FI Euroopan unionin virallinen lehti L 274/1

KOMISSION PÄÄTÖS,

annettu 26 päivänä tammikuuta 2010,

Ranskan La Postelle myöntämästä valtiontuesta C 56/07 (ex E 15/05)

(tiedoksiannettu numerolla K(2010) 133)

(Ainoastaan ranskankielinen teksti on todistusvoimainen)

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

(2010/605/EU)

EUROOPAN KOMISSIO, joka

ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (1) ja erityisesti sen 108 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,

ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,

on mainittujen artiklojen mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa (2)

sekä katsoo seuraavaa:

1. MENETTELY

(1) Komissio hyväksyi 21 päivänä joulukuuta 2005 La Posten pankki- ja rahoitustoiminnan siirron tämän La Banque Postale -tytäryhtiölle (3). Päätöksessään komissio korostaa, että La Poste -yhtiölle myönnettyä rajoittamatonta valtiontakausta koskevasta asiasta aloitetaan erillinen menettely.

(2) Komissio ilmoitti 21 päivänä helmikuuta 2006 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (4), jäljempänä ’menettelyasetus’, 17 artiklan mukaisesti Ranskan viranomaisille alustavat päätelmänsä. Kyseisten päätelmien mukaan kyseessä voi olla rajoittamattoman valtiontakaus, joka perustuu La Posten asemaan ja jonka katsotaan olevan SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan vastaista valtiontukea. Komissio kehotti viranomaisia esittämään huomautuksensa. Koska oletettu rajoittamaton valtiontakaus on ollut voimassa jo ennen 1 päivää tammikuuta 1958, komissio on soveltanut voimassa olevaa tukea koskevia sääntöjä edellä mainitun menettelyasetuksen 1 artiklan b kohdan mukaisesti (5).

(3) Komissio vastaanotti Ranskan viranomaisten vastauksen 24 päivänä huhtikuuta 2006.

(4) Komissio kehotti menettelyasetuksen 18 artiklan mukaisesti 4 päivänä lokakuuta 2006 Ranskaa poistamaan 31 päivään joulukuuta 2008 mennessä takauksen, joka on myönnetty La Posten kaikille sitoumuksille sen aseman perusteella.

(5) Komissio vastaanotti 6 päivänä joulukuuta 2006 Ranskan viranomaisten muistion, jossa kiistetään komission 4 päivänä lokakuuta 2006 päivätyssä kirjeessä esitetyt päätelmät.

(6) Tavattuaan kilpailuasioista vastaavat komission yksiköt, jäljempänä ’kilpailun PO’, Ranskan viranomaiset toimittivat komissiolle 16 päivänä tammikuuta 2007 päivätyssä kirjeessään luonnoksen muutoksiksi, jotka koskivat 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun Ranskan lain nro 80–539 (loi relative aux astreintes prononcées en matière administrative et à l’exécution des jugements par les personnes morales de droit public, laki uhkasakkoihin tuomitsemisesta ja julkisoikeuden oikeushenkilöiden tuomioiden täytäntöönpanosta) (6), jäljempänä ’16 päivänä heinäkuuta 1980 annettu laki’, 12 päivänä toukokuuta 1981 annettua soveltamisasetusta (7), jäljempänä ’12 päivänä toukokuuta 1981 annettu asetus’.

(7) Komission selvennyspyynnön jälkeen Ranskan viranomaiset toimittivat 1 päivänä helmikuuta 2007 vastaanotetun muistion, jossa selvitetään La Posten velkojien asemaa yhtiön joutuessa taloudellisiin vaikeuksiin.

(8) Ranskan viranomaiset esittivät 19 päivänä maaliskuuta 2007 päivätyssä muistiossaan täydentävän ehdotuksen, jossa ne sitoutuvat yhdessä La Posten kanssa ilmoittamaan kaikissa La Posten rahoitussopimuksissa ja tarjousesitteissä, ettei takausta myönnetä.

(9) Komissio ilmoitti 29 päivänä marraskuuta 2007 päivätyssä kirjeessään Ranskalle, että se on päättänyt aloittaa tämän toimenpiteen osalta SEUT-sopimuksen 108 artiklan 2 kohdassa säädetyn menettelyn, jäljempänä ’päätös menettelyn aloittamisesta’.

(10) Päätös menettelyn aloittamisesta on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä (8). Komissio on kehottanut kaikkia asianomaisia esittämään huomautuksensa toimenpiteestä.

(11) Komissio ei ole saanut asianomaisilta huomautuksia tästä aiheesta.

(12) Komissio vastaanotti Ranskan huomautukset 23 päivänä tammikuuta 2008 päivätyssä kirjeessä.

(13) Komissio julkaisi kilpailun PO:n internetsivuilla tarjouskilpailun, joka liittyi La Poste -yhtiölle myönnettyä Ranskan tasavallan rajoittamatonta valtiontakausta koskevaan tutkimuksesta. Määräaikaan eli 21 päivään huhtikuuta 2008 mennessä vastaanotettiin neljä tarjousta. Tutkimustoimeksiannon sai Sophie Nicinski, joka on oikeustieteen tohtori ja julkisoikeuden alan professori eri yliopistoissa ja joka on julkaissut artikkeleita yksityisoikeudellisille teollisuus- ja liikeyrityksille myönnetyistä valtiontakauksista. Asiantuntija, jäljempänä ‘komission asiantuntija’, luovutti raporttinsa 17 päivänä marraskuuta 2008.

(14) Koska lehdistössä esiintyi tietoja, joiden mukaan Ranskan hallitus oli hyväksynyt lakiesityksen La Poste -yhtiön aseman muuttamisesta, komissio tiedusteli Ranskalta 20 päivänä heinäkuuta 2009, suostuuko se sitoutumaan siihen, että La Poste muutetaan osakeyhtiöksi, jota koskevat yleisen lainsäädännön mukaiset saneeraus- ja selvitystilamenettelyt. Samassa kirjeessä komissio toimitti Ranskan viranomaisille asiantuntijansa raportin.

(15) Ranska ilmoitti 31 päivänä heinäkuuta 2009 lähettämällään muistiolla komissiolle, että 29 päivänä heinäkuuta 2009 pidetyssä valtioneuvoston istunnossa oli hyväksytty lakiehdotus La Poste -yhtiöstä ja postitoiminnasta. Siinä vahvistettiin La Poste -yhtiön muuttaminen osakeyhtiöksi 1 päivästä tammikuuta 2010. Ranskan viranomaiset ilmoittivat niin ikään, että ne toimittavat myöhemmin huomautuksensa komission asiantuntijan raportista.

(16) Komission 9 päivänä syyskuuta ja 6 päivänä lokakuuta 2009 lähettämän kahden muistutuskirjeen jälkeen Ranska ilmoitti 27 päivänä lokakuuta 2009 toimittamassaan muistiossa huomionsa komission asiantuntijan raportista ja toimitti oikeustieteen professorin Guy Carcassonnen, jäljempänä ’Ranskan viranomaisten asiantuntija’, lausunnon.

(17) Ranska antoi 11 päivänä joulukuuta 2009 La Poste -yhtiötä ja postitoimintaa koskevan lakiesityksen muutoksen, jossa lykättiin La Poste -yhtiön muuttamista osakeyhtiöksi maaliskuulle 2010.

2. TOIMENPITEIDEN KUVAUS

(18) Postin ja France Télécomin julkisten palvelujen järjestämisestä 2 päivänä heinäkuuta 1990 annetussa laissa nro 90–568 (relative à l’organisation du service public de la poste et à France Télécom) (9), jäljempänä ’2 päivänä heinäkuuta 1990 annettu laki’, entinen posti- ja telelaitoksen pääosasto muutettiin kahdeksi julkisoikeudelliseksi oikeushenkilöksi: La Poste ja France Telecom.

(19) Tiettyjä julkisoikeudellisia oikeushenkilöitä ei ole laissa määritelty hallinnollisiksi julkisiksi laitoksiksi (EPA) eikä julkisiksi teollisuus- ja liikelaitoksiksi (EPIC) (10). Tämä koskee esimerkiksi La Poste -yhtiötä. Ranskan korkein oikeus (Cour de Cassation) vahvisti kuitenkin 18 päivänä tammikuuta 2001 antamassaan (riita-asioita käsittelevän toisen jaoston) tuomiossa (11) periaatteen, jonka mukaan La Poste rinnastetaan EPIC-laitokseen (12). La Poste -yhtiön aseman oikeusvaikutukset ovat seuraavat:

2.1 MAKSUKYVYTTÖMYYS- JA KONKURSSIMENETTELYJÄ EI SOVELLETA LA POSTE –YHTIÖÖN

(20) La Poste on 2 päivänä heinäkuuta 1990 annetun lain 1 §:n mukaan julkisoikeudellinen oikeushenkilö. Ranskassa julkisoikeudellisiin oikeushenkilöihin ei sovelleta yleisen lainsäädännön mukaisia vaikeuksiin joutuneiden yritysten saneeraus- ja selvitystilamenettelyjä.

(21) Julkisoikeudellisten oikeushenkilöiden poissulkeminen maksukyvyttömyys- ja konkurssimenettelyistä on seurausta julkisoikeudellisen oikeushenkilön yleisen taloudellisen koskemattomuuden periaatteesta, joka on tunnustettu Ranskan ja varsinkin korkeimman oikeuden oikeuskäytännössä 1800-luvun lopusta lähtien (13).

(22) Lisäksi yritysten saneeraus- ja selvitystilamenettelyistä 25 päivänä tammikuuta 1985 annetun lain nro 85–98 (redressement et à la liquidation judiciaires des entreprises) (14), jäljempänä ’25 päivänä tammikuuta 1985 annettu laki’, 2 §:ssä, jossa määritellään yleisen lainsäädännön saneeraus- ja selvitystilamenettelyjen soveltamista Ranskassa ja josta on tullut kauppalain (code du commerce) L620-2 §, säädetään seuraavaa: Saneeraus- ja selvitystilamenettelyjä on sovellettava kaikkiin kaupallisiin liikkeenharjoittajiin, kaikkiin ammattihakemistoihin rekisteröityneisiin henkilöihin, kaikkiin maatalousyrittäjiin ja kaikkiin yksityisoikeudellisiin oikeushenkilöihin. Tämän säännöksen sanamuodosta sekä Ranskan oikeuskäytännöstä (15) seuraa, ettei yleisen lainsäädännön mukaisia maksukyvyttömyysmenettelyjä sovelleta julkisoikeudellisiin oikeushenkilöihin.

2.2 LA POSTE -YHTIÖÖN SOVELLETAAN 16 PÄIVÄNÄ HEINÄKUUTA 1980 ANNETTUA LAKIA JA PERIAATETTA VALTION LOPULLISESTA VASTUUSTA JULKISOIKEUDELLISTEN OIKEUSHENKILÖIDEN VELOISTA

(23) La Poste -yhtiöön, joka on 2 päivänä heinäkuuta 1990 annetun lain mukaan julkisoikeudellinen oikeushenkilö, on sovellettava 16 päivänä heinäkuuta 1980 annettua lakia.

(24) Mainitun 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain 1 §:n II momentin mukaan silloin, kun lainvoimaisessa tuomioistuimen päätöksessä on tuomittu yhteisö tai julkinen laitos maksamaan päätöksessä vahvistettu rahamäärä, maksu on suoritettava kahden kuukauden kuluessa oikeuden päätöksen tiedoksiannosta. Jollei maksusuoritus tapahdu tämän määräajan kuluessa, kyseisessä läänissä toimiva valtion edustaja tai valvontaviranomainen antaa maksumääräyksen viran puolesta. Mikäli varat eivät riitä, kyseisessä läänissä toimiva valtion edustaja tai valvontaviranomainen lähettää yhteisölle tai laitokselle maksukehotuksen, jossa se kehottaa hankkimaan tarvittavat varat. Mikäli yhteisön tai laitoksen päättävä elin ei vapauta tai hanki näitä varoja, kyseisessä läänissä toimiva valtion edustaja tai valvontaviranomainen hankkii ne ja antaa maksumääräyksen viran puolesta.

(25) Toisaalta 12 päivänä toukokuuta 1981 annetun asetuksen 3–1 §:n 4 momentissa todetaan, että [jollei] maksua ole suoritettu näiden määräaikojen kuluessa (16), valtion edustaja tai valvontaviranomainen kirjaa menoerän maksuvelvoitteensa laiminlyöneen yhteisön tai julkisen laitoksen talousarvioon. Valtion edustaja tai valvontaviranomainen vapauttaa tilanteen mukaan tarvittavat varat joko pienentämällä vielä käyttämättömiä, muihin menoihin varattuja määrärahoja tai lisäämällä varoja. Lisäksi mainitun asetuksen 3–1 §:n 5 momentissa todetaan, että jollei yhteisö tai julkinen laitos ole viikon kuluttua määrärahojen kirjaamisen tiedoksiannosta antanut maksumääräystä erääntyneestä määrästä, valtion edustaja tai valvontaviranomainen antaa sen viran puolesta kuukauden kuluessa.

(26) Edellä mainittu 12 päivänä toukokuuta 1981 annettu asetus on kumottu ja korvattu julkisten yhteisöjen saamien sakkorangaistusten täytäntöönpanosta 20 päivänä toukokuuta 2008 annetulla asetuksella nro 2008–479 (l’exécution des condamnations pécuniaires prononcées à l’encontre des collectivités publiques). Uuden asetuksen 10 §:ssä toistetaan joka tapauksessa 12 päivänä toukokuuta 1981 annetun asetuksen 3–1 §:n 4 ja 5 momentin säännökset (17). Siinä ei näin ollen muuteta toimenpiteen sisältöä.

(27) Lisäksi 16 päivänä lokakuuta 1989 lähetetyssä yleiskirjeessä (18) todetaan, että jollei varoja ole riittävästi tai lainkaan, kuten 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain 1 §:n II momentissa todetaan, tulojen ja menojen hyväksyjä on niin ikään velvollinen ilmoittamaan asiasta velkojalle lähetettävällä kirjatulla ja vastaanottotodistuksella varustetulla kirjeellä ennen neljän kuukauden määräajan umpeutumista ja ilmoittamaan myöhemmin maksuun pantavan määrän suuruuden. Maksumääräys koskee joko koko erääntynyttä määrää, jollei varoja lainkaan ole, tai jäännössaldoa, jollei varoja ole riittävästi.

(28) Kaikista näistä säännöksistä ilmenee, että 16 päivänä heinäkuuta 1980 annettu laki ja sen soveltamissäädökset on tarkoitettu yksinomaan panemaan täytäntöön lainvoimaisiksi tulleet tuomioistuinten päätökset, joissa valtio, yhteisö tai julkinen laitos tuomitaan maksamaan jokin rahamäärä. Niissä ei vahvisteta saneeraus- tai selvitysmenettelyä.

