FI Euroopan unionin virallinen lehti L 166/22

KOMISSION PÄÄTÖS,

annettu 25 päivänä kesäkuuta 2010,

siipikarjassa ja luonnonvaraisissa linnuissa esiintyvän lintuinfluenssan valvontaohjelmien täytäntöönpanosta jäsenvaltioissa

(tiedoksiannettu numerolla K(2010) 4190)

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

(2010/367/EU)

EUROOPAN KOMISSIO, joka

ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen,

ottaa huomioon eläinlääkärin- ja kotieläinjalostustarkastuksista yhteisön sisäisessä tiettyjen elävien eläinten ja tuotteiden kaupassa 26 päivänä kesäkuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/425/ETY (1) ja erityisesti sen 10 artiklan 4 kohdan,

ottaa huomioon yhteisön toimenpiteistä lintuinfluenssan torjumiseksi ja direktiivin 92/40/ETY kumoamisesta 20 päivänä joulukuuta 2005 annetun neuvoston direktiivin 2005/94/EY (2) ja erityisesti sen 4 artiklan 2 kohdan,

sekä katsoo seuraavaa:

(1) Lintuinfluenssa on lintujen, siipikarja mukaan luettuna, tarttuva virustauti. Lintuinfluenssavirusten aiheuttama tartunta kotieläiminä pidettävässä siipikarjassa aiheuttaa taudin kahta päämuotoa, jotka eroavat virulenssiltaan. Matalapatogeeninen muoto aiheuttaa yleensä ainoastaan lieviä oireita, kun taas korkeapatogeeninen muoto aiheuttaa hyvin korkeaa kuolleisuutta useimmissa siipikarjalajeissa. Kyseisellä taudilla voi olla vakava vaikutus siipikarjankasvatuksen kannattavuuteen.

(2) Direktiivissä 2005/94/EY asetetaan toimenpiteet siipikarjan ja muiden vankeudessa pidettävien lintujen korkeapatogeenisen lintuinfluenssan (HPAI) ja lintuinfluenssavirusten alatyyppien H5 ja H7 aiheuttaman matalapatogeenisen lintuinfluenssan (LPAI), siten kuin ne määritellään kyseisessä direktiivissä, taudinpurkausten torjumiseksi. Direktiivissä 2005/94/EY säädetään lisäksi tietyistä ennalta ehkäisevistä toimenpiteistä, jotka liittyvät lintuinfluenssavirusten valvontaan ja varhaiseen toteamiseen.

(3) Direktiivissä 2005/94/EY säädetään, että jäsenvaltioiden on pantava täytäntöön pakolliset valvontaohjelmat. Kyseisillä valvontaohjelmilla pyritään tunnistamaan LPAI-virusten leviäminen siipikarjassa ja erityisesti siipikarjaan kuuluvissa vesilintulajeissa, ennen kuin virukset leviävät laajalle siipikarjapopulaatiossa – tavoitteena on toteuttaa torjuntatoimenpiteitä, jotta voidaan mahdollisesti estää viruksen muuntuminen HPAI-virukseksi, millä saattaa olla tuhoisat seuraukset.

(4) Direktiivissä 2005/94/EY säädetään lisäksi valvontaohjelmien toteuttamisesta luonnonvaraisissa linnuissa tavoitteena lisätä säännöllisesti päivitettyjen riskinarviointien pohjalta tietämystä luonnonvaraisten lintujen aiheuttamista uhkista minkä tahansa linnuissa esiintyvän lintuperäisen influenssaviruksen suhteen.

(5) Lintuinfluenssaa siipikarjassa ja luonnonvaraisissa linnuissa koskevien valvontaohjelmien täytäntöönpanosta jäsenvaltioissa ja päätöksen 2004/450/EY muuttamisesta 13 päivänä huhtikuuta 2007 tehty komission päätös 2007/268/EY (3) hyväksyttiin tällaisten valvontaohjelmien täytäntöönpano-ohjeiden vahvistamiseksi.

(6) Kyseisen päätöksen tekemisen jälkeen valvontaohjelmien toteuttamisesta jäsenvaltioissa saatu kokemus ja tieteellisessä tietämyksessä ja tutkimustuloksissa tapahtunut edistyminen osoittavat, että tietyillä siipikarjalajeilla ja siipikarjan tuotantoluokilla on muita lajeja ja luokkia suurempi riski saada lintuinfluenssavirustartunta ottaen myös huomioon tilan sijainti ja muut riskitekijät.

