FI Euroopan unionin virallinen lehti C 185/2

KOMISSION PÄÄTÖS,

annettu 10 päivänä kesäkuuta 2014,

tiedon antamisesta niille kolmansille maille, jotka komissio katsoo mahdollisesti yhteistyöhön osallistumattomiksi kolmansiksi maiksi laittoman, ilmoittamattoman ja sääntelemättömän kalastuksen ehkäisemistä, estämistä ja poistamista koskevasta yhteisön järjestelmästä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1005/2008 mukaisesti

(2014/C 185/02)

EUROOPAN KOMISSIO, joka

ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen,

ottaa huomioon laittoman, ilmoittamattoman ja sääntelemättömän kalastuksen ehkäisemistä, estämistä ja poistamista koskevasta yhteisön järjestelmästä, asetusten (ETY) N:o 2874/93, (EY) N:o 1936/2001 ja (EY) N:o 601/2004 muuttamisesta sekä asetusten (EY) N:o 1093/94 ja (EY) N:o 1447/1999 kumoamisesta 29 päivänä syyskuuta 2008 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1005/2008 (1) ja erityisesti sen 32 artiklan,

sekä katsoo seuraavaa:

1. JOHDANTO

(1) Asetuksella (EY) N:o 1005/2008, jäljempänä ”LIS-asetus”, perustetaan laittoman, ilmoittamattoman ja sääntelemättömän kalastuksen (LIS-kalastuksen) ehkäisemistä, estämistä ja poistamista koskeva unionin järjestelmä.

(2) LIS-asetuksen VI luvussa säädetään menettelyistä yhteistyöhön osallistumattomien kolmansien maiden yksilöimiseksi, toimenpiteistä yhteistyöhön osallistumattomiin kolmansiin maihin nähden, yhteistyöhön osallistumattomia maita koskevan luettelon laatimisesta, yhteistyöhön osallistumattomien maiden luettelosta poistamisesta, yhteistyöhön osallistumattomien maiden luettelon julkisuudesta sekä kiireellisistä toimenpiteistä.

(3) LIS-asetuksen 32 artiklan mukaisesti komission olisi ilmoitettava kolmansille maille mahdollisuudesta, että ne yksilöidään yhteistyöhön osallistumattomiksi maiksi. Tällainen ilmoitus on luonteeltaan alustava. Kolmansille maille osoitettu ilmoitus mahdollisuudesta, että ne todetaan yhteistyöhön osallistumattomiksi kolmansiksi maiksi, perustuu LIS-asetuksen 31 artiklassa säädettyihin arviointiperusteisiin. Komission olisi toteutettava kyseisten maiden osalta myös kaikki 32 artiklassa säädetyt toimenpiteet. Komission olisi liitettävä ilmoitukseen erityisesti tiedot tällaisen toteamisen perusteena olevista olennaisista tosiseikoista ja huomioista sekä kyseisten maiden mahdollisuudesta vastata ja esittää todisteita toteamisen kiistämiseksi tai tarvittaessa tilanteen parantamiseksi laadittu toimintasuunnitelma ja toteutetut toimenpiteet. Komission olisi annettava asianomaisille kolmansille maille riittävä aika vastata ilmoitukseen sekä kohtuullinen aika tilanteen korjaamiseen.

(4) LIS-asetuksen 31 artiklan mukaisesti komissio voi yksilöidä ne kolmannet maat, joiden se ei katso osallistuvan LIS-kalastuksen torjuntaa koskevaan yhteistyöhön. Kolmas maa voidaan todeta yhteistyöhön osallistumattomaksi kolmanneksi maaksi, jos se laiminlyö sille lippu-, satama-, rannikko- tai markkinavaltiona kansainvälisen oikeuden mukaan kuuluvat LIS-kalastuksen ehkäisemistä, estämistä ja poistamista koskevat velvollisuudet.

(5) Yhteistyöhön osallistumattomien kolmansien maiden yksilöinti perustuu kaikkien LIS-asetuksen 31 artiklan 2 kohdassa säädettyjen tietojen tarkasteluun.