(29) Toisaalta 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa ja sen soveltamissäädöksissä nimetään nimenomaan valtio toimivaltaiseksi viranomaiseksi julkisten laitosten velkojen perijänä. Valtiolla on merkittäviä oikeuksia: se voi antaa maksumääräyksen viran puolesta ja toisaalta hankkia riittävät varat. Tämän perusteella on tutkittava, missä määrin velkojien käytettävissä olevat, valtion vastuuseen perustuvat korvauksensaantimahdollisuudet voidaan La Poste -yhtiön maksun laiminlyöntien tapauksessa rinnastaa takaukseen.

(30) Kahden edeltävän seikan (maksukyvyttömyys- ja konkurssimenettelyjä ei sovelleta La Poste -yhtiöön ja 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain ja valtion lopullista vastuuta julkisoikeudellisten oikeushenkilöiden veloista koskevan periaatteen soveltaminen La Poste -yhtiöön) lisäksi komissio on maininnut menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessään, että tietyt EPIC-laitoksiin sovellettavat säännökset voivat koskea myös La Postea.

2.3 PURETUN EPIC-LAITOKSEN VELVOITTEIDEN SIIRTO TOISELLE JULKISELLE LAITOKSELLE TAI VALTIOLLE

(31) Julkisten teollisuus- ja liikelaitosten rahoituksen ja kirjanpidon sääntelystä 18 päivänä heinäkuuta 2002 annetussa kodifioidussa ohjeessa nro 02–060-M95 (l’instruction codificatrice sur la réglementation financière et comptable des établissements publics nationaux à caractère industriel et commercial) (19), jäljempänä ’kodifioitu ohje’, todetaan, että julkista kirjanpitäjää käyttävän EPIC-laitoksen lakkauttamisen yhteydessä voi esiintyä kahdenlaisia tapauksia: — vanha EPIC-laitos korvataan uudella julkisella laitoksella, joka ottaa haltuunsa ensiksi mainitun omaisuuden, oikeudet ja velvollisuudet; — säädöksen mukaan julkinen laitos on purettu, jolloin laitoksen purkamisesta päättävässä tekstissä voidaan jo nimetä selvityksen tuloksena saatujen voittojen saaja, yleensä valtio (20).

(32) Kansallisten julkisten laitosten ja julkisten etuyhtymien perustamisen, muuttamisen ja lakkauttamisen liittyviä rahoitusjärjestelyjä koskevassa ohjeessa (Le guide sur l’organisation financière des créations, transformations et suppressions des établissements publics nationaux et des groupements d’intérêt public), joka on julkaistu 14 päivänä marraskuuta 2006 ja saatavissa Ranskan valtiovarainministeriön Internetsivuilta, jäljempänä ’rahoitusjärjestelyjä koskeva ohje’, tarkennetaan (21): Laitoksen lakkauttavassa tekstissä on nimenomaisesti esitettävä suunnitelma lakkautetun laitoksen oikeuksien, omaisuuden ja velvollisuuksien siirrosta siihen rakenteeseen, joka jatkaa sen toimintaa tai omaisuuden hoitoa, (eli joko julkiselle laitokselle tai valtiolle) […]. Yleisemminkin on säädettävä, että uusi laitos korvaa ne oikeushenkilöt, joiden toimintaa se jatkaa, sille annettujen tehtävien täyttämiseksi tehtyjen sopimusten perusteella sille kuuluvien oikeuksien ja velvollisuuksien osalta.

(33) Vaikka kodifioidun ohjeen ja rahoitusjärjestelyjä koskevan ohjeen sääntöjä sovelletaankin pelkästään julkista kirjanpitäjää käyttäviin EPIC-laitoksiin, tietyt seikat viittaavat siihen, että myös muiden kuin julkista kirjanpitäjää käyttävien EPIC-laitosten velat siirretään niiden lakkauttamisen yhteydessä valtiolle tai toiselle julkiselle laitokselle.

(34) Esimerkiksi Charbonnages de France ilmoitti 31 päivänä joulukuuta 2000 päivättyyn rahoitustaseeseensa liittyvissä huomautuksissa, että EPIC-laitoksen kaikki oikeudet ja velvollisuudet on lakkauttamisen yhteydessä siirrettävä joko julkisoikeudelliselle oikeushenkilölle tai suoraan Ranskan hallitukselle ja siirron ehdot ja määräajat on tarkennettava kyseisen EPIC-laitoksen lakkauttamista annettavassa laissa. Tämä ei rajoitu pelkästään julkista kirjanpitäjää käyttäviin EPIC-laitoksiin, vaan on syytä todeta Charbonnages de Francen olevan ilman julkista kirjanpitäjää toimiva EPIC-laitos.

(35) Lisäksi tiettyjen luottoluokituslaitosten mukaan ERAP-laitoksen (22) mahdollisen purkamisen yhteydessä – vaikka myös ERAP on ilman julkista kirjanpitäjää toimiva EPIC-laitos – sen velkojen ja varojen erotus siirrettäisiin valtiolle. Fitchin (23) mukaan EPIC-laitoksena ERAP-laitosta eivät koske selvitystilamenettelyt. Se voidaan purkaa ainoastaan lainsäätämisjärjestyksessä, ja tämän perusteella sen velkojen ja varojen erotus kuuluu valtiolle. Moody’sin (24) mukaan ERAP-laitokseen ei voida kohdistaa selvitystilamenettelyistä päättävän tuomioistuimen määräämiä rakenneuudistuksia. Siksi yhtiön purkamisen yhteydessä sen varat/velat siirretään perustamisesta vastanneelle viranomaiselle eli valtiolle.

(36) Näiden seikkojen perusteella, ja vaikka La Poste -yhtiöllä ei olekaan julkista kirjanpitäjää (25), tässä yhteydessä on tutkittava, onko La Posteen sovellettava mahdollisen selvittämisen yhteydessä periaatetta, jonka mukaan velat siirretään valtiolle tai jollekin toiselle julkisoikeudelliselle oikeushenkilölle, koska La Poste rinnastetaan EPIC-laitokseen. Tämän vuoksi velkojalla olisi varmuus siitä, ettei se menetä saatavaansa, jolloin se voisi tyytyä alempaan korkoon tai myöntää edullisemmat ehdot tai maksuajat kuin tällaisen takauksen puuttuessa. Tällaisella siirrolla olisi siis samat vaikutukset kuin takauksella.

2.4 MAHDOLLISUUS VALTIONKASSAN TILIEN KÄYTTÖÖN

(37) Edelleen Fitchin (26) mukaan ERAP-laitoksen maksukykyisyys taataan sen suoralla pääsyllä valtionkassan tileihin. Koska ERAP on EPIC-laitos, on aiheellista tarkastella La Poste -yhtiön mahdollisuutta käyttää valtionkassan tilejä.

3. RANSKAN VIRANOMAISTEN HUOMAUTUKSET JA EHDOTUKSET

(38) Menettelyn aloittamista koskevan päätöksen seurauksena Ranskan viranomaiset toimittivat huomautuksensa ja ehdotuksensa komissiolle 23 päivänä tammikuuta 2008 päivätyllä kirjeellä. Kirje täydentää Ranskan viranomaisten aiemmissa kirjeissä esitettyjä huomautuksia ja ehdotuksia (27). Ne on esitetty tiivistäen menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä.

3.1 RANSKAN VIRANOMAISTEN HUOMAUTUKSET

(39) Ranskan viranomaiset kiistävät valtiontakauksen olemassaolon ja La Postelle myönnetyn taloudellisen edun.

3.1.1 TAKAUKSEN KIISTÄMINEN

(40) Ranskan viranomaisten mukaan julkisilla laitoksilla ei ole automaattista takausta niiden aseman perusteella (A), ja menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetty komission päätelmä on virheellinen (B).

A. Julkisilla laitoksilla ei ole automaattista takausta asemansa perusteella (28)

(41) Ensinnäkään missään säädöksessä tai päätöksessä ei määritellä periaatetta, jonka mukaan valtio takaisi periaatteessa rajoittamattomasti EPIC-laitosten velat.

(42) Toiseksi oikeuskäytännössä on todettu, ettei takauksia ole. Ranskan korkein hallinto-oikeus (Conseil d’état) on katsonut muun muassa Société de l’hôtel d’Albea koskevassa päätöksessään (29), että kansallinen matkailun edistämiskeskus, joka on oikeushenkilö ja taloudellisesti riippumaton […] on julkinen laitos, jonka ottamia velkoja valtiota ei voida jälkikäteen velvoittaa suorittamaan; näin ollen julkisten töiden ministeri on perustellusti kieltäytynyt noudattamasta [velkojan] vaatimusta. Samaa päättelyä esitetään sovelletun korkeimman hallinto-oikeuden kahdessa paikallisyhteisöjä koskevassa päätöksessä, jotka on tehty asiassa Campoloro (30).

(43) Kolmanneksi finanssilaeista 1 päivänä elokuuta 2001 annetun orgaanisen lain (loi organique relative aux lois de finances) (31), jäljempänä ’LOLF’, mukaan takaus voidaan myöntää vain yhden finanssilain säännöksen perusteella (32). Tämän vuoksi Ranskan viranomaisten asiantuntija (33) katsoo, ettei koko LOLF:n voimaantulon eli 1 päivän tammikuuta 2005 jälkeen ole voitu myöntää laillisesti minkäänlaista takausta. La Posten 1 päivän tammikuuta 2005 lähtien ottamilla veloilla ei siten ole epäsuoraa takausta. Ennen 1 päivän tammikuuta 2005 otettujen velkojen osalta Ranskan viranomaisten asiantuntija arvioi, että riidanalaisen päätöksen puuttuessa ei voida vahvistaa, olisiko päätelmä ennen 1 päivän tammikuuta 2005 annettujen takausten – joiden myöntämistä ei olisi nimenomaisesti sallittu finanssilaissa – raukeamisesta mahdollisesti hylättävä sillä perusteella, että velkojien perustuslailla suojattuja oikeuksia on kunnioitettava.

(44) Neljänneksi, jos EPIC-laitoksilla olisi valtiontakaus, niiden aseman muuttaminen edellyttäisi toimenpiteitä velkojien oikeuksien säilyttämiseksi. Tällaista järjestelyä ei kuitenkaan missään vaiheessa ole toteutettu. Kun posti- ja telelaitos 1 päivänä tammikuuta 1991 muutettiin itsenäiseksi oikeushenkilöksi (La Poste), valtio myönsi sitä vastoin 31 päivänä joulukuuta 1990 annetulla määräyksellä nimenomaisen takauksen ennen 31 päivää joulukuuta 1990 otetuille veloille, jotka siirtyivät La Postelle. Tämä ei olisi ollut tarpeen, jos La Postella olisi ollut sääntömääräisesti valtiontakaus EPIC-laitokseen rinnastettavana laitoksena. Lisäksi lainsäädännössä on myönnetty valtiontakaus tietyille ERAP:n ja Agence française du développement -viraston toiminnoille. Molemmat ovat EPIC-laitoksia.

(45) Lopuksi Ranskan viranomaiset lainaavat korkeimman hallinto-oikeuden riita-asioita käsittelevän jaoston entisen presidentin Labetoullen kirjoittamaa artikkelia (34). Labetoullen mukaan tämän takauksen myöntämiseen, hyötyyn ja laajuuteen ei liity oikeudellisesti minkäänlaista automaattisuutta [valtiontakaus, jota sovellettaisiin välittömästi lain nojalla valtion julkisiin laitoksiin].

B. Komission päätelmä takauksen olemassaolosta on virheellinen (35)

a) Yksittäisten saatavien takaisinmaksua ei taata

1. 16 päivänä heinäkuuta 1980 annettu laki ei voi olla takauksen oikeusperusta

(46) Ranskan viranomaisten mukaan (36)16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa valvontaviranomaiselle annetaan sijaantulo-oikeus oikeushenkilön toimeenpanoelimessä. Tämän vuoksi valvoja voi käyttää ainoastaan tämän toimeenpanoelimen toimivaltuuksia, joihin ei sisälly valtion talousarvion käyttömahdollisuutta. Tämän perusteella 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa ei siis säädetä valtion velvollisuudesta käyttää omia varojaan.

(47) Tämän tulkinnan tueksi Ranskan viranomaiset viittaavat 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain valmistelutyöhön. Lain käsittelyn yhteydessä hallituksen väitetään vastustaneen muutoksia, joiden tarkoituksena oli velvoittaa valtio maksamaan poikkeuksellista avustusta sellaiselle alueelliselle yhteisölle, jonka omat varat eivät riitä oikeuden päätöksen täytäntöönpanoon.

(48) Ranskan viranomaiset viittaavat myös oikeustieteelliseen kirjoitteluun (37). Artikkeleiden perusteella 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain 1 §:n ilmaus ”y pourvoit” viittaa ”substitution”-valtuuteen, josta todetaan, että periaatteessa sijaantulijalla on samat valtuudet kuin henkilöllä, jonka sijaan se tulee (”il est de principe que le substituant dispose des mêmes compétences que le substitué”). Poikkeuksellisen avustuksen myöntäminen ei kuulu sijaantulo-oikeuden piiriin (”hors de l’exercice d’un pouvoir de substitution”), eikä siitä myöskään säädetä 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa.

(49) Lopuksi Ranskan viranomaiset mainitsevat korkeimman hallinto-oikeuden asiassa Campoloro 10 päivänä marraskuuta 1999 (38) ja 18 päivänä marraskuuta 2005 (39) tekemät päätökset. Korkein hallinto-oikeus on katsonut, ettei valtion taloudellinen sijaantulo maksuvaikeuksiin joutuneen kunnan sijaan kuulu 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa säädettyihin velvollisuuksiin. Niin ikään selvittäessään, onko valtion vastuuseen aiheellista vedota virheen – tässä tapauksessa vakavan virheen – vuoksi, korkein hallinto-oikeus sulki periaatteessa pois mahdollisuuden ”lakisääteisiin” vastuisiin ja samalla takauksiin.

2. Valtion ankaraan vastuuseen ei voida vedota pelkästään varojen riittämättömyyden perusteella

(50) Ranskan viranomaiset esittävät lisäksi, ettei korvausmahdollisuuksia, joihin julkisoikeudellisen oikeushenkilön velkojilla voi olla oikeus tietyin rajoittavin ehdoin vastuuseen vetoamalla, voida rinnastaa minkäänlaiseen takaukseen. Takauksessa oletetaan, että takaaja ottaa vastatakseen takauksen saajaan kohdistuvat toimet. Jos kyseessä on virheestä vastaaminen tai – ankaran vastuun yhteydessä – oman toiminnan seurauksista vastaaminen, kyseessä ei voi olla takaus.

(51) Ranskan viranomaiset esittävät, ettei valtion vastuuseen voida missään tilanteessa vedota pelkästään sillä perusteella, ettei prefekti tai valvontaviranomainen ole voinut panna täytäntöön mitään saatavan korvaamisen mahdollistavaa toimenpidettä yhteisön tai julkisen laitoksen rahoitus- ja omaisuustilanteen vuoksi.

