3)

Muutetaan liite III seuraavasti: a) Korvataan 1.3.1 kohta seuraavasti: ”1.3.1 ESC-testi Edellä mainittujen pakokaasupäästöjen määrät mitataan ennalta määrätyssä lämpimän moottorin käyttötilannesarjassa ottamalla jatkuvasti näytteitä raakapakokaasusta tai laimennetusta pakokaasusta. Testisykli muodostuu useista nopeus- ja tehotiloista, jotka kattavat dieselmoottoreiden tyypillisimmät käyttöolosuhteet. Kunkin moodin aikana määritetään teho, pakokaasun virtaus ja kaasupäästön kunkin aineosan pitoisuus, ja mitatut arvot painotetaan. Hiukkasmittausta varten pakokaasu laimennetaan vakioidulla ilmalla joko osavirtauslaimennusjärjestelmällä tai täysvirtauslaimennusjärjestelmällä Hiukkaset kerätään yhteen sopivaan suodattimeen kunkin moodin painotuskertoimien mukaisessa suhteessa. Kunkin päästön määrät lasketaan grammoina kilowattituntia kohti tämän liitteen lisäyksessä 1 kuvatulla tavalla. Lisäksi mitataan NOx-pitoisuus kolmessa tutkimuslaitoksen valitsemassa säätöalueen testauspisteessä, ja mitattuja arvoja verrataan valitut testauspisteet sisältävistä testisyklin tiloista saatujen laskutoimitusten tuloksiin. NOx-tarkistuksessa varmistetaan moottorin päästöjen hallinnan tehokkuus moottorin tyypillisellä käyttöalueella.” b) Korvataan 1.3.3 kohta seuraavasti: ”1.3.3 ETC Testi Edellä mainittujen pakokaasupäästöjen määrät tutkitaan ennalta määrätyssä lämpimän moottorin siirtymäsyklissä, joka perustuu kuorma- ja linja-autoihin asennettujen moottoreiden maantiekäytön rasitusmalleihin, joko laimentamalla kokonaispakokaasu ensin vakioidulla ilmalla (CVS-järjestelmä ja kaksoislaimennus hiukkasten osalta) tai määrittämällä raakapakokaasun kaasumaiset komponentit ja hiukkaset osavirtauslaimennusjärjestelmän avulla. Dynamometriltä saatavia moottorin vääntömomentin ja kierrosnopeuden signaaleja käytetään tehon integroimiseksi suhteessa syklin aikaan, jolloin tulokseksi saadaan moottorin syklin aikana tekemä työ. CVS-järjestelmässä NOx- ja HC-pitoisuudet syklin aikana määritetään integroimalla analysaattorin signaali, ja CO-, CO2- ja NMHC-pitoisuudet voidaan määrittää joko integroimalla analysaattorin signaali tai ottamalla pussinäytteitä Jos mittaus suoritetaan raakapakokaasusta, kaikki kaasumaiset komponentit määritetään syklin aikana integroimalla analysaattorin signaali. Hiukkaspäästöistä kerätään suhteellinen näyte sopivaan suodattimeen. Raa’an tai laimennetun pakokaasun virtaus syklin aikana määritetään pilaavien aineiden massapäästöarvojen laskemiseksi. Massapäästöarvot suhteutetaan moottorin työhön kunkin pilaavan aineen päästön määrittämiseksi grammoina kilowattituntia kohti tämän liitteen lisäyksessä 2 kuvatulla tavalla.” c) Korvataan 2.1 kohta seuraavasti: ”2.1 Moottorin testausolosuhteet 2.1.1 Mitataan moottorin imuilman absoluuttinen lämpötila (T a), kelvineinä ja kuiva ilmanpaine (p s) kilopascaleina (kPa) sekä määritetään parametri f a seuraavasti. Jos monisylinterisessä moottorissa, esimerkiksi V-moottorissa, on selkeästi toisistaan erillään olevat imusarjat, mitataan kunkin erillisen sarjan keskilämpötila. a) puristussytytysmoottorit: Vapaasti hengittävät ja mekaanisesti ahdetut moottorit: Turboahdetut moottorit, joko imuilman jäähdytyksellä tai ilman sitä: b) kipinäsytytysmoottorit: 2.1.2 Testin pätevyys Jotta testi voidaan katsoa päteväksi, parametrin f a on täytettävä seuraava ehto: 0,96 ≤ f a ≤ 1,06” d) Korvataan 2.8 kohta seuraavasti: Jos moottorissa on pakokaasun jälkikäsittelyjärjestelmä, testisyklin aikana mitattujen pakokaasupäästöjen on vastattava käyttöolosuhteiden päästöjä. Jos moottorissa on sellainen pakokaasun jälkikäsittelyjärjestelmä, jossa on käytettävä reagenssia, kaikissa testeissä on käytettävä liitteen II lisäyksessä 1 olevan 2.2.1.13 kohdan mukaista reagenssia. 2.8.1 Jos pakokaasujen jälkikäsittelyjärjestelmä on jatkuvaan regeneraatioon perustuva, päästöt on mitattava jälkikäsittelyjärjestelmän ollessa stabiloitunut. Regeneraation on tapahduttava ainakin kerran ETC-testin aikana, ja valmistajan on ilmoitettava normaaliolosuhteet, joissa regeneraatio tapahtuu (nokikuormitus, lämpötila, pakojärjestelmän vastapaine jne.). Regeneraation todentamiseksi on suoritettava vähintään viisi ETC-testiä. Testien aikana kirjataan pakokaasun lämpötila ja paine (lämpötila ennen jälkikäsittelyjärjestelmää ja sen jälkeen, pakojärjestelmän vastapaine jne.). Jälkikäsittelyjärjestelmän katsotaan olevan tyydyttävä, jos valmistajan ilmoittamat olosuhteet esiintyvät testin aikana riittävän ajan. Lopullinen testitulos on eri ETC-testien tulosten aritmeettinen keskiarvo. Jos pakokaasun jälkikäsittelyjärjestelmässä on turvamoodi, joka vaihtuu jaksottaiseksi regeneraatiomoodiksi, tarkastus on suoritettava 2.8.2 kohdan mukaisesti. Tässä erityistapauksessa liitteessä I olevassa taulukossa 2 esitetyt päästörajat voidaan ylittää, eikä niitä painoteta. 2.8.2 Kun pakokaasujen jälkikäsittely perustuu jaksottaiseen regeneraatioon, päästöt on mitattava vähintään kahdella ETC-testillä, joista toinen suoritetaan regeneraatiotapahtuman aikana ja toinen sen ulkopuolella stabiloidulla jälkikäsittelyjärjestelmällä; näiden tulokset painotetaan. Regeneraation on tapahduttava ainakin kerran ETC-testin aikana. Moottori voidaan varustaa kytkimellä, jolla voidaan estää tai sallia regeneraatioprosessi, kunhan tämä toiminto ei vaikuta moottorin alkuperäiseen kalibrointiin. Valmistajan on ilmoitettava normaaliolosuhteet, joissa regeneraatio tapahtuu (nokimäärä, lämpötila, pakojärjestelmän vastapaine jne.) sekä sen kestoaika (n2). Valmistajan on myös annettava kaikki tiedot kahden regeneraation välisen ajan (n1) määrittämistä varten. Tekninen tutkimuslaitos hyväksyy tämän ajan tarkan määritystavan hyvän teknisen käytännön mukaisesti. Valmistajan on toimitettava jälkikäsittelyjärjestelmä, jota on kuormitettu niin, että regeneraatio tapahtuu ETC-testi aikana. Tämän moottorin vakioinnin aikana ei saa tapahtua regeneraatiota. Regeneraatiovaiheiden väliset keskipäästöt määritetään useiden suunnilleen tasavälein suoritettujen ETC-testien aritmeettisen keskiarvon mukaan. On suositeltavaa tehdä ainakin yksi ETC-testi mahdollisimman vähän ennen regeneraatiotestiä ja yksi heti regeneraatiotestin jälkeen. Vaihtoehtoisesti valmistaja voi toimittaa tiedot, jotka osoittavat, että päästöt pysyvät vakioina (± 15 %) regeneraatiovaiheiden välillä. Tällöin voidaan käyttää yhden ainoan ETC-testin päästöjä. Regeneraatiotestin aikana kirjataan kaikki tiedot, joita tarvitaan regeneraation havaitsemiseksi (CO- tai NOx-päästöt, lämpötila ennen jälkikäsittelyjärjestelmää ja sen jälkeen, pakojärjestelmän vastapaine jne.). Regeneraatioprosessin aikana liitteessä I olevan taulukon 2 päästörajat voidaan ylittää. Mitatut päästöt painotetaan tämän liitteen lisäyksessä 2 olevan 5.5 ja 6.3 mukaisesti, eikä lopputulos saa ylittää liitteessä I olevan taulukon 2 raja-arvoja.” e) Muutetaan lisäys 1 seuraavasti: i) Korvataan 2.1 kohta seuraavasti: ”2.1 Näytteenottosuodattimen valmistelu Jokainen suodatin on sijoitettava vähintään tuntia ennen testiä osittain peitettyyn petrimaljaan, joka on suojattu pölykontaminaatiolta, ja asetettava punnituskammioon stabilointia varten. Stabilointiajan lopussa kukin suodatin punnitaan ja taarapaino kirjataan. Tämän jälkeen suodatin varastoidaan suljettuun petrimaljaan tai tiiviisti suljettuun suodattimenpitimeen siihen asti, kunnes sitä tarvitaan testauksessa. Suodatin on käytettävä kahdeksan tunnin kuluessa punnituskammiosta poistamisesta. Taarapaino on kirjattava.” ii) Korvataan 2.7.4 kohta seuraavasti: ”2.7.4 Hiukkasnäytteiden otto Koko testausmenettelyssä käytetään yhtä suodatinta. Testisyklimenettelyssä määritetyt moodikohtaiset painotuskertoimet on otettava huomioon ottamalla syklin kunkin yksittäisen moodin aikana pakokaasun massavirtaan suhteessa oleva näyte. Tämä voidaan toteuttaa säätämällä näytteen virtausta, näytteenottoaikaa ja/tai laimennussuhdetta siten, että 5.6 kohdan tehollisia painotuskertoimia koskevat kriteerit täyttyvät. Moodikohtaisen näytteenottoajan on oltava vähintään 4 sekuntia kutakin painotuskertoimen 0,01-arvoa kohti. Näyte on otettava kussakin moodissa mahdollisimman myöhään. Hiukkasten kerääminen on lopetettava enintään 5 sekuntia ennen moodin loppua.” iii) Lisätään uusi 4 kohta seuraavasti: ”4. PAKOKAASUVIRRAN LASKEMINEN 4.1 Raakapakokaasun massavirran määrittäminen Raakapakokaasun päästöjen laskemiseksi on tiedettävä pakokaasun virtaus. Pakokaasun massavirta määritetään 4.1.1 tai 4.1.2 kohdan mukaisesti. Pakokaasun virtauksen määrittämisen tarkkuuden on oltava vähintään ± 2,5 prosenttia lukemasta tai ± 1,5 prosenttia moottorin suurimmasta arvosta riippuen siitä kumpi on suurempi. Vastaavia muita (esimerkiksi tämän liitteen lisäyksessä 2 olevassa 4.2 kohdassa kuvailtuja) menetelmiä voidaan käyttää. 4.1.1 Suora mittausmenetelmä Pakokaasuvirran suora mittaus voidaan tehdä esimerkiksi seuraavilla järjestelmillä: — paine-erolaitteet, kuten virtaussuutin, — ultraäänivirtausmittari, — pyörrevanavirtausmittari. Päästöarvovirheisiin vaikuttavien mittausvirheiden välttämiseksi on ryhdyttävä varotoimenpiteisiin. Näihin toimenpiteisiin sisältyy laitteen huolellinen asentaminen moottorin pakojärjestelmään laitevalmistajan suositusten ja hyvän teknisen käytännön mukaisesti. Laitteen asennus ei saa vaikuttaa etenkään moottorin suoritusarvoihin ja päästöihin. 4.1.2 Ilman ja polttoaineen mittausmenetelmä Menetelmässä mitataan ilman ja polttoaineen virtaus. Mittauksessa on käytettävä ilman ja polttoaineen virtausmittareita, jotka täyttävät 4.1 kohdan tarkkuusvaatimuksen. Pakokaasuvirta lasketaan seuraavasti: q mew = q maw + q mf 4.2 Laimennetun pakokaasun massavirran määrittäminen Laimennetun pakokaasun sisältämien päästöjen laskemiseksi käyteettäessä täysvirtauslaimennusjärjestelmää on tiedettävä laimennetun pakokaasun virtaus. Laimennetun pakokaasun virtaus (q mdew) mitataan kunkin moodin osalta PDP-CVS-, CFV-CVS- tai SSV-CVS-järjestelmällä tämän liitteen lisäyksessä 2 olevassa 4.1 kohdassa esitetyn yleisen kaavan mukaan. Tarkkuuden on oltava vähintään ± 2 prosenttia lukemasta, ja se on määritettävä tämän liitteen lisäyksessä 5 olevan 2.4 kohdan säännösten mukaisesti.” iv) Korvataan entinen 4 ja 5 kohta seuraavasti: ”5. KAASUPÄÄSTÖJEN LASKEMINEN 5.1 Tietojen arviointi Kaasupäästöjen arvioimiseksi kunkin moodin viimeisen 30 sekunnin kaaviolukemasta on otettava keskiarvo, ja hiilivetyjen (HC), hiilimonoksidin (CO) ja typen oksidien (NOx) keskimääräiset pitoisuudet (conc) kunkin jakson aikana on määritettävä keskimääräisistä kaaviolukemista ja vastaavista kalibrointitiedoista. Toisentyyppistäkin kirjausmenetelmää voi käyttää, jos sillä saadaan aikaan vastaava tietojen keruu. Valvonta-alueen NOx-tarkistuksessa edellä mainittuja vaatimuksia sovelletaan ainoastaan typen oksideihin. Pakokaasun virtaus q mew tai laimennetun pakokaasun virtaus q mdew, jos sitä käytetään, on määritettävä tämän liitteen lisäyksessä 4 olevan 2.3 kohdan mukaisesti. 