(7) Uhka H5N1-alatyyppiä olevan HPAI-viruksen kulkeutumisesta Kaakkois-Aasiasta Eurooppaan ja sen leviäminen länteen vuonna 2005 johti lisätoimenpiteiden hyväksymiseen, jotta tähän virustyyppiin voitaisiin varautua ja jotta se voitaisiin todeta jo varhaisessa vaiheessa siipikarjassa ja luonnonvaraisissa linnuissa.

(8) Luonnonvaraisten lintujen lintuinfluenssan valvontaa koskevista lisävaatimuksista 17 päivänä lokakuuta 2005 tehdyssä komission päätöksessä 2005/731/EY (4) edellytetään jäsenvaltioiden huolehtivan siitä, että toimivaltaisille viranomaisille ilmoitetaan epätavallisesta kuolevuudesta tai merkittävistä taudinpurkauksista luonnonvaraisissa linnuissa ja eritoten luonnonvaraisissa vesilinnuissa. Lisäksi on otettava näytteitä lintuinfluenssaviruksen varalta ja tehtävä niille laboratoriotestit.

(9) On aiheellista sisällyttää päätöksessä 2005/731/EY vahvistetut vaatimukset tähän päätökseen.

(10) Vuosina 2006–2009 lintuinfluenssanäytteitä on otettu ja testattu yli 350 000 luonnonvaraiselta linnulta. Valvonta on jäsenvaltioissa toteutettu siten, että näytteistä keskimäärin 75 prosenttia on otettu eläviltä linnuilta ja 25 prosenttia sairailta tai kuolleilta linnuilta.

(11) Yli tuhannella kuolleena tai sairaana löydetyllä linnulla todettiin alatyyppiä H5N1 oleva HPAI, kun taas ainoastaan noin viidellä näytteenottohetkellä terveellä, elossa olleella linnulla todettiin mainittu virus kyseisen neljän vuoden ajanjakson aikana. LPAI-alatyyppejä eristettiin lähes yksinomaan elävistä linnuista otetuista näytteistä.

(12) Lintuinfluenssaa tutkivan EU:n vertailulaboratorion kokoamien lintuinfluenssavalvontaa (5) unionissa käsittelevien vuosiraporttien päätelmissä, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen (EFSA) (6), (7), (8) tieteellisissä lausunnoissa ja vastikään perustetun eläintautien valvontaa käsittelevän työryhmän (TFADS) työskentelyssä on painotettu sitä, että siipikarjan ja luonnonvaraisten lintujen nykyiseen valvontastrategiaan olisi tehtävä joitakin muutoksia, jotta tehokkaammin edistettäisiin riskeihin perustuvaa lähestymistapaa, jota pidetään sopivimpana valvontastrategiana, jolla voidaan informoida toimivaltaisia viranomaisia tautien ehkäisemiseksi ja torjumiseksi tavoitteena suojella siipikarjaa ja muita vankeudessa pidettäviä lintuja kasvattavia tiloja.

(13) Riskiperusteisen valvonnan olisi täydennettävä siipikarjassa esiintyvän lintuinfluenssatartunnan varhaiseen havaitsemiseen tähtääviä järjestelmiä, kuten niitä, joista on jo säädetty bioturvallisuustoimenpiteistä influenssavirus A:n alatyypin H5N1 aiheuttaman erittäin patogeenisen lintuinfluenssan tarttumisvaaran vähentämiseksi luonnonvaraisista linnuista siipikarjaan ja muihin vankeudessa pidettäviin lintuihin sekä varhaisen havaitsemisen järjestelmästä erityisen vaaralle alttiilla alueilla 19 päivänä lokakuuta 2005 tehdyn komission päätöksen 2005/734/EY (9) 2 artiklassa ja neuvoston direktiivissä 2005/94/EY säädetyn lintuinfluenssaa koskevan taudinmäärityskäsikirjan hyväksymisestä 4 päivänä elokuuta 2006 tehdyn komission päätöksen 2006/437/EY (10) liitteessä olevassa II luvun 2 kohdassa.