(52) Virheen – tässä tapauksessa vakavan virheen – osalta on ensinnäkin todettava, ettei se, ettei prefekti tai valvontaviranomainen ole käyttänyt valtuuksiaan tilanteessa, jossa minkään toimenpiteen avulla ei voida varmistaa, että yhteisö tai julkinen laitos korvaisi saatavan, ole sinällään virhe.

(53) Ainakin seuraavia kahta seikkaa voidaan käyttää perusteluna ankaran vastuun käsitteen torjumiseksi: — Ensiksikin sen henkilön, jolta korvausta vaaditaan, vastuuseen voidaan vedota vain, jos henkilön tehtäväksi väitetty teko (tai sen tekemättä jättäminen) on ollut vahingon välitön syy. Varojen riittämättömyyden yhteydessä velkojan kärsimän vahingon alkusyynä ei kuitenkaan ole hallintoviranomaisen teko tai tekemättä jättäminen vaan yhteisön tai julkisen laitoksen maksukyvyttömyys. — Toiseksi ankaran vastuun perustana on julkisten menojen tasapuolisuuden periaate. Ranskan viranomaisten mukaan tässä nimenomaisessa tapauksessa on vaikea selvittää, missä määrin velkojan kärsimä vahinko voisi perustella julkisten menojen tasapuolisuutta koskevasta periaatteesta poikkeamisen. Toisin kuin asiassa, joka johti ns. Couitéas-oikeuskäytäntöön (40), nyt käsiteltävässä asiassa mikään valtion viranomainen ei ole päättänyt jättää panematta tuomiota täytäntöön yleiseen etuun vedoten. Käsiteltävässä tapauksessa julkinen viranomainen ei käytännössä pystyisi toteuttamaan toimia, joilla pannaan täytäntöön oikeuden päätös ja maksetaan korvauksia velkojille, eikä syynä ole yleiseen etuun perustuvat velvoitteet. Ranskan viranomaisten mukaan pelkän maksukyvyttömyyden toteamisen perusteella ei voida vedota julkisten menojen tasapuolisuutta koskevasta periaatteesta poikkeamiseen. Mitä tulee menettelyn aloittamista koskevan komission päätöksen johdantolauseen 59 kappaleessa esitettyyn perusteluun, jonka mukaan ”voi olla mahdollista vedota valtion ankaraan vastuuseen, mikäli valtion edustaja asettaa julkisen palvelun jatkuvuuden velkojan velankorvausoikeuden edelle”, Ranskan viranomaiset myöntävät, että julkisen palvelun jatkuvuuden vaatimus velvoittaa valtion edustajaa 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa perustetun menettelyn täytäntöönpanon yhteydessä. Silti Ranskan viranomaiset katsovat, että vaikka tuomioistuin määräisi maksamaan velkojalle korvausta, korvaus johtaisi velkojan kannalta samaan tilanteeseen kuin yleisen lainsäädännön perusteella, sillä yleisen lainsäädännön perusteella omaisuus olisi luovutettu ja kaikki velkojat olisivat saaneet siitä saataviaan vastaavan osuuden. Tilanteessa ei siten koidu hyötyä velkojalle.

b) […] (41)

1. Yleisen lainsäädännön mukaisten saneeraus- ja selvitystilamenettelyjen soveltamattomuus julkisoikeudellisiin oikeushenkilöihin ei estä EPIC-laitoksen konkurssia tai konkurssimenettelyn käynnistämistä tällaista yhtiötä kohtaan

(54) Ranskan viranomaisten mukaan komissio perustaa selvityksensä vuoden 2000 tiedonantoon takauksina myönnettävästä valtiontuesta (42) ja erityisesti sen 2.1.3 kohtaan, jossa ”komissio katsoo, että myös tavanomaista edullisemmat rahoitusehdot sellaisille yrityksille, joiden oikeudellinen muoto sulkee pois konkurssin tai muut maksukyvyttömyysmenettelyt taikka nimenomaan mahdollistaa valtiontakauksen tai sen, että valtio kattaa tappiot, ovat takauksina myönnettyä valtiontukea”.

(55) Ranskan viranomaiset huomauttavat, että perustamissopimuksen määräyksiä on sovellettava ensisijaisesti ennen takauksina myönnettävää valtiontukea koskevaa vuoden 2000 tiedonantoa. Viranomaiset ottavat esiin kaksi seikkaa, jotka niiden mukaan estävät mainitun tiedonannon soveltamisen käsiteltävänä olevassa asiassa: — vuoden 2000 tiedonannossa takauksina myönnettävästä valtiontuesta korostetaan sitä, että mahdollinen valtiontuki johtuu ”edullisemmista rahoitusehdoista”, jotka perustuvat siihen, ettei konkurssimenettely ole mahdollinen; Ranskan viranomaisten mukaan komissio ei ole osoittanut tällaisten ”edullisempien rahoitusehtojen” olemassaoloa; — vuoden 2000 tiedonannossa takauksina myönnettävistä valtiontuista tarkoitetaan tilannetta, jossa yhtiömuoto estää kaikki konkurssi- ja maksukyvyttömyysmenettelyt eikä mitään tiettyä menettelyä; Ranskan viranomaisten mukaan komissio ei ole osoittanut, etteikö La Poste voisi joutua konkurssiin ja ettei mikään maksukyvyttömyysmenettely ole mahdollinen.

(56) Ranskan viranomaisten mukaan 25 päivänä tammikuuta 1985 annettu laki on ainoastaan menettelylaki. Se, etteivät EPIC-laitokset kuulu sen soveltamisalaan, ei tarkoita, etteikö EPIC-laitos voisi joutua maksujen lakkautukseen, eikä se estä saneeraus-, selvitys- tai konkurssimenettelyn aloittamista tällaista yhtiötä vastaan.

2. Velkoja ei saa mitään etua 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetusta laista johtuvan ”menettelyn” soveltamisesta verrattuna yleisen lainsäädännön mukaiseen menettelyyn

(57) Selvitettyään menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 68 kappaletta Ranskan viranomaiset esittävät päätelmänään, että komissio käyttää kahta kriteeriä arvioidessaan, antaako erityisen maksukyvyttömyysmenettelyn soveltaminen oikeushenkilöön sille etua kauppaoikeuden soveltamisalaan kuuluviin yrityksiin verrattuna: — julkisuus: La Posten maksukyvyttömyyden yhteydessä noudatettava menettely olisi määriteltävä ja julkistettava; — samanarvoisuus: menettelyn olisi oltava joko yksityisoikeudellinen menettely tai sellainen menettely, joka antaa La Posten velkojille enintään yhtä laajat oikeudet kuin kauppaoikeutta sovellettaessa.

(58) Vaikka Ranskan viranomaiset kiistävätkin näiden kahden kriteerin noudattamisen välttämättömyyden (43) niiltä osin kuin komissio katsoo kriteerit välttämättömiksi ja riittäviksi, Ranskan viranomaiset käyttävät niitä selvittäessään, antaako 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain säännösten soveltaminen julkisoikeudellisten oikeushenkilöiden velkojille etua verrattuna yleisen lainsäädännön mukaiseen maksukyvyttömyysmenettelyyn kuuluvien yritysten velkojiin.

(59) Julkisuuden kriteerin osalta Ranskan viranomaiset katsovat, että luottoluokituslaitokset ovat todenneet aivan oikein, että 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa perustettua menettelyä sovelletaan EPIC-laitoksen maksukyvyttömyyden yhteydessä. Tästä ovat osoituksena komission mainitsemat luottoluokituslaitosten lausunnot ERAP:n yhteydessä.

(60) Samanarvoisuuden kriteerin osalta Ranskan viranomaiset erottavat toisistaan tapaukset, joissa julkisen palvelun jatkuvuusvaatimusta on sovellettava, ja tapaukset, joissa tällaista vaatimusta ei sovelleta.

i) 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa perustettu ”menettely” samanarvoisuustestin kannalta – ilman julkisen palvelun jatkuvuutta edellyttävää vaatimusta

(61) Ranskan viranomaisten mukaan noudatetaan seuraavanlaista menettelyä, jos La Poste ei kykene maksamaan takaisin velkojaan ja jos julkisen palvelun jatkuvuutta koskevaa vaatimusta ei noudateta: siinä epätodennäköisessä tapauksessa, että yritys joutuisi todistettavasti taloudellisiin vaikeuksiin, sen olisi ennen varojen riittämättömyyttä neuvoteltava ensin velkojiensa kanssa velkasaneeraussuunnitelman laatimiseksi. Mikäli suunnitelmaa ei katsottaisi riittäväksi tai se ei mahdollistaisi taloudellisten vaikeuksien ratkaisua eikä velkojien kanssa päästäisi uuteen sopuun, toisessa vaiheessa velkojat – tai osa niistä – voisivat viedä asian toimivaltaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi saadakseen velallista vastaan tuomion, jossa niiden saatavat tunnustetaan. Tällöin käytettäisiin 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa perustettua menettelyä. Sen seurauksena voisi olla valvontaviranomaisen sijaantulo La Posten johtoryhmään tapauksissa, joita velkojen maksaminen laitoksen varoista edellyttää. Mikäli 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain mukainen menettely pysähtyisi La Posten varojen riittämättömyyteen eikä valvontaviranomainen siten pystyisi vapauttamaan erääntyneen määrän maksamiseen tarvittavia varoja, koska luovutettavaa omaisuutta ei enää olisi, 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain mukainen menettely lopetettaisiin.

(62) Ranskan viranomaisten mukaan (olettaen, ettei julkisen palvelun jatkuvuutta koskevaa vaatimusta sovelleta) 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa perustetun ”menettelyn” soveltaminen voi siten johtaa La Posten kaikkien varojen realisointiin, mutta varojen osoittautuessa riittämättömiksi menettelyn avulla ei voitaisi korvata kaikkien La Posten velkojien saatavia. Menettelyn päättyessä 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain soveltamisalaan kuuluvan oikeushenkilön velkojat olisivat yhdessä saaneet takaisin saman määrän kuin kauppaoikeuden soveltamisalaan kuuluvan oikeushenkilön velkojat eli omaisuuden realisoinnista saadun määrän.

(63) Tämä menettely poikkeaisi kauppaoikeuden nojalla sovellettavasta menettelystä vain kahdessa kohtaa: — velkojia ei käsiteltäisi yhteisesti: toisin kuin yksityisoikeudellisessa menettelyssä, jossa velkojia käsitellään yhteisesti ja jossa näiden vahingot korvataan alenevassa etuoikeusjärjestyksessä suhteessa käytettävissä olevaan määrään, 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain mukainen menettely on erilainen niiltä osin, että ainoastaan velkojan oma toiminta mahdollistaa sen oikeuksien ajamisen. 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain lähtökohtana on velkojen aikajärjestykseen perustuva menettely; — oikeuden määräämän selvitysmiehen ja pesänhoitajan kaltaista tehtävää hoitaa valtion edustaja hallintotuomarin valvonnassa (raskaan virheen valvonta, joka mainitaan marraskuussa 2005 asiassa Campoloro annetussa korkeimman hallinto-oikeuden tuomiossa).

(64) Ranskan viranomaiset katsovat, että menettelyn päättyessä velkojilla ei ole muutoksenhakumahdollisuutta. Ranskan viranomaisten mukaan valtion vastuuseen ei voida vedota ainoastaan varojen riittämättömyyden perusteella. Vastaavasti yksityisoikeudellista menettelyä sovellettaessa velkojien henkilökohtainen kanneoikeus ei poikkeustilanteita lukuun ottamatta palaudu oikeuden päätöksellä asetetun selvitystilan jälkeen (44).

ii) 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa perustettu ”menettely” samanarvoisuustestin kannalta, kun julkisen palvelun jatkuvuutta edellyttävä vaatimus otetaan huomioon

(65) Siinä tapauksessa, että julkisen palvelun jatkuvuudesta olisi huolehdittava, Ranskan viranomaiset myöntävät, että valtion edustaja voisi 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa sille annettuja valtuuksia käyttäessään päättää olla luovuttamatta tiettyjä omaisuuseriä, joita tarvitaan julkisen palvelun tehtävän suorittamiseen. Tietyn omaisuuden luovuttamatta jättäminen julkisen palvelun jatkuvuuteen liittyvistä syistä johtaisi siihen, että omaisuutta realisoitaisiin vähemmän ja velkojille korvattaisiin vastaavassa suhteessa vähemmän saatavia, jollei valtio maksaisi kyseisiä korvauksia. La Posten velkojat eivät täten saisi menettelyssä laajempia oikeuksia kuin kauppaoikeuden nojalla. Tällöin komission asettama samanarvoisuuden kriteeri periaatteessa täyttyisi Ranskan viranomaisten mukaan.

(66) Ranskan viranomaiset myöntävät silti, että tässä tapauksessa voitaisiin vedota valtion ankaraan vastuuseen, mikä johtaisi korvausten maksamiseen velkojille näiden kärsimän vahingon mukaan eli suurempiin määrin kuin niiden omaisuuserien markkina-arvo, jotka valtion edustaja on päättänyt lain perusteella jättää luovuttamatta. Ranskan viranomaisten mukaan tällaisen mahdollisen korvauksen seurauksena olisi vain se, että velkoja on samassa tilanteessa kuin yleistä lainsäädäntöä sovellettaessa, joten velkojalle ei tule samanarvoisuustestin perusteella yleisen lainsäädännön mukaista menettelyä laajempia oikeuksia.

(67) Ranskan viranomaiset päättelevät lopuksi, että 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa perustettu menettely täyttää komission asettamat samanarvoisuuden ja julkisuuden kriteerit, jotka riittävät osoittamaan, ettei etua muodostu. Viranomaiset katsovat, ettei näin ollen ole perusteltua saattaa La Postea välittömästi yleisen lainsäädännön raskaan ja monimutkaisen menettelyn piiriin.

3. Komission mainitsemia säädöksiä, jotka koskevat velvollisuuksia laitoksen varojen loppumisen jälkeen, ei voida soveltaa La Posteen

(68) Ranskan viranomaisten mukaan säädöksiä, jotka komissio mainitsee menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä ja erityisesti sen johdanto-osan 69 kappaleessa, ei voida soveltaa La Posteen sellaisinaan eikä muutettuinakaan.

3.1.2 EDUN KIISTÄMINEN

(69) Ranskan viranomaisten mukaan komission selvitystä valikoivasta edusta on tarkasteltava kahdelta kannalta: — päätelmä, joka perustuu vuoden 2000 tiedonantoon takauksina myönnettävästä valtiontuesta; — selvitys väitetyn toimenpiteen oletetuista vaikutuksista luottoluokituslaitoksiin.