5.2 Kuiva- ja märkäkorjaus Mitattu pitoisuus on muunnettava märäksi seuraavien kaavojen avulla, jos pitoisuutta ei ole mitattu märkänä. Muunnos tehdään kullekin erilliselle moodille. cwet = kw × cdry Kun kyse on raakapakokaasusta: tai jossa pr = vesihöyryn paine jäähdytyskylvyn jälkeen, kPa pb = kokonaisilmanpaine, kPa Ha = imuilman kosteus, grammaa vettä/kg kuivaa ilmaa kf = 0,055584 × wALF – 0,0001083 × wBET – 0,0001562 × wGAM + 0,0079936 × wDEL + 0,0069978 × wEPS Kun kyse on laimennetusta pakokaasusta: tai, Kun kysymys on laimennusilmasta: KWd = 1 – KW1 Kun kyse on imuilmasta: KWa = 1 – KW2 jossa H a = imuilman kosteus, grammaa vettä/kg kuivaa ilmaa H d = laimennusilman kosteus, grammaa vettä/kg kuivaa ilmaa ja voidaan johtaa suhteellisen kosteuden mittauksesta, kastepisteen mittauksesta, höyrynpaineen mittauksesta taikka märän ja kuivan lämpömittarin (dry/wet bulb) mittauksesta yleisesti hyväksyttyjä kaavoja käyttäen. 5.3 NOx:n kosteus- ja lämpötilakorjaus Koska NOx-päästöt ovat riippuvaisia ulkoilman olosuhteista, NOx-pitoisuuteen on tehtävä seuraavan kaavan mukaiset ulkoilman lämpötilan ja kosteuden mukaiset korjaukset. Kaavan kertoimet ovat voimassa alueella 0–25 g/kg kuivaa ilmaa. a) puristussytytysmoottorit: jossa T a = imuilman lämpötila, K H a = imuilman kosteus, veden määrä grammoina/kg kuivaa ilmaa jossa H a voidaan johtaa suhteellisen kosteuden mittauksesta, kastepisteen mittauksesta, höyrynpaineen mittauksesta tai kuivan/märän lämpömittarin mittauksesta yleisesti hyväksyttyjä kaavoja käyttäen. b) kipinäsytytysmoottorit: k h.G = 0,6272 + 44,030 × 10–3 × H a - 0,862 × 10–3 × H a 2 jossa H a voidaan johtaa suhteellisen kosteuden mittauksesta, kastepisteen mittauksesta, höyrynpaineen mittauksesta tai kuivan tai märän lämpömittarin mittauksesta yleisesti hyväksyttyjä kaavoja käyttäen. 5.4 Päästöjen massavirtojen laskeminen Päästön massavirta (g/h) kullekin moodille lasketaan seuraavasti. NOx-päästön laskennassa käytetään 5.3 kohdan mukaista kosteuskorjauskerrointa k h,D tai k h,G. Mitattu pitoisuus on muunnettava märäksi 5.2 kohdan mukaisesti, jos pitoisuutta ei ole mitattu märkänä. Tiettyjen aineosien u gas-arvot annetaan taulukossa 6. Arvot perustuvat ihanteellisiin kaasun ominaisuuksiin ja tämän direktiivin mukaisiin polttoaineisiin. a) Kun kysymys on raakapakokaasusta: m gas = u gas × c gas × q mew jossa u gas = pakokaasun aineosan tiheyden ja pakokaasun tiheyden suhde c gas = vastaavan aineosan pitoisuus raakapakokaasussa, ppm q mew = pakokaasun massavirta, kg/s b) Kun kysymys on laimennetusta pakokaasusta: m gas = u gas × c gas,c × q mdew jossa u gas = pakokaasun aineosan tiheyden ja ilman tiheyden suhde c gas,c = vastaavan aineosan taustakorjattu pitoisuus raakapakokaasussa, ppm q mdew = laimennetun pakokaasun massavirta, kg/s jossa Laimennuskerroin D lasketaan tämän liitteen lisäyksessä 2 olevan 5.4.1 kohdan mukaisesti. 5.5 Ominaispäästöjen laskeminen Kaikkien yksittäisten ainesosien päästöt (g/kWh) on laskettava seuraavasti: jossa m gas on yksittäisen kaasun massa, P n on liitteessä II olevan 8.2 kohdan mukaisesti määritetty nettoteho. Edellä olevassa laskelmassa käytetyt painotuskertoimet ovat 2.7.1 kohdan mukaiset. Taulukko 6 Pakokaasun eri ainesosien u gas-arvot raakapakokaasussa ja laimennetussa pakokaasussa. Polttoaine Pakokaasu NOx CO THC/NMHC CO2 CH4 Diesel Raaka 0,001587 0,000966 0,000479 0,001518 0,000553 Laimennettu 0,001588 0,000967 0,000480 0,001519 0,000553 Etanoli Raaka 0,001609 0,000980 0,000805 0,001539 0,000561 Laimennettu 0,001588 0,000967 0,000795 0,001519 0,000553 Paineistettu maakaasu Raaka 0,001622 0,000987 0,000523 0,001552 0,000565 Laimennettu 0,001588 0,000967 0,000584 0,001519 0,000553 Propaani Raaka 0,001603 0,000976 0,000511 0,001533 0,000559 Laimennettu 0,001588 0,000967 0,000507 0,001519 0,000553 Butaani Raaka 0,001600 0,000974 0,000505 0,001530 0,000558 Laimennettu 0,001588 0,000967 0,000501 0,001519 0,000553 — Raakapakokaasun u-arvot. Arvot perustuvat ihanteellisiin kaasun ominaisuuksiin seuraavasti: λ = 2, kuiva ilma, 273 K, 101,3 kPa. — Laimennetun pakokaasun u-arvot. Arvot perustuvat ihanteellisiin kaasun ominaisuuksiin ja ilman tiheyteen. — Paineistetun maakaasun u-arvot 0,2 prosentin tarkkuudella, kun massakoostumus on C = 66–76 %; H = 22–25 %; N = 0–12 %. — Paineistetun maakaasun u-arvo hiilivetyjen osalta vastaa arvoa CH2,93 (hiilivetyjen kokonaismäärän osalta käytetään CH4:n u-arvoa). 5.6 Valvonta-alueen arvojen laskeminen NOx-päästöt on mitattava ja laskettava 5.6.1 kohdan mukaisesti kolmessa 2.7.6 kohdan mukaan valitussa tarkistuspisteessä, ja ne on myös määritettävä interpoloimalla vastaavaa tarkistuspistettä lähinnä olevista testisyklin moodeista 5.6.2 kohdan mukaisesti. Mitattuja arvoja on sitten verrattava interpoloituihin arvoihin 5.6.3 kohdan mukaisesti. 5.6.1 Ominaispäästöjen laskeminen Kunkin tarkistuspisteen (Z) NOx-päästöt on laskettava seuraavasti: m NOx,Z = 0,001587 × c NOx,Z × k h,D × q mew 5.6.2 Testisyklin päästöarvon määrittäminen Kunkin tarkistuspisteen NOx-päästöt on interpoloitava testisyklin neljästä lähimmästä moodista, jotka sijaitsevat valitun tarkistuspisteen Z ympärillä, kuten kuvassa 4 esitetään. Kyseisissä moodeissa (R, S, T, U) sovelletaan seuraavia määritelmiä: Nopeus (R) = Nopeus (T) = nRT Nopeus (S) = Nopeus (U) = nSU Prosentuaalinen kuorma (R) = Prosentuaalinen kuorma (S) Prosentuaalinen kuorma (T) = Prosentuaalinen kuorma (U) Valitun tarkistuspisteen Z NOx-päästöt on laskettava seuraavasti: ja jossa ER, ES, ET, EU = tarkistuspisteen ympärillä sijaitsevien moodien 5.6.1 kohdan mukaisesti lasketut spesifiset NOx-päästöt MR, MS, MT, MU = moottorin vääntömomentti tarkistuspisteen ympärillä sijaitsevissa moodeissa. 5.6.3 NOx-päästöarvojen vertailu Tarkistuspisteen Z mitattua spesifistä NOx-päästöä (NOx,Z) verrataan interpoloituun arvoon (EZ) seuraavasti: 6. HIUKKASPÄÄSTÖJEN LASKEMINEN 6.1 Tietojen arviointi Suodattimen läpi kulkeneet kokonaisnäytemassat (m sep) kirjataan kussakin moodissa hiukkasten arvioimiseksi. Suodatin on palautettava punnituskammioon ja vakioitava vähintään yhden ja enintään 80 tunnin ajan, minkä jälkeen se punnitaan. Suodattimien kokonaispaino kirjataan ja siitä vähennetään taarapaino (ks. 2.1 kohta), jolloin saadaan hiukkasnäytteen massa m f. Jos taustakorjausta käytetään, suodattimen läpi virtaavan laimennusilman massa (m d) ja hiukkasten massa (m f,d) on kirjattava. Jos mittauksia on tehty enemmän kuin yksi, kerroin m f,d/m d on laskettava kullekin yksittäiselle mittaukselle, ja arvoista on otettava keskiarvo. 6.2 Osavirtauslaimennusjärjestelmä Lopulliset, raportoitavat hiukkaspäästöjen testitulokset on määritettävä seuraavien vaiheiden avulla. Koska laimennussuhteen säädössä voi käyttää eri tapoja, arvo q medf voidaan laskea eri tavoin. Kaikkien laskutapojen on perustuttava näytteenottoajan yksittäisten moodien keskiarvoihin. 6.2.1 Isokineettiset järjestelmät q medf = q mew × rd jossa r a vastaa isokineettisen anturin ja pakoputken poikkileikkauksen pinta-alan arvojen suhdetta: 6.2.2 CO2- tai NOx-pitoisuuden mittausjärjestelmät qmedf = qmew × rd jossa c wE = merkkikaasun märkäpitoisuus raakapakokaasussa c wD = merkkikaasun märkäpitoisuus laimennetussa pakokaasussa c wA = merkkikaasun märkäpitoisuus laimennusilmassa Kuivana mitatut pitoisuudet on muunnettava märiksi pitoisuuksiksi tämän lisäyksen 5.2 kohdan mukaisesti. 6.2.3 Järjestelmät, joissa käytetään CO2-mittausta ja hiilitasapainomenetelmää (14) jossa c (CO2)D = laimennetun pakokaasun CO2-pitoisuus c (CO2)A = laimennusilman CO2-pitoisuus (märkäpitoisuus, tilavuusprosentteina) Tämä yhtälö perustuu hiilitasapaino-oletukseen (moottoriin johdetut hiiliatomit päästetään hiilidioksidina) ja määritetään seuraavasti: qmedf = qmew × r d ja 6.2.4 Järjestelmät, joissa käytetään virtauksen mittausta qmedf = qmew × rd 6.3 Täysvirtauslaimennusjärjestelmä Kaikkien laskutapojen on perustuttava näytteenottoajan yksittäisten moodien keskiarvoihin. Laimennetun pakokaasun virtaus q mdew, määritetään tämän liitteen lisäyksessä 2 olevan 4.1 kohdan mukaisesti. Näytteen kokonaismassa m sep lasketaan lisäyksessä 2 olevan 6.2.1 kohdan mukaisesti. 6.4 Hiukkasmassavirran laskeminen Hiukkasten massavirta on laskettava seuraavasti. Jos käytetään täysvirtauslaimennusjärjestelmää, 6.2 kohdan mukaisesti määritetty arvo q medf korvataan 6.3 kohdan mukaisesti määritetyllä arvolla q mdew. i = 1, … n Hiukkasmassavirran osalta voidaan tehdä taustakorjaus seuraavasti: jossa D lasketaan tämän liitteen lisäyksessä 2 olevan 5.4.1 kohdan mukaisesti. v) Entisestä 6 kohdasta tulee 7 kohta. f) Muutetaan lisäys 2 seuraavasti: i) Korvataan 3 kohta seuraavasti: ”3. PÄÄSTÖTESTIN KULKU Valmistajan pyynnöstä voidaan ennen mittaussykliä suorittaa harjoitustesti moottorin ja pakojärjestelmän vakioimiseksi. Maa- ja nestekaasua polttoaineena käyttäville moottoreille on suoritettava totutuskäyttö ETC-testillä. Moottoria käytetään vähintään kahden ETC-syklin ajan kunnes yhden ETC-syklin aikana mitattujen CO-päästöjen taso ylittää enintään 10 prosentilla edellisen ETC-syklin aikana mitattujen CO-päästöjen tason. 3.1 Näytteenottosuodattimien valmistelu (tarvittaessa) Jokainen suodatin on sijoitettava vähintään tuntia ennen testiä osittain peitettyyn petrimaljaan, joka on suojattu pölykontaminaatiolta, ja asetettava punnituskammioon stabilointia varten. Stabilointiajan lopussa kukin suodatin punnitaan ja taarapaino kirjataan. Tämän jälkeen suodatin varastoidaan suljettuun petrimaljaan tai tiiviisti suljettuun suodattimenpitimeen siihen asti, kunnes sitä tarvitaan testauksessa. Suodatin on käytettävä kahdeksan tunnin kuluessa punnituskammiosta poistamisesta. Taarapaino on kirjattava. 3.2 Mittauslaitteiston asentaminen Instrumentit ja näytteenottimet on asennettava vaatimusten mukaisesti. Täysvirtauslaimennusjärjestelmään on liitettävä ulosvirtausputki. 3.3 Laimennusjärjestelmän ja moottorin käynnistys Laimennusjärjestelmä ja moottori on käynnistettävä ja lämmitettävä valmistajan suositusten ja hyvän teknisen käytännön mukaisesti, kunnes kaikki lämpötilat ja paineet ovat stabiloituneet enimmäistehon kierrosnopeudella. 3.4 Hiukkasten keräämisjärjestelmän käynnistäminen (ainoastaan dieselmoottorit) Hiukkasten keräämisjärjestelmä käynnistetään ja sitä käytetään ohituksella. Laimennusilman hiukkasten taustataso voidaan määrittää johtamalla laimennusilmaa hiukkassuodattimien läpi. Jos käytetään suodatettua laimennusilmaa, voidaan tehdä yksi mittaus ennen testiä tai sen jälkeen. Jos laimennusilmaa ei suodateta, mittaukset voidaan tehdä syklin alussa ja lopussa ja laskea tuloksista keskiarvo. Laimennusjärjestelmä ja moottori on käynnistettävä ja lämmitettävä valmistajan suositusten ja hyvän teknisen käytännön mukaisesti, kunnes kaikki lämpötilat ja paineet ovat stabiloituneet. Jos jälkikäsittelyjärjestelmä perustuu jaksottaiseen regeneraatioon, regeneraatio ei saa tapahtua moottorin lämmitysvaiheen aikana. 