(6) LIS-asetuksen 33 artiklan mukaisesti neuvosto voi laatia luettelon yhteistyöhön osallistumattomista maista. Kyseisiin maihin sovelletaan muun muassa LIS-asetuksen 38 artiklassa säädettyjä toimenpiteitä.

(7) LIS-asetuksen 20 artiklan 1 kohdan mukaisesti lippuvaltiona olevien kolmansien maiden vahvistamat saalistodistukset hyväksytään sillä edellytyksellä, että ne ilmoittavat komissiolle järjestelyistään niiden lakien ja asetusten sekä säilyttämis- ja hoitotoimenpiteiden täytäntöönpanemiseksi, soveltamiseksi ja soveltamisen valvomiseksi, joita kyseisten valtioiden kalastusalusten on noudatettava.

(8) LIS-asetuksen 20 artiklan 4 kohdan mukaisesti komissio tekee hallinnollista yhteistyötä kolmansien maiden kanssa aloilla, jotka liittyvät kyseisen asetuksen täytäntöönpanoon.

2. MENETTELY PAPUA-UUDEN-GUINEAN ITSENÄISEN VALTION SUHTEEN

(9) Komissio vastaanotti LIS-asetuksen 20 artiklan mukaisesti Papua-Uuden-Guinean itsenäisen valtion lippuvaltiona tekemän ilmoituksen 4 päivänä helmikuuta 2010.

(10) LIS-asetuksen 20 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun hallinnollisen yhteistyön puitteissa komissio teki 7–11 päivänä marraskuuta 2011 Papua-Uuteen-Guineaan tarkastuskäynnin Euroopan kalastuksenvalvontaviraston tuella.

(11) Tarkastuskäynnillä pyrittiin todentamaan tiedot, jotka liittyivät Papua-Uuden-Guinean järjestelyihin niiden lakien ja asetusten sekä säilyttämis- ja hoitotoimenpiteiden täytäntöönpanemiseksi, soveltamiseksi ja soveltamisen valvomiseksi, joita sen kalastusalusten on noudatettava, sekä toimenpiteisiin, joita Papua-Uusi-Guinea on toteuttanut täyttääkseen LIS-kalastuksen torjuntaa koskevat velvollisuutensa ja noudattaakseen vaatimuksia ja seikkoja, jotka liittyvät unionin saalistodistusjärjestelmän täytäntöönpanoon.

(12) Tarkastuskäynnin loppuraportti lähetettiin Papua-Uudelle-Guinealle 15 päivänä helmikuuta 2012.

(13) Papua-Uuden-Guinean loppuraportista tekemät huomautukset vastaanotettiin 25 päivänä toukokuuta 2012.

(14) Komissio teki 7–16 päivänä marraskuuta 2012 Papua-Uuteen-Guineaan uuden tarkastuskäynnin ensimmäisen tarkastuskäynnin aikana tehtyjen toimien seuraamiseksi.

(15) Papua-Uusi-Guinea toimitti lisätietoja 3 päivänä tammikuuta 2013.

(16) Tarkastuskäynnin loppuraportti lähetettiin Papua-Uudelle-Guinealle 7 päivänä maaliskuuta 2013.

(17) Papua-Uusi-Guinea esitti huomautuksia marraskuun 2012 raportista 5 päivänä heinäkuuta 2013.

(18) Papua-Uuden-Guinean ja komission yksiköiden välillä pidettiin kokous 12 päivänä heinäkuuta 2013.

(19) Komissio toimitti Papua-Uudelle-Guinealle 9 päivänä lokakuuta 2013 kirjalliset huomiot, joissa korostettiin tarvetta konkreettisiin toimiin ja uudistuksiin tärkeimpien ja kiireellisimpien kysymysten hoitamiseksi.

(20) Papua-Uusi-Guinea toimitti lisätietoja kirjallisilla tiedonannoilla, jotka oli päivätty 11 päivänä marraskuuta 2013 ja 4 päivänä joulukuuta 2013.