A. Komission vuoden 2000 tiedonanto takauksina myönnettävästä valtiontuesta ei anna käsiteltävänä olevassa asiassa vastausta kysymykseen edun olemassaolosta

(70) Ranskan viranomaiset katsovat, että menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 77 kappaleessa komissio tulkitsee virheellisesti takauksina myönnettävää valtiontukea koskevan vuoden 2000 tiedonannon 2.1.3 kohtaa. Ranskan viranomaisten mukaan 2.1.3 kohta edellyttää, että kun kyseessä olevan yrityksen yhtiömuoto estää konkurssi- tai maksu-kyvyttömyysmenettelyn soveltamisen, yrityksen muita edullisemmat lainaehdot ovat takauksena myönnettävää valtiontukea. Ranskan viranomaisten mukaan takauksina myönnettävää valtiontukea koskevan vuoden 2000 tiedonannon 2.1.3 kohdassa ei millään tavoin osoiteta, että komissio katsoo konkurssimenettelyn mahdollisuuden estävän yhtiömuodon antavan yrityksille tavanomaista edullisemmat rahoitusehdot.

(71) Lisäksi Ranskan viranomaiset katsovat, ettei La Poste kuulu takauksina myönnettävää valtiontukea koskevan vuoden 2000 tiedonannon 2.1.3 kohdan soveltamisalaan, koska kyseisessä kohdassa on kyse yrityksistä, joiden yhtiömuoto estää kaikenlaiset konkurssi- ja maksukyvyttömyysmenettelyt eikä mitään yksittäistä menettelyä. Ranskan viranomaisten mukaan komissio ei ole kuitenkaan osoittanut, etteikö La Poste voisi joutua konkurssiin ja ettei siihen voitaisi soveltaa mitään maksukyvyttömyysmenettelyä.

B. Ei valtiosta johtuvaa etua eikä valtion varoja

(72) Menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 79 kappaleessa komissio toteaa luottoluokituslaitosten vaikutukset yritysten saamien luottojen ehtoihin.

(73) Ranskan viranomaiset muistuttavat luottoluokituslaitosten heikkouksista ja esittävät, ettei luottoluokituslaitoksen esittämä kanta, jota ei ole tuettu yksityiskohtaisella analyysilla voimassa olevasta sääntelykehyksestä, riitä aiheuttamaan valtiosta johtuvaksi katsottavaa etua, joka voidaan luokitella valtiontueksi. Vaikka tämä arvio käytännössä antaisikin EPIC-laitokselle edullisemmat lainat, se ei antaisi sille oikeudellisesti eikä käytännössä pääsyä valtion varoihin, jotka ovat välttämätön edellytys valtiontuen toteutumiselle.

(74) Ranskan viranomaiset lisäävät vielä, etteivät luokituslaitosten analyysit ole juridisesti katsoen puolueettomia vaan perustuvat subjektiiviseen arvioon siitä, kuinka suuri valtion panos olisi tarkasteltavan yrityksen joutuessa vaikeuksiin.

C. Kehäpäätelmä

(75) Ranskan viranomaisten mukaan komission päätelmä on kehäpäätelmä: — komissio perustaa käsityksensä pääosin luottoluokituslaitosten arvioon, kun se pyrkii osoittamaan taloudellisen edun olemassaolon; — markkinat ja luottoluokituslaitokset ovat ymmärtäneet, ettei La Postella ole valtiontakausta, mutta niillä ole edelleen epäilyjä, jotka perustunevat ainoastaan komission esittämään kantaan.

D. La Posten luottoluokitusvaikutusten kiistäminen

(76) Ranskan viranomaisten mukaan menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä ei vahvisteta, että La Posten luottoluokitus olisi tavanomaista parempi väitetyn rajoittamattoman valtiontakauksen vuoksi.

a) Luottoluokituslaitosten lausunnot eivät riitä osoittamaan vaikutusta

(77) Ranskan viranomaiset esittävät useita huomautuksia Standard and Poor’sin tutkimuksesta , jonka komissio mainitsee menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 80 kappaleessa. Tässä tutkimuksessa Standard and Poor’s erottelee useita ”government supported postal companies” -yhtiöiden luokkia, joiden perusteella Standard and Poor’sin määrittää kyseisen oikeushenkilön luokituksen selvittämiseksi käyttämänsä menetelmän.

(78) Ranskan viranomaiset huomauttavat, että kuuluminen luokkaan 1 (45) edellyttää varsin laaja-alaisten kriteerien täyttämistä, esimerkkeinä toiminnan luonteeseen ja taloudelliseen ja yhteiskunnalliseen ympäristöön liittyvät kriteerit, mutta se ei sisällä viittauksia luokitellun toimijan yhtiömuotoon.

(79) Ranskan viranomaiset huomauttavat, että 22 päivänä marraskuuta 2004 Ranskan ja Italian postit oli luokiteltu luokkaan 2 (46). Ranskan viranomaiset päättelevät Standard and Poor’sin asiakirjasta, ettei Poste Italianen taloudellinen suorituskyky riitä perustelemaan Italian postin luottoluokitusta. Ranskan viranomaisten mukaan Italian posti hyötyy omistajansa luottoluokituksen vaikutuksesta omaan luottoluokitukseensa, vaikka Poste Italiane on yhtiömuodoltaan yleisen lainsäädännön mukainen osakeyhtiö SpA.

(80) Ranskan viranomaiset panevat merkille, että Standard ja Poor’s lopulta luokitteli La Posten luokkaan 3 (47). Ranskan viranomaisten mukaan vuoden 2004 lopulta alkaneet merkittävät uudistukset ovat saaneet Standard and Poor’sin vähitellen muuttamaan La Posten luokituksen tähän kolmanteen luokkaan. Ranskan viranomaiset päättelevät tästä, ettei voida osoittaa, että La Posten luottoluokitus perustuu yksinomaan sen yhtiömuotoon tai mihinkään valtiontakausjärjestelmään ja että luottoluokitus voisi olla valtiontukea.

(81) Ranskan viranomaiset myöntävät kuitenkin, että Standard and Poor’sin vuoden 2004 tutkimuksessa viitattiin La Posten asemaan. Silti Ranskan viranomaiset vakuuttavat, että niiden Standard and Poor’sin kanssa tämän jälkeen käymät neuvottelut ovat selventäneet kysymystä. Ranskan viranomaiset ilmoittavat huomauttaneensa myös Fitchille siitä, ettei La Postella ole minkäänlaista valtiontakausta, ja luottoluokituslaitos on viranomaisten mukaan aloittanut tämän perusteella kysymyksen uudelleenkäsittelyn.

b) Yksityissektorilla on runsaasti tapauksia, joissa tytäryhtiön luottoluokitus riippuu emoyhtiön luokituksesta

(82) Ranskan viranomaisten mukaan vakavaraisen enemmistöosakkaan vaikutus, jonka luottoluokituslaitokset ovat maininneet Poste Italianen yhteydessä riippumatta sääntömääräisistä erityispiirteistä, esiintyy myös yksityisoikeudellisten konsernien yhteydessä. Ranskan viranomaiset mainitsevat esimerkkeinä Standard and Poor’sin 3 päivänä joulukuuta 2003 julkaistun tiedotteen AGF-yhtiöistä (48), tiedotteen Volkswagen Bank GmbH:sta (49) ja tiedotteen VWFS:stä (50). Ranskan viranomaisten mukaan tällainen lähestymistapa ei missään nimessä ole julkisen sektorin erityispiirre.

c) La Posten luottoluokitus ei muuttuisi yhtiömuodon muuttuessa

(83) Käsittelemällä Standard and Poor’sin La Postelle antamaa luottoluokitusta Ranskan viranomaiset pyrkivät osoittamaan, ettei luokitus riipu La Posten yhtiömuodosta.

(84) Ensiksi Ranskan viranomaiset esittävät, että huomioidensa esittämishetkellä Standard and Poor’s määritteli La Postelle luokituksen AA- ja vakaat tulevaisuudennäkymät. Standard and Poor’s perusteli luokituksen alentamista sillä, että konsernin rahoitusrakenne kärsii tulevaisuudessa La Posten maksaessa 2 miljardia euroa valtion virkamiesten eläkkeitä ja että La Posten itsemääräämisoikeus osakkeenomistajaansa nähden kasvaa. Ranskan viranomaisten mukaan tätä heikentymistä, joka ei johtunut La Posten yhtiömuodon muuttumisesta, ei voitaisi selittää, jos La Posten luottoluokitus olisi seurausta pelkästään sen asemasta.

(85) Toiseksi, vaikka Standard and Poor’s käsittelee asiaa seikkaperäisesti (51)3 päivänä huhtikuuta 2007 julkaisemassaan muistiossa, jonka komissio on maininnut menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 84 kappaleessa, Ranskan viranomaiset eivät pysty selittämään, miten La Poste on voitu luokitella 3 porrasta heikommaksi kuin valtio, jos sillä on valtiontakaus. Vastaavasti, jos luottoluokituslaitokset tulkitsisivat 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain säännöksiä siten, että niissä luodaan oikeushenkilöiden velkojien eduksi valtiontakaukseen rinnastettava järjestelmä, Ranskan viranomaiset eivät käsitä, miksi alueellisia yhteisöjä voidaan luokitella luokkaan BBB+, vaikka korkeimman hallintotason luokitus on AAA.

(86) Kolmanneksi Ranskan viranomaiset esittävät, että Standard and Poor’sin 3 päivänä huhtikuuta 2007 päivätty muistio perustuu yrityksen kaikkien vahvuuksien ja heikkouksien luettelemiseen, jolloin yhtiömuotoa ei mainita. Standard and Poor’sin mainitsemat kaksi seikkaa, joilla se perustelee antamaansa luokitusta, eli La Posten julkisen palvelun tehtävän taloudellinen merkittävyys ja osakkeenomistajien vahva tuki, ovat La Posten yhtiömuodosta riippumattomia seikkoja. Ranskan viranomaisten mukaan osakkeenomistajien vahva tuki ei tarkoita unionin lainsäädännön vastaista taloudellista tukea vaan valtion kiinnostusta La Posten kehittämiseen tavanomaisissa markkinaolosuhteissa (52). Ranskan viranomaiset päättelevät tästä, ettei yhtiömuoto ole luottoluokituksessa oleellinen seikka.

(87) Neljänneksi Ranskan viranomaiset muistuttavat, että samaisessa 3 päivänä huhtikuuta 2007 julkaistussa muistiossa luottoluokituslaitos tarkentaa, että se noudattaa edelleenkin ylhäältä alas -menetelmää, jonka mukaan oikeushenkilö voidaan luokitella peräti kaksi luokkaa heikommaksi kuin valtio. Luokituslaitoksen mukaan tämä menetelmä perustuu siihen, että valtion on tarkoitus pitää hallussaan 100 prosenttia La Posten osakekannasta keskipitkällä aikavälillä. Ranskan viranomaiset päättelevät, ettei tämä lähestymistapa millään tavoin perustu La Posten asemaan. Lopuksi Ranskan viranomaiset väittävät Standard and Poor’sin lainaukseen (53) nojaten, että osakkeiden tarjoaminen merkittäviksi – eikä suinkaan yhtiömuodon muutos – saisi Standard and Poor’sin omaksumaan La Posten kohdalla alhaalta ylös -menetelmän. Viranomaiset lisäävät, ettei tällainen menetelmävaihdos näkyisi välttämättä luottoluokituksen muuttumisena, koska La Posten perustekijöiden odotetaan kohenevan.

(88) Viidenneksi Ranskan viranomaiset palauttavat mieleen, että luottoluokituslaitoksen määrittämät tulevaisuudennäkymät ovat vakaat huolimatta siitä, että komissio on käynnistänyt menettelyn, joka koskee La Postelle sen aseman perusteella myönnetyksi väitettyä rajoittamatonta valtiontakausta. Vaikka asema vaikuttaisi yrityksen vakavaraisuuteen, yhtiömuodon muutoksen ennakoinnin pitäisi näkyä kielteisinä tulevaisuudennäkyminä ja epävakautena. Sitä paitsi Standard and Poor’s perustelee vakaita tulevaisuudennäkymiä sillä, että valtion on tarkoitus säilyttää hallussaan 100 prosenttia yrityksen osakekannasta kahden vuoden aikana mahdollisesta yhtiömuotomuutoksesta huolimatta. Toisen Standard and Poor’sin lainauksen (54) perusteella Ranskan viranomaiset päättelevät, että Standard and Poor’s on ottanut huomioon yrityksen oman tuottavuuden sekä mahdollisen muutoksen osakkeenomistajakunnassa määrittäessään luottoluokituksen kehittymistä mahdollisen yhtiömuodon muutoksen sijasta.

(89) Kuudenneksi Ranskan viranomaiset lainaavat Standard and Poor’sin toista muistiota vuodelta 2007 (55) ja korostavat, ettei luottoluokituslaitos vahvista omalta osaltaan komission väitettä, jonka mukaan yhtiömuotomuutoksesta seuraisi La Postella myönnettyjen rahoitusehtojen kohentuminen. Ranskan viranomaiset perustavat näkemyksensä Standard and Poor’sin lainaukseen, jonka mukaan La Posten luokitukset eivät ole muuttuneet tämän suosituksen vuoksi, koska katsomme, että La Posten aseman muutos ei välttämättä vähentäisi valtion vakaata tukea, joka vaikuttaa La Posten luokitukseen ja jolle on saatu lisävahvistus hallituksen äskettäisistä päätöksistä (56). Viranomaiset päättelevätkin, ettei La Posten asema ole vaikuttanut sen luottoluokitukseen.

E. La Posten rahoitusehtoihin kohdistuvan vaikutuksen kiistäminen

(90) Lopuksi Ranskan viranomaiset tarkastelevat La Posten todellisia rahoitusehtoja selvittääkseen, vaikuttaako väitetty valtiontakaus niihin vai ei.

(91) Ranskan viranomaisten mukaan niin komission ilmoitus väitetyn takauksen olemassaolosta, sen väitetystä unionin lainsäädännön vastaisuudesta ja sen piakkoinen lakkaaminen seurannaisvaikutuksena kuin Ranskan viranomaisten luottoluokituslaitoksille ja lehdistölle esittämät ilmoituksetkin, joissa ne kiistävät takauksen olemassaolon, eivät ole vaikuttaneet mitenkään La Posten rahoitusehtoihin. Lokakuussa 2006, pian sen jälkeen kun komissio oli julkaissut suosituksensa aiheellisiksi toimenpiteiksi, La Poste laski liikkeelle 1,8 miljardin euron obligaatiolainan, joka erääntyy 7 ja 15 vuoden kuluttua. La Poste mainitsi suosituksen tarjousesitteessään ja tarkensi sijoittajille järjestetyissä tilaisuuksissa, ettei sillä ole valtiontakausta. Liikkeeseenlaskun päätteeksi La Posten rahoituksen hinta ei ollut merkittävästi muuttunut (57). Nämä kaksi emissiota merkittiin suurelta osin sellaisten eurooppalaisten investoijien nimiin, joiden profiili on La Postelle tyypillinen ja jotka yleensä pitävät obligaatiot hallussaan niiden erääntymiseen asti. Ranskan viranomaiset päättelevät, että komission ilmoitus, jossa vaadittiin lopettamaan väitetty takaus, ja julkisuus, jota valtion kanta tähän kysymykseen sai, eivät ole vaikuttaneet La Posten rahoitusehtoihin obligaatiomarkkinoilla. Markkinat katsoivat, etteivät La Posten rahoitusehdot perustu minkäänlaisen oikeudellisen tai tosiasiallisen takauksen olemassaoloon.