3.5 Laimennusjärjestelmän säätö Laimennusjärjestelmän (täys- tai osavirtaus) virtaus on säädettävä siten, että vettä ei kondensoidu järjestelmään ja että suodattimen pinnan enimmäislämpötila on 325 K (52 °C) tai vähemmän (ks. liitteessä V oleva 2.3.1 kohta, laimennustunneli DT). 3.6 Analysaattorien tarkastus Päästöanalysaattorit on nollattava ja kohdistettava. Jos käytetään näytepusseja, ne on tyhjennettävä. 3.7 Moottorin käynnistäminen Stabiloitu moottori on käynnistettävä omistajan käsikirjassa valmistajan suositteleman käynnistysmenetelmän mukaisesti joko sarjavalmisteisen käynnistysmoottorin tai dynamometrin avulla. Testi voidaan valinnaisesti käynnistää myös moottorin esivakiointivaiheessa moottoria sammuttamatta, kun moottori on saavuttanut joutokäyntinopeuden. 3.8 Testisykli 3.8.1 Testijakso Testijakso on käynnistettävä, jos moottori on saavuttanut joutokäyntinopeuden. Testi on suoritettava tämän lisäyksen 2 kohdan viitesyklin mukaisesti. Moottorin kierrosnopeuden ja vääntömomentin ohjauksen asetusarvojen taajuuden on oltava 5 Hz tai suurempi (suositus: 10 Hz). Moottorin kierrosnopeuden ja vääntömomentin takaisinkytkentä on kirjattava testisyklin aikana vähintään kerran sekunnissa, ja signaalit voidaan suodattaa elektronisesti. 3.8.2 Kaasupäästöjen mittaus 3.8.2.1 Täysvirtauslaimennusjärjestelmä Jos sykli käynnistetään suoraan esivakiointivaiheesta, mittauslaitteisto on käynnistettävä samanaikaisesti moottorin tai testijakson käynnistämisen kanssa: — aloitetaan laimennusilman kerääminen tai analysointi, — aloitetaan laimennetun pakokaasun kerääminen tai analysointi, — aloitetaan laimennetun pakokaasun (CVS) määrän sekä tarvittavien lämpötilojen ja paineiden mittaaminen, — aloitetaan dynamometrin kierrosnopeuden ja vääntömomentin takaisinkytkentätietojen kirjaaminen. HC ja NOx on mitattava jatkuvasti laimennustunnelissa 2 Hz:n taajuudella. Keskimääräiset pitoisuudet määritetään integroimalla analysaattorin signaalit testisyklin ajalta. Järjestelmän vasteaika ei saa ylittää 20:tä sekuntia, ja se on tarvittaessa sovitettava yhteen CVS:n virtauksen muutosten ja näytteenottoajan/testisyklin poikkeamien kanssa. CO, CO2, NMHC ja CH4 on määritettävä integroimalla tai analysoimalla syklin aikana näytepussiin kerääntyneet pitoisuudet. Laimennusilman kaasumaisten pilaavien aineiden pitoisuudet on määritettävä integroimalla tai keräämällä ne taustapussiin. Kaikki muut arvot on kirjattava vähintään kerran sekunnissa (1 Hz). 3.8.2.2 Raakapakokaasun mittaus Jos sykli käynnistetään suoraan esivakiointivaiheesta, mittauslaitteisto on käynnistettävä samanaikaisesti moottorin tai testijakson käynnistämisen kanssa: — aloitetaan raakapakokaasun pitoisuuksien analysointi, — aloitetaan pakokaasun tai tuloilman ja polttoaineen virtauksen mittaus, — aloitetaan dynamometrin kierrosnopeuden ja vääntömomentin takaisinkytkentätietojen kirjaaminen. Kaasumaisten päästöjen arvioimiseksi päästöpitoisuudet (HC, CO ja NOx) ja pakokaasun massavirta kirjataan ja tallennetaan tietokonejärjestelmään vähintään 2 Hz:n taajuudella. Järjestelmän vasteaika saa olla enintään 10 sekuntia. Kaikki muut tiedot voidaan kirjata vähintään 1 Hz:n näytteenottotaajuudella. Analogisten analysaattoreiden vaste on kirjattava, ja kalibrointitietoja voidaan soveltaa online- tai offline-tilassa tietojen arvioinnin aikana. Kaasumaisten aineosien massapäästön laskentaa varten kirjatut pitoisuudet ja pakokaasun massavirta sovitetaan ajallisesti käyttämällä liitteessä I olevan 2 kohdan määritelmän mukaista muunnosaikaa. Sen vuoksi kunkin kaasupäästöanalysaattorin ja pakokaasun massavirtajärjestelmän vasteaika on määritettävä 4.2.1 kohdan ja tämän liitteen lisäyksessä 5 olevan 1.5 kohdan mukaisesti ja kirjattava. 3.8.3 Hiukkasnäytteiden otto (tarvittaessa) 3.8.3.1 Täysvirtauslaimennusjärjestelmä Jos sykli käynnistetään suoraan esivakiointivaiheesta, hiukkasten keräämisjärjestelmä on vaihdettava ohitustilasta hiukkasten keräämistilaan samanaikaisesti moottorin tai testijakson käynnistämisen kanssa. Jos virtauksen kompensaatiota ei käytetä, näytepumppu (näytepumput) on säädettävä siten, että virtaama hiukkasten näyteanturin tai siirtoputken läpi pidetään ± 5 prosentin tarkkuudella asetetussa virtauksessa. Jos virtauksen kompensaatiota (eli näytevirtauksen suhteellista säätöä) käytetään, on osoitettava, että päätunnelin virtauksen suhde hiukkasten näytevirtaukseen vaihtelee enintään ± 5 prosenttia asetusarvostaan (paitsi näytteenkeruun kymmenen ensimmäisen sekunnin aikana). Huomautus: Kaksoislaimennustoiminnassa näytevirta on näytesuodattimien virtauksen ja toisen laimennuksen ilman virtauksen välinen nettoero. Kaasumittarin (kaasumittareiden) tai virtausmittausvälineistön syötön keskimääräinen lämpötila ja paine on kirjattava. Jos asetettua virtausta ei voida säilyttää koko syklin ajan (± 5 prosentin tarkkuudella) suodattimen suuren hiukkaskuormituksen vuoksi, testi ei ole pätevä. Testi on suoritettava uudelleen käyttäen pienempää virtausta ja/tai halkaisijaltaan suurempaa suodatinta. 3.8.3.2 Osavirtauslaimennusjärjestelmä Jos sykli käynnistetään suoraan esivakiointivaiheesta, hiukkasten keräämisjärjestelmä on vaihdettava ohitustilasta hiukkasten keräämistilaan samanaikaisesti moottorin tai testijakson käynnistämisen kanssa. Osavirtauslaimennusjärjestelmän ohjaus vaatii nopeaa järjestelmävastetta. Järjestelmän muunnosaika määritetään liitteen III lisäyksessä 5 olevassa 3.3 kohdassa kuvatulla menetelmällä. Jos pakokaasuvirran mittauksen (ks. 4.2.1 kohta) ja osavirtausjärjestelmän yhdistetty muunnosaika alle 0,3 sekuntia, voidaan käyttää online-ohjausta. Jos muunnosaika on yli 0,3 sekuntia, on käytettävä aiemmin tallennettuun testikäyttöön perustuvaa ennakoivaa ohjausta. Tässä tapauksessa nousuaika saa olla enintään 1 sekunti ja yhdistelmän viive enintään 10 sekuntia. Järjestelmän kokonaisvaste on suunniteltava siten, että varmistetaan pakokaasun massavirtaan suhteutettu edustava hiukkasnäyte, qmp,i. Suhteen määrittämiseksi on tehtävä regressioanalyysi arvojen qmp,i ja qmew,i välillä vähintään 1 Hz:n tiedonkeruutaajuudella, ja seuraavien kriteerien on täytyttävä: — Arvojen qmp,i ja qmew,i välisen regressioanalyysin korrelaatiokertoimen R2 on oltava vähintään 0,95. — Arvojen qmp,i ja qmew,i välinen estimaatin keskivirhe saa olla enintään 5 prosenttia qmp:n enimmäisarvosta. — Regressiolinjan qmp-leikkaus saa olla enintään ± 2 prosenttia qmp:n enimmäisarvosta. Vaihtoehtoisesti voidaan tehdä esitesti, ja esitestin pakokaasumassavirtasignaalia voidaan käyttää hiukkasjärjestelmän näytevirran ohjaukseen (ennakoiva ohjaus). Tällainen menettely on tarpeen, jos hiukkasjärjestelmän muunnosaika t50,P tai pakokaasumassavirtasignaalin muunnosaika t50,F (tai molemmat) on (ovat) yli 0,3 sekuntia. Osavirtauslaimennusjärjestelmän oikea ohjaus saavutetaan, jos GSE:n ohjaukseen käytettävän esitestin qmew,pre aikamerkkiä siirretään ’ennakointiajalla’ t50,P + t50,F. Arvojen qmp,i ja qmew,i välisen korrelaation määrittämiseen käytetään varsinaisen testin aikana kerättyjä tietoja siten, että arvoa qmew,i mukautetaan ajallisesti arvolla t50,F arvon qmp,i suhteen (arvoa t50,P ei käytetä ajan mukauttamiseen). Arvojen qmew ja qmp välinen aikasiirtymä on siis näille arvoille liitteen III lisäyksessä 5 olevan 3.3 kohdan mukaisesti määriteltyjen muunnosaikojen välinen ero. 3.8.4 Moottorin pysähtyminen Jos moottori pysähtyy milloin tahansa testisyklin aikana, moottori on esivakioitava ja käynnistettävä uudelleen, ja testi on toistettava. Jos jossakin tarvittavista testilaitteista esiintyy vika testisyklin aikana, testi ei ole pätevä. 3.8.5 Testin jälkeiset toimet Kun testi on suoritettu kokonaan, laimennetun pakokaasun tilavuuden tai raakapakokaasun virtauksen mittaus lopetetaan ja kaasun virtaus näytepusseihin sekä hiukkasnäytepumppu pysäytetään. Integroiduissa analysointijärjestelmissä näytteenoton on jatkuttava, kunnes järjestelmän vasteajat ovat kuluneet umpeen. Mahdollisten keräyspussien pitoisuudet on analysoitava mahdollisimman pian, viimeistään 20 minuutin kuluessa testisyklin päättymisestä. Päästötestin jälkeen analysaattoreille tehdään uusintatarkistus nollakaasulla ja samalla vertailukaasulla. Testi katsotaan hyväksyttäväksi, jos ennen testiä ja testin jälkeen saatujen tulosten ero on alle 2 prosenttia vertailukaasun arvosta. 3.9 Testauksen verifiointi 3.9.1 Tietojen siirtymä Takaisinkytkennän ja viitesyklin arvojen välisen aikaviiveen aiheuttaman vääristysvaikutuksen minimoimiseksi koko moottorin kierrosnopeuden ja vääntömomentin takaisinkytkentäsignaalin sekvenssiä voidaan edistää tai jätättää ajallisesti suhteessa viitekierrosnopeuden ja -vääntömomentin sekvenssiin. Jos takaisinkytkentäsignaaleja siirretään, sekä kierrosnopeutta että vääntömomenttia on siirrettävä saman verran samaan suuntaan. 3.9.2 Syklin työn laskeminen Syklin todellinen työ Wact (kWh) lasketaan kirjattujen moottorin kierrosnopeuden ja vääntömomentin takaisinkytkentäarvojen kunkin parin avulla. Työ on laskettava takaisinkytkentätietojen siirron jälkeen, jos tämä vaihtoehto valitaan. Syklin todellista työtä Wact verrataan syklin viitetyöhön Wref ja sen avulla lasketaan jarrukohtaiset päästöt (ks. 4.4 ja 5.2 kohta). Samaa menetelmää käytetään sekä moottorin todellisen että viitetehon integroimiseen. Jos arvot on määritettävä vierekkäisten viitearvojen tai vierekkäisten mittausarvojen väliin, käytetään lineaarista interpolointia. Syklin viitetyön ja todellisen työn integroinnissa kaikki negatiiviset vääntömomentin arvot on asetettava nollaksi ja otettava mukaan laskuihin. Jos integrointi suoritetaan 5 Hz:ä pienemmällä taajuudella, ja jos tiettynä ajanjaksona vääntömomentin arvo muuttuu positiivisesta negatiiviseksi tai negatiivisesta positiiviseksi, negatiivinen osa on laskettava ja asetettava nollaksi. Positiivinen osa on sisällytettävä integroituun arvoon. Wact-arvon on oltava – 15 % – + 5 % Wref-arvosta. 3.9.3 Testisyklin tilastollinen validointi Kierrosnopeuden, vääntömomentin ja tehon takaisinkytkentäarvot on regressoitava lineaarisesti viitearvoihin nähden. Työ on laskettava takaisinkytkentätietojen siirron jälkeen, jos tämä vaihtoehto valitaan. Menetelmänä on käytettävä pienimmän neliösumman menetelmää, jossa yhtälöllä on seuraava muoto: y = mx + b jossa y = kierrosnopeuden (min–1), vääntömomentin (Nm) tai tehon (kW) takaisinkytkennän (todellinen) arvo m = regressiolinjan kaltevuus x = kierrosnopeuden (min–1), vääntömomentin (Nm) tai tehon (kW) viitearvo b = regressiolinjan y-leikkaus y-arvon x-arvolle asetettu estimaatin keskivirhe (SE) ja determinaatiokerroin (r2) on laskettava kullekin regressiolinjalle. Tämä analyysi suositellaan suoritettavaksi yhden hertsin taajuudella. Kaikki negatiiviset vääntömomentin viitearvot ja niiden takaisinkytkentäarvot on poistettava syklin vääntömomentin ja tehon tilastollisista validointilaskutoimituksista. Jotta testi voidaan katsoa kelpoiseksi, taulukossa 7 esitettyjen perusteiden on täytyttävä. Taulukko 7 Regressiolinjan toleranssit Nopeus Vääntömomentti Teho y-arvon x-arvolle asetettu estimaatin keskivirhe (SE) enint. 