksia, joista käytännöllisesti katsoen kaikki liittyvät suoraan myyntiin muille asiakkaille kuin tukkukauppiaille ja sähkösuunnittelijoille. Kuten edellä huomautettiin, tämän myynnin osuus on hyvin mitätön (nousukeskuksissa alle 5 prosenttia ja ryhmäkeskuksissa alle 10 prosenttia).

(152) Edellä esitetystä kuvauksesta käy selvästi ilmi, että nousu- ja ryhmäkeskusten alalla osapuolten myynti muodostuu lähes kokonaan komponenteista, ei "integroiduista ratkaisuista". Sama koskee niiden kilpailijoita.

Komponentteihin liittyvät kilpailupaineet

(153) Komponenttien samanmerkkisyyden taustalla olevien syiden (teknisten vaatimusten ja kauppatapojen) tarkastelu osoittaa, että täyttä komponenttivalikoimaa (välttämätön edellytys markkinoilla pysymiseksi) tarjoavalla valmistajalla on erityisen vahva asema kyseisen komponenttityypin markkinoilla ja että se pystyy käyttämään siellä huomattavaa markkinavoimaa.

(154) Ryhmäkeskusten tapauksessa asentajien merkkiuskollisuus näyttää olevan ainoa syy siihen, että kaikki komponentit valitaan samasta tuotemerkistä. Kilpailuedellytysten tarkastelu kuitenkin osoittaa, että markkinaosuudet voivat vaihdella merkittävästi komponentista riippuen. Tutkinnan tuloksista käy esimerkiksi ilmi, että joidenkin valmistajien markkinaosuudet voivat olla jopa kaksinkertaisia toisiin verrattuna. Nämä erot osoittavat, etteivät kaikkien komponenttien kilpailuedellytykset ole samanlaiset.

(155) Nousukeskusten kohdalla osapuolet vetoavat teknisiin vaatimuksiin (yhteensopivuuteen ja selektiivisyyteen) sen perustelemiseksi, miksi analyysi olisi tehtävä yksinomaan "ratkaisujen" tasolla. Vastauskirjelmässään ne muistuttavat niin ikään, että samanmerkkisten osien valinnasta koituu sähkösuunnittelijoille huomattavia aikasäästöjä (25-50 prosenttia) jakokeskuksen kokoamisessa.

(156) Kuten edellä osoitettiin, eri tuotemerkkien välillä näyttää olevan päällekkäisyyttä ainakin kaappielementtien kohdalla. Vaikka katkaisijoissa ei juuri esiinny päällekkäisyyttä, tämä ei tarkoita, ettei koteloiduilla katkaisijoilla voisi olla eri kilpailuedellytykset kuin muilla suojalaitteilla. Nehän ovat avainkomponentteja, joiden valinta ratkaisee kaikkien muiden suojakomponenttien valinnan. Valmistajilla on jo luonnostaan taipumus keskittää T& K- ja myynninedistämistoimintansa avainkomponentteihin mieluummin kuin muihin komponentteihin. Tämän vahvistavat myös osapuolten vastauskirjelmässä esitetyt luvut. Ne osoittavat, että Italiassa koteloitujen katkaisijoiden alimman hinnan (alennettu hinta) ja korkeimman hinnan (alentamaton hinta) ero oli tarkastelujaksolla 1998-2000 jopa [20-30]* prosenttia, mutta jäi pienoiskatkaisijoiden kohdalla alle [10-20]* prosenttiin. Tämä viittaa siihen, että "avainkatkaisijoiden" alennukset ovat perinteisesti suurempia kuin muiden katkaisijoiden.

(157) Markkinoiden arvioiminen komponenttien tasolla vaikuttaa järkevämmältä myös siksi, että yleensä tuotemerkin arvo muodostuu juuri tällä tasolla. Osapuolet itsekin arvioivat asemaansa pienjännitelaitteiden markkinoilla nimenomaan komponenttien tasolla. Legrandin useimmista ETA-maista laatimissa "keskipitkän aikavälin suunnitelmissa 2001-2005" Legrandin markkinaosuudet eritellään komponenttiryhmittäin ("tehonkatkaisijat", "[nousukeskuksiin tarkoitetut] katkaisijat", "johtosuoja-automaatit", "kotelot"). Missään näistä asiakirjoista ei esitetä arvioita "ratkaisujen" (siis pienjännitekeskustyyppien) markkinoista.