(92) Ranskan viranomaiset esittävät päätelminään seuraavaa: — menettelyn aloittamista koskevassa komission päätöksessä esitetty päättely on virheellinen: La Postelle ei ole myönnetty mitään takausta; — komissio ei ole näyttänyt toteen, että La Poste on saanut etua, joka perustuu sen asemaan; — komissio ei ole näin ollen näyttänyt toteen La Postelle myönnettyä valtiontukea.

3.2 RANSKAN VIRANOMAISTEN EHDOTUKSET

(93) Poistaakseen komission epäilykset Ranskan viranomaiset ovat silti ilmoittaneet, että jos komissio suostuu lopettamaan menettelyn menettelyasetuksen 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti päätöksellä, ettei valtiontukea ole myönnetty, viranomaiset ovat valmiit toteuttamaan seuraavat toimenpiteet: — selventämään 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain soveltamisasetusta; — lisäämään La Posten velkoja koskeviin sopimuksiin merkinnän siitä, ettei takausta ole; — ottamaan käyttöön järjestelyn, jolla La Poste luovuttaa valtiolle takaisin mahdollisen spreadiin kohdistuvan kielteisen vaikutuksen, joka johtuu siitä, että La Posteen ei sovelleta yleisen lainsäädännön maksukyvyttömyysmenettelyjä.

3.2.1 16 PÄIVÄNÄ HEINÄKUUTA 1980 ANNETUN LAIN SOVELTAMISASETUKSEN SELVENTÄMINEN

(94) Ranskan viranomaisten mukaan tarkoitus ei ole muuttaa kiistanalaisten säännösten sisältöä, vaan ainoastaan selventää niiden tulkintaa. Niinpä viranomaiset ehdottavatkin lain soveltamisasetusta muutettavaksi (58). Muutos koskisi asetuksen 3–1 §:n neljättä momenttia, jossa järjestetään prefektille tai valvontaviranomaiselle annetut valvontavaltuudet. Muutoksen avulla voitaisiin poistaa kaikki komission epäilykset, jotka liittyvät ranskankielisen ilmaisun ”y pourvoit” soveltamiseen. Viranomaiset ehdottavat siis tarkennettavaksi, että valtion edustaja tai valvonnasta vastaava viranomainen vapauttaa varat yhteisön tai laitoksen talousarviosta.

(95) Näin muutettuna asetuksen säännös kuuluisi: Jollei maksua ole suoritettu näiden määräaikojen kuluessa, valtion edustaja tai valvontaviranomainen kirjaa menoerän maksuvelvoitteensa laiminlyöneen julkisen laitoksen tai yhtiön talousarvioon. Valtion edustaja tai valvontaviranomainen vapauttaa tarvittavat varat laitoksen tai yhtiön talousarviosta joko pienentämällä vielä käyttämättömiä, muihin menoihin varattuja määrärahoja tai lisäämällä varoja. (Muutos alleviivattu.)

(96) Ranskan viranomaisten mukaan tämä ehdotus, joka liittyy menettelyn aloittamista koskevaa päätöstä edeltävien keskustelujen yhteydessä esitettyihin huomautuksiin ja toimitettuihin kommentaareihin, estää prefektiä tai valtion edustajaa kasvattamasta kyseisen yhteisön tai laitoksen varoja valtiontuella tai sijoittamalla julkisia varoja 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain mukaisen menettelyn puitteissa.

3.2.2 LA POSTEN VELKOJA KOSKEVIIN SOPIMUKSIIN LISÄTTÄVÄ MERKINTÄ SIITÄ, ETTEI TAKAUSTA OLE

A. Ranskan viranomaisten alkuperäinen ehdotus

(97) Menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 59 kappaleessa komissio katsoo, että Ranskan viranomaisten ehdotus 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain soveltamisasetuksen muuttamiseksi ei anna mahdollisuutta estää, että La Posten varojen loppuessa velkoja, jolle ei ole korvattu saatavaansa vuoden 1980 lain soveltamisen nojalla, voisi oikeudessa vedota valtion vastuuseen julkisten menojen tasapuolisuutta koskevan periaatteen rikkomisen vuoksi.

(98) Vaikka Ranskan viranomaiset kiistävätkin, että valtion vastuuseen voitaisiin vedota pelkästään La Posten maksukyvyttömyyden perusteella, ne esittävät komission epäilysten hälventämiseksi hyväksyttyyn riskiin perustuvan ehdotuksen. Tällainen poikkeus, joka soveltuu yhtä lailla valtion vastuuseen virheen yhteydessä kuin ankaraan vastuuseenkin, perustuu periaatteeseen, jonka mukaan vahinko, joka johtuu tilanteesta, jolle uhri on tieten tahtoen altistunut, ei anna oikeutta korvaukseen (vrt. korkeimman hallinto-oikeuden tuomiot asioissa Sille (59) ja Meunier (60).

(99) Varmistaakseen tämän poikkeuksen soveltamisen Ranskan viranomaiset siis ehdottavat, että ne vahvistavat virallisesti La Posten velkojille, ettei näiden saatavalla ole valtiontakausta ja että maksukyvyttömyystilanteessa valtiota ei voida velvoittaa suorittamaan saatavaa yrityksen sijaan. Tällainen tieto ei ole lain vastainen, koska laissa ei millään tavoin säädetä siitä, että valtion tulisi La Posten maksukyvyttömyystilanteessa suorittaa yrityksen sijaan sen velat.

(100) 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain soveltamisasetuksen selvennyksen ohella Ranskan viranomaiset sitoutuvat siis La Posten kanssa yhdessä tekemään kunkin rahoitusoperaation yhteydessä seuraavan merkinnän rahoitussopimukseen (jokaiseen sopimuksen piiriin kuuluvaan instrumenttiin): Emissiolla/ohjelmalla/lainalla ei ole minkäänlaista suoraa tai välillistä valtiontakausta. Maksukyvyttömyystapauksessa valtiolla ei ole velvollisuutta hoitaa La Posten puolesta velan takaisinmaksua.

B. Menettelyn aloittamista koskevassa komission päätöksessä esitetyt epäilykset

(101) Menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 61 kappaleessa komissio toi julki epäilyksensä edellä mainitusta Ranskan viranomaisten ehdotuksesta: — hyväksyttyä riskiä koskeva poikkeus on oikeuskäytännössä määritelty sääntö, joka voi muuttua; — tämä ehdotus, joka perustuu julkisoikeuden perustaviin periaatteisiin toissijaisten oikeudellisten välineiden kautta, vaikuttaa puutteelliselta, sillä nämä välineet voidaan varsin helposti kumota ristiriidan ilmetessä; — lisäksi on huomioitava, etteivät La Posten saatavat ole luonteeltaan pelkästään rahoituksellisia vaan myös kaupallisia ja muuntyyppisiä; näitä tapauksia ei kuitenkaan huomioida Ranskan viranomaisten täydentävässä ehdotuksessa.

C. Ranskan viranomaisten vastaukset epäilyksiin

(102) Kuten edellä on todettu, Ranskan viranomaisten mukaan valtion ankaraan vastuuseen ei voida vedota pelkästään La Posten varojen riittämättömyyden perusteella. Valtion velvoittaminen vastuuseen edellyttää, että valtio on tehnyt päätöksen toimia tai olla toimimatta, ja tässä yhteydessä käytännön toimiminen on mahdotonta. Ranskan viranomaisten ehdotuksella ei siten ole arvoa velkojille tarkoitettuna täydentävänä selventävänä toimenpiteenä, koska ehdotus mahdollistaa muutoinkin kaiken valtion ankaran vastuun kieltämisen hyväksytyn riskin poikkeuksen perusteella.

(103) Ranskan viranomaisten mukaan komission ensimmäisessä vastaväitteessä käytännössä todetaan, että vaikka jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä ei olekaan asiaa koskevaa säännöstä, pelkkä oikeuskäytännön äkillinen muuttuminen eli kansallisen lainsäädännön muutos riittäisi perustelemaan valtiontuen. Ranskan viranomaiset kiistävät tämän päättelyn. Niiden mukaan hyväksytyn riskin poikkeus on oikeuskäytännössä useita kertoja vahvistettu julkisoikeudellinen yleisperiaate, jota ei ole missään vaiheessa kiistetty ja jota on laajalti kommentoitu. Komissio ei voisi perustella mahdollista tukitoimenpidettä lainsäädännön mahdollisella muuttumisella, joka on tässä nimenomaisessa tapauksessa erittäin epätodennäköistä.

(104) Komission toinen vastaväite koskee toissijaisia oikeudellisia välineitä, jotka olisi helppo kumota ristiriidan ilmetessä. Lait ja asetukset ovat luonnollisesti ensisijaisia sopimuksiin verrattuna. Jotta komission vastaväitteellä olisi todellinen pohja, komission olisi vedottava ylemmäntasoiseen säädökseen. Ranskan tasavallan viranomaisten mukaan mikään ei tue tätä komission vastaväitettä.

(105) Sitä vastoin Ranskan viranomaiset myöntävät päteväksi kolmannen vastaväitteen, jossa todetaan, etteivät joukkolainaemissiot ole ainoita saatavia synnyttäviä välineitä, joskin sen vaikutus on rajallinen La Posten yhteydessä, koska rahoitusvelat ovat La Posten pääasiallisia velkoja ja ne perustuvat erittäin suurelta osin obligaatioihin.

D. Ehdotuksen laajennus

(106) Ranskan viranomaiset siis tarkensivat, että ne olisivat valmiit laajentamaan takauksen puuttumista koskevaa merkintäehdotustaan koskemaan kaikkia saataviin liittyviä sopimuksia, jos komissio lopettaisi muodollisen tutkintamenettelyn menettelyasetuksen 7 artiklan 2 kohdan mukaisella päätöksellä. Ranskan viranomaisten mukaan laajennuksen ansiosta voitaisiin estää riski, että valtion ankaraan vastuuseen vedotaan pelkästään La Posten maksukyvyttömyyden perusteella. Lisäksi vetoamisesta valtion ankaraan vastuuseen sillä perusteella, että valvontaviranomainen on päättänyt olla luovuttamatta julkisen palvelun jatkuvuuden kannalta välttämättömiä varoja, ei aiheutuisi muita vaikutuksia kuin La Posten velkojien joutuminen tilanteeseen, jossa ne olisivat olleet osakeyhtiön velkojina.

E. Ranskan viranomaisten kanta toimenpiteiden luokitteluun valtiontueksi heidän ehdotustensa jälkeen

(107) Ranskan viranomaisten mukaan edellä ehdotetut kaksi toimenpidettä auttaisivat selventämään La Posten velkojien oikeuksia. Tämän seurauksena Ranskan viranomaisia ei voitaisi enää katsoa, kuten menettelyn aloittamista koskevan komission päätöksen johdanto-osan 74 kappaleessa tehdään, vastuullisiksi La Posten velkojien taholta syntyneistä oletuksista takauksen olemassaolosta eikä Ranskan viranomaisten enää voitaisi katsoa ylläpitävän tahallisesti epäselvää oikeudellista tilannetta, joka saattaa johtaa siihen, että valtio on velvollinen korvaamaan La Posten velat, jos tämä ei enää kykene vastaamaan sitoumuksistaan.

(108) Ranskan viranomaisten mukaan se, ettei La Posteen sovelleta yleisen lainsäädännön maksukyvyyttömyysmenettelyjä vaan 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain säännöksiä, ei voi johtaa päätelmään valtiontakauksen olemassaolosta. Ehdotetut selvennystoimenpiteet riittävät estämään valtion kaiken vastuun suhteessa markkinoiden väitettyyn uskoon tällaisen takauksen olemassaolosta.

(109) Näissä olosuhteissa minkään mahdollisen vaikutuksen ei voitaisi katsoa olevan lähtöisin valtiosta. Toimenpiteen johtumista valtiosta koskeva kriteeri ei siis täyttyisi, toisin kuin komissio väittää menettelyn aloittamista koskevan päätöksensä johdanto-osan 76 kappaleessa.

(110) Samalla tavoin menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 75 kappale, jossa komissio viittaa vuoden 2000 tiedonantoon takauksina myönnettävästä valtiontuesta valtion varojen käytön perusteluksi, ei myöskään ole perusteltu, koska mikään seikka ei puolusta enää valtiontakauksen olemassaoloa.

3.2.3 TAKAISINLUOVUTUSJÄRJESTELY

(111) Ehdotetun järjestelyn täydentämiseksi Ranskan viranomaiset olisivat valmiit tarkastelemaan komission kanssa seuraavaa lähestymistapaa.

(112) Ehdotettu lähestymistapa perustuu komission selvitykseen takauksina myönnettävää valtiontukea koskevan vuoden 2000 tiedonannon 2.1.3 kohdassa: ”Komissio katsoo, että myös tavanomaista edullisemmat rahoitusehdot sellaisille yrityksille, joiden oikeudellinen muoto sulkee pois konkurssin tai muut maksukyvyttömyysmenettelyt taikka nimenomaan mahdollistaa valtiontakauksen tai sen, että valtio kattaa tappiot, ovat takauksina myönnettyä valtiontukea”. Komissio ilmoittaa menettelyn aloittamista koskevan päätöksensä 114 kohdassa samaten, että se pitää ongelmallisena sitä, että Ranska ei kaikin mahdollisin keinoin pyri estämään sitä, että asemasta aiheutuu taloudellisia vaikutuksia kilpailulle avoimilla markkinoilla toimivan yrityksen eduksi.

(113) Ranskan viranomaiset kiistävät, että La Posteen olisi sovellettava valtiontakauksena myönnettävää valtiontukea koskevan vuoden 2000 tiedonannon 2.1.3 kohtaa. Viranomaisten mukaan komissio ei ole pystynyt osoittamaan, että se, ettei La Posteen sovelleta yleisen lainsäädännön maksukyvyttömyysmenettelyjä, olisi johtanut muita edullisempiin rahoitusehtoihin.

(114) Silti Ranskan viranomaiset ovat ehdottaneet komissiolle, että ne tutkisivat komission kanssa yhdessä sellaisen palautusmenettelyn käyttöönottoa, jossa La Poste siirtäisi valtiolle suoraan euromääräisenä spreadiin mahdollisesti kohdistuvan negatiivisen vaikutuksen, joka liittyy siihen, ettei La Posteen sovelleta yleisen lainsäädännön maksukyvyttömyysmenettelyjä. Laskennassa käytettäisiin komission vahvistamaa mekanismia, joka voitaisiin tarkastaa. Ranskan viranomaisten mukaan tällaisen lähestymistavan käyttö täydentäisi edellä mainittuja selvennysehdotuksia ja poistaisi lopullisesti riskin valtiontuesta.

4. ARVIOINTI TUESTA

4.1 TUEKSI LUOKITTELU

(115) SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa määrätään: ”Jollei perussopimuksissa toisin määrätä, jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu sisämarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan”.