100 min–1 enintään 13 % (15 %) (15) tehon kartoituksessa saadusta moottorin suurimmasta vääntömomentista enintään 8 % (15 %) (15) tehon kartoituksessa saadusta moottorin suurimmasta tehosta Regressiolinjan kaltevuus, m 0,95–1,03 0,83–1,03 0,89–1,03 (0,83–1,03) (15) Determinaatiokerroin, r2 vähintään 0,9700 (väh. 0,9500) (15) vähintään 0,8800 (väh. 0,7500) (15) vähintään 0,9100 (väh. 0,7500) (15) regressiolinjan y-leikkaus, b ± 50 min–1 ± 20 Nm tai 2 % (± 20 Nm tai 3 %) (15) suurimmasta vääntömomentista sen mukaan, kumpi on suurempi ± 4 kW tai 2 % (± 4 kW tai 3 %) (15) suurimmasta tehosta sen mukaan, kumpi on suurempi Regressioanalyysistä saa poistaa pisteitä taulukossa 8 ilmoitetuista kohdista. Taulukko 8 Pisteet, jotka saa poistaa regressioanalyysistä Olosuhteet Poistettavat pisteet Täysi kuormitus ja vääntömomentin takaisinkytkentä < 95 % viitevääntömomentista Vääntömomentti ja/tai teho Täysi kuormitus ja nopeuden takaisinkytkentä < 95 % viitenopeudesta Nopeus ja/tai teho Ei kuormitusta, ei joutokäyntipistettä ja vääntömomentin takaisinkytkentä > viitevääntömomentti Vääntömomentti ja/tai teho Ei kuormitusta, nopeuden takaisinkytkentä ≤ joutokäyntinopeus + 50 min–1, ja vääntömomentin takaisinkytkentä = valmistajan ilmoittama/mitattu joutokäyntimomentti ± 2 % enimmäisvääntömomentista Nopeus ja/tai teho Ei kuormitusta, kierrosnopeuden takaisinkytkentä > joutokäyntinopeus + 50 min–1, ja vääntömomentin takaisinkytkentä > 105 % viitevääntömomentista Vääntömomentti ja/tai teho Ei kuormitusta ja nopeuden takaisinkytkentä > 105 % viitenopeudesta Nopeus ja/tai teho” ii) Lisätään 4 kohta seuraavasti: ”4. PAKOKAASUVIRRAN LASKEMINEN 4.1 Laimennetun pakokaasuvirran määrittäminen Laimennetun pakokaasun kokonaisvirta syklin aikana (kg/testi) on laskettava syklin mittausarvoista ja virtauksen mittauslaitteen vastaavista kalibrointitiedoista (PDP:lle V0, CFV:lle KV ja SSV:lle Cd) kuten liitteen III lisäyksessä 5 olevassa 2 kohdassa määritetään). Jos laimennetun pakokaasun lämpötila pidetään vakiona lämmönvaihtimen avulla koko syklin ajan (PDP-CVS:lle ± 6 K, CFV-CVS:lle ± 11 K tai SSV-CVS:lle ± 11 K), ks. liitteessä V oleva 2.3 kohta), on sovellettava seuraavia kaavoja: PDP-CVS-järjestelmä: m ed = 1,293 × V 0 × N P × (p b - p 1) × 273 / (101,3 × T) jossa V 0 = pumpatun kaasun tilavuus kierrosta kohti testiolosuhteissa, m3/kierros N P = pumpun kierrosten kokonaismäärä testin aikana p b = testisolun ilmanpaine, kPa p 1 = ilmanpaineen alittava alipaine pumpun syötössä, kPa T = laimennetun pakokaasun keskimääräinen lämpötila pumpun syötössä syklin aikana, K CFV-CVS-järjestelmä: m ed = 1,293 × t × K v × p p / T 0,5 jossa t = syklin aika, s K V = kriittisen virtauksen venturin kalibrointikerroin normaaliolosuhteissa p p = absoluuttinen paine vakiotilavuusvirtalaitteen syötössä, kPA T = absoluuttinen lämpötila venturin syötössä, K SSV-CVS-järjestelmä: m ed = 1,293 × QSSV jossa kun A 0 = kokoelma vakioita ja yksiköiden muunnoksia = 0,006111 SI yksiköinä seuraavasta d = SSV:n kurkun halkaisija, m C d = SSV:n purkauskerroin p p = absoluuttinen paine venturin syötössä, kPa T = lämpötila venturin syötössä, K r p = SSV:n kurkun ja syötön absoluuttisen staattisen paineen suhde = r D = SSV:n kurkun halkaisijan d suhde syöttöputken sisähalkaisijaan = Jos käytetään järjestelmää, jossa on virtauksen kompensaatio (eli järjestelmää, jossa ei ole lämmönvaihdinta), hetkellisten päästöjen massa on laskettava ja integroitava koko syklin ajalle. Tässä tapauksessa laimennetun pakokaasun hetkellinen massa lasketaan seuraavasti: PDP-CVS-järjestelmä: m ed,i = 1,293 × V 0 × N P,i × (p b - p 1) × 273 / (101,3 × T) jossa N P,i = pumpun kierrosten kokonaismäärä ajanjaksona CFV-CVS-järjestelmä: m ed,i = 1,293 × Δt i × K V × p p / T 0,5 jossa Δt i = ajanjakso, s SSV-CVS-järjestelmä: med = 1,293 × QSSV × Δti jossa Δt i = ajanjakso, s Tosiaikainen laskelma aloitetaan joko Cd:n kohtuullisella arvolla, kuten 0,98, tai Qssv:n kohtuullisella arvolla. Jos laskelma aloitetaan Qssv:llä, Qssv:n aloitusarvoa käytetään Re:n arviointiin. Reynoldsin luvun SSV:n kurkussa on kaikkien päästötestien aikana oltava niiden Reynoldsin lukujen alueella, joita käytetään tämän liitteen lisäyksessä 5 olevassa 2.4 kohdassa tarkoitetun kalibrointikäyrän johtamisessa. 4.2 Raakapakokaasun massavirran määrittäminen Raakapakokaasun päästöjen laskemiseksi ja osavirtauslaimennusjärjestelmän ohjaamiseksi on tiedettävä pakokaasun massavirta. Pakokaasun massavirran määrittämiseen voidaan käyttää jotain 4.2.–4.2.5 kohdassa kuvailluista menetelmistä. 4.2.1 Vasteaika Päästölaskelmia varten molempien jäljempänä kuvattujen menetelmien vasteajan on oltava yhtä suuri tai pienempi kuin analysaattorilta vaadittu vasteaika, siten kuin se on määritelty tämän liitteen lisäyksessä 5 olevassa 1.5 kohdassa. Osavirtauslaimennusjärjestelmän ohjaus vaatii nopeampaa vastetta. Tosiaikaisella ohjauksella varustetun osavirtauslaimennusjärjestelmän vasteaika saa olla enintään 0,3 sekuntia. Aiemmin tallennettuun testaukseen perustuvalla ennakoivalla ohjauksella varustetun osavirtauslaimennusjärjestelmän pakokaasuvirran mittauksen vasteaika saa olla enintään 5 sekuntia, kun nousuaika on enintään 1 sekunti. Laitevalmistajan on ilmoitettava järjestelmän vasteaika. Pakokaasuvirran ja osavirtauslaimennusjärjestelmän yhdistetyt vasteaikavaatimukset on esitetty 3.8.3.2 kohdassa. 4.2.2 Suora mittausmenetelmä Hetkellisen pakokaasuvirran suora mittaus voidaan tehdä esimerkiksi seuraavilla järjestelmillä: — paine-erolaitteet, kuten virtaussuutin, — ultraäänivirtausmittari, — pyörrevanavirtausmittari. Päästöarvovirheisiin vaikuttavien mittausvirheiden välttämiseksi on ryhdyttävä varotoimenpiteisiin. Näihin toimenpiteisiin sisältyy laitteen huolellinen asentaminen moottorin pakojärjestelmään laitevalmistajan suositusten ja hyvän teknisen käytännön mukaisesti. Laitteen asennus ei saa vaikuttaa etenkään moottorin suoritusarvoihin ja päästöihin. Pakokaasun virtauksen määrittämisen tarkkuuden on oltava vähintään ± 2,5 prosenttia lukemasta tai ± 1,5 prosenttia moottorin suurimmasta arvosta riippuen siitä kumpi on suurempi. 4.2.3 Ilman ja polttoaineen mittausmenetelmä Menetelmässä mitataan ilman ja polttoaineen virtaus. Mittauksessa on käytettävä ilman ja polttoaineen virtausmittareita, jotka täyttävät 4.2.2 kohdassa esitetyn, pakokaasun kokonaisvirtausta koskevan tarkkuusvaatimuksen. Pakokaasuvirta lasketaan seuraavasti: qmew = qmaw + qmf 4.2.4 Merkkikaasumittausmenetelmä Menetelmässä mitataan merkkikaasun pitoisuus pakokaasussa. Pakokaasuvirtaan ruiskutetaan tunnettu määrä jalokaasua (esimerkiksi puhdasta heliumia) merkkikaasuksi. Kaasu sekoittuu ja laimenee pakokaasuun, mutta se ei saa reagoida pakoputkessa. Kaasun pitoisuus mitataan pakokaasunäytteestä. Merkkikaasun täydellisen sekoittumisen varmistamiseksi pakokaasun näytteenottimen on sijaittava vähintään 1 metrin tai 30 kertaa pakoputken halkaisijan mitan päässä, riippuen siitä, kumpi on suurempi, merkkikaasun ruiskutuspisteen alapuolella. Näytteenotin voidaan sijoittaa lähemmäs ruiskutuspistettä, jos täydellinen sekoittuminen varmennetaan vertaamalla merkkikaasupitoisuutta viitepitoisuuteen, kun merkkikaasu ruiskutetaan ennen moottoria. Merkkikaasuvirta säädetään sellaiseksi, että merkkikaasupitoisuus joutokäyntinopeudella sekoittumisen jälkeen on alhaisempi kuin merkkikaasuanalysaattorin täysi asteikko. Pakokaasuvirta lasketaan seuraavasti: jossa q mew,i = hetkellinen pakokaasumassavirta, kg/s q vt = merkkikaasuvirta, cm3/min c mix.i = merkkikaasun hetkellinen pitoisuus sekoittumisen jälkeen, ppm ρ e = pakokaasun tiheys, kg/m3 (ks. taulukko 3) c a = merkkikaasun taustapitoisuus imuilmassa, ppm Jos taustapitoisuus on alle 1 prosenttia merkkikaasun pitoisuudesta sekoittumisen jälkeen (c mix.i) suurimmalla pakokaasuvirralla, taustapitoisuus voidaan jättää huomiotta. Koko järjestelmän on täytettävä pakokaasuvirran mittaukselle asetetut tarkkuusvaatimukset, ja se on kalibroitava tämän liitteen lisäyksessä 5 olevan 1.7 kohdan mukaisesti. 4.2.5 Ilmanvirran ja ilman ja polttoaineen suhteen mittausmenetelmä Menetelmään sisältyy pakomassan laskeminen ilmavirrasta ja ilman ja polttoaineen suhteesta. Hetkellinen pakokaasumassavirta lasketaan seuraavasti: kun jossa A/F st = stoikiometrinen ilman ja polttoaineen suhde, kg/kg λ = ilman ylimäärä c CO2 = kuiva CO2-pitoisuus, % c CO = kuiva CO-pitoisuus, ppm c HC = HC-pitoisuus, ppm Huomautus: β voi olla 1 hiiltä sisältävien polttoaineiden ja 0 vetypolttoaineen osalta. Ilmavirtamittarin on täytettävä tämän liitteen lisäyksessä 4 olevassa 2.2 kohdassa esitetyt tarkkuusvaatimukset, käytetyn CO2-analysaattorin on täytettävä tämän liitteen lisäyksessä 4 olevan 3.3.2 kohdan vaatimukset ja koko järjestelmän on täytettävä pakokaasuvirran mittaukselle asetetut tarkkuusvaatimukset. Ilman ja polttoaineen suhteen mittauslaitetta, kuten sirkoniumoksidityyppistä anturia, voidaan vaihtoehtoisesti käyttää ilman ylimäärän mittaamiseen tämän liitteen lisäyksessä 4 olevan 3.3.6 kohdan vaatimusten mukaisesti.” iii) Korvataan entinen 4 ja 5 kohta seuraavasti: ”5. KAASUPÄÄSTÖJEN LASKEMINEN 5.1 Tietojen arviointi Laimennetun pakokaasun sisältämien kaasumaisten päästöjen arvioimiseksi päästöpitoisuudet (HC, CO ja NOx) ja laimennetun pakokaasun massavirta kirjataan 3.8.2.1 kohdan mukaisesti ja tallennetaan tietokonejärjestelmään. Analogisten analysaattoreiden vaste on kirjattava, ja kalibrointitietoja voidaan soveltaa online- tai offline-tilassa tietojen arvioinnin aikana. Raakapakokaasun sisältämien kaasumaisten päästöjen arvioimiseksi päästöpitoisuudet (HC, CO ja NOx) ja pakokaasun massavirta kirjataan 3.8.2.2 kohdan mukaisesti ja tallennetaan tietokonejärjestelmään. Analogisten analysaattoreiden vaste on kirjattava, ja kalibrointitietoja voidaan soveltaa online- tai offline-tilassa tietojen arvioinnin aikana. 5.2 Märkä/kuiva-korjaus Jos pitoisuus on mitattu kuivapohjalla, se on muutettava märkäpohjaiseksi seuraavien kaavojen mukaisesti. Jatkuvaa mittausta varten kuhunkin hetkelliseen mittaukseen on sovellettava muunnosta. cwet = kW × cdry Muunnoksessa käytetään tämän liitteen lisäyksessä 1 olevassa 5.2 kohdassa esitettyjä kaavoja. 5.3 NOx-päästön kosteus- ja lämpötilakorjaus Koska NOx-päästöt ovat riippuvaisia ulkoilman olosuhteista, NOx-pitoisuuteen on tehtävä ulkoilman lämpötilan ja kosteuden mukaiset korjaukset käyttäen tämän liitteen lisäyksessä 1 olevassa 5.3 kohdassa annettuja kertoimia. Kertoimet ovat voimassa alueella 0–25 g/kg kuivaa ilmaa. 