(158) Osapuolten sisäisistä asiakirjoista löytyy myös selvityksiä, joissa painotetaan komponenttien tärkeyttä sinänsä. Esimerkiksi Legrand-konserniin kuuluva Bticino huomauttaa seuraavaa(34): "[...]*". Samoin Legrand(35) esittää asiasta yksityiskohtaisia analyysejä, joissa nousukeskuksiin tarkoitettuja katkaisijoita käsitellään erikseen johtosuoja-automaateista. Schneiderin kolmivuotissuunnitelmassa [...]* korostetaan [...]* uuden tuotevalikoiman saapumisesta koituneita myönteisiä vaikutuksia sekä näiden komponenttien myöhempää käyttöä, joka on edistänyt muiden tuotteiden myyntiä. [...]* Schneider luottaa [...]* valikoimaan, jonka se katsoo lujittavan asemaansa teollisuusasiakkaiden piirissä, ja esittää [...]* valikoimansa syyksi heikon kilpailukyvyn kotitalousasiakkaiden keskuudessa.

(159) Tapa, jolla näissä asiakirjoissa korostetaan yksittäisen komponentin (tässä tapauksessa [...]*) strategista roolia, kuvastaa hyvin komponenttien tärkeää merkitystä eri valmistajien kilpailustrategioissa. Komponenttien merkitys käy ilmi myös sähkösuunnittelijoille ja asentajille tarkoitetuista mainoksista. Niissä korostetaan nimenomaan komponenttien eikä komponenteista koottujen valmiiden ratkaisujen suorituskykyä.

(160) Lopuksi on pantava merkille, että [...]*(36).

(161) Vastauskirjelmässään osapuolet kiistävät käyttävänsä mitään markkinavoimaa komponenttien alalla. Ne katsovat erityisesti, ettei hypoteettisen monopolin paljastamiseksi käytettyä hintatestiä voida soveltaa mihinkään yksittäiseen komponenttityyppiin, koska kaikki valmistajat tarjoavat samaa tuotevalikoimaa. Yhdestä ainoasta komponenttityypistä muodostuva hypoteettinen monopoli on siis markkinatodellisuudelle täysin vieras oletus.

(162) Komissio ei voi yhtyä tähän näkemykseen. Vaikka on totta, ettei yhdestä komponenttityypin muodostuva monopoli vastaa markkinatodellisuutta, kullakin komponenttityypillä voi siitä huolimatta olla erilaiset kilpailuedellytykset (ja siis mahdollista markkinavoimaa). Vaikka kaikkien valmistajien on tarjottava ja kaikkien asentajien ostettava kaikki jakokeskuksen kokoamiseen tarvittavat osat, tämä ei välttämättä merkitse, että eri valmistajien kilpailukyky, kysynnän piirteet ja hintakehitys olisivat kaikkien komponenttien osalta samanlaiset. Toisin sanoen se, ettei hintatestiä teknisesti ottaen voida soveltaa yksittäiseen komponenttiin (koska kaikki valmistajat myyvät kaikkia tuotteita), osoittaa epätodennäköiseksi sen, että yksittäisestä komponentista voisi muodostua monopolitilanne täysin muista komponenteista riippumatta. Tämä ei kuitenkaan sinällään estä markkinavoiman olemassaoloa komponenttien myynnissä.

(163) Jo se, että on olemassa tiettyjä "avainkomponentteja" (mitä osapuolet eivät kiistä), osoittaa tiettyjen komponenttien olevan muita tärkeämpiä, jolloin niiden kilpailuedellytyksetkin voivat olla erilaiset kuin muiden. Kuten edellä mainittiin, muutamien komponenttien (erityisesti kaappien tai koteloiden) välillä on lisäksi päällekkäisyyttä.

(164) Tämän vahvistavat laajalti Schneiderin toimittamat tiedot, jotka paljastavat merkittäviä eroja erityyppisten komponenttien voittomarginaaleissa.

Marginaalitaulukko

>TAULUKON PAIKKA>

Lähde:

Schneider, vastaus 6. huhtikuuta 2001 lähetettyyn kyselyyn.