(14) Päätöksessä 2007/268/EY vahvistettuja siipikarjan ja luonnonvaraisten lintujen lintuinfluenssavalvontaa koskevia ohjeita olisi tämän vuoksi tarkistettava saadun kokemuksen ja tieteellisen tietämyksen valossa, ja ne olisi korvattava tässä päätöksessä vahvistettavilla ohjeilla.

(15) Unionin lainsäädännön johdonmukaisuuden vuoksi näytteenotto ja laboratoriotestaus olisi suoritettava päätöksessä 2006/437/EY vahvistettujen menettelyjen mukaisesti, ellei toisin määrätä.

(16) Unionin lainsäädännön johdonmukaisuuden vuoksi olisi luonnonvaraisten lintujen valvontaa koskevia ohjelmia toteutettaessa otettava täysimääräisesti huomioon luonnonvaraisten lintujen suojelusta 30 päivänä marraskuuta 2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/147/EY (11) vaatimukset erityisesti tämän päätöksen liitteessä II olevan 1 osan 2 ja 3 jaksossa kuvattavien valvontasuunnitelman ja näytteenottomenettelyjen osalta.

(17) Päätökset 2005/731/EY ja 2007/268/EY olisi kumottava.

(18) Tässä päätöksessä säädetyt toimenpiteet ovat elintarvikeketjua ja eläinten terveyttä käsittelevän pysyvän komitean lausunnon mukaiset,

ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:

1 artikla

Jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että toimivaltaiset viranomaiset ryhtyvät asianmukaisiin järjestelyihin luonnonvaraisten lintujen tarkkailusta ja rengastuksesta sekä metsästyksestä ja muista asiaan liittyvistä seikoista huolehtivien järjestöjen kanssa sen varmistamiseksi, että kyseisten järjestöjen edellytetään viipymättä ilmoittavan toimivaltaisille viranomaisille epätavallisesta kuolevuudesta tai merkittävistä taudinpurkauksista luonnonvaraisissa linnuissa ja eritoten luonnonvaraisissa vesilinnuissa.

2 artikla

1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että välittömästi sen jälkeen kun toimivaltainen viranomainen on saanut 1 artiklassa säädetyn ilmoituksen ja jos taudille ei tunnisteta muuta selkeää syytä kuin lintuinfluenssa, toimivaltaisen viranomaisen on huolehdittava siitä, että

a) kuolleista linnuista ja mahdollisuuksien mukaan myös muista kuolleiden lintujen kanssa kosketuksissa olleista linnuista otetaan asianmukaiset näytteet;

b) näytteille tehdään laboratoriotestit lintuinfluenssaviruksen toteamiseksi.

2. Näytteenotto- ja testausmenettelyt on toteutettava päätöksellä 2006/437/EY hyväksytyn lintuinfluenssaa koskevan taudinmäärityskäsikirjan II–VIII luvun mukaisesti.

3. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle viipymättä, jos 1 kohdan b alakohdassa mainituissa laboratoriotesteissä löytyy korkeapatogeeninen lintuinfluenssavirus (HPAI).

3 artikla

Siipikarjassa ja luonnonvaraisissa linnuissa esiintyvän lintuinfluenssan valvontaohjelmien, jotka jäsenvaltioiden on pantava täytäntöön direktiivin 2005/94/EY 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti, on noudatettava tämän päätöksen liitteissä I ja II asetettuja ohjeita.

4 artikla

Toimivaltaisen viranomaisen on varmistettava, että kaikki siipikarjaa ja luonnonvaraisia lintuja koskevien valvontaohjelmien mukaisesti toteutetuista niin lintuinfluenssan serologisista kuin virologisista tutkimuksista saadut positiiviset ja negatiiviset tulokset ilmoitetaan komissiolle kuuden kuukauden välein, sanotun kuitenkaan rajoittamatta unionin lainsäädännössä säädettyjen vaatimusten soveltamista. Ne on toimitettava verkossa toimivan komission järjestelmän kautta viimeistään kunkin vuoden 31 päivänä heinäkuuta edellisten kuuden kuukauden osalta (1 päivästä tammikuuta 30 päivään kesäkuuta) ja viimeistään 31 päivänä tammikuuta edellisten kuuden kuukauden osalta (1 päivästä heinäkuuta 31 päivään joulukuuta).

5 artikla

Kumotaan päätökset 2005/731/EY ja 2007/268/EY.

6 artikla

Tämä päätös on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.