5.4 Päästöjen massavirtojen laskeminen Päästömassa syklin aikana (g/testi) on laskettava jollakin seuraavista menetelmistä käytetyn mittausmenetelmän mukaisesti. Mitattu pitoisuus on muunnettava märäksi tämän liitteen lisäyksessä 1 olevan 5.2 kohdan mukaisesti, jos pitoisuutta ei ole mitattu märkänä. Laskennassa käytetään tiettyjen aineosien u gas-arvoja, jotka annetaan tämän liitteen lisäyksessä 1 olevassa taulukossa 6. Arvot perustuvat ihanteellisiin kaasun ominaisuuksiin ja tämän direktiivin mukaisiin polttoaineisiin. a) Raakapakokaasun osalta: jossa u gas = pakokaasun aineosan tiheyden ja pakokaasun tiheyden suhde taulukosta 6 c gas,i = vastaavan aineosan hetkellinen pitoisuus raakapakokaasussa, ppm q mew,i = hetkellinen pakokaasumassavirta, kg/s f = tietojen näytteenottotaajuus, Hz n = mittausten lukumäärä b) Laimennetun pakokaasun osalta ilman virtauksen kompensointia: mgas = ugas × cgas × med jossa u gas = pakokaasun aineosan tiheyden ja ilman tiheyden suhde taulukosta 6 c gas = kyseisen aineosan keskimääräinen taustakorjattu pitoisuus, ppm m ed = laimennetun pakokaasun kokonaismassa syklin aikana, kg c) Laimennetun pakokaasun osalta kun käytetään virtauksen kompensointia: jossa c e,i = laimennetussa pakokaasussa mitattu kyseisen aineosan hetkellinen pitoisuus, ppm c d = laimennusilmassa mitattu kyseisen aineosan pitoisuus, ppm q mdew,i = hetkellinen laimennetun pakokaasun massavirta, kg/s m ed = laimennetun pakokaasun kokonaismassa syklin aikana, kg u gas = pakokaasun aineosan tiheyden ja ilman tiheyden suhde taulukosta 6 D = laimennuskerroin (ks. 5.4.1 kohta) Tarvittaessa NMHC- ja CH4-pitoisuus lasketaan jommallakummalla tämän liitteen lisäyksessä 4 olevassa 3.3.4 kohdassa esitetyllä menetelmällä seuraavasti: a) GC-menetelmä (vain täysvirtauslaimennusjärjestelmässä): cNMHC = cHC – cCH4 b) NMC-menetelmä: jossa c HC(w/Cutter) = HC pitoisuus, kun näytekaasu virtaa NMC:n läpi c HC(w/oCutter) = HC pitoisuus, kun näytekaasu ohittaa NMC:n 5.4.1 Taustakorjattujen pitoisuuksien määrittäminen (vain täysvirtauslaimennusjärjestelmässä) Pilaavien aineiden nettopitoisuuksien määrittämiseksi mitatuista pitoisuuksista on vähennettävä kaasumaisten pilaavien aineiden keskimääräiset taustapitoisuudet. Taustapitoisuuksien keskimääräiset arvot voidaan määrittää näytepussimenetelmällä tai jatkuvan mittauksen pohjalta integroimalla. Seuraavaa kaavaa on käytettävä: jossa c e = laimennetussa pakokaasussa mitattu kyseisen pilaavan aineen pitoisuus, ppm c d = laimennusilmassa mitattu kyseisen pilaavan aineen pitoisuus, ppm D = laimennuskerroin Laimennuskerroin on laskettava seuraavasti: a) dieselmoottorit ja nestekaasukäyttöiset kaasumoottorit: b) maakaasukäyttöiset kaasumoottorit: jossa c CO2 = CO2-pitoisuus laimennetussa pakokaasussa, tilavuusprosenttia c HC = HC-pitoisuus laimennetussa pakokaasussa, ppm C1 c NMHC = NMHC-pitoisuus laimennetussa pakokaasussa, ppm C1 c CO = CO-pitoisuus laimennetussa pakokaasussa, ppm F S = stoikiometrinen kerroin Kuivana mitatut pitoisuudet on muunnettava märiksi pitoisuuksiksi tämän liitteen lisäyksessä 1 olevan 5.2 kohdan mukaisesti. Stoikiometrinen kerroin lasketaan seuraavasti: jossa α, ε ovat polttoaineen CHαOε moolisuhteet. Vaihtoehtoisesti voidaan käyttää seuraavia stoikiometrisiä kertoimia, jos polttoaineen koostumus ei ole tiedossa: F S (diesel) = 13,4 F S (nestekaasu) = 11,6 F S (maakaasu) = 9,5 5.5 Ominaispäästöjen laskeminen Päästöt (g/kWh) lasketaan seuraavalla tavalla: a) kaikki aineosat, paitsi NOx: b) NOx: jossa W act = syklin todellinen työ määritettynä 3.9.2 kohdan mukaisesti 5.5.1 Jos käytössä on jaksottainen pakokaasujen jälkikäsittelyjärjestelmä, päästöt on painotettava seuraavasti: jossa n1 = kahden regeneraatiotapahtuman välisten ETC-testien lukumäärä n2 = ETC-testien lukumäärä regeneraatiotapahtuman aikana (vähintään yksi ETC-testi) M gas,n2 = päästöt regeneraatiotapahtuman aikana M gas,n1 = päästöt regeneraatiotapahtuman jälkeen 6. HIUKKASPÄÄSTÖJEN LASKEMINEN (TARVITTAESSA) 6.1 Tietojen arviointi Hiukkassuodatin on palautettava punnituskammioon viimeistään tunnin kuluttua testin päättymisestä. Sitä on vakioitava vähintään yhden tunnin mutta enintään 80 tunnin ajan osittain peitetyssä petrimaljassa, joka on suojattu pölykontaminaatiolta, minkä jälkeen ne punnitaan. Suodattimien kokonaispaino kirjataan ja siitä vähennetään taarapaino, jolloin saadaan hiukkasnäytteen massa m f. Hiukkasten arvioimiseksi kirjataan suodattimen läpi testisyklin aikana kulkenut kokonaisnäytemassa (m sep). Jos taustakorjausta käytetään, suodattimen läpi virtaavan laimennusilman massa (m d) ja hiukkasten massa (m f,d) on kirjattava. 6.2 Massavirran laskeminen 6.2.1 Täysvirtauslaimennusjärjestelmä Hiukkasmassavirta (g/testi) on laskettava seuraavasti: jossa m f = syklin aikana kerätyn hiukkasnäytteen massa, mg m sep = hiukkaskeruusuodattimien läpi kulkevan laimennetun pakokaasun massa, kg m ed = laimennetun pakokaasun massa syklin aikana, kg Jos käytössä on kaksoislaimennusjärjestelmä, toisiolaimennusilman massa on vähennettävä hiukkassuodattimien läpi johdetun kaksoislaimennetun pakokaasun kokonaismassasta. msep = mset – mssd jossa m set = hiukkassuodattimien läpi johdetun kaksoislaimennetun pakokaasun massa, kg m ssd = toisiolaimennusilman massa, kg Jos laimennusilman taustahiukkastaso on määritetty 3.4 kohdan mukaisesti, hiukkasten massaan voidaan tehdä taustakorjaus. Tässä tapauksessa hiukkasten massa (g/testi) on laskettava seuraavasti: jossa mPT, msep, med = kuten edellä md = taustahiukkasnäytteenottimen ottaman ensiölaimennusilman massa, kg mf,d = ensiölaimennusilmasta kerättyjen taustahiukkasten massa, mg D = 5.4.1 kohdan mukaisesti määritetty laimennuskerroin 6.2.2 Osavirtauslaimennusjärjestelmä Hiukkasten massa MPT (g/testi) on laskettava jommallakummalla seuraavista menetelmistä: a) jossa m f = syklin aikana kerätyn hiukkasnäytteen massa, mg m sep = hiukkaskeruusuodattimien läpi kulkevan laimennetun pakokaasun massa, kg m edf = ekvivalentti laimennetun pakokaasun massa syklin aikana, kg Ekvivalentin laimennetun pakokaasunmassan kokonaismassa syklin aikana määritetään seuraavasti: jossa q medf,i = hetkellinen ekvivalentti laimennetun pakokaasun massavirta, kg/s q mew,i = hetkellinen pakokaasumassavirta, kg/s r d,i = hetkellinen laimennussuhde q mdew,i = hetkellinen laimennetun pakokaasun massavirta laimennustunnelin läpi, kg/s q mdw,i = hetkellinen laimennusilman massavirta, kg/s f = tietojen näytteenottotaajuus, Hz n = mittausten lukumäärä b) jossa m f = syklin aikana kerätyn hiukkasnäytteen massa, mg r s = keskimääräinen näytesuhde testin aikana kun jossa m se = näytteen massa syklin aikana, kg m ew = pakokaasun kokonaismassavirta syklin aikana, kg m sep = hiukkaskeruusuodattimien läpi kulkevan laimennetun pakokaasun massa, kg m sed = laimennustunnelin läpi kulkevan laimennetun pakokaasun massa, kg Huomautus: Jos käytetään kokonaisnäytteenottojärjestelmää, m sep ja M sed ovat samat. 6.3 Ominaispäästöjen laskeminen Hiukkaspäästö (g/kWh) lasketaan seuraavalla tavalla: jossa W act = syklin todellinen työ määritettynä 3.9.2 kohdan mukaisesti, kWh 6.3.1 Jos käytössä on jaksottaiseen regeneraatioon perustuva jälkikäsittelyjärjestelmä, päästöt on painotettava seuraavasti: jossa n1 = kahden regeneraatiotapahtuman välisten ETC-testien lukumäärä n2 = ETC-testien lukumäärä regeneraatiotapahtuman aikana (vähintään yksi ETC-testi) = päästöt regeneraatiotapahtuman aikana = päästöt regeneraatiotapahtuman ulkopuolella.” g) Muutetaan lisäys 4 seuraavasti: i) Korvataan 1 kohta seuraavasti: ”1. JOHDANTO Testattavaksi luovutetun moottorin päästöjen kaasumaiset komponentit sekä hiukkas- ja savupäästöt on mitattava liitteessä V kuvattujen menetelmien avulla. Liitteen V vastaavissa kohdissa kuvataan suositeltuja analyysijärjestelmiä kaasupäästöille (1 kohta), suositeltuja hiukkasten laimennus- ja näytteenottojärjestelmiä (2 kohta) ja suositeltuja savunmittausopasimetrejä (3 kohta). ESC-testissä kaasumaiset komponentit on määritettävä raakapakokaasusta. Ne voidaan määrittää myös laimennetusta pakokaasusta, jos hiukkasmäärityksessä käytetään täysvirtauslaimennusjärjestelmää. Hiukkaset on määritettävä joko osa- tai täysvirtauslaimennusjärjestelmän avulla. ETC-testissä voidaan käyttää seuraavia menetelmiä: — CVS-täysvirtauslaimennusjärjestelmä kaasu- ja hiukkaspäästöjen määritystä varten (kaksoislaimennusjärjestelmiä voidaan käyttää), tai — yhdistelmä, jossa käytetään raakapakokaasun mittausta kaasupäästöjen osalta ja osavirtauslaimennusjärjestelmää hiukkaspäästöjen osalta, tai — jokin näiden kahden periaatteen yhdistelmä (esimerkiksi raakakaasumittaus ja hiukkasten täysvirtausmittaus).” ii) Korvataan 2.2 kohta seuraavasti: ”2.2 Muut toteutusvälineet Polttoaineen ja ilman kulutuksen, jäähdytysväliaineen ja voiteluaineen lämpötilan, pakokaasun paineen ja imuilman alipaineen, pakokaasun ja imuilman lämpötilan, ilmanpaineen, kosteuden ja polttoaineen lämpötilan mittauslaitteita on käytettävä tarpeen mukaan. Kyseisten laitteiden on oltava taulukossa 9 esitettyjen vaatimusten mukaiset: Taulukko 9 Mittauslaitteiden tarkkuus Mittauslaite Tarkkuus Polttoaineen kulutus ± 2 prosenttia moottorin suurimmasta arvosta Ilman kulutus ± 2 % lukemasta tai ± 1 % moottorin enimmäisarvosta riippuen siitä, kumpi on suurempi Pakokaasuvirta ± 2,5 % lukemasta tai ± 1,5 % moottorin enimmäisarvosta riippuen siitä, kumpi on suurempi Lämpötilat ≤ 600 K (327 °C) ± 2 K absoluuttinen Lämpötilat ≥ 600 K (327 °C) ± 1 % lukemasta Ilmanpaine ± 0,1 kPa absoluuttinen Pakokaasun paine ± 0,2 kPa absoluuttinen Imuilman alipaine ± 0,05 kPa absoluuttinen Muut paineet ± 0,1 kPa absoluuttinen Suhteellinen kosteus ± 3 % absoluuttinen Absoluuttinen kosteus ± 5 % lukemasta Laimennusilman virta ± 2 % lukemasta Laimennettu pakokaasuvirta ± 2 % lukemasta” iii) Poistetaan 2.3 ja 2.4 kohta. iv) Korvataan 3 ja 4 kohta seuraavasti: ”3. KAASUMAISTEN KOMPONENTTIEN MÄÄRITTÄMINEN 3.1 Analysaattorin yleiset eritelmät Analysaattorin mittausalueen on sovelluttava pakokaasun aineosien pitoisuuksien mittauksessa vaadittavalle tarkkuudelle (3.1.1 kohta). Analysaattoreita on suositeltavaa käyttää siten, että mitattu pitoisuus osuu 15 ja 100 prosentin välille täydestä asteikosta. Jos tulostusjärjestelmä (tietokone, tietojenkoontiyksikkö) voi tuottaa tarkkuudeltaan ja erottelultaan riittävän hyvän tuloksen 15 prosenttia alittavalla asteikon osalla, myös kyseisen alueen mittaukset voidaan hyväksyä. Tässä tapauksessa on suoritettava lisäkalibrointi vähintään neljässä nimellisesti vakioetäisyyksin sijaitsevassa nollasta eroavassa pisteessä kalibrointikäyrien tarkkuuden varmistamiseksi tämän liitteen lisäyksessä 5 olevan 1.6.4 kohdan mukaisesti. Laitteiston sähkömagneettisen yhteensopivuuden (EMC) on oltava sellaisella tasolla, että lisävirheiden mahdollisuus on mahdollisimman pieni. 3.1.1 Tarkkuus Analysaattori ei saa poiketa kalibroinnin nimellispisteestä enemmän kuin ± 2 prosenttia lukemasta koko mittausalueella nollapistettä lukuun ottamatta tai ± 0,3 prosenttia täydestä asteikosta, riippuen siitä, kumpi on suurempi. Tarkkuus määritetään tämän liitteen lisäyksessä 5 olevassa 1.6 kohdassa esitettyjen vaatimusten mukaisesti. Huomautus: Tässä direktiivissä tarkkuudella tarkoitetaan analysaattorin lukeman poikkeamaa nimellisistä kalibrointiarvoista, jotka saadaan kalibrointikaasua käyttäen (= todellinen arvo). 