4.1.1 RAJOITTAMATTOMAN VALTIONTAKAUKSEN OLEMASSAOLO: VALTION VAROJEN KÄYTTÖ

(116) Kuten menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 56 kappaleessa on todettu, EPIC-laitokseen rinnastettavan julkisoikeudellisen oikeushenkilön asemansa ansiosta La Postella on erityinen oikeudellinen asema sekä sen velkojien saatavien korvaamisen että olemassaolon jatkumisen suhteen maksukyvyttömyystilanteessa.

(117) Aluksi komissio palauttaa mieleen, ettei La Posteen sovelleta yleisen lainsäädännön mukaisia vaikeuksiin joutuneiden yritysten saneeraus- ja selvitystilamenettelyjä (61). Ranskan viranomaiset eivät kiistä tätä, mutta kieltävät La Posten eduksi myönnettävää valtiontakausta vastaavan mekanismin olemassaolon. Silti SEUT-sopimuksen 107 ja 108 artiklan soveltamista valtiontukiin takauksina koskevan komission tiedonannon, jäljempänä ’vuoden 2008 tiedonanto takauksista’, 1.2 kohdan 2 alakohdan neljännen luetelmakohdan mukaan (62) myös tavanomaista edullisemmat rahoitusehdot sellaisille yrityksille, joiden oikeudellinen muoto sulkee pois konkurssin tai muut maksukyvyttömyysmenettelyt taikka nimenomaan mahdollistaa valtiontakauksen tai sen, että valtio kattaa tappiot, ovat takauksina myönnettävää valtiontukea. Tämän vuoksi on aiheellista tutkia Ranskan viranomaisten väitteitä, joilla pyritään osoittamaan, ettei valtiontakausta ole.

A. Takaus yksittäisten saatavien korvaamisesta

(118) Jotta voidaan selvittää, onko yksittäisten saatavien korvaamiselle olemassa takaus, on ensiksi selvitettävä, onko tällainen takaus estetty säädösten tai oikeuskäytännön avulla, kuten Ranskan viranomaiset väittävät (a).

(119) Komissio tarkastelee sen jälkeen, miten La Posten velkojan olisi toimittava saadakseen saatavansa maksetuksi siinä tapauksessa, että La Poste joutuisi taloudellisiin vaikeuksiin eikä voisi maksaa velkojaan (b). Komissio määrittelee, onko La Posten velkojan tilanne noudatettavassa menettelyssä sellainen, että velkojan asemaa voidaan verrata kauppaoikeuden soveltamisalaan kuuluvan yrityksen velkojan asemaan.

a) Toisin kuin Ranskan viranomaiset väittävät, Ranskan lainsäädäntö sallii implisiittiset takaukset ja erityisen valtiontakauksen julkisen laitoksen aseman perusteella

1. Ranskan viranomaisten väitteiden tarkastelu (63)

(120) Ranskan viranomaiset esittävät ensisijaisesti, ettei missään säädöksessä tai päätöksessä määritellä periaatetta, jonka mukaan valtio takaisi EPIC-laitosten velat.

(121) Komissio huomauttaa, että vaikka olemassa ei olisikaan säädöstä tai päätöstä, jossa nimenomaisesti järjestetään EPIC-laitoksille valtiontakaus – kuten ei myöskään ole olemassa säädöstä tai päätöstä, jossa EPIC-laitoksille myönnettävä valtiontakaus nimenomaisesti kiellettäisiinkään – tämä ei estä implisiittisen takauksen olemassaoloa.

(122) Ranskan viranomaisten mukaan toissijaisesti oikeuskäytännössä olisi otettu kantaa takauksen puuttumiseen, erityisesti asiaa Société de l’hôtel d’Albe koskevassa päätöksessä (64) ja asiassa Campoloro (65).

(123) Koska komission asiantuntija on tähdentänyt tätä seikkaa, komissio huomauttaa, että Société de l’hôtel d’Albea koskevassa tuomiossa korkein hallinto-oikeus kieltäytyy ainoastaan hyväksymästä suoraan julkisten töiden ministerille osoitettua velkojan vaatimusta. Takauksen käyttö edellyttää maksukyvyttömyyttä. Mainittu tuomio ei koske tarkalleen ottaen sitä tilannetta, jossa takausta on tarkoitus käyttää. Takausjärjestely ei merkitse, että valtio olisi velvollinen suorittamaan julkisen laitoksen saatavan pelkästään velkojan pyynnöstä.

(124) Komission selvitys asiasta Campoloro sisältyy tämän päätöksen johdanto-osan 4.1.1.A.b) 3) kappaleeseen. Kuten kyseisessä kohdassa osoitetaan, asia Campoloro osoittaa juuri päinvastoin, että valtion vastuuta koskeva järjestely julkisten laitosten velkojen perintämenettelyssä sisältää kaikki takausmekanismin piirteet.

(125) Kolmanneksi Ranskan viranomaisten asiantuntija väittää, että La Posten velat, joita se on ottanut LOLF:n voimaantulon eli 1 päivän tammikuuta 2005 jälkeen, eivät voi kuulua implisiittisen takauksen piiriin. Ennen 1 päivää tammikuuta 2005 otettujen ja kyseisen päivän jälkeenkin maksamatta olevien velkojen osalta Ranskan viranomaisten asiantuntija myöntää, että kahta väitettä voidaan tarkastella rinnan: — ensimmäisen väitteen mukaan perustuslailliset seikat (erityisesti julkisten menojen tasapuolisuuden periaate ja omistusoikeus), jotka saivat Ranskan perustuslakineuvoston (Conseil constitutionnel) (66) hylkäämään väitteen sellaisten takausten raukeamisesta, joita ei ole nimenomaisesti sallittu finanssilaissa, koskevat yhtä lailla implisiittisiä takauksia kuin nimenomaisiakin takauksia: jos La Posten veloilla siis olisi implisiittinen takaus, takaus ei olisi rauennut La Posten ennen 1 päivää tammikuuta 2005 ottamiin lainoihin nähden, vaikka finanssilaissa ei olisikaan sallittu tätä takausta; — toisen väitteen mukaan oletetun implisiittisen takauksen haltijat eivät voisi vaatia näin kiistattomia ja ratkaisevia oikeuksia; jos La Posten veloilla olisi implisiittinen takaus, se olisi rauennut myös suhteessa ennen 1 päivää tammikuuta 2005 otettuihin velkoihin, jos takausta ei olisi sallittu finanssilaissa.

(126) Komissio huomauttaa, että Ranskan viranomaisten asiantuntija myöntää, ettei se ole varma, aiheuttaako se, ettei hiljaista takausta ole sallittu finanssilaissa, takauksen raukeamisen ennen 1 päivää tammikuuta 2005 otettujen velkojen osalta. Pohjimmiltaan komissio katsoo, että selvitettäessä, onko valtion La Postelle myöntämä hiljainen takaus rauennut LOLF:n vaikutuksesta vai ei, on tarkasteltava sitä, mistä lähtien La Postella on ollut tämä implisiittinen takaus, eikä sitä, milloin La Poste on sitoutunut ottamiinsa lainoihin. Tässä tarkasteltava takaus nimittäin sitoo valtion ja La Posten toisiinsa (jolloin La Posten velkojat ovat ainoastaan epäsuoria edunsaajia). Takaus ei lisäksi koske pelkästään yksittäisten saatavien takaisinmaksua (vrt. tämän päätöksen 4.1.1.A kappale), vaan myös La Posten ja/tai sen velvollisuuksien pitämistä voimassa (vrt. tämän päätöksen 4.1.1.B kappale). Koska valtion implisiittinen takaus La Postelle oli peräisin ajalta ennen 1 päivää tammikuuta 2005, komissio katsoo, että väite, jonka mukaan implisiittistä takausta ei voi olla olemassa 1 päivää tammikuuta 2005, ei ole pätevä.

(127) Perustuslakineuvosto totesi 25 päivänä heinäkuuta 2001 tekemänsä LOLF-päätöksen (67) johdanto-osan 110 kohdassa, etteivät ennen LOLF:n voimaantuloa myönnetyt luetteloimattomat takaukset raukea. Komission asiantuntijan mukaan tämä päättely soveltuu erinomaisesti sellaisiin julkisten laitosten asemaan liittyviin implisiittisiin takauksiin, joita ei ole vielä luetteloitu mutta jotka ovat tästä huolimatta edelleen voimassa.

(128) Ranskan viranomaisten asiantuntija suhtautuu kuitenkin epäilevästi siihen, että syyt, joiden perusteella perustuslakineuvosto on hylännyt väitteen sellaisten takausten raukeamisesta, joiden myöntämistä ei ole sallittu finanssilaissa, soveltuisivat sekä implisiittisiin takauksiin että nimenomaisiin takauksiin. Asiantuntijan mukaan oletetun implisiittisen takauksen saajat eivät voi vaatia yhtä kiistattomia ja lopullisia oikeuksia kuin nimenomaisen takauksen haltijat.

(129) Komissio toteaa, että Ranskan viranomaisten asiantuntijan väitteessä ainoastaan ilmaistaan epäilys eikä oteta ratkaisevasti kantaa siihen. Komissio panee merkille myös sen, ettei mikään johdanto-osan 110 kohdassa viittaa siihen, että yksinomaan nimenomaiset takaukset raukeaisivat. LOLF:n 61 §, johon kohdassa viitataan, ei koske pelkästään nimenomaisia takauksia. Tämän vuoksi komissio katsoo, että perustuslakineuvoston kanta, jonka mukaan seuraamus siitä, ettei toimenpidettä ole sallittu finanssilaissa, ei voi olla takauksen raukeaminen, koskee sekä implisiittisiä takauksia että nimenomaisia takauksia. Siksi komissio katsoo, että vaikka finanssilaissa ei olekaan sallittu valtion implisiittistä takausta La Postelle, takaus ei raukea.

(130) Kuten komission asiantuntija lisäksi huomauttaa, velvollisuus mainita valtiontakaukset finanssilaissa rajoittuu soveltamisalaltaan tällaisten takausten ”myöntämiseen”. Se, että takaus myönnetään, kattaa tapaukset, joissa valtio nimenomaisella tahdon ilmauksellaan päättää antaa takauksensa organisaatiolle tai toimenpiteelle. Takausten merkitsemistä finanssilakiin koskevan velvollisuuden soveltamisala ei siis kata asemasta tai oikeuskäytännöstä johtuvasta velvoitteesta syntyneitä takauksia, joille on ominaista se, että ne ovat luonteeltaan implisiittisiä ja automaattisia. Tämä toinen luokka ei siis perustu valtion päätökseen vaan siihen, että valtio sijoittuu aiemmin olemassa olleeseen sääntelykehykseen, jossa takaus on pelkästään seurannaisvaikutus. Tämän toisen, LOLF:n 34 §:n soveltamisalaan kuulumattoman luokan olemassaolo selittää sen, että toimiluvan haltijoiden toimintaan perustuvaa takausta koskeva oikeuskäytäntö on voimassa vuoden 2001 jälkeenkin. Tämä selittää myös sen, ettei valtio ole velvollinen mainitsemaan finanssilaissa joka kerran erikseen, kun se on sellaisen yhtiön tai yhtymän osakkeenomistajana tai yhtiömiehenä, jonka velkojen takausta kauppalaki ei rajoita.

(131) Komissio päättelee, ettei Ranskan viranomaisten LOLF-lakiin perustuva väite ole vakuuttava ja ettei se, ettei missään finanssilaissa ilmoiteta valtion myöntävän takausta La Postelle tämän aseman perusteella, estä tällaisen takauksen olemassaoloa. Joka tapauksessa komissio korostaa, ettei se ole sidottu Ranskan lainsäädännön määritelmään toimenpiteestä takauksena eikä siihenkään, että kyseessä olisi LOLF:n soveltamisalaan kuuluva takaus. Komission kannalta merkittävä tekijä on toimenpiteen luokittelu unionin lainsäädännön ja erityisesti takauksia koskevan tiedonannon perusteella. Komissio tähdentää, että unionin lainsäädännössä tunnustetaan implisiittisen takauksen olemassaolo silloin, kun jäsenvaltio on juridisesti velvollinen korvaamaan toisen henkilön saatavan tämän lyötyä laimin maksusitoumuksensa (68).

(132) Neljänneksi Ranskan tasavallan viranomaisten mukaan EPIC-laitosten aseman muutos edellyttäisi takaustoimenpiteitä, joilla säilytetään kyseisen julkisoikeudellisen oikeushenkilön muutosta ennen syntyneet velkojien oikeudet, jos EPIC-laitoksille olisi myönnetty valtiontakaus. Se, ettei tällaista mekanismia ole missään vaiheessa järjestetty (vrt. erityisesti France Télécomin, Gaz de Francen, EDF:n ja ADP:n yhtiömuodon muutokset) (69), osoittaa, ettei takausta ole olemassa.

(133) Kuten komission asiantuntija on selvittänyt, tällainen väite edellyttäisi erittäin väljää tulkintaa perustuslakiin perustuvasta omistusoikeuden suojasta. Jos seuraamme Ranskan viranomaisten perustelua, omistusoikeuden suojaaminen edellyttäisi, että kaikki saatavat on suojattava. Koska perustuslakiin perustuva omistusoikeuden suoja ei koske yksinomaan tapauksia, joissa omistusoikeus riippuu julkisoikeudellisesta oikeushenkilöstä, tällainen tulkinta merkitsisi, että saatavat olisi suojattavat minkä tahansa yhtiön elinkaaren aikana esiintyvien tapahtumien ilmetessä, jos saatava ”vaarantuisi” tapahtuneen kehityksen seurauksena. Ranskan positiivisen oikeuden nykytilassa saatavia ei suojaa mikään. Jos väite olisi seuraavaksi rajoitettava koskemaan valtion takaamia saatavia, se tarkoittaisi, että valtion alun perin takaamalla omistusoikeudella olisi muita omistusoikeuksia parempi perustuslaillinen suoja. Mikään ei viittaa tähän. Saatava on velvoiteoikeus, jota ei pidä sekoittaa omistusoikeuteen, joka on käytännössä esineoikeus. Esineoikeuden muita suurempaa suojaa ei voida ajatella laajennettavaksi velvoiteoikeuteen.

(134) Komissio päättelee, ettei omistusoikeus edellytä mitään erityistä toimenpidettä velkojien oikeuksien takaamiseksi, kun EPIC muutetaan yhtiöksi, johon sovelletaan saneeraus- ja selvitystilamenettelyjä. Tämän vuoksi tällaisten toimenpiteiden puuttuminen ei ole osoitus implisiittisen takauksen puuttumisesta.

(135) Ranskan viranomaisten mukaan niille posti- ja telelaitoksen ottamille lainoille, jotka siirrettiin La Postelle, ei olisi ollut – päinvastoin kuin edellä käsitellyssä tapauksessa – välttämätöntä myöntää nimenomaista takausta, jos viimeksi mainitulla olisi ollut sääntömääräisesti valtiontakaus. Näin kuitenkin tehtiin 31 päivänä joulukuuta 1990 annetulla määräyksellä.