Tehty Brysselissä 25 päivänä kesäkuuta 2010. Komission puolesta John DALLI Komission jäsen

(1) EYVL L 224, 18.8.1990, s. 29.

(2) EUVL L 10, 14.1.2006, s. 16.

(3) EUVL L 115, 3.5.2007, s. 3.

(4) EUVL L 274, 20.10.2005, s. 93.

(5) Euroopan komission www-sivusto: http://ec.europa.eu/food/animal/diseases/controlmeasures/avian/eu_resp_surveillance_en.htm

(6) The EFSA Journal (2005) 266, 1–21; Scientific Opinion on Animal health and welfare aspects of Avian Influenza.

(7) The EFSA Journal (2008) 715, 1–161, Scientific Opinion on Animal health and welfare aspects of avian influenza and the risks of its introduction into the EU poultry holdings.

(8) The EFSA Journal (2006) 357, 1–46, Opinion on Migratory birds and their possible role in the spread of highly pathogenic Avian Influenza.

(9) EUVL L 274, 20.10.2005, s. 105.

(10) EUVL L 237, 31.8.2006, s. 1.

(11) EUVL L 20, 26.1.2010, s. 7.

LIITE I Ohjeet siipikarjassa esiintyvän lintuinfluenssan valvontaohjelmien täytäntöönpanosta 1. Valvontaohjelmien tavoitteet Siipikarjassa esiintyvän lintuinfluenssan valvontaa koskevien ohjelmien tavoitteena on ilmoittaa toimivaltaiselle viranomaiselle lintuinfluenssavirusten esiintymisestä taudin torjumiseksi direktiivin 2005/94/EY mukaisesti siten, että vuosittain todetaan aktiivisen valvonnan avulla: a) alatyyppiä H5 tai H7 oleva matalapatogeeninen lintuinfluenssa (LPAI) kanalinnuissa (eli kanoissa, kalkkunoissa, helmikanoissa, fasaaneissa, peltopyissä ja viiriäisissä) ja sileälastaisissa linnuissa ja täydennetään näin muita olemassa olevia varhaiseen toteamiseen tähtääviä järjestelmiä; b) alatyyppiä H5 tai H7 oleva LPAI ja korkeapatogeeninen lintuinfluenssa (HPAI) kotieläiminä pidettävissä vesilinnuissa (eli ankoissa, hanhissa ja sinisorsissa, joita käytetään riistan istutukseen maastoon). 2. Valvontasuunnitelma Näytteenotto ja serologinen testaus siipikarjatiloilla on toteutettava lintuinfluenssan vasta-aineiden esiintymisen toteamiseksi, kuten direktiivissä 2005/94/EY määritellään. Kyseisellä aktiivisella valvonnalla täydennetään niitä jäsenvaltioissa jo käytössä olevia varhaiseen toteamiseen tähtääviä järjestelmiä, joista säädetään päätöksessä 2005/734/EY ja komission päätöksellä 2006/437/EY hyväksytyn lintuinfluenssaa koskevan taudinmäärityskäsikirjan, jäljempänä ’taudinmäärityskäsikirja’, II luvussa, ja erityisesti niitä järjestelmiä, joita toteutetaan sellaisilla siipikarjatiloilla, joiden osalta lintuinfluenssan kulkeutumisriskin katsotaan olevan muita suurempi. Eläintautien valvonnassa on käytössä kaksi kansainvälisesti tunnustettua päämenetelmää: a) riskiperusteinen valvonta ja b) edustavaan otantaan pohjautuva valvonta. 2.1 Riskiperusteinen valvonta Riskiperusteinen valvonta on ensisijainen menetelmä lintuinfluenssan valvonnan toteuttamiseksi kohdennetulla ja resurssitehokkaalla tavalla. Tämän menetelmän valitsevien jäsenvaltioiden on täsmennettävä siipikarjaparvien tartunnan kannalta merkitykselliset riskipolut ja otantakehikko sellaisia siipikarjatiloja varten, joiden on todettu olevan lintuinfluenssatartuntojen kannalta suuremmassa vaarassa. Jäljempänä 4.1 jaksossa esitetty kriteerien ja riskitekijöiden luettelo ei ole tyhjentävä vaan antaa osviittaa siitä, miten siipikarjalajien ja siipikarjan tuotantoluokkien näytteenotto ja testaus voidaan kohdistaa eri tuotantojärjestelmissä. Kyseisessä jäsenvaltiossa vallitsevan eläinten terveystilanteen mukaan niitä saatetaan joutua painottamaan eri tavalla. 2.2 Edustavaan otantaan pohjautuva valvonta Jos jokin jäsenvaltio ei kykene toteuttamaan riittävällä tavalla näyttöön pohjautuvaa arviointia siipikarjaparvien tartunnan riskipoluista alueellaan, sen on toteutettava edustavaan näytteenottomenettelyyn perustuvaa valvontaa. Niiden siipikarjatilojen lukumäärän, joilta näytteitä otetaan, on vastattava taulukoissa 1 ja 2 esitettyjä määriä siipikarjalajin mukaan. Lintuinfluenssan serologisia testejä varten näytteitä on otettava koko jäsenvaltion alueelta siten, että niiden voidaan katsoa edustavan koko jäsenvaltiota. 3. Kohdepopulaatiot Valvontaohjelmaan on sisällytettävä seuraavien siipikarjalajien ja siipikarjan tuotantoluokkien näytteenotto: a) munivat kanat; b) vapaat munivat kanat; c) siitoskanat; d) siitoskalkkunat; e) siitosankat; f) siitoshanhet; g) teuraskalkkunat; h) teurasankat; i) teurashanhet; j) tarhatut riistalinnut (kanalinnut) keskittyen erityisesti täysikasvuisiin lintuihin, kuten siitoslintuihin; k) tarhatut riistalinnut (vesilinnut); l) sileälastaiset linnut. Seuraavassa määritellyissä poikkeusolosuhteissa voidaan kuitenkin sisällyttää mukaan myös seuraavat siipikarjaluokat: m) broilerit, mutta ainoastaan silloin, kun i) niitä pidetään suuret määrät laidunkanalatuotannossa ja ii) niiden katsotaan aiheuttavan suuremman lintuinfluenssatartuntavaaran; n) harrastekanalat: niillä on yleensä vähäinen rooli viruksen esiintymisen ja leviämisen kannalta, ja näytteiden ottaminen niistä vie paljon resursseja; tietyissä jäsenvaltioissa harrastekanalat saattavat kuitenkin aiheuttaa suuremman lintuinfluenssariskin, koska niitä on huomattavan paljon, koska niitä pidetään lähellä kaupallisia siipikarjatiloja tai koska niillä käydään kauppaa paikallis-/aluetasolla ja muiden 4.1 jaksossa lueteltujen kriteerien ja riskitekijöiden vuoksi erityisesti lajikoostumuksen osalta. Jos siipikarjan tuotantoluokan osalta annetaan hyvät perustelut riskin tasosta (kuten tiukoissa bioturvallisuusoloissa pidetyt siitoskanat), kyseinen tuotantoluokka voidaan kuitenkin jättää näytteenoton ulkopuolelle. 4. Riskiperusteinen valvontamenetelmä Riskiperusteisen valvonnan valinnasta on päätettävä jäsenvaltion tasolla tehtävässä arvioinnissa, jossa on tarkasteltava ainakin seuraavia kriteerejä ja riskitekijöitä: 4.1 Kriteerit ja riskitekijät 4.1.1 Suorasta tai epäsuorasta altistumisesta erityisesti ”kohdelajeiksi” katsotuille luonnonvaraisille linnuille seurauksena olevaa virusten kulkeutumista siipikarjatiloille koskevat kriteerit ja riskitekijät a) Siipikarjatilan sijainti lähellä kosteikkoja, lampia, soita, järviä, jokia tai merenrantoja, joille muuttavia luonnonvaraisia vesilintuja voi kerääntyä. b) Siipikarjatilan sijainti alueilla, joilla on runsaasti muuttolintuja ja varsinkin niitä lintuja, joiden katsotaan olevan ”kohdelajeja” tyyppiä H5N1 olevan HPAI:n toteamisen kannalta ja jotka luetellaan liitteessä II olevassa 2 osassa. c) Siipikarjatilan sijainti lähellä muuttavien luonnonvaraisten vesilintujen lepo- ja lisääntymispaikkoja erityisesti, jos nämä alueet liittyvät muuttolintujen liikkeiden kautta alueisiin, joilla luonnonvaraisissa linnuissa tai siipikarjassa tiedetään esiintyvän tyyppiä H5N1 olevaa HPAI:ta. d) Siipikarjatilat, joilla on laidunkanalatuotantoa, tai siipikarjatilat, joilla siipikarjaa tai muita vankeudessa pidettäviä lintuja pidetään ulkona tiloissa, joissa ei voida riittävästi estää niitä joutumasta kosketuksiin luonnonvaraisten lintujen kanssa. e) Alhainen bioturvallisuustaso siipikarjatilalla, mukaan luettuna rehun säilytysmenetelmä ja pintaveden käyttö. 4.1.2 Viruksen leviämistä siipikarjatilan sisällä ja siipikarjatilojen välillä koskevat kriteerit ja riskitekijät sekä lintuinfluenssan leviämisestä siipikarjasta siipikarjaan ja siipikarjatilojen välillä aiheutuvat seuraukset (vaikutus) a) Useamman kuin yhden siipikarjalajin pitäminen yhdellä siipikarjatilalla – erityisesti kotieläiminä pidettävien ankkojen ja hanhien pitäminen muiden siipikarjalajien kanssa. b) Sellainen siipikarjan tuotantoluokka ja siipikarjalaji tilalla, jonka osalta valvontatiedot ovat osoittaneet lintuinfluenssatartunnan toteamisasteen kohonneen kyseisessä jäsenvaltiossa, esimerkkeinä ankkoja pitävät tilat ja riistan istutukseen maastoon tarkoitettu siipikarja (erityisesti tarhatut sinisorsat). c) Siipikarjatilan sijainti alueilla, joilla on runsaasti siipikarjatiloja. d) Kaupankäynti, tuonti mukaan luettuna, ja tähän liittyvä siipikarjan niin suorien kuin välillisten siirtojen intensiteetti sekä muut tekijät, kuten ajoneuvot, välineet ja henkilöt. e) Pitkäikäisten siipikarjaluokkien ja eri-ikäisten siipikarjaryhmien pitäminen tilalla (kuten munivat kanat). 4.2 Riskipopulaatioihin keskittyminen Kohdentamisessa on otettava huomioon siipikarjatilalla esiintyvien riskitekijöiden lukumäärä ja paikallinen painotus. Valvontasuunnitelmaansa laatiessaan toimivaltainen viranomainen voi arvioinnissaan harkita muita riskitekijöitä, mutta nämä tekijät on osoitettava ja perusteltava asianmukaisesti valvontaohjelmassa. 4.3 Tilat, joilta näytteet on otettava Taulukoita 1 ja 2 voidaan käyttää perustana päätettäessä niiden siipikarjatilojen lukumäärä, joilta on otettava näytteet riskipopulaatiota kohden. 5. Edustavan otannan menetelmä Kun toteutetaan 2.2 jaksossa tarkoitettu edustava otanta, niiden siipikarjatilojen lukumäärä, joilta on otettava näytteet, lasketaan taulukoissa 1 ja 2 esitettyjen lukujen perusteella siipikarjatilalla olevien siipikarjalajien mukaan. 5.1 Niiden siipikarjatilojen lukumäärä, joilta on otettava näytteet lintuinfluenssan serologisia testejä varten 5.1.1 Niiden siipikarjatilojen lukumäärä, joilta on otettava näytteet (lukuun ottamatta ankkoja, hanhia ja sinisorsia pitäviä tiloja) Kunkin siipikarjan tuotantoluokan osalta, lukuun ottamatta ankkoja, hanhia ja sinisorsia, niiden siipikarjatilojen lukumäärä, joilta on otettava näytteet, määritetään siten, että taataan vähintään yhden tartuntatilan toteaminen, kun tartuntatilojen yleisyys on vähintään 5 prosenttia 95 prosentin luottamusvälillä. Näytteenotto on toteutettava taulukon 1 mukaisesti: Taulukko 1 Niiden siipikarjatilojen lukumäärä, joilta on otettava näytteet kussakin siipikarjan tuotantoluokassa (lukuun ottamatta ankkoja, hanhia ja sinisorsia pitäviä tiloja) Tilojen lukumäärä kunkin siipikarjan tuotantoluokan osalta kussakin jäsenvaltiossa Niiden siipikarjatilojen lukumäärä, joilta on otettava näytteet Enintään 34 Kaikki 35–50 35 51–80 42 81–250 53 > 250 60 5.1.2 Niiden ankkoja, hanhia ja sinisorsia pitävien tilojen lukumäärä, joilta on otettava näytteet (1) Niiden ankkoja, hanhia ja sinisorsia pitävien tilojen lukumäärä, joilta on otettava näytteet, on