3.1.2 Luotettavuus Luotettavuus, joka määritellään 2,5-kertaiseksi keskipoikkeamaksi kymmenen kertaa toistuneesta vasteesta määrättyyn kalibrointi- tai vertailukaasuun, ei saa olla suurempi kuin ± 1 prosenttia täyden asteikon pitoisuudesta kutakin yli 155 ppm:n (tai ppmC) pitoisuuksilla käytettyä aluetta kohti tai ± 2 prosenttia kutakin alle 155 ppm:n (tai ppmC) pitoisuuksilla käytettyä aluetta kohti. 3.1.3 Kohina Analysaattorin huipusta huippuun -vaste nolla- ja kalibrointi- tai vertailukaasulle minä tahansa kymmenen sekunnin jaksona ei saa ylittää kahta prosenttia kaikkien käytettävien alueiden koko asteikosta. 3.1.4 Nollapisteen poikkeama Nollavasteeksi määritellään keskimääräinen vaste, mukaan lukien kohina, nollakaasuun 30 sekunnin ajanjakson aikana. Nollapisteen poikkeaman on oltava tunnin aikana alle 2 prosenttia alimman käytettävän alueen koko asteikosta. 3.1.5 Vertailupoikkeama Vertailuvasteeksi määritellään keskimääräinen vaste, mukaan lukien häiriö, vertailukaasuun 30 sekunnin ajanjakson aikana. Vertailuvasteen poikkeaman yhden tunnin aikana on oltava alle 2 prosenttia täydestä asteikosta alimmalla käytetyllä alueella. 3.1.6 Nousuaika Mittausjärjestelmään asennetun analysaattorin nousuaika saa olla korkeintaan 3,5 sekuntia. Huomautus: Pelkkä analysaattorin vasteajan arviointi ei yksin riitä sen määrittelemiseksi sopiiko koko järjestelmä muuttavatilaiseen testaukseen. Tilavuudet ja erityisesti järjestelmässä olevat tyhjät tilavuudet eivät vaikuta ainoastaan siirtoaikaan näytteenottimesta analysaattoriin, vaan ne vaikuttavat myös nousuaikaan. Myös analysaattorin sisäiset siirtoajat määritellään analysaattorin vasteajaksi (esimerkiksi NOx-analysaattorin muunnin tai vedenerotin). Koko järjestelmän vasteajan määrittely kuvataan tämän liitteen lisäyksessä 5 olevassa 1.5 kohdassa. 3.2 Kaasun kuivaus Mahdollisen kaasun kuivauslaitteen vaikutuksen mitattavien kaasujen pitoisuuteen on oltava mahdollisimman pieni. Kemiallisia kuivauslaitteita ei saa käyttää veden poistamiseen näytteestä. 3.3 Analysaattorit Käytettävät mittausperiaatteet kuvataan 3.3.1–3.3.4 kohdassa. Liitteessä V annetaan yksityiskohtainen kuvaus mittausjärjestelmistä. Mitattavat kaasut on analysoitava seuraavassa esitettyjen laitteiden avulla. Epälineaarisissa analysaattoreissa saa käyttää linearisointipiirejä. 3.3.1 Hiilimonoksidin (CO) analyysi Hiilimonoksidianalysaattorin on oltava tyypiltään ei-dispersiivinen infrapuna-absorptioanalysaattori (NDIR). 3.3.2 Hiilidioksidin (CO2) analyysi Hiilidioksidianalysaattorin on oltava tyypiltään ei-dispersiivinen infrapuna-absorptioanalysaattori (NDIR). 3.3.3 Hiilivedyn (HC) analyysi Dieselmoottoreiden ja nestekaasulla käyvien kaasumoottoreiden hiilivetyanalysaattorin on oltava tyypiltään lämmitetty liekki-ionianalysaattori (HFID), jonka ilmaisimen, venttiilien, putkistojen ja muiden lämmitettyjen osien avulla voidaan pitää kaasun lämpötilana 463 K ± 10 K (190 ± 10 °C). Maakaasukäyttöisten moottoreiden hiilivetyanalysaattori voi olla tyypiltään lämmittämätön liekki-ionianalysaattori (FID) käytettävän menetelmän mukaan (ks. liitteessä V oleva 1.3 kohta). 3.3.4 Metaanittomien hiilivetyjen (NMHC) analyysi (ainoastaan maakaasukäyttöiset kaasumoottorit) Metaanittomat hiilivedyt on määritettävä toisella seuraavista menetelmistä: 3.3.4.1 Kaasukromatografiamenetelmä (GC) Metaanittomat hiilivedyt on määritettävä vähentämällä kaasukromatografilla (GC) 423 K:n (150 °C:n) lämpötilassa analysoitu metaani 3.3.3 kohdan mukaisesti mitatuista hiilivedyistä. 3.3.4.2 Metaanierotin-menetelmä (NMC) Metaaniton jae on määritettävä lämmitetyn, FID:n kanssa sarjassa käytetyn NMC:n avulla 3.3.3 kohdan mukaisesti vähentämällä metaani hiilivedyistä. 3.3.5 Typen oksidien (NOx) analyysi Typen oksidien analysaattorin on oltava tyypiltään kemiluminisenssianalysaattori (CLD) tai lämmitetty kemiluminisenssianalysaattori (HCLD), jossa on NO2/NO-muunnin, jos mittaus tehdään kuivana. Jos mittaus tehdään märkänä, on käytettävä HCLD-analysaattoria, jonka muuntimen lämpötilan on oltava yli 328 K (55 °C), jos vesijäähdytyskokeen (ks. tämän liitteen lisäyksessä 5 oleva 1.9.2.2 kohta) tulos on tyydyttävä. 3.3.6 Ilman ja polttoaineen suhteen mittaaminen Tämän liitteen lisäyksessä 2 olevassa 4.2.5 kohdan mukaisesti tehtävässä pakokaasuvirran määrityksessä käytettävän ilman ja polttoaineen suhteen mittauslaitteen on oltava sirkoniumoksidityyppinen laaja-alueinen ilma–polttoainesuhdeanturi tai lambda-anturi. Anturi on kiinnitettävä suoraan pakoputkeen kohdassa, jossa pakokaasun lämpötila on riittävän korkea estämään veden kondensoitumisen. Anturin ja siihen kiinteästi liittyvien elektronisten laitteiden tarkkuuden on oltava seuraavissa rajoissa: ± 3 % lukemasta λ < 2 ± 5 % lukemasta 2 ≤ λ < 5 ± 10 % lukemasta 5 ≤ λ Edellä määritellyn tarkkuuden saavuttamiseksi anturi on kalibroitava laitevalmistajan ohjeiden mukaisesti. 3.4 Kaasupäästöjen näytteenotto 3.4.1 Raakapakokaasu Kaasupäästöjen näytteenottimet on sijoitettava virtaussuuntaa vastaan vähintään 0,5 metrin tai kolme kertaa pakoputken halkaisijan mitan päähän pakojärjestelmän pakoaukosta sen mukaan, kumpi mitoista on suurempi, ja niin lähelle moottoria, että pakokaasun lämpötila anturin kohdalla on vähintään 343 K (70 °C). Jos monisylinterisessä moottorissa on monihaarainen pakosarja, näytteenottimen imuaukko on sijoitettava niin kauas virtaussuuntaan, että näyte edustaa kaikkien sylintereiden keskimääräisiä päästöjä. Jos monisylinterisessä moottorissa, esimerkiksi V-moottorissa, on toisistaan erillään olevat pakosarjat, on suositeltavaa yhdistää pakosarjat näytteenottimen etupuolelta. Jos tämä ei ole käytännössä mahdollista, näyte voidaan ottaa sarjasta, jonka CO2-päästö on suurin. Myös muita menetelmiä, joiden on osoitettu vastaavan edellä mainittuja menetelmiä, voidaan käyttää. Pakokaasupäästöjen laskemisessa on käytettävä pakokaasun kokonaismassavirtaa. Jos moottorissa on pakokaasujen jälkikäsittelyjärjestelmä, pakokaasunäyte on otettava pakokaasujen jälkikäsittelyjärjestelmän jälkeen. 3.4.2 Laimennettu pakokaasu Moottorin ja täysvirtauslaimennusjärjestelmän välisen pakoputken on oltava liitteessä V olevan 2.3.1 kohdan mukainen (EP). Kaasupäästöjen näytteenotin (näytteenottimet) on asennettava laimennustunneliin hiukkasten näytteenottimen lähelle kohtaan, jossa laimennusilma ja pakokaasu ovat hyvin sekoittuneet. Näytteenotto voidaan yleensä tehdä kahdella tavalla: — pilaavat aineet kerätään näytepussiin koko syklin ajan ja mitataan testin päätyttyä, — pilaavia aineita kerätään jatkuvasti ja ne integroidaan koko syklin ajalle; tämä menetelmä on pakollinen HC- ja NOx-päästöjen osalta. 4. HIUKKASTEN MÄÄRITTÄMINEN Hiukkasten määrittämiseen tarvitaan laimennusjärjestelmä. Laimennus voidaan toteuttaa joko osa- tai täysvirtauslaimennusjärjestelmällä. Laimennusjärjestelmän kapasiteetin on oltava riittävän suuri, jotta veden tiivistyminen laimennus- ja näytteenottojärjestelmässä estyy täysin. Laimennetun pakokaasun lämpötilan on oltava alle kuin 325 K (52 °C) (16) välittömästi suodattimien pitimien etupuolella virtaussuuntaan katsottuna. Laimennusilman kosteuden säätö ennen sen johtamista laimennusjärjestelmään on sallittua, ja kosteuden poistaminen on erityisen hyödyllistä, jos laimennusilma on hyvin kosteata. Laimennusilman lämpötilan on oltava yli 288 K (15 °C) laimennustunnelin sisäänmenon välittömässä läheisyydessä. Osavirtauslaimennusjärjestelmän on oltava sellainen, että moottorin pakokaasuvirrasta saadaan suhteellinen raakapakokaasunäyte ja järjestelmä ottaa huomioon pakokaasuvirtauksen poikkeamat ja näytteeseen johdetaan laimennusilmaa niin, että lämpötila suodattimella on alle 325 K (52 °C). Tämän takia laimennussuhde r dil ja näytteenottosuhde r on määritettävä niin, että tämän liitteen lisäyksessä 5 olevassa 3.2.1 kohdassa esitetyt tarkkuusvaatimukset täyttyvät. Näytteitä voidaan ottaa eri menetelmillä, ja käytettävä menetelmä määrää suurelta osin sen, mitä näytteenottolaitteita ja -menettelyjä käytetään (ks. liitteessä V oleva 2.2 kohta). Yleensä hiukkasten näytteenotin on asennettava kaasupäästöjen näytteenottimen läheisyyteen, mutta riittävän etäälle häiriöiden välttämiseksi. Näin ollen 3.4.1 kohdan asennusvaatimukset koskevat myös hiukkasnäytteiden ottoa. Näytteenottolinjan on oltava liitteessä V olevan 2 kohdan vaatimusten mukainen. Jos monisylinterisessä moottorissa on monihaarainen pakosarja, näytteenottimen imuaukko on sijoitettava niin kauas virtaussuuntaan, että näyte edustaa kaikkien sylintereiden keskimääräisiä päästöjä. Jos monisylinterisessä moottorissa, esimerkiksi V-moottorissa, on toisistaan erillään olevat pakosarjat, on suositeltavaa yhdistää pakosarjat näytteenottimen etupuolelta. Jos tämä ei ole käytännössä mahdollista, näyte voidaan ottaa sarjasta, jonka hiukkaspäästö on suurin. Myös muita menetelmiä, joiden on osoitettu vastaavan edellä mainittuja menetelmiä, voidaan käyttää. Pakokaasupäästöjen laskemisessa on käytettävä pakokaasun kokonaismassavirtaa. Hiukkasten massan määrittämiseksi tarvitaan hiukkasten näytteenottojärjestelmä, hiukkasten näytteenottosuodattimet, mikrogrammavaaka ja punnituskammio, jonka lämpötila ja kosteus on säädelty. Hiukkasnäytteiden otossa on käytettävä yksisuodatinmenetelmää, jossa käytetään yhtä suodatinta (ks. 4.1.3 kohta) koko testisyklin ajan. ESC-testissä on seurattava näytteenottoaikoja ja -virtauksia erittäin tarkoin testin näytteenottovaiheen aikana. 4.1 Hiukkasten näytteenottosuodattimet Laimennetusta pakokaasusta otetaan näytteet suodattimella, joka vastaa 4.1.1 ja 4.1.2 kohdan vaatimuksia testisarjan aikana. 4.1.1 Suodattimen ominaisuudet Suodattimien on oltava fluorihiilipäällystettyjä lasikuitusuodattimia. Kaikkien suodatintyyppien 0,3 μm DOP (dioktyyliftalaatti) keräystehokkuuden on oltava vähintään 99 prosenttia kaasun pintanopeudella 35–100 cm/s. 4.1.2 Suodatinkoko Suositeltavia ovat läpimitaltaan 47 tai 70 mm:n suodattimet. Myös läpimitaltaan suuremmat suodattimet hyväksytään (4.1.4), mutta pienempiä ei saa käyttää. 4.1.3 Suodattimen pintanopeus Kaasun pintanopeuden suodattimen läpi on oltava 35–100 cm/s. Paineenalennuksen lisäys testin alun ja lopun välillä saa olla enintään 25 kPa. 4.1.4 Suodattimen kuormitus Taulukossa 10 esitetään yleisimpien suodatinkokojen vaaditut vähimmäiskuormitukset. Suurten suodattimien vähimmäiskuormituksen on oltava 0,065 mg 1 000 mm2:n suodatusalaa kohden. Taulukko 10 Suodattimien vähimmäiskuormitukset Suodattimen läpimitta (mm) Vähimmäiskuormitus (mg) 47 0,11 70 0,25 90 0,41 110 0,62 Jos aikaisempien testien perusteella on todennäköistä, että vaadittua suodattimen vähimmäiskuormitusta ei saavuteta testisyklin aikana, kun virtaus ja laimennussuhde on optimoitu, voidaan pienempi suodattimen kuormitus hyväksyä osapuolten suostumuksella, mikäli voidaan osoittaa, että 4.2 kohdan tarkkuusvaatimukset täyttyvät (esimerkiksi 0,1 μg:n vaa’an avulla). 