(136) Komissio korostaa, ettei se, että Ranskan viranomaiset päättivät myöntää nimenomaisen takauksen, ole osoitus siitä, ettei implisiittistä takausta ollut olemassa. Samaa päättelyä on sovellettava Ranskan viranomaisten väitteeseen valtiontakauksesta ERAP:lle ja Agence Française du Développement -viraston tietyille toiminnoille. Se, että valtio on tietyissä tapauksissa päättänyt nimenomaisen takauksen myöntämisestä, vaikka implisiittinen takaus oli jo olemassa, voidaan selittää muun muassa valtion pyrkimyksellä avoimuuteen ja halulla parantaa velkojien oikeusvarmuutta. Kuten Ranskan viranomaisten asiantuntija toteaa, oletetun implisiittisen takauksen haltijat eivät voi vaatia yhtä kiistattomia ja lopullisia oikeuksia kuin nimenomaisen takauksen haltijat.

(137) Lopuksi Ranskan viranomaiset lainaavat korkeimman hallinto-oikeuden riita-asioita käsittelevän jaoston entisen presidentin Labetoullen kirjoittamaa artikkelia (70). Tätä artikkelia sekä Campoloro-asiaa koskevaa oikeuskäytäntöä tarkastellaan valtion vastuuseen saattamista koskevassa tämän päätöksen kohdassa (71).

(138) Komission päätelmät ovat, että — toisin kuin Ranskan viranomaiset esittävät, missään säädöksessä tai missään päätöksessä ei kielletä La Postelle myönnetyn valtiontakauksen olemassaoloa; — se, ettei missään säädöksessä nimenomaisesti säädetä tällaisesta takauksesta, ei estä implisiittisen takauksen olemassaoloa.

2. Julkisen laitoksen asemaan liittyvien implisiittisten takausten olemassaolo vahvistetaan Ranskan korkeimman hallinto-oikeuden muistiossa

(139) Julkisen laitoksen asemaan liittyvän implisiittisen takauksen olemassaolo on vahvistettu muistiossa, jonka korkein hallinto-oikeus on esittänyt vuonna 1995 Crédit Lyonnais’tä koskevassa asiassa, joka mainittiin jo menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä (72). Tässä muistiossa korkein hallinto-oikeus perusteli implisiittisen takauksen olemassaolon yksinomaan organisaation julkisen laitoksen luonteella: Tarkasteltaessa lakiesitystä valtion toimista Crédit Lyonnais’n ja Comptoir des Entrepreneursin saneeraussuunnitelmissa korkein hallinto-oikeus katsoi […] että valtiontakaus näille laitoksille johtuu, jollei nimenomaista lain säännöstä ole, organisaation luonteesta julkisena laitoksena. (73)

(140) Komissio pyysi Ranskan viranomaisia useita kertoja toimittamaan komissiolle tämän muistion kokonaisuudessaan.

(141) Ranskan viranomaiset vastasivat (74), ettei kyseistä muistiota, joka ei perustunut hallituksen pyyntöön, ollut laadittu viralliseksi asiakirjaksi. Ranskan viranomaisten mukaan komission tarkoittama muistio koostuisi ainoastaan kyseisestä lauseesta vuosikertomuksessa.

(142) Ranskan viranomaisten mukaan tätä lausuntoa ei kuitenkaan voitaisi soveltaa La Posteen, koska lausunto koskee julkista laitosta, jolla on julkinen kirjanpitäjä ja joka on nimenomaisesti perustettu huolehtimaan Ranskan valtion tuesta Crédit Lyonnais’n saneeraukselle, koska lausunto on annettu ennen finanssilaista 1 päivänä elokuuta 2001 annettua orgaanista lakia ja koska sen soveltaminen olisi korkeimman hallinto-oikeuden myöhemmän oikeuskäytännön vastaista.

(143) Komissio huomauttaa, että Ranskan viranomaisten tulkinta, jonka mukaan korkeimman hallinto-oikeuden lausuntoa ei voitaisi soveltaa La Posteen, on kyseisen lausunnon vastainen. Korkein hallinto-oikeus ei nimittäin millään tavoin viittaa lausunnossaan laitoksen tehtävään. Siinä viitataan julkisen laitoksen luonteeseen eikä julkista kirjanpitäjää käyttävien julkisten laitosten luonteeseen. Ranskan viranomaiset eivät toisaalta myöskään selitä, miksi tätä lausuntoa olisi sovellettava ainoastaan julkista kirjanpitäjää käyttäviin julkisiin laitoksiin.

(144) Mitä tulee Ranskan viranomaisten niihin väitteisiin, joiden mukaan lausuntoa ei voida soveltaa, koska se on peräisin LOLF:ää edeltävältä ajalta ja korkeimman hallinto-oikeuden myöhemmän oikeuskäytännön vastainen, komissio on osoittanut edellä, ettei LOLF estä valtion implisiittistä takausta La Postelle.

(145) Komissio katsoo, että korkeimman hallinto-oikeuden lausuntoa on sovellettava La Posteen ja että lausunto sallii valtiontakauksen olemassaolon organisaation julkisen luonteen perusteella.

(146) Lisäksi taloudellisia seurauksia valtiolle aiheuttavaan ja sisältävään hallinto- tai lainsäädäntöasiakirjaan perustuvien implisiittisten takauksien olemassaolo on vahvistettu talous-, valtiovarain- ja teollisuusministerin muistiossa 22 päivänä heinäkuuta 2003, jonka aiheena on valtion implisiittisesti tai nimenomaisesti myöntämien takausjärjestelmien luettelointi. Tämä muistio osoittaa, että valtiontakaus voi perustua luonteeltaan hyvin monenlaisiin juridisiin asiakirjoihin (75).

(147) Komissio huomauttaa niin ikään, että kyseiseen muistioon liitetyssä selvittävässä huomautuksessa ja erityisesti sen 3 osassa, joka alkaa sanoilla kokemukset takaukseen vetoamisesta ja oikeuskäytäntö ovat antaneet tilaisuuden määritellä yksityiskohtaisesti tiettyjä tyypillisiä esimerkkejä implisiittisestä takauksesta, jotka on tärkeä tunnistaa, Ranskan viranomaiset toteavat, että tietyt juridiset säännöt edellyttävät rakenteellisesti osakkeenomistajiensa vastuuta, erityisesti avoimet yhtiöt (société en nom collectif, SNC) ja yritysten tilapäiset yhteenliittymät (groupement momentané d’entreprises, GIE). Kahden viimeksi mainitun yhtiömuodon yhteydessä ulkopuoliset olettavat järjestelmällisesti valtion osakkeenomistajaksi. Sama koskee julkisten laitosten perustamista ja tiettyjä osakeyhtiöiden pääoman merkitsemisiä. Näin Ranskan viranomaiset itse palauttavat mieleen, että julkisen laitoksen perustaminen edellyttää valtion implisiittistä takausta kyseisen laitoksen velkojien eduksi.

b) La Posten velkojan saatavan takaisinmaksu on varmistettu

(148) Komissio tarkastelee seuraavaksi, miten La Posten velkojan olisi toimittava saadakseen saatavansa maksetuksi siinä tapauksessa, että La Poste joutuisi taloudellisiin vaikeuksiin eikä voisi maksaa velkojaan. Komissio selvittää, onko La Posten velkojan tilanne ennalta määritellyn ja julkistetun menettelyn päättyessä verrattavissa kauppalain soveltamisalaan kuuluvan yrityksen velkojan tilanteeseen.

(149) Tutkimuksessa selvitetään, että — julkisten laitosten yhteydessä ei ole olemassa perinteisiä esteitä, jotka estävät yksityisoikeudellisen organisaation saatavan maksamisen (1); — 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa määritellyllä päätöksellä tuomitun julkisen laitoksen velkojen perintämenettely ei missään tapauksessa johda velan häviämiseen (2); — valtion vastuujärjestely, jota käytetään julkisten laitosten velkojen perintämenettelyssä, sisältää kaikki takausmekanismin piirteet (3); — vaikka velkoja ei saisikaan täyttä korvausta, se voi aikaansaada oikeusvaikutuksia vetoamalla oikeutettuun virheeseen, johon se on syyllistynyt saatavan syntyhetkellä olettaen, että saatava korvataan joka tapauksessa (4).

1. Julkisten laitosten yhteydessä ei ole perinteisiä esteitä, jotka estävät yksityisoikeudellisen organisaation saatavan maksamisen

(150) Kuten toimenpiteen kuvauksessa on selvitetty, La Posteen ei sovelleta yleisen lainsäädännön mukaisia vaikeuksiin joutuneiden yritysten saneeraus- ja selvitystilamenettelyjä. La Posten velkoja ei siis ole vaarassa menettää saatavaansa selvitystilamenettelyn (76) käynnistämisen vuoksi tai vaarassa saada alkuperäisestä saatavastaan takaisin ainoastaan osan yleisen lainsäädännön mukaisen saneeraus- tai selvitystilamenettelyn päätteeksi.

(151) Kuten komission asiantuntijakin korostaa, La Posten oikeushenkilömuoto ei ole este Ranskan valtion takauksen olemassaololle. Vaikka onkin olemassa kaupallisia yhtiöitä, esimerkiksi osakeyhtiöitä (société anonyme, SA) ja rajavastuuyhtiöitä (société à responsabilité limitée, SARL), joissa yhtiömiehet eivät ole velvollisia korvaamaan sen yritysmuodon velkoja, jossa he ovat osakkaina, on olemassa lukuisia kaupallista toimintaa harjoittavien yhtiöiden tai oikeushenkilöiden luokkia, joissa yksityiset yhtiömiehet vastaavat perustetun yhtiön veloista. Tämä koskee muun muassa avoimia yhtiöitä, taloudellisia yhteenliittymiä ja yksityisoikeudellisia yhteenliittymiä. Yleisessä lainsäädännössä ei siis ole nimenomaista periaatetta, jonka mukaan yhtiömiehet takaisivat velat. Näin ollen ei voida väittää, että koska säädöstä ei ole, sovelletaan periaatetta, jonka mukaan velkoja ja tappioita ei taata. Oikeushenkilön tuoma riippumattomuus ja oman omaisuuden olemassaolo eivät Ranskan lainsäädännössä ole kriteereitä, joiden perusteella voitaisiin selvittää oikeushenkilön ottamien velkojen takausjärjestelyt. Edellä käsitellyistä seikoista voidaan johtaa niin ikään, ettei mikään estäisi lainsäätäjää antamasta julkisoikeudelliselle oikeushenkilölle oikeutta perustaa julkinen laitos, jonka tappioista oikeushenkilö vastaisi ainoastaan omalla omistusosuudellaan tai osuudellaan alkuperäisestä perustamispääomasta.

(152) Komission asiantuntija täydensi päättelyketjua etsimällä yleisestä lainsäädännöstä (implisiittistä) periaatetta velkojen takaamisesta siinä tapauksessa, etteivät yhtiömuodon yhtiömiehet tai jäsenet kuulu lainsäätäjän säätämiin puitteisiin. Vastaus löytyi Ranskan siviililain (code civil) 1871 §:stä ja sitä seuraavista pykälistä. Näissä pykälissä käsitellään yhtiömiehiä, jotka eivät ole rekisteröineet yhtiötään. Ranskan siviililain 1871–1 §:ssä säädetään seuraavasta järjestelystä: jollei muunlaisesta järjestelystä ole säädetty, yhtiömiesten välisiä suhteita säännellään kohtuuden nimissä joko yhteenliittymiin sovellettavin säännöksin, jos yhtiö on luonteeltaan yksityisoikeudellinen, tai avoimiin yhtiöihin sovellettavin säännöksin, jos yhtiö on luonteeltaan kaupallinen. Edellä on kuitenkin juuri täsmennetty, että yhteenliittymät ja avoimet yhtiöt kuuluvat niihin oikeushenkilöihin, joiden jäsenet vastaavat rajattomasti veloista. Asiantuntija päättelee, että jos tämän perusteella olisi muodostettava yleisen lainsäädännön periaate, periaatteena olisi, että perustettujen oikeushenkilöiden veloilla on takaus.

(153) Ranskan viranomaiset kiistävät tämän päätelmän 27 päivänä lokakuuta 2009 toimittamassaan muistiossa. Heidän mukaansa se ei perustu mihinkään säädökseen, koska mainittu siviililain 1871–1 § koskee ”yhtiömiesten välisiä suhteita” eikä suhteita kolmansiin. Säädöksissä ei siten säädetä asiasta, joten mitään takausperiaatetta ei voida johtaa, paitsi rikkomalla niin Ranskan kuin unioninkin lainsäädännön puolustautumisoikeuksia.

(154) Komissio huomauttaa kuitenkin, että Ranskan siviililain 1872–1 §:ssä vahvistetaan, että kukin rekisteröimättömän yhtiön yhtiömies tekee sopimuksen henkilökohtaisesti omissa nimissään ja on yksin vastuussa kolmansiin nähden. Jokainen yhtiömies on siis rajattomasti vastuussa veloista, jotka se on ottanut. Komission tarkoituksena ei luonnollisestikaan ole päätellä tästä ainoasta huomiosta, että valtio on vastuussa La Posten veloista. Komissio katsoo kuitenkin, että sen asiantuntijan kanta, jonka mukaan yleisen lainsäädännön periaatteena olisi velkojen takaus, ei kumoudu Ranskan viranomaisten esittämän perusteen vuoksi. Lisäksi komissio muistuttaa, että talous-, valtiovarain- ja teollisuusministerin 22 päivänä heinäkuuta 2003 päivättyyn muistioon liitetyssä selventävässä huomautuksessa (77) Ranskan viranomaiset itse rinnastavat osakkeenomistajan vastuun avoimessa yhtiössä ja valtion vastuun julkisessa laitoksessa.

(155) Edellä käsiteltyjen seikkojen perusteella komission päätelmä on, että — kauppaoikeuden soveltamisalaan kuuluvien yritysten velkojista poiketen La Posten velkojat (koska yhtiöön ei sovelleta yleisen lainsäädännön mukaisia vaikeuksiin joutuneiden yritysten saneeraus- ja selvitystilamenettelyjä) eivät ole vaarassa menettää saatavaansa kokonaan tai osittain konkurssimenettelyn päätteeksi; — La Posten oikeushenkilömuoto ei estä valtiontakauksen myöntämistä La Postelle; — koska valtion vastuuta La Postesta ei ole nimenomaisesti rajoitettu, La Posten velkojat voivat oikeutetusti vedota periaatteeseen, että valtio takaa La Posten velat, vaikka La Poste onkin oikeushenkilö.

2. 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa määritellyllä päätöksellä tuomitun julkisen laitoksen velkojen perintämenettely ei missään tapauksessa johda velan häviämiseen

(156) Komissio tarkastelee seuraavassa oikeuden päätöksellä tuomittujen julkisten laitosten velkojen perintämenettelyä selvittääkseen, voiko menettely johtaa La Postelta olevan saatavan raukeamiseen samankaltaisin tuloksin kuin tuomioistuinten menettelyjen soveltamisen päätteeksi, kuten Ranskan viranomaiset väittävät. Menettely on vahvistettu 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa ja useissa soveltamissäädöksissä (78), jotka on mainittu tässä päätöksessä, toimenpiteen kuvausta koskevassa osassa.

i) 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa annetaan valtiolle merkittäviä etuoikeuksia: viran puolesta annettava maksumääräys ja riittävien varojen hankkiminen

(157) Kuten toimenpiteen kuvauksessa todetaan, 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa säädetään seuraavaa: Mikäli yhteisön tai laitoksen päättävä elin ei vapauta tai hanki varoja […] valvontaviranomainen hankkii ne ja antaa tarvittaessa maksumääräyksen viran puolesta. Lisäksi 12 päivänä toukokuuta 1981 annetussa asetuksessa, jota ei ole tältä osin muutettu vuoden 2008 asetuksella, täsmennetään, että valtion edustaja tai valvontaviranomainen vapauttaa tilanteen mukaan tarvittavat varat joko pienentämällä vielä käyttämättömiä, muihin menoihin varattuja määrärahoja tai lisäämällä varoja.

(158) Valtio nimetään siis 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa ja sen soveltamissäädöksissä toimivaltaiseksi viranomaiseksi julkisten laitosten velkojen perijänä. Lisäksi säädöksissä annetaan valtiolle merkittäviä etuoikeuksia: viran puolesta annettava maksumääräys ja riittävien varojen hankkiminen.

(159) Ranskan viranomaiset kumoavat väitteen, jonka mukaan tässä tarkoitetut varat voisivat olla valtion varoja. Kuten jäsenvaltion huomautuksia koskevassa osassa todetaan (79), Ranskan viranomaiset tosiaankin esittävät, että 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa valvontaviranomaiselle annetaan ainoastaan sijaantulovaltuudet. Tämän vuoksi valvoja voisi käyttää ainoastaan tämän toimeenpanovallan haltijan toimivaltuuksia, joihin ei sisälly valtion talousarvion käyttömahdollisuutta. Tämän tulkinnan tueksi lainataan 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain valmistelua, artikkeleita sekä asiassa Campoloro annettuja korkeimman hallinto-oikeuden päätöksiä. Ranskan viranomaiset myöntävät kuitenkin, ettei vuoden 1980 laissa periaatteessa kielletä valtion taloudellista puuttumista tässä käsitellyn julkisoikeudellisen oikeushenkilön tukemiseksi.

(160) Komissio myöntää, ettei säädöksissä säädetä jäsenvaltion nimenomaisesta velvoitteesta maksaa poikkeuksellista valtiontukea julkiselle laitokselle tämän joutuessa taloudellisiin vaikeuksiin. Tämä ei millään tavoin kumoa implisiittisen takauksen olemassaolon todistelua.

(161) Komissio myöntää niin ikään, että vapautettavat varat ovat ensisijaisesti laitoksen omia varoja. Tämä ei estä toteamasta, että kun omat varat ovat ehtyneet, vain valtion omaisuudella voidaan taata velallisen julkisen laitoksen velat (80). Tämä toteamus vastaa tilannetta, jossa takausmekanismia käytetään toissijaisesti eli velallisen varat realisoidaan ennen sen takaajan varoja.

ii) 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa ja sen täytäntöönpanosäädöksissä ei säädetä konkurssi- ja kuittausmenettelystä, joka johtaisi velvollisuuksien raukeamiseen; käyttövarojen riittämättömyys kuuluu takaukseen tai on vain tilapäistä

(162) Komissio tarkastelee seuraavaksi Ranskan viranomaisten tulkintaa, jonka mukaan 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa vahvistetun menettelyn päätteeksi osa velkojista voi menettää saatavansa ilman muutoksenhakuoikeutta (81) ja jonka mukaan näiden tilanne on vastaava kuin konkurssimenettelyjen soveltamisalaan kuuluvien yritysten velkojilla.

(163) Komission asiantuntija toteaa (82), että 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa ja sen soveltamisasetuksessa pyritään osoittamaan, että varojen loppuessa ainoastaan kaksi olettamaa ovat mahdollisia: joko valvontaviranomainen vapauttaa tarvittavat varat tai maksua lykätään. Missään vaiheessa menettelyssä ei viitata siihen, että pysyvän käyttövarojen riittämättömyyden yhteydessä menettely keskeytyisi.

(164) Vaikka 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa ja sen soveltamissäädöksissä mainitaan tilanne, jossa varat eivät riitä, tilanne oletetaan pelkästään tilapäiseksi, joka kestää, kunnes saadaan lisävaroja, mikä on ainoa säädöksissä mainittu ratkaisu. Missään vaiheessa ei todeta, että lisävarojen hankkiminen olisi mahdotonta tai että nekään eivät riittäisi. Varojen hankkimisen jälkeisissä säädöksen kohdissa todetaan, että toimivaltainen viranomainen antaa viran puolesta maksumääräyksen. Edellä mainitussa vuoden 1989 yleiskirjeessä käsitellään vielä tarkemmin varojen riittämättömyyttä ja korostetaan sen ehdottoman tilapäistä luonnetta, koska tässä tapauksessa velkojalle on ilmoitettava erotus, joka määrätään maksettavaksi myöhemmin. Komission asiantuntijan mukaan näitä säädöksiä lukiessaan velkojat voivat olla varmoja, että jos he eivät saa korvausta välittömästi, heidän saatavansa maksetaan myöhemmin.

(165) Lisäksi komission asiantuntija huomauttaa perustellusti, että Ranskan lainsäädännössä säädetty menettely on ainoastaan velkojen perintämenettely, joka ei sisällä selvitysmenettelyä. Yksityishenkilöiden yhteydessä maksujen lakkautustila yhdistetään säädöksissä selvitystilaan. Näin ollen maksujen lakkautuksen vaara voi käynnistää suojamenettelyn (83), ja selvitystila esitetään nimenomaan seurauksena maksujen lakkautuksesta (84). Sitä vastoin yleensä julkisen oikeuden oikeushenkilöiden ja erityisesti julkisten laitosten yhteydessä lainsäätäjä ja säädösvallan käyttäjä eivät mainitse maksujen lakkautusta eivätkä yhdistä sitä millään tavoin selvitystilaan vaan antavat velkojien olettaa, että heidän saatavansa on rajattomasti suojattu tapauskohtaisesti joko kolmansien tai valtion taholta.

(166) Komission asiantuntija huomauttaa vielä, että vuoden 2008 uudistus, joka tehtiin menettelyn aloittamista koskevan päätöksen jälkeen, ei saanut Ranskan viranomaisia tarkentamaan, että vapautettavien varojen on oltava julkisen laitoksen omia varoja ja ettei niihin saada käyttää valtion varoja. Tällainen tarkennus olisi voinut toimia voimakkaana signaalina velkojille tuolloin, kun komission aloittamat menettelyt yhdistivät valtiontakauksen nimenomaisesti säädösten puutteelliseen sanamuotoon. Välttämättömän selvennyksen tekemättä jättäminen tukee väitettä, jonka mukaan Ranskan valtio ei halua oikaista käsitystä, että se saattaa itse antaa tarvittavat varat.

(167) Ranskan viranomaiset katsovat 27 päivänä lokakuuta 2009 toimittamassaan muistiossa, että komission asiantuntijan kanta, jonka mukaan näitä säädöksiä lukiessaan velkojat voivat olla varmoja, että jolleivät he saa korvausta välittömästi, heidän saatavansa maksetaan myöhemmin, perustuu säädösten virheelliseen tulkintaan. Viranomaisten mukaan säädöksissä – jotka lisäksi ovat oikeusvaikutuksiltaan lainsäädäntöä alempia säädöksiä (yleiskirjeitä) – ei millään tavoin vahvisteta, että valtion varoilla voitaisiin mahdollisesti korvata laitoksen varat. Mikään ei estäisi julkisten laitosten saattamista sellaiseen toimimattomuuden tilaan, etteivät niiden velkojat saisi maksua saatavilleen. Ranskan viranomaiset katsovat myös, että julkiset laitokset voivat jättää saatavansa maksamatta joutumatta kuitenkaan automaattisesti maksujen lakkautukseen.

(168) Komissio tutkii seuraavaksi, onko laillisesti mahdollista, että julkinen laitos, joka on tuomittu tuomioistuimen lainvoimaisella päätöksellä suorittamaan tietyn maksun, saatetaan sellaiseen toimimattomuuden tilaan, ettei saatavaa missään vaiheessa korvata, kuten Ranskan viranomaiset väittävät. 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain ja sen soveltamissäädösten snnökset koskevat valtiota. Velkojan kannalta epäsuotuisimmassa tilanteessa nämä säännökset velvoittavat valtion ilmoittamaan velkojalle, mikä osa saatavasta pannaan maksuun myöhemmin. Jos oletetaan, ettei minkäänlaista korvausta tämän jälkeen makseta, velkojalla on aina mahdollisuus (kuten tämän päätöksen 3 jaksossa selvitetään tarkemmin) saattaa valtio vastuuseen. Näissä olosuhteissa laitoksen teoreettinen toimimattomuus ei kaikissa tapauksissa johtaisi velan raukeamiseen. Ranskan viranomaiset eivät muutoinkaan esittäneet konkreettista esimerkkiä tällaisesta tilanteesta.

(169) Näiden seikkojen perusteella komission päätelmä on, että — 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa ja sen soveltamissäädöksissä määritelty erityinen menettely on ainoastaan velkojen perimismenettely, johon ei sisälly selvitysmenettelyä; sen soveltamisen päätteeksi saatava ei katoa, kun taas selvitysmenettelyn lopuksi varojen puuttumisen takia annettava tuomio konkurssimenettelyn päättämisestä estää velkojaa nostamasta uutta syytettä; — 16 päivänä heinäkuuta 1980 annettu laki ja sen soveltamissäädökset, joissa säädetään maksumääräyksen lykkäämisestä eikä missään vaiheessa varauduta maksujen lakkautukseen, jättävät velkojat siihen uskoon, että nyt tai myöhemmin on käytettävissä riittävät varat sen saatavan maksuun, joka niillä on julkisoikeudelliselta oikeushenkilöltä; — tästä seuraa, että käyttövarojen riittämättömyys kuuluu tarvittaessa valtiontakauksen piiriin tai on vain tilapäistä. Sitä vastoin missään selvitysmenettelyssä ei varauduta mahdollisuuteen, jonka mukaan kolmannet tulisivat vastuullisiksi maksukyvyttömän henkilön veloista, paitsi tietysti silloin, kun kyseessä on takaaja tai rajavastuuyhtiö.

iii) Poikkeuksellinen valtiontuki, jonka avulla julkinen laitos voi vastata velvollisuuksistaan, on mahdollinen, ja siitä mainitaankin tietyissä säädöksissä

(170) Tältä osin komission asiantuntija huomauttaa seuraavaa:

(α) […] (41)

(171) Komissio toteaa, että La Posten omat varat, jotka voidaan realisoida maksuvalmiuden ehtyessä, ovat rajalliset, vaikka tämän toteen näyttäminen ei olekaan mitenkään välttämätöntä sen osoittamiseksi, että La Posten asemasta johtuva takaus on valtiontukea. Ranskan lainsäätäjä on nimittäin säännellyt erittäin tarkasti sekä omaisuuden luovuttamisen (85) että yleisen postipalvelun suoritteiden hintojen korottamisenkin (86). Koska omia lisävaroja on vaikea realisoida velkojen maksamiseksi, valtion väliintulotarve kasvaa käteisvarojen ehtyessä. Yhtyvien astioiden periaatteen mukaisesti ensinnäkin varojen realisoinnin mahdottomuus omaisuutta luovuttamalla lisää muiden takausmekanismien käyttötiheyttä (ennakot, valtion vastuuseen vetoaminen jne.). Toiseksi lainsäätäjän toteuttama omaisuuden suojausjärjestelmä voisi johtaa riita-asioihin, jotka koskevat valtion ankaraa vastuuta La Posten mahdollisen maksuvelvollisuuksien laiminlyönnin yhteydessä (87).

(172) Ranskan viranomaiset kiistävät 27 päivänä lokakuuta 2009 toimittamassaan muistiossa omien varojen realisoinnin ”mahdottomuuden” La Posten osalta: — omaisuuden luovutuksen suhteen valtio on vapaa käyttämään omaa harkintavaltaansa päättäessään, onko jokin omaisuuserä ”välttämätön” vai ei julkisen palvelun suorittamisen kannalta; toisaalta vaikka valtio estäisikin luovutuksen, sen ei millään tavoin tarvitse kompensoida tilannetta takausmekanismeilla; tosiasiallisesti valtio ei ole koskaan estänyt omaisuuden luovutusta 2 päivänä heinäkuuta 1990 annetun lain 23 §:n perusteella; lisäksi kyseisellä pykälällä ei ole enää kohdetta, koska La Poste on vuonna 2005 siirtänyt lähes koko kiinteistöomaisuutensa (postitoimistot mukaan luettuina) tytäryhtiölle, johon tätä ennakkolupajärjestelmää ei sovelleta; — yleisen postipalvelun suoritteiden maksujen korotuksen osalta Ranskan viranomaiset toteavat, ettei ARCEP määrää hintoja vaan vahvistaa hintakaton pelkästään La Posten säännellyille toiminnoille; tämän hintakaton rajoissa La Posten maksut vaihtelevat vapaasti (lukuun ottamatta postimerkin hintaa, josta postiasioista vastaava ministeri päättää määräyksellään hintakaton puitteissa); toisaalta voidaan ajatella, että ARCEPin on vaikea kieltäytyä hinnankorotuksesta, joka olisi välttämätön oikeushenkilön selviytymisen ja sen hoitamien julkisen palvelun tehtävien kannalta; lisäksi on muistettava, että hintakatto koskee ainoastaan säänneltyä sektoria, jonka osuus La Poste -konsernin liikevoitosta on alle puolet.

(173) Komissio panee merkille Ranskan viranomaisten esittämät tarkennukset ja huomauttaa kahdesta seikasta: — Ranskan viranomaiset väittävät, että vaikka valtio estäisi luovutuksen, kyseessä ei olisi millään tavoin takaus. Kuitenkin viranomaiset myöntävät (vaikka ne kiistävätkin, että La Poste saisi tästä mitään etua), että julkisen palvelun jatkuvuuden vaatimus on valtion edustajaa velvoittava tekijä 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa perustetun menettelyn täytäntöönpanossa (88); tämä saattaisi johtaa valtion ankaraan vastuuseen, mikäli julkisten menojen tasapuolisuutta koskevaa periaatetta rikottaisiin, kuten jäljempänä osoitetaan (89); — niiltä osin kuin La Posten velkoja ei voi kääntyä toisen La Poste -konsernin yhtiön puoleen saadakseen korvau