(21) Papua-Uuden-Guinean ja komission yksiköiden välillä pidettiin kokous 12 päivänä joulukuuta 2013.

(22) Papua-Uusi-Guinea toimitti lisätietoja 6 päivänä tammikuuta 2014.

(23) Papua-Uusi-Guinea on Länsi- ja Keski-Tyynenmeren laajasti vaeltavien kalakantojen suojelukomission (WCPFC) jäsen. Papua-Uusi-Guinea on ratifioinut vuonna 1982 tehdyn Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen (UNCLOS) sekä vuonna 1995 tehdyn Yhdistyneiden Kansakuntien sopimuksen hajallaan olevien kalakantojen ja laajasti vaeltavien kalakantojen säilyttämistä ja hoitoa koskevien 10 päivänä joulukuuta 1982 tehdyn Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen määräysten täytäntöönpanosta (YK:n kalakantasopimus). Se on Eteläisen Tyynenmeren alueellisen foorumin kalastusjärjestöä koskevan yleissopimuksen (2) sekä yhteisesti tärkeiden kalavarojen hoitamiseksi tehtävää yhteistyötä koskevan Naurun sopimuksen (3) osapuoli.

(24) Arvioidakseen, miten Papua-Uusi-Guinea on täyttänyt johdanto-osan (23) kappaleessa mainituissa kansainvälisissä sopimuksissa määrätyt sekä johdanto-osan (23) kappaleessa mainituissa alueellisissa kalastusjärjestöissä vahvistetut kansainväliset velvoitteensa lippu-, satama-, rannikko- tai markkinavaltiona, komissio hankki ja analysoi kaikki kyseistä arviointia varten tarpeellisiksi katsomansa tiedot.

(25) Komissio käytti myös käytettävissä olevasta WCPFC:n julkaisemasta aineistosta johdettuja tietoja sekä julkisesti saatavilla olevia tietoja.

3. PAPUA-UUDEN-GUINEAN TOTEAMINEN MAHDOLLISESTI YHTEISTYÖHÖN OSALLISTUMATTOMAKSI KOLMANNEKSI MAAKSI

(26) Komissio analysoi LIS-asetuksen 31 artiklan 3 kohdan mukaisesti Papua-Uuden-Guinean velvollisuuksia lippu-, satama-, rannikko- tai markkinavaltiona. Kyseistä tarkastelua varten komissio otti huomioon LIS-asetuksen 31 artiklan 4–7 kohdassa luetellut muuttujat.

3.1 LIS-alusten ja LIS-kauppavirtojen toistuvuus (LIS-asetuksen 31 artiklan 4 kohta)

(27) Papua-Uuden-Guinean lipun alla purjehtivien alusten osalta voidaan todeta, ettei alueellisten kalastusjärjestöjen alusluetteloista saatujen tietojen perusteella aluksia esiinny tilapäisissä eikä lopullisissa LIS-luetteloissa ja ettei ole olemassa mitään sellaista näyttöä Papua-Uuden-Guinean lipun alla aiemmin purjehtineista aluksista, jonka perusteella komissio voisi analysoida Papua-Uuden-Guinean toimintaa toistuvan LIS-kalastustoiminnan suhteen 31 artiklan 4 kohdan a alakohdan mukaisesti.

(28) Komissio myös tarkasteli asetuksen 31 artiklan 4 kohdan b alakohdan mukaisesti toimenpiteitä, jotka Papua-Uusi-Guinea on toteuttanut estääkseen LIS-kalastuksesta peräisin olevien kalastustuotteiden pääsyn Papua-Uuden-Guinean markkinoille.

(29) Kaikkien käytettävissään olleiden tietojen arvioinnin perusteella komissio katsoo, ettei Papua-Uusi-Guinea voi taata, etteivät Papua-Uuteen-Guineaan tai sinne sijoittautuneisiin jalostuslaitoksiin tulevat kalastustuotteet ole peräsin LIS-kalastuksesta. Tämä johtuu järjestelmää koskevista puutteista, jotka heikentävät Papua-Uuden-Guinean mahdollisuuksia jäljittää saaliit, koska Papua-Uuden-Guinean viranomaisten käytettävissä ei ole virallisia tietoja saaliina puretusta, maahan tuodusta ja/tai jalostetusta kalasta. Tärkeimmät komission arvioinnin perustana olleet seikat esitetään jäljempänä.