4.1.5 Suodattimenpidin Päästötestiä varten suodattimet asetetaan pitimiin, jotka ovat liitteessä V olevan 2.2 kohdan vaatimusten mukaiset. Pidinasennelman on oltava sellainen, että virtaus jakautuu tasaisesti suodatusalalle. Suodattimenpitimen etu- tai takapuolelle sijoitetaan pikaventtiilit. Välittömästi virtaussuunnassa suodattimenpitimen etupuolelle voidaan asentaa inertiaan perustuva esiluokituslaite, jonka 50 prosentin luokituskoko on välillä 2,5–10 μm. Laitteen käyttäminen on erittäin suositeltavaa, jos näytteenottimena käytetään avointa putkea, joka osoittaa pakokaasun virtaussuuntaa vastaan. 4.2 Punnituskammion ja tarkkuusvaa'an eritelmä 4.2.1 Punnituskammion olosuhteet Punnituskammio (tai punnitushuone), jossa hiukkassuodattimet vakioidaan ja jossa suodattimet punnitaan, on pidettävä suodattimien vakautus- ja punnitusaikana 295 K ± 3 K:n lämpötilassa (22 °C ± 3 °C). Kosteus on pidettävä 282,5 K ± 3 K:n (9,5 °C ± 3 °C) kastepisteessä ja suhteellisen kosteuden on oltava 45 prosenttia ± 8 prosenttia. 4.2.2 Vertailusuodattimen punnitus Kammiossa (tai huoneessa) ei saa olla epäpuhtauksia (kuten pölyä), joka voisi laskeutua hiukkassuodattimille niiden stabiloinnin aikana. Punnitushuoneen olot saavat poiketa 4.2.1 kohdassa eritellyistä, jos poikkeama kestää enintään 30 minuuttia. Punnitushuoneen pitäisi olla vaatimusten mukainen ennen henkilöstön menemistä huoneeseen. Ainakin kaksi käyttämätöntä vertailusuodatinta on punnittava neljän tunnin kuluessa näytteenottosuodattimien punnituksesta, mutta mieluummin samanaikaisesti. Niiden on oltava saman kokoisia ja samaa ainetta kuin näytteenottosuodattimien. Jos vertailusuodattimien keskimääräinen paino muuttuu yli 10 μg näytteenottosuodattimien punnitusten välillä, on kaikki näytteenottosuodattimet hylättävä ja päästötestit uusittava. Jos punnitushuoneen 4.2.1 kohdassa määritellyt stabiilisuuskriteerit eivät täyty, mutta viitesuodattimien punnitukset ovat vaatimusten mukaiset, moottorin valmistaja voi valita, hyväksyykö hän näytesuodattimien painot vai hylkääkö hän testin, korjauttaa punnitushuoneen säätöjärjestelmän ja suorituttaa testin uudelleen. 4.2.3 Analyysivaaka Suodattimien painojen määrittämiseen käytettävän analyysivaa'an tarkkuuden (keskipoikkeaman) on oltava vähintään 2 μg ja erotuskyvyn vähintään 1 μg (1 merkki = 1 μg) valmistajan ilmoituksen mukaan. 4.2.4 Staattisen sähkön vaikutusten eliminoiminen Staattisen sähkön vaikutuksen eliminoimiseksi suodattimet on neutralisoitava ennen punnitusta esimerkiksi poloniumneutraloijan, Faradayn häkin tai vastaavan laitteen avulla. 4.2.5 Virtausmittaus 4.2.5.1 Yleiset vaatimukset Virtausmittarin tai virtauksen mittauslaitteiden absoluuttisen tarkkuuksien on oltava 2.2 kohdan erittelyjen mukaiset. 4.2.5.2 Osavirtauslaimennusjärjestelmää koskevat erityisvaatimukset Osavirtauslaimennusjärjestelmissä on kiinnitettävä erityistä huomiota näytevirran q mp tarkkuuteen, jos sitä ei mitata suoraan, vaan se määritetään virtauseron mittauksella seuraavasti: q mp = qmdew – qmdw Tässä tapauksessa arvojen q mdew ja q mdw ± 2 prosentin tarkkuus ei riitä takaamaan arvon q mp riittävää tarkkuutta. Jos kaasuvirta määritetään virtauseron mittauksella, eron suurimman virheen on oltava sellainen, että q mp:n tarkkuus on ± 5 prosenttia, kun laimennussuhde on alle 15. Se voidaan laskea ottamalla kunkin laitteen virheistä neliöllinen keskiarvo. Arvon q mp riittävä tarkkuus voidaan saavuttaa jollain seuraavista menetelmistä: Arvojen q mdew ja q mdw absoluuttinen tarkkuus on ± 0,2 prosenttia, mikä takaa sen, että arvon q mp tarkkuus on ≤ 5 prosenttia, kun laimennussuhde on 15. Suuremmilla laimennussuhteilla esiintyy kuitenkin suurempia virheitä. Arvo q mdw kalibroidaan suhteessa arvoon q mdew siten, että saavutetaan samat q mp:n tarkkuudet kuin a kohdassa. Yksityiskohtaisia tietoja tällaisesta kalibroinnista annetaan liitteen III lisäyksessä 5 olevassa 3.2.1 kohdassa. Arvon q mp tarkkuus määritetään epäsuorasti laimennussuhteen tarkkuudesta, joka määritetään merkkikaasulla, esimerkiksi CO2:lla. Tässäkin tapauksessa vaaditaan a kohdan menetelmää vastaavat q mp:n tarkkuudet. Arvojen q mdew ja q mdw absoluuttinen tarkkuus on ± 2 prosenttia täydestä asteikosta, arvojen q mdew ja q mdw eron suurin virhe on 0,2 prosenttia ja epälineaarisuusvirhe on ± 0,2 prosenttia suurimmasta testin aikana havaitusta q mdew:n arvosta. h) Muutetaan lisäys 5 seuraavasti: i) Lisätään 1.2.3 kohta seuraavasti: ”1.2.3 Tarkkuussekoituslaitteiden käyttö Kalibrointiin ja vertailuun käytettäviä kaasuja voidaan myös saada aikaan tarkkuussekoituslaitteilla (kaasunjakajilla) puhdistetulla N2:lla tai puhdistetulla synteettisellä ilmalla laimentamalla. Sekoituslaitteen tarkkuuden on oltava sellainen, että sekoitettujen kalibrointikaasujen pitoisuudet voidaan määrittää ± 2 prosentin tarkkuudella. Tämä tarkkuus tarkoittaa sitä, että sekoitukseen käytettävät primaarikaasut on pystyttävä määrittämään vähintään ± 1 prosentin tarkkuudella ja että määrityksen on perustuttava kansallisiin tai kansainvälisiin kaasustandardeihin. Tarkastus suoritetaan 15 ja 50 prosentin välillä täydestä asteikosta kunkin sellaisen kalibroinnin osalta, jossa käytetään sekoituslaitetta. Vaihtoehtoisesti sekoituslaite voidaan tarkastaa lineaarisella instrumentilla, esimerkiksi käyttämällä NO-kaasua CLD:n kanssa. Instrumentin vertailuarvo asetetaan suoraan instrumenttiin yhdistetyllä vertailukaasulla. Sekoituslaite on tarkastettava käytetyissä asetuksissa, ja nimellisarvoa on verrattava instrumentin mitattuun pitoisuuteen. Tämän erotuksen on oltava kussakin pisteessä enintään ± 1 prosenttia nimellisarvosta.” ii) Korvataan 1.4 kohta seuraavasti: ”1.4 Vuototesti Järjestelmälle on tehtävä vuototesti. Näytteenotin on irrotettava pakojärjestelmästä ja pakojärjestelmän pää on tukittava. Analysaattorin pumppu on käynnistettävä. Alun stabilointijakson jälkeen kaikkien virtausmittareiden lukeman on oltava nolla. Jos lukema ei ole nolla, näytteenottolinjat on tarkistettava ja vika on korjattava. Tyhjiöpuolen suurin sallittu vuotomäärä on 0,5 prosenttia tarkistettavan järjestelmän osan käytön aikaisesta virtauksesta. Analysaattorin ja ohituksen virtoja voidaan käyttää käytön aikaisten virtausten arvioimiseen. Vaihtoehtoisesti järjestelmä voidaan tyhjentää vähintään 20 kPa:n tyhjiöpaineeseen (80 kPa:n absoluuttiseen paineeseen). Alustavan stabilointiajan jälkeen järjestelmän paineennousu Δp (kPa/min) saa olla enintään Δp = p / V s × 0,005 × q vs jossa V s = järjestelmän tilavuus, l q vs = järjestelmän virtausnopeus, l/min Toinen menetelmä on ottaa käyttöön pitoisuuden porrastuksen muutos näytteenottolinjan alussa vaihtamalla nollakaasusta vertailukaasuun. Jos riittävän pitkän ajan kuluttua lukema on noin 1 prosentin alempi kuin käyttöön otettu pitoisuus, tämä viittaa kalibrointi- tai vuoto-ongelmiin.” iii) Lisätään uusi 1.5 kohta seuraavasti: ”1.5 Analyysijärjestelmän vasteajan tarkastaminen Vasteajan arvioinnissa käytettävien järjestelmän asetusten on oltava täsmälleen samat kuin testauksen mittauksessa (paine, virrat, analysaattoreiden suodatinasetukset ja kaikki muut vasteaikaan vaikuttavat muuttujat). Vasteaika määritetään tekemällä suora kaasukytkentä näytteenottimen imuaukkoon. Kaasukytkennän on tapahduttava alle 0,1 sekunnissa. Testissä käytettävien kaasujen on aiheutettava pitoisuudenmuutos, joka on vähintään 60 prosenttia täydestä asteikosta. Kunkin yksittäisen kaasuaineosan pitoisuus on kirjattava. Vasteaika on kaasunkytkennän ja kirjatun pitoisuuden muutoksen välinen aikaero. Järjestelmän vasteaika (t 90) koostuu viiveestä mittausanturiin ja anturin nousuajasta. Viive on aika muutoksesta (t 0) siihen, kunnes vaste on 10 prosenttia lopullisesta lukemasta (t 10). Nousuaika on 10 prosenttia ja 90 prosenttia lopullisesta lukemasta olevien vasteiden välinen aika (t 90–t 10). Analysaattori- ja pakovirtasignaalien aikojen yhdenmukaistamista varten raakapakokaasun mittauksessa muunnosajaksi määritellään aika muutoksesta (t 0) siihen, kunnes vaste on 50 prosenttia lopullisesta lukemasta (t 50). Järjestelmän vasteaika saa olla enintään 10 sekuntia ja nousuaika enintään 3,5 sekuntia kaikille rajoitetuille aineosille (CO, NOx, HC, NMHC) ja kaikilla käytetyillä mittausalueilla.” iv) Korvataan entinen 1.5 kohta seuraavasti: ”1.6 Kalibrointi 1.6.1 Mittauslaitteisto Laitteisto on kalibroitava ja kalibrointikäyrät tarkastettava vakiokaasujen mukaan. Kalibroinnissa on käytettävä samoja kaasun virtauksia kuin pakokaasunäytteiden otossa. 1.6.2 Lämmitysaika Lämmitysajan tulisi vastata valmistajan suosituksia. Jos lämmitysaikaa ei ole määritetty, on suositeltavaa lämmittää analysaattoreita kahden tunnin ajan. 1.6.3 NDIR- ja HFID-analysaattori NDIR-analysaattori on viritettävä tarpeen mukaisesti ja HFID-analysaattorin liekki on optimoitava (1.8.1 kohta). 1.6.4 Kalibrointikäyrän laatiminen — Kaikki tavallisesti käytettävät käyttöalueet on kalibroitava. — CO, CO2, NOx ja HC-analysaattorit on nollattava puhdistetun synteettisen ilman (tai typen) avulla. — Sopivat kalibrointikaasut syötetään analysaattoreihin, kirjataan arvot ja laaditaan kalibrointikäyrä. — Kalibrointikäyrä määritetään vähintään kuuden mahdollisimman tasaisesti toiminta-alueella sijaitsevan kalibrointipisteen (ei nollan) avulla. Suurimman nimellispitoisuuden on oltava vähintään 90 prosenttia koko asteikosta. — Kalibrointikäyrä on laskettava pienimmän neliösumman menetelmällä. Tässä voidaan käyttää parhaiten sopivaa lineaarista tai ei-lineaarista yhtälöä. — Kalibrointipisteet saavat poiketa pienimmän neliösumman parhaiten sopivasta viivasta enintään ± 2 prosenttia lukemasta tai ± 0,3 prosenttia täydestä asteikosta riippuen siitä, kumpi on suurempi. — Nollaus on tarkistettava uudelleen ja kalibrointimenettely tarvittaessa toistettava. 1.6.5 Vaihtoehtoiset menetelmät Jos pystytään osoittamaan, että vaihtoehtoinen tekniikka (esimerkiksi tietokone, elektronisesti ohjattu alueen kytkentä jne.) voi tarjota vastaavantasoisen tarkkuuden, näitäkin menetelmiä voidaan käyttää. 1.6.6 Pakokaasuvirran mittaamiseen tarkoitetun merkkikaasuanalysaattorin kalibrointi Kalibrointikäyrä määritetään vähintään kuuden mahdollisimman tasaisesti toiminta-alueella sijaitsevan kalibrointipisteen (ei nollan) avulla. Suurimman nimellispitoisuuden on oltava vähintään 90 prosenttia koko asteikosta. Kalibrointikäyrä on laskettava pienimmän neliösumman menetelmällä. Kalibrointipisteet saavat poiketa pienimmän neliösumman parhaiten sopivasta viivasta enintään ± 2 prosenttia lukemasta tai ± 0,3 prosenttia täydestä asteikosta riippuen siitä, kumpi on suurempi. Ennen testikäyttöä analysaattori on nollattava ja asetettava vertailukaasun arvot käyttämällä nollakaasua ja vertailukaasua, jonka nimellisarvo on yli 80 prosenttia analysaattorin täydestä asteikosta.” v) Entisestä 1.6 kohdasta tulee 1.6.7 kohta. vi) Lisätään 2.4 kohta seuraavasti: ”2.4 Aliääniventurin (SSV) kalibrointi SSV:n kalibrointi perustuu aliääniventurin virtausyhtälöön. Kaasun virtaus on syöttöpaineen ja -lämpötilan ja SSV:n syötön ja kurkun välisen paineenalennuksen funktio. 