Päätelmä

(165) Kuten todetaan komission tiedonannossa merkityksellisten markkinoiden määritelmästä(37), "määrittelemällä markkinat [...]* pyritään saamaan selville asianosaisten yritysten sellaiset todelliset kilpailijat, jotka voivat rajoittaa yritysten käyttäytymistä ja estää niitä käyttäytymästä todellisista kilpailupaineista riippumattomasti". Merkityksellisten markkinoiden määrittelyn tavoitteena on siis eritellä ne alat, joilla määräävässä asemassa oleva toimija voi käyttää markkinavoimaa, ja tarjota käsitteellinen kehys kysynnän ja tarjonnan edellytysten arvioimiseksi näillä aloilla.

(166) Edellä esitetty analyysi osoittaa, että valmistajat voivat käyttää markkinavoimaa kahdella tasolla: ensimmäistä tasoa edustaa tuotemerkki (ja siis kaikki jakokeskukseen integroitavaksi tarkoitetut komponentit yhdessä) ja toista kukin komponenttiryhmä erikseen.

(167) Asiakkaiden yleinen tapa suosia yhtä tuotemerkkiä pakottaa valmistajat pitämään täydellistä tuotevalikoimaa ja antamaan takeet näistä tuotteista koottujen jakokeskusten (teknisestä ja taloudellisesta) suorituskyvystä. Kun jakokeskukseen on valittu yksi keskeinen komponentti (esimerkiksi katkaisija), myös muut saman jakokeskuksen osat hankitaan tavallisesti saman tuotemerkin valmistajalta. Näin on varsinkin muiden nousukeskuksiin tarkoitettujen katkaisijoiden kohdalla, mikä johtuu edellä mainituista yhteensopivuuteen ja selektiviisyyteen liittyvistä syistä. Ensimmäistä kilpailutasoa edustaa siis kaikkien komponenttien (tai ainakin kaikkien suojakomponenttien) muodostama kokonaisuus.

(168) Edellä esitetystä käy samaten ilmi, että (i) samanmerkkisyys ei ole ehdoton vaatimus ryhmäkeskuksissa sen paremmin kuin nousukeskuksissakaan, (ii) tuotemerkkien päällekkäisyys vaikuttaa yleisemmältä kaappielementeissä tai koteloissa kuin itse suojalaitteissa, (iii) käytännössä "avainkomponentin" tuotemerkki määrää muiden osien tuotemerkin ja (iv) eri valmistajien kilpailuasemat voivat vaihdella merkittävästi komponenttityypin mukaan. Eri komponenttityyppien kilpailuedellytykset eivät siis ole yhtenäiset. Tämän vahvistavat myös osapuolten vastauskirjelmässä toimitetut tiedot. Ne nimittäin osoittavat, että kullekin komponenttityypille (esimerkiksi tietylle pienoiskatkaisijalle tai kotelotyypille) määritellään erilliset alennukset, mikä viittaa vahvasti siihen, että kilpailupaineet vaihtelevat komponentista riippuen. Lisäksi nousukeskusten avainkomponenttien (koteloidut katkaisijat) ja muiden tuotemerkkien kanssa päällekkäisten komponenttien (kaappielementit) alennukset näyttävät olevan huomattavasti suurempia kuin pienoiskatkaisijoiden.

(169) Vastauskirjelmässään osapuolet kiistävät tämän päätelmän ja katsovat, että kilpailua on päinvastoin arvioitava vain jakokeskusten tasolla, toisin sanoen kunkin jakokeskustyypin kokoonpanoon kuuluvien komponenttien muodostaman kokonaisuuden tasolla. Osapuolet vetoavat erityisesti (i) teknisiin seikkoihin (yhteensopivuuteen, selektiivisyyteen jne.) ja taloudellisiin syihin (asennusaikaan), jotka rajoittavat erimerkkisten tuotteiden yhdistelyä, (ii) asentajien ja sähkösuunnittelijoiden tapaan pitäytyä aina samassa tuotemerkissä ja (iii) siihen, että kaikki valmistajat joutuvat pakostikin tarjoamaan kaikkia jakokeskuksen kokoamiseen tarvittavia komponentteja. Osapuolet vetoavat niin ikään NERA-konsulttitoimistolta tilaamaansa tutkimukseen, joka niiden mukaan osoittaa eri komponenttityyppien myyntivolyymien olevan voimakkaasti riippuvaisia toisistaan. Osapuolet katsovat tämän volyymien korrelaation todistavan, että komponentit muodostavat yhdet ainoat markkinat.

(170) Kuten edellä osoitettiin, komissio ei kiistä ensimmäisellä tasolla käytävää kilpailua, joka koskee kaikkien määrättyyn jakokeskustyyppiin tarkoitettujen komponenttien muodostamaa kokonaisuutta, eikä sitä, että tämä kilpailu edellyttää valmistajilta täydellisen tuotevalikoiman tarjoamista sekä takeita näistä komponenteista koottujen jakokeskusten teknisestä ja taloudellisesta suorituskyvystä. Komissio kuitenkin katsoo, ettei kilpailua käydä pelkästään tällä tasolla, vaan myös kustakin komponenttityypistä erikseen.

(171) Komissio katsoo NERAn toimittamien tietojen pikemminkin vahvistavan kuin kumoavan sen, että markkinoita on järkevää arvioida juuri komponenttien tasolla. Ensinnäkin vaikuttaa siltä, että valmistajien järjestämät myynninedistämiskampanjat kohdistuvat pikemminkin yksittäisiin komponenttityyppeihin kuin kaikkiin jakokeskuksen kokoamiseen tarvittaviin komponentteihin yhdessä. Kesä- ja heinäkuussa 2000 Schneider tarjosi [0-20]* prosentin alennuksia joistakin [...]* sekä [20-40]* prosentin hyvityksiä eräistä [...]*. Samoin Legrand on järjestänyt myynniedistämiskampanjoita tietyntyyppisistä ryhmäkeskuksiin asennettavista [...]* ja toisella kertaa joistakin [...]*. Näiden hinnanalennusten suuruus ja niiden kohdistaminen vain yhteen komponenttityyppiin osoittaa, että kustakin komponenttityypistä kilpaillaan erikseen.

(172) Toiseksi osapuolten toimittamat tiedot viittaavat myös siihen, että myynninedistämiskampanjat vaikuttavat merkittävästi kyseisten tuotteiden myyntiin, mutta vain lievästi muiden sellaisten komponenttien volyymeihin, joita kyseiseen tuotteeseen yhdistetään "ratkaisujen" kokoamiseksi. Kun Bticino tarjosi (Italiassa) [0-20]* prosentin hyvityksen tietyistä [...]* tammikuussa 2000, [...]* myynti kasvoi [0-20]* prosenttia joulukuuhun 1999 verrattuna, mutta [...]* myynti nousi vain [0-20]* prosenttia edellisestä kuukaudesta. Tämä ero on sitäkin suurempi, kun otetaan huomioon myynnin kausivaihtelut, koska siinä tapauksessa [...]* myynti olisi laskenut [0-10]* prosenttia edelliseen kuukauteen verrattuna (kun taas [...]* myynti kasvoi [20-30]* prosenttia). Tämä viittaa siihen, etteivät komponenttien hinnanalennukset vaikuta samalla tavalla kaikkiin jakokeskuksen kokoamiseksi tarvittaviin komponentteihin, mikä vahvistaa, että kilpailua käydään myös toisella tasolla, jota edustaa kukin komponenttityyppi erikseen.

(173) Kolmanneksi NERAn toimittamat tiedot osoittavat, etteivät eri komponenttien hinnanvaihtelut ole merkittävästi riippuvaisia toisistaan. Hinnat vaihtelevat tuotteiden kysynnän ja tarjonnan kehityksen mukaan. Hintakorrelaation puuttuminen vain korostaa kunkin komponenttityypin erillistä asemaa ja vahvistaa, että kunkin komponenttityypin hinta määräytyy suurelta osin kyseiselle tuotetyypille ominaisten tekijöiden mukaan (eikä kyseisten jakokeskusten markkinoilla tapahtuneen kilpailutilanteen muutoksen tuloksena).

(174) Lopuksi komissio katsoo, että NERAn havaitsema komponenttien myyntivolyymien korrelaatio ei kyseenalaista erillisen kilpailun käymistä komponenttien tasolla. Korrelaatiolaskelmassa ei ole otettu huomioon toiminnan kausivaihteluja. Kausivaihtelu on joskus hyvin voimakasta, etenkin elokuussa, jolloin myyntivolyymit voivat laskea yli 75 prosenttia heinäkuuhun verrattuna. NERAn toimittamissa tiedoissa ei ole eritelty tätä ilmiötä, joten volyymien korrelaatio on niissä merkittävästi yliarvioitu. Tosiasiallisen korrelaation mittaamiseksi komissio teki osapuolten toimittamien tietojen perusteella omia laskelmia. Laskelmat osoittavat, että myynnin kausivaihtelusta erotettuna korrelaatio pienenee huomattavasti ulottuen sellaiselle arvoalueelle (noin 0,7), josta ei voida tehdä tarkkoja johtopäätöksiä.

(175) Joka tapauksessa vaikuttaa selvältä, että eri komponenttityyppien myynnit ovat jossakin suhteessa toisiinsa, koska lopulliset myyntiluvut koskevat koottuja jakokeskuksia, ja jakokeskukset saadaan kokoamalla ne kyseisistä komponenteista. Komissio kuitenkin katsoo, ettei tämän suhteen perusteella voida päätellä, että kaikki komponentit yhdessä kuuluisivat samoille tuotemarkkinoille. Jos NERAn päätelmää sovellettaisiin autonvalmistusalalle, olisi renkaiden ja moottoreiden katsottava kuuluvan samoille tuotemarkkinoille, koska niiden myyntivolyymit ovat (todennäköisesti) suhteessa toisiinsa (molempien osien myynti on siis kytköksissä autojen myyntiin). Tällainen päätelmä vaikuttaa melko järjettömältä, kun otetaan huomioon, etteivät kyseiset kaksi tuotetta ole korvattavissa keskenään (eivät kysynnän sen paremmin kuin tarjonnankaan puolella) ja että näiden kahden alan kilpailurakenteessa on perustavia eroja (autonvalmistajien integroituneisuus, keskittymisaste jne.). Juuri tästä syystä ekonometriset selvitykset tuotemarkkinoiden määrittelemiseksi perustuvat pikemminkin hintojen kuin volyymien korrelaatioon(38). Komissio siis katsoo, ettei tämä suhde kyseenalaista erillisten kilpailuedellytysten olemassaoloa kunkin komponenttityypin tapauksessa, kun otetaan huomioon etenkin edellä esitetyt tosiseikat ja päätelmät. Tätä päätelmää vahvistaa vielä se, että toisten komponenttien myynti kasvaa ja toisten vähenee siitä huolimatta, että ne ovat pakostakin suhteessa toisiinsa.

(176) Vaikka tuotemerkillä ja komponenttivalikoiman laajuudella on toki merkitystä kilpailutilanteessa, tuotemerkin menestys perustuu pääasiassa eri komponenttien kilpailukykyyn. Koska yhtä komponenttia monopolisesti valmistava yritys voi monopoliasemallaan lisätä markkinavoimaansa, kilpailua on arvioitava kunkin komponenttityypin kohdalla erikseen.

(177) Näin ollen komissio päättelee, että ilmoitetun keskittymän kilpailuvaikutuksia on arvioitava kahdella tasolla: ensinnäkin kaikkien tietyn jakokeskustyypin kokoonpanoon tarvittavien komponenttien tasolla (osapuolten ehdottama taso) ja toisaalta kunkin nousu- ja ryhmäkeskuksiin tarkoitetun komponentin tasolla erikseen.

Tuotteiden segmentointi

Erottelu käyttötarkoituksen mukaan

(178) Komissio toteaa, että sähkönjakokeskuksessa käytetyt eri komponenttilajit eivät ole korvattavissa keskenään. Kaappi (tavallisesti metallista valmistettu päällys, joka koostuu rungosta ja siihen kiinnitettävistä ulkopaneeleista ja ovesta) tai kotelo sekä suojalaite (kuten katkaisija tai varoke) eivät siis missään tapauksessa ole korvattavissa keskenään.

(179) Lisäksi suojalaitteissa on tehtävä selvä ero toisaalta (sähkölaitteistoa ylivirralta tai oikosululta suojaavien) katkaisijoiden ja varokkeiden ja toisaalta (käyttäjää suojaavien) johtosuoja-automaattien välillä. Samoista syistä vikavirtasuojakytkimet, joissa yhdistyvät sekä erotusreleen että katkaisijan toiminnot, eivät näyttäisi olevan korvattavissa muuntyyppisillä suojalaitteilla.

(180) Sama jaottelu pätee osapuolten mukaan myös tarjonnan puolella, koska kutakin komponenttityyppiä valmistetaan omassa erillisessä tuotantoketjussaan (ja useimmiten vielä erillisessä tehtaassa). Tuotantoketjussa ei siis voida valmistaa minkään muun laiteryhmän tuotteita tai muuttaa tuotantosuuntaa hyväksyttävillä taloudellisilla edellytyksillä.

Katkaisijoiden ja varokkeiden erottaminen toisistaan

(181) Varokkeiden käyttötarkoitus on jokseenkin sama kuin katkaisijoiden (suojaaminen oikosuluilta ja ylivaraukselta). Komponentit ovat kuitenkin teknisesti erilaisia. Katkaisijat ovat sähkömagneettisia laitteita, kun taas varokkeissa johtimena oleva vastuslanka kuumenee ja sulaa poikki ylivarauksen tai oikosulun sattuessa. Oikosulun tai ylivarauksen jälkeen varoke on korvattava uudella, mutta katkaisija yksinkertaisesti viritetään uudelleen, ellei virran määrä ole noussut oikosulkutasolle asti. Lisäksi varoke on yhdistettävä eristyskytkimeen, joka mahdollistaa jännitteen katkaisun varoketta vaihdettaessa. Vaikka varoke on huokeampi (asentaa) kuin katkaisija, se vaatii enemmän huoltoa juuri vaihtojen vuoksi, mikä tekee sen kokonaiskustannukset suuremmiksi. Näiden erojen vuoksi ja koska katkaisijoiden käyttö on yksinkertaisempaa, niitä käytetään yleisemmin kuin varokkeita ja ne näyttäisivät ennen pitkää korvaavan varokkeet.

(182) Varokkeiden ja katkaisijoiden välisten teknisten erojen, niistä jakokeskuksen huollolle aiheutuvien vaikutusten sekä niiden toisistaan poikkeavan tuotantotekniikan vuoksi herää kysymys, olisiko näiden kahden tuotteen välillä syytä tehdä ero. Tämä kysymys saa kuitenkin jäädä avoimeksi, koska se ei vaikuta keskittymän kilpailuvaikutusten arviointiin.

Katkaisijalajien erottaminen toisistaan

(183) Katkaisijoissa on tehtävä ero suurjännitekatkaisijoiden, koteloitujen katkaisijoiden ja pienoiskatkaisijoiden välillä. Ensinnäkin vaikuttaa siltä, että niitä käytetään eri tarkoitukseen. Suurjännitekatkaisijat ovat pienjännitepääkeskuksen etupaneeliin asennettuja katkaisijoita, kun taas koteloidut katkaisijat sijoitetaan pääasiassa pääkeskusten ulossyöttökohtaan tai nousukeskusten etupaneeliin. Pienoiskatkaisijat sijoitetaan nousukeskusten ulossyöttökohtaan tai ryhmäkeskuksiin.

(184) Kuten edellä taulukossa 4 kuvataan, nämä katkaisijoiden käyttöön liittyvät erityispiirteet selittyvät niiden välisillä tehoeroilla. Osapuolten toimittamien tietojen mukaan myös katkaisijaryhmien hinnoissa on merkittäviä eroja. Schneider-konsernin laskuttama sisäinen luovutushinta on suurjännitekatkaisijoiden osalta [1000-5000]* euroa(39), koteloitujen katkaisijoiden osalta [1000-5000]* euroa(40) ja pienoiskatkaisijoiden osalta [0-50]* euroa(41).

(185) Vielä on huomattava, että kaikki nämä tuotteet valmistetaan eri tuotantoketjuissa niin, ettei tietyn katkaisijatyypin valmistaja pysty lyhyellä aikavälillä muuttamaan tuotantosuuntaansa muihin tuotteisiin ja alkaa markkinoida niitä.

Kaappien ja koteloiden erottaminen toisistaan

(186) Osapuolten toimittamien tietojen mukaan pääkeskusten kaappielementtien, nousukeskusten kaappielementtien ja ryhmäkeskusten koteloelementtien välillä on tehtävä ero. Kaapi