(30) Papua-Uuden-Guinean lainkäyttövaltaan kuuluvilla vesillä kalastusta eivät harjoita pääasiassa Papua-Uuden-Guinean lipun alla purjehtivat alukset vaan Papua-Uuden-Guinean satamia säännöllisesti käyttävät vieraan lipun alla purjehtivat alukset. Vuonna 2012 pidetyn WCPFC:n tieteellisen komitean kahdeksannen istunnon raportissa (4) Papua-Uusi-Guinea ilmoittaa, että vuonna 2011 Papua-Uuden-Guinean vesillä toimintaa harjoitti kaikkiaan 251 alusta, joista 35 oli pitkäsiima-alusta ja 216 kurenuotta-alusta. Kurenuotta-aluksista kymmenen purjehti Papua-Uuden-Guinean lipun alla, 39 oli Papua-Uuteen-Guineaan vuokrattuja (vieraan lipun alla purjehtivia aluksia, joiden kotisatama on Papua-Uudessa-Guineassa) ja 167 oli kalastussopimusten nojalla kalastavia vieraan lipun alla purjehtivia aluksia. Vastaavat tiedot esitettiin komission tarkastuskäynnin yhteydessä. Marraskuussa 2012 Papua-Uusi-Guinea ilmoitti komissiolle, että 214 kurenuotta-alukselle oli annettu lupa kalastaa Papua-Uuden-Guinean vesillä ja vastaava suurin sallittu saalis oli yli 700 000 tonnia (Papua-Uusi-Guinea ilmoitti komission tarkastuskäynnin yhteydessä vuonna 2011 määräksi 720 000 tonnia (5)).

(31) Papua-Uuden-Guinean laajentuvan tonnikalan jalostusteollisuuden osalta komissio analysoi tuotannonalan toimintoja ja niiden mahdollista vaikutusta LIS-kalastuksesta peräisin olevien kalastustuotteiden tuloon Papua-Uuden-Guinean markkinoille.

(32) Kansainvälisessä toimintasuunnitelmassa laittoman, ilmoittamattoman ja sääntelemättömän kalastuksen ehkäisemiseksi, vastustamiseksi ja poistamiseksi annetaan ohjeita kansainvälisistä markkinatoimenpiteistä, jotka tukevat LIS-kalastuksella saatujen kalan ja kalatuotteiden kaupan vähentämistä. Toimintasuunnitelman 71 kohdassa esitetään, että valtiot toteuttaisivat toimia markkinoidensa läpinäkyvyyden parantamiseksi, jotta kalan ja kalatuotteiden jäljittäminen olisi mahdollista. Vastuullista kalataloutta koskevissa YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestön (FAO) toimintaohjeissa, erityisesti 11 artiklassa, kuvataan hyviä käytäntöjä pyynnin jälkeistä käsittelyä ja vastuullista kansainvälistä kauppaa varten. Kyseisen 11 artiklan 11.1 kohdassa kehotetaan valtioita parantamaan kalan ja kalatuotteiden alkuperän tunnistamista ja näin varmistamaan, että kalan ja kalatuotteiden kansainvälinen ja kotimaan kauppa tapahtuu kestävien säilyttämis- ja hoitokäytäntöjen mukaisesti.

(33) Vuosina 2011 ja 2012 tekemiensä tarkastuskäyntien yhteydessä komissio vieraili yhdessä Papua-Uuden-Guinean kalastusviranomaisen kanssa useissa Papua-Uuteen-Guineaan sijoittautuneissa tonnikalan jalostuslaitoksissa tai tapasi niiden edustajia.