määriteltävä siten, että taataan vähintään yhden tartuntatilan toteaminen, jos tartuntatilojen yleisyys on vähintään 5 prosenttia 99 prosentin luottamusvälillä. Näytteenotto on toteutettava taulukon 2 mukaisesti: Taulukko 2 Niiden ankkoja, hanhia ja sinisorsia pitävien tilojen lukumäärä, joilta on otettava näytteet Ankkoja, hanhia ja sinisorsia pitävien tilojen lukumäärä kussakin jäsenvaltiossa Niiden ankkoja, hanhia ja sinisorsia pitävien tilojen lukumäärä, joilta on otettava näytteet Enintään 46 Kaikki 47–60 47 61–100 59 101–350 80 > 350 90 5.2 Niiden siipikarjaan kuuluvien lintujen lukumäärä, joilta on otettava näytteet siipikarjatilalla Jäljempänä 5.2.1 ja 5.2.2 kohdassa tarkoitetut luvut koskevat sekä niitä siipikarjatiloja, joilta näytteet otetaan riskiperusteisen valvonnan perusteella, että niitä, joilta näytteet otetaan edustavan otannan perusteella. 5.2.1 Niiden lintujen lukumäärä (lukuun ottamatta ankkoja, hanhia ja sinisorsia), joista on siipikarjatilalla otettava näytteet Niiden lintujen lukumäärä, joista on siipikarjatilalla otettava näytteet, on määriteltävä siten, että taataan 95 prosentin todennäköisyys todeta ainakin yksi lintuinfluenssan osalta positiivinen lintu, jos seropositiivisten lintujen esiintyvyys on vähintään 30 prosenttia. Serologista tutkimusta varten on otettava verinäytteet kaikilta siipikarjan tuotantoluokilta ja siipikarjalajeilta vähintään 5–10 linnusta (lukuun ottamatta ankkoja, hanhia ja sinisorsia) siipikarjatilaa kohden, myös eri eläinsuojissa pidetyistä linnuista, jos tilalla on useampi kuin yksi eläinsuoja. Jos eläinsuojia on useampia, näytteitä on otettava vähintään viidestä linnusta suojaa kohden. 5.2.2 Niiden ankkojen, hanhien ja sinisorsien lukumäärä, joista on tilalla otettava näytteet Niiden ankkojen, hanhien ja sinisorsien lukumäärä, joista on siipikarjatilalla otettava näytteet, on määriteltävä siten, että taataan 95 prosentin todennäköisyys todeta ainakin yksi lintuinfluenssan osalta positiivinen lintu, jos seropositiivisten lintujen esiintyvyys on vähintään 30 prosenttia. Kultakin valitulta siipikarjatilalta otetaan serologisia testejä varten 20 verinäytettä (2). 6. Menettelyt otettaessa näytteitä serologisia testejä varten Näytteet on otettava siipikarjatilalla kunkin siipikarjan tuotantoluokan tuotantokauden aikana, ja näytteitä voidaan ottaa myös teurastamossa. Tämä näytteenottokäytäntö ei saa vaarantaa 4.1 jaksossa lueteltujen kriteerien ja riskitekijöiden mukaista riskiin kohdennettua lähestymistapaa. Jotta optimoidaan tehokkuus ja samalla vältetään tarpeettomat käynnit siipikarjatiloilla, näytteenotto on mahdollisuuksien mukaan yhdistettävä muihin tarkoituksiin – kuten salmonellan ja mykoplasman torjumiseksi – tapahtuvaan näytteenottoon. Tällaisella näytteenottojen yhdistämisellä ei saa kuitenkaan vaarantaa riskiperusteisen valvonnan vaatimusten noudattamista. 7. Näytteenotto virologisia testejä varten Lintuinfluenssan virologisia testejä varten tehtävää näytteenottoa ei saa käyttää serologisen testauksen vaihtoehtona, ja se on toteutettava yksinomaan lintuinfluenssan positiivisten serologisten testitulosten seurantaan käytettävien tutkimusten puitteissa. 8. Testien tiheys ja ajankohta Siipikarjatiloilta on otettava näytteet vuosittain. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin riskinarvioinnin pohjalta päättää toteuttaa näytteenoton ja testauksen tätä useammin. Päätöksen perustelut on esitettävä yksityiskohtaisesti valvontaohjelmassa. Näytteenotto on toteutettava hyväksytyn valvontaohjelman mukaisesti kyseisen ohjelman toteutusvuoden 1 päivästä tammikuuta 31 päivään joulukuuta. 9. Laboratoriotestit Näytteet on tutkittava jäsenvaltioiden kansallisissa lintuinfluenssaa tutkivissa vertailulaboratorioissa tai muissa toimivaltaisten viranomaisten hyväksymissä laboratorioissa, jotka ovat kansallisen vertailulaboratorion valvonnassa. Laboratoriotestit on toteutettava taudinmäärityskäsikirjan mukaisesti; siinä esitetään menettelyt lintuinfluenssan vahvistamista ja erotusdiagnoosia varten. Jos jäsenvaltio kuitenkin haluaa käyttää sellaisia laboratoriotestejä, joita ei mainita taudinmäärityskäsikirjassa tai kuvata Maailman eläintautijärjestön (OIE) maaeläinten diagnostisia testejä ja rokotteita käsittelevässä käsikirjassa, EU:n vertailulaboratorion on validoitujen tietojen pohjalta ennen tällaisten testien käyttämistä ensin todettava niiden olevan tarkoituksenmukaisia. Kaikille positiivisille serologisille löydöksille on tehtävä kansallisessa vertailulaboratoriossa hemagglutinaation inhibitiotesti käyttäen annettuja, EU:n vertailulaboratorion toimittamia kantoja: a) alatyypin H5 osalta: i) alkutestissä käytettävä kanta: teal/England/7894/06 (H5N3); ii) kaikki positiiviset näytteet on testattava kannalla chicken/Scotland/59(H5N1) ristiinreagoivan N3-vasta-aineen eliminoimiseksi; b) alatyypin H7 osalta: i) alkutestissä käytettävä kanta: turkey/England/647/77 (H7N7); ii) kaikki positiiviset näytteet on testattava kannalla African starling/983/79 (H7N1) ristiinreagoivan N7-vasta-aineen eliminoimiseksi. Kaikille positiivisille serologisille löydöksille on tehtävä siipikarjatilalla epidemiologiset tutkimukset, ja näytteitä on otettava lisää virologisin menetelmin tapahtuvaa testausta varten sen määrittämiseksi, onko siipikarjatilalla lintuinfluenssaviruksen aktiivista tartuntaa. Kaikkien näiden tutkimusten tulokset on ilmoitettava komissiolle. Kaikki lintuinfluenssaviruksen isolaatit on toimitettava EU:n vertailulaboratoriolle unionin lainsäädännön mukaisesti direktiivin 2005/94/EY liitteessä VIII vahvistettujen kansallisten vertailulaboratorioiden toimien ja tehtävien mukaisesti, ellei poikkeusta ole myönnetty taudinmäärityskäsikirjan V luvussa olevan 4 kohdan d alakohdan mukaisesti. Alatyyppiä H5 tai H7 olevat virukset on toimitettava viipymättä EU:n vertailulaboratoriolle, ja niille on tehtävä taudinmäärityskäsikirjan mukaiset yleiset tunnistamistestit (nukleotidien sekvenssianalyysi / suonensisäinen patogeenisuusindeksi IVPI). On käytettävä EU:n vertailulaboratorion toimittamia näytteiden ja diagnostisen aineiston lähettämiseen liittyviä erityisprotokollia. Toimivaltaisten viranomaisten on varmistettava, että EU:n vertailulaboratorion ja kansallisen vertailulaboratorion välinen tiedonvaihto toimii hyvin. (1) Positiivisten ankka- ja hanhitilojen toteamisessa käytetään korkeampaa luottamustasoa, koska on olemassa näyttöä siitä, että tartunnan saaneita eläimiä ei ankka- ja hanhitiloilla todeta passiivisella valvonnalla tai varhaiseen toteamiseen tähtäävillä järjestelmillä yhtä todennäköisesti kuin kanalintuihin kuuluvaa siipikarjaa. (2) Näytteen kokoa on välttämätöntä kasvattaa verrattuna 5.2.1 kohtaan sen vuoksi, että diagnostinen testi ei ole vesilinnuilla käytettynä yhtä herkkä.