2.4.1 Tietojen analysointi Ilman virtaus (QSSV) kullakin rajoitusasetuksella (vähintään 16 asetusta) lasketaan virtausmittarin tiedoista valmistajan määrittämän menetelmän avulla vakio-oloissa m3/min-arvona. Purkauskerroin lasketaan kunkin asetuksen kalibrointitiedoista seuraavasti: jossa Q SSV = ilman virtaus vakio-oloissa (101,3 kPa, 273 K), m3/s T = lämpötila venturin syötössä, K d = SSV:n kurkun halkaisija, m r p = SSV:n kurkun ja syötön absoluuttisen staattisen paineen suhde = r D = SSV:n kurkun halkaisijan d suhde syöttöputken sisähalkaisijaan = Aliäänivirtauksen alueen määrittämiseksi Cd on piirrettävä SSV:n kurkussa määritellyn Reynoldsin luvun funktiona. Re SSV:n kurkussa lasketaan seuraavalla kaavalla: jossa A 1 = kokoelma vakioita ja yksiköiden muunnoksia Q SSV = ilman virtaus vakio-oloissa (101,3 kPa, 273 K), m3/s d = SSV:n kurkun halkaisija, m μ = kaasun absoluuttinen tai dynaaminen viskositeetti, joka on laskettu seuraavalla kaavalla: kg/m-s b = empiirinen vakio = S = empiirinen vakio = 110,4 K Koska QSSV on syöte Re-kaavassa, laskelma on aloitettava arvaamalla alustavasti kalibrointiventurin QSSV tai Cd ja sitä on toistettava niin kauan, kunnes QSSV konvergoi. Konvergointimenetelmän tarkkuuden on oltava vähintään 0,1 prosenttia. Saatavalla kalibrointikäyrän sopivuusyhtälöllä laskettujen C d-arvojen on oltava ± 0,5 prosentin sisällä mitatuista C d-arvoista kussakin kalibrointipisteessä vähintään kuudessatoista pisteessä aliäänivirtauksen alueella.” vii) Entisestä 2.4 kohdasta tulee 2.5 kohta. viii) Korvataan 3 kohta seuraavasti: ”3. HIUKKASTEN MITTAUSJÄRJESTELMÄN KALIBROINTI 3.1 Johdanto Hiukkasmittauksen osalta kalibrointi rajoittuu näytevirran ja laimennussuhteen määrityksessä käytettäviin virtausmittareihin. Kaikki virtausmittarit on kalibroitava niin usein kuin se on tarpeen tämän direktiivin tarkkuusvaatimusten täyttämiseksi. Käytettävä kalibrointimenetelmä kuvaillaan 3.2 kohdassa. 3.2 Virtauksen mittaaminen 3.2.1 Määräajoin tehtävä kalibrointi — Tämän liitteen lisäyksessä 4 olevassa 2.2 kohdassa esitettyjen absoluuttisten tarkkuusvaatimusten täyttämiseksi virtausmittari tai virtauksen mittauslaitteisto on kalibroitava tarkan virtausmittarin avulla kansainvälisten tai kansallisten standardien mukaisesti. — Jos näytekaasuvirta määritetään virtauseron mittauksella, virtausmittari tai virtauksen mittauslaite on kalibroitava jollakin seuraavista menetelmistä siten, että tunneliin menevä näytevirta q mp täyttää tämän liitteen lisäyksessä 4 olevassa 4.2.5.2 kohdassa esitetyt tarkkuusvaatimukset: a) Arvon q mdw virtausmittari kytketään sarjaan q mdew:n virtausmittarin kanssa, ja näiden kahden virtausmittarin välinen ero kalibroidaan vähintään viidessä pisteessä siten, että virtausarvot on jaettu tasaisin välein alhaisimman testin aikana käytetyn q mdw-arvon ja testissä käytetyn q mdew-arvon välille. Laimennustunneli voidaan ohittaa. b) Kalibroitu massavirtalaite kytketään sarjaan q mdew:n virtausmittarin kanssa ja tarkkuus tarkastetaan testissä käytetyllä arvolla. Tämän jälkeen kalibroitu massavirtalaite kytketään sarjaan q mdw:n virtausmittarin kanssa ja tarkkuus tarkastetaan vähintään viidellä asetuksella, jotka vastaavat laimennussuhdetta 3–50 suhteessa testin aikana käytettyyn q mdew-arvoon. c) Siirtoputki TT irrotetaan pakokaasuvirrasta, ja siirtoputkeen kytketään kalibroitu virtauksen mittauslaite, jonka alue sopii q mp:n mittaukseen. Tämän jälkeen q mdew säädetään testissä käytettyyn arvoon ja q mdw säädetään vaiheittain vähintään viiteen arvoon, jotka vastaavat laimennussuhteita q välillä 3–50. Vaihtoehtoisesti voidaan käyttää erityistä kalibrointivirtaustietä, jossa tunneli ohitetaan, mutta jossa vastaavien mittareiden läpi kulkeva kokonaisvirta ja laimennusilman virta ovat samat kuin varsinaisessa testissä. d) Pakokaasun siirtoputkeen TT syötetään merkkikaasua. Merkkikaasu voi olla pakokaasun aineosa, kuten CO2 tai NOx. Kun merkkikaasuaineosa on laimentunut tunnelissa, se mitataan. Tämä tehdään viidelle laimennussuhteelle välillä 3–50. Näytevirran tarkkuus määritetään laimennussuhteesta r d: — Kaasuanalysaattorien tarkkuudet on otettava huomioon q mp:n tarkkuuden takaamiseksi. 3.2.2 Hiilivirran tarkastaminen — On suositeltavaa tarkastaa hiilivirta todellista pakokaasua käyttäen, koska näin voidaan havaita mittaukseen ja ohjaukseen liittyvät ongelmat ja varmentaa osavirtauslaimennusjärjestelmän asianmukainen toiminta. Hiilivirran tarkastus olisi tehtävä vähintään joka kerta kun asennetaan uusi moottori tai kun testisolun kokoonpanoon tehdään merkittäviä muutoksia. — Moottoria on käytettävä suurimman vääntömomentin kuormituksella ja nopeudella tai millä tahansa muulla vakiotilaisella moodilla, joka tuottaa vähintään 5 prosenttia CO2:ta. Osavirtausnäytteenottojärjestelmää on käytettävä laimennuskertoimella, joka on noin 15:1. — Jos hiilivirran tarkastus tehdään, käytetään tämän liitteen lisäyksessä 6 esitettyä menettelyä. Hiilivirrat lasketaan tämän liitteen lisäyksessä 6 olevan 2.1–2.3 kohdan mukaisesti. Kaikkien hiilivirtojen olisi oltava 6 prosentin vaihtelualueella toisiinsa nähden. 3.2.3 Testiä edeltävä tarkastus — Testiä edeltävä tarkastus on tehtävä kahden tunnin kuluessa ennen testausta seuraavalla tavalla: — Virtausmittareiden tarkkuus on tarkastettava samalla menetelmällä, jota on käytetty kalibroinnissa (ks. 3.2.1 kohta). Tarkastus on tehtävä vähintään kahdessa pisteessä, mukaan lukien q mdw:n virtausarvot, jotka vastaavat laimennussuhteita 5–15 testissä käytetyllä q mdew-arvolla. — Jos 3.2.1 kohdan mukaisen kalibrointimenettelyn pöytäkirjoilla voidaan osoittaa, että virtausmittarien kalibrointi pysyy vakaana pitkällä aikavälillä, testiä edeltävä tarkastus voidaan jättää tekemättä. 3.3 Muunnosajan määrittäminen (vain ETC-testin osavirtauslaimennusjärjestelmien osalta) — Muunnosajan arvioinnissa käytettävien järjestelmän asetusten on oltava täsmälleen samat kuin testin mittauksessa. Muunnosaika määritellään seuraavalla menetelmällä: — Riippumaton vertailuvirtausmittari, jolla on näytevirtaan soveltuva mittausalue, kytketään sarjaan näytteenottimen kanssa lähelle sitä. Tämän virtausmittarin muunnosajan on oltava alle 100 ms vasteajan mittauksessa käytetyllä virtausaskelkoolla, ja virtauksen rajoituksen on oltava riittävän alhainen, jotta se ei vaikuta osavirtauslaimennusjärjestelmän dynaamisiin suoritusarvoihin ja on hyvän teknisen käytännön mukainen. — Osavirtauslaimennusjärjestelmän pakokaasuvirran (tai ilmavirran, jos pakokaasuvirta lasketaan) syötteeseen tehdään askelmuutos alhaisesta virtauksesta vähintään 90 prosenttiin täydestä asteikosta. Askelmuutoksen laukaisimen olisi oltava sama, jota käytetään ennakoivan ohjauksen käynnistämiseen varsinaisessa testissä. Pakokaasunvirran askelheräte ja virtausmittarin vaste on kirjattava vähintään 10 Hz:n näytteenottotaajuudella. — Näistä tiedoista määritetään osavirtauslaimennusjärjestelmän muunnosaika, joka on aika askelherätteen aloittamisesta virtausmittarin vasteen 50 prosentin pisteeseen. Samalla tavoin määritetään osavirtauslaimennusjärjestelmän q mp-signaalin ja pakokaasuvirtausmittarin q mew,i-signaalin muunnosajat. Näitä signaaleja käytetään kunkin testin jälkeen suoritettavissa regressiotarkastuksissa (ks. tämän liitteen lisäyksessä 2 oleva 3.8.3.2 kohta). — Laskelma toistetaan vähintään viidellä nousu- ja laskuherätteellä, ja tuloksista lasketaan keskiarvo. Tästä arvosta vähennetään vertailuvirtausmittarin sisäinen muunnosaika (<100 ms). Tämä on osavirtauslaimennusjärjestelmän ’ennakoiva’ arvo, jota sovelletaan tämän liitteen lisäyksessä 2 olevan 3.8.3.2 kohdan mukaisesti. 3.4 Osavirtausolosuhteiden tarkastus Pakokaasun nopeusalue ja paineenvaihtelut on tarkistettava ja säädettävä tarvittaessa liitteessä V olevan 2.2.1 kohdan (pakoputki, EP) vaatimusten mukaisiksi. 3.5 Kalibrointivälit Virtauksen mittausinstrumentit on kalibroitava vähintään kolmen kuukauden välein tai aina, kun järjestelmään tehdään korjauksia tai muutoksia, jotka saattavat vaikuttaa kalibrointiin.” i) Lisätään lisäys 6 seuraavasti: ”Lisäys 6 HIILIVIRRAN TARKASTAMINEN 1. JOHDANTO Vain hyvin pieni osa pakokaasun sisältämästä hiilestä on peräisin muualta kuin polttoaineesta, ja se on aivan pientä osaa lukuunottamatta pakokaasussa hiilidioksidina. Tämä on perustana CO2-mittauksiin perustuvalle järjestelmän varmennustarkastukselle. Hiilen virtaus pakokaasun mittausjärjestelmiin määräytyy polttoaineen virtauksen mukaan. Hiilen virtaus päästöjen ja hiukkasten mittausjärjestelmien näytteenottopisteissä on riippuvainen CO2-pitoisuuksista ja kaasuvirtauksesta kyseisissä pisteissä. Tässä mielessä moottorin tuottama hiilivirta tunnetaan, ja havainnoimalla samaa hiilivirtaa pakoputkessa ja osavirtausnäytteenottojärjestelmän ulostulossa voidaan varmentaa vuotoeheys ja virtausmittauksen tarkkuus. Tämän tarkastuksen etuna on se, että moottorin osat toimivat todellisissa moottorin testausolosuhteissa lämpötilan ja virtauksen osalta. Seuraavassa kaaviossa esitetään näytteenottopisteet, joissa hiilivirrat on tarkastettava. Jäljempänä esitetään kaavat hiilivirran laskemiseksi kussakin näytteenottopisteessä. 2. LASKELMAT 2.1 Hiilivirta moottoriin (paikka 1) Hiilimassavirta moottoriin polttoaineella CH α O ε saadaan seuraavasta kaavasta: jossa q mf = polttoaineen massavirta, kg/s 2.2 Hiilivirta raakapakokaasussa (paikka 2) Hiilimassavirta moottorin pakoputkessa määritetään raakahiilidioksidipitoisuudesta ja pakokaasun massavirrasta seuraavasti: jossa c CO2,r = märkä CO2-pitoisuus raakapakokaasussa, % c CO2,a = ympäristön märkä CO2-pitoisuus, % (noin 0,04 %) q mew = pakokaasun massavirta (märkä), kg/s M re = pakokaasun molekyylimassa Kuivana mitatut CO2-pitoisuudet on muunnettava märkäpitoisuuksiksi tämän liitteen lisäyksessä 1 olevan 5.2 kohdan mukaisesti. 2.3 Hiilivirta laimennusjärjestelmässä (paikka 3) Hiilivirta määritetään laimennetusta CO2-pitoisuudesta, pakokaasun massavirrasta ja näytevirrasta seuraavasti: jossa c CO2,d = märkä CO2-pitoisuus laimennetussa pakokaasussa laimennustunnelin ulostulossa, % c CO2,a = ympäristön märkä CO2-pitoisuus, % (noin 0,04 %) q mdew = laimennetun pakokaasun massavirta (märkä), kg/s q mew = pakokaasun massavirta (märkä), kg/s (vain osavirtausjärjestelmä) q mp = pakokaasun näytevirta osavirtauslaimennusjärjestelmään, kg/s (vain osavirtausjärjestelmä) M re = pakokaasun molekyylimassa Kuivana mitatut CO2-pitoisuudet on muunnettava märkäpitoisuuksiksi tämän liitteen lisäyksessä 1 olevan 5.2 kohdan mukaisesti. 2.4 Pakokaasun molekyylimassa (Mre) lasketaan seuraavasti: jossa q mf = polttoaineen massavirta, kg/s q maw = imuilman massavirta (märkä), kg/s H a = imuilman kosteus, grammaa vettä/kg kuivaa ilmaa M ra = kuivan imuilman molekyylimassa (= 28,9 g/mol) α, δ, ε, γ = polttoaineen CH α O δ N ε S γ moolisuhteet Vaihtoehtoisesti voidaan käyttää seuraavia molekyylimassoja: M re (diesel) = 28,9 g/mol M re (nestekaasu) = 28,6 g/mol M re (maakaasu) = 28,3 g/mol”