(34) Jalostuslaitokset saavat osan raaka-aineestaan jonkin muun maan lipun alla purjehtivilta aluksilta, jotka toimivat Papua-Uudessa-Guineassa vuokrajärjestelyjen turvin. WCPFC:n tieteelliselle komitealle vuonna 2012 toimittamassaan raportissa (6) Papua-Uusi-Guinea ilmoitti, että vuonna 2011 toiminnassa olevia vuokra-aluksia, jotka kalastivat sekä Papua-Uuden-Guinean vesillä että niiden ulkopuolella, oli 39, ja että suurin osa niiden pyyntiponnistuksesta käytettiin Papua-Uuden-Guinean vesillä (keskimäärin 74 prosenttia viimeksi kuluneiden neljän vuoden aikana). Jotkin kyseisistä aluksista purjehtivat sellaisen maan lipun alla, jonka osalta komissio ei ilmoittanut 15 päivänä marraskuuta 2012 laittoman, ilmoittamattoman ja sääntelemättömän kalastuksen ehkäisemistä, estämistä ja poistamista koskevasta yhteisön järjestelmästä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1005/2008 mukaisesti, että maa katsotaan mahdollisesti yhteistyöhön osallistumattomaksi kolmanneksi maaksi.

(35) Komission marraskuussa 2012 tekemän tarkastuskäynnin yhteydessä kansallinen kalastusviranomainen ilmoitti kahdeksasta Papua-Uuteen-Guineaan vuokratusta aluksesta, jotka purjehtivat Vanuatun lipun alla. Toisaalta taas yksi vuokra-aluksia käyttävä Papua-Uuden-Guinean jalostuslaitos ilmoitti, että 12 sen 14:stä toimintaa harjoittavasta vuokra-aluksesta purjehti Vanuatun lipun alla. Tältä osin muistutetaan, että Vanuatun vahvistamia saalistodistuksia ei voida hyväksyä, koska komissio ei ole hyväksynyt Vanuatun lippuvaltiona LIS-asetuksen 20 artiklan mukaisesti antamaa ilmoitusta, ja sen vuoksi Vanuatun alusten pyynnistä saatujen kalastustuotteiden tuonti ei ole mahdollista. Lisäksi komissio ilmoitti Vanuatulle 15 päivänä marraskuuta 2012 annetulla komission päätöksellä (7), että se mahdollisesti katsotaan yhteistyöhön osallistumattomaksi kolmanneksi maaksi.

(36) Johdanto-osan 35 kappaleessa mainittu jalostuslaitos toimitti komissiolle vastaanotettuja raaka-aineita koskevat kuukausiraporttinsa vuodelta 2012, ja niissä ilmoitettiin yrityksen käytettävissä olevat yksityiskohtaiset tiedot aluksesta, kalastusmatkasta ja puretusta saaliista. Papua-Uuden-Guinean viranomaiset käyttävät purettuja saaliita koskevien tietojen osalta näitä yritysten toimittamia kuukausittaisia vastaanottoraportteja sen sijaan, että ne tarkastaisivat puretut saaliit itse. Niitä käytetään myös silloin, kun virallisen arvioinnin kohteena ovat vaaditut yksittäistiedot, kuten kunkin aluksen puretun saaliin paino lajeittain kultakin kalastusmatkalta. Papua-Uuden-Guinean viranomaiset vahvistivat komission tarkastuskäynnin aikana, että purettuja saaliita ei tarkasteta kalastusviranomaisten eikä tulliviranomaisten toimesta. Jalostuslaitokseen saapuvaa kolmannen maan lipun alla purjehtivan aluksen pyytämää raaka-ainetta ei aseteta tuontimenettelyyn, jossa olisi maksettava tulli, eikä sitä siirretä vientiä edeltävään tullivalvontaan. Kyseisten tuotteiden jäljittäminen ei ole mahdollista, ja ne voivat päästä helposti Papua-Uuden-Guinean markkinoille huomaamatta.

(37) Kyseinen jalostuslaitosyrittäjä selitti komission marraskuussa 2012 tekemän tarkastuskäynnin yhteydessä, että raaka-ainetoimituksista hänen Papua-Uudessa-Guineassa tapahtuvaan jalostustoimintaansa huolehtii laitoksen emoyhtiö, joka on sijoittautunut Papua-Uuden-Guinean ulkopuolelle. Yrittäjä ilmoittaa emoyhtiölle raaka-ainetarpeensa ja saa, maksua vastaan, tarvitsemansa tonnikalamäärän, jonka rahtialus tuo. Emoyhtiö vastaa myös Papua-Uuteen-Guineaan sijoittautuneiden vieraan lipun alla purjehtivien vuokra-alusten saaliiden myynnistä. Sen vuoksi Papua-Uuteen-Guineaan sijoittautuneella jalostuslaitoksella ei ole tietoa kyseisten alusten toiminnasta ja niiden saaliiden myynnistä. Yrittäjä ilmoitti komissiolle vielä, että jalostamatonta kalaa saatetaan myydä muille Papua-Uuteen-Guineaan sijoittautuneille yrityksille. Papua-Uuden-Guinean viranomaiset eivät tarkasta millään tavoin yrittäjän hallussa olevia tietoja, eivätkä ne ole milloinkaan tarkastaneet kyseistä yritystä LIS-toiminnan suhteen. Kyseisestä jalostuslaitoksesta peräisin olevien tuotteiden jäljitettävyyttä ei näin ollen voida taata.

(38) Papua-Uuden-Guinean viranomaiset ilmoittivat komissiolle, että vuokra-alukset toimivat sen talousvyöhykkeellä ja voivat vapaasti myydä tuotteensa vientiin. Tältä osin todetaan, että Papua-Uuden-Guinean tonnikalan hoitosuunnitelmassa (3 osassa oleva 36 artikla) edellytetään, että Papua-Uuteen-Guineaan sijoittautuneiden ulkomaisten alusten saaliit puretaan jalostusta varten Papua-Uudessa-Guineassa tai jälleenlaivataan jostakin nimetystä satamasta Papua-Uuden-Guinean vientinä.

(39) Lisäksi rekisteröinti Papua-Uuden-Guinean vientinä edellyttää tavallisesti joko sitä, että tuotteet on ensin tuotu Papua-Uuteen-Guineaan, tai sitä, että niiden alkuperä on Papua-Uusi-Guinea. Papua-Uuden-Guinean tulliviranomaiset ilmoittivat komission tarkastuskäynnin yhteydessä, ettei niillä ole tietoja alusten toiminnasta vaan että ne käyttävät Papua-Uuden-Guinean kalastusviranomaisen toimittamia tietoja. Tulliviranomaiset ilmaisivat kuitenkin huolensa viitaten ongelmiin, joita ilmenee, kun jotkin yritykset tai laiva-asiamiehet eivät täytä kalastustuotteiden vienti- tai jälleenlaivausilmoituksiin liittyviä tullivelvollisuuksiaan. Tämä tavaroiden liikkumista koskevan kokonaiskuvan puuttuminen saattaa johtaa tilanteeseen, jossa kalaa pääsee valvomattomasti Papua-Uuden-Guinean markkinoille, ja myös siihen, ettei Papua-Uuden-Guinean viranomaisten antamia todistuksia enää pidetä luotettavina.

(40) Papua-Uusi-Guinea myönsi 5 päivänä heinäkuuta 2013 komissiolle toimittamissaan huomautuksissa, että sen on tarpeen tehostaa valvonta- ja seurantajärjestelmäänsä, erityisesti kalastustuotteiden jäljitettävyysjärjestelmää, ottaa käyttöön saaliiden purkamisilmoitukset ja järjestelmälliset tarkastukset sekä lisätä yhteistyötä tulliviranomaisten kanssa. Nämä sitoumukset Papua-Uusi-Guinea toisti 12 päivänä joulukuuta 2013 pidetyssä kokouksessa. Viranomaiset kertoivat, että ne ottavat parhaillaan käyttöön sähköistä tietojärjestelmää ja satamavaltiotoimenpiteisiin liittyviä välineitä sekä parantavat saalistodistuksiin liittyvää prosessia. Näiden toimien odotetaan vankentavan jäljitettävyysjärjestelmää. Kaikki esitetyt tiedot viittaavat kuitenkin vasta tuleviin suunnitelmiin, eikä konkreettisia tuloksia vielä ole.

(41) Tuotteiden jäljitettävyyttä heikentää vielä Papua-Uuden-Guinean kansallisten lakien sekä rekisteröinti- ja lupajärjestelmien heikko läpinäkyvyys.

(42) FAO:n toimintaohjeissa suositetaan läpinäkyvyyttä kalastusalan lakeihin ja niiden laadintaan sekä alan politiikan laadintaan (6.13 kohta), päätöksentekoon ja hallintoprosesseihin (7.1.9 kohta). Toimintaohjeissa esitetään kaikkien kalavarojen säilyttämiseen, hoitoon ja kehittämiseen sovellettavat periaatteet ja vaatimukset, ja ne kattavat muun muassa kalan ja kalatuotteiden pyynnin, jalostuksen ja kaupan, kalastustoimet sekä kalatutkimuksen. FAO:n toimintaohjeiden 11 kohdan 2 ja 3 alakohdassa tarkennetaan vielä, että kalan ja kalatuotteiden kansainvälinen kauppa ei saisi vaarantaa kalastuksen kestävää kehitystä ja että sen olisi perustuttava läpinäkyviin toimenpiteisiin ja läpinäkyviin, yksinkertaisiin ja kattaviin lakeihin, asetuksiin ja hallinnollisiin määräyksiin.

(43) Sen vuoksi komissio katsoo, että lisenssi on ratkaisevan tärkeä asiakirja, jonka avulla voidaan vahvistaa toimintaa koskevat säännöt ja ehdot (esim. kalastusalueet: saaristovedet, talousalue, pääsy avomerelle jne.), toiminnan tyyppi, nimetyt satamat tai jälleenlaivaus. Komission vuonna 2011 tekemän tarkastuskäynnin aikana todettiin ja tuotiin erityisesti esille, että Papua-Uudessa-Guineassa alusten rekisteröinti- ja lupajärjestelmä ei ole läpinäkyvä. Kelpoisuussäännöt ja -ehdot eivät ole joko selkeitä, läpinäkyviä tai julkisesti saatavilla eri lisenssityyppien osalta (Papua-Uuden-Guinean lipun alla purjehtivat alukset, Papua-Uuteen-Guineaan vuokratut alukset, kalastussopimuksen nojalla kalastavat kolmansien maiden alukset). Papua-Uuden-Guinean tonnikalan hoitosuunnitelma (8) sisältää ainoastaan suuntaviivat tonnikala-alusten toimintaa varten, mutta siinä ei esitetä kyseisen toiminnan erityisedellytyksiä. Papua-Uuden-Guinean vastauksessa komission tarkastuskertomukseen todetaan, että erityisedellytykset koskevat vain aluksia, joiden katsotaan olevan tärkeitä Papua-Uuden-Guinean kansalliselle edulle talouskehityksen kannalta ja sopivan pienten kehittyvien saarivaltioiden kehitystavoitteisiin.

(44) Tämä selkeyden ja läpinäkyvyyden puute johtaa epäselvään tilanteeseen, jolla on huomattavat vaikutukset, koska tarkemmin määrittelemättömiä ”erityisolosuhteita” sovelletaan noin 80 prosenttiin Papua-Uuden-Guinean kalastuslisensseistä. Komission toisen, marraskuussa 2012 tekemän tarkastuskäynnin yhteydessä tilanteen todettiin pysyneen ennallaan.

(45) Komissio yritti myös selvittää jälleenlaivaukseen sovellettavia sääntöjä. Asiasta on säännöksiä Papua-Uuden-Guinean kalastuksenhoitolaissa (9) (1998) ja Papua-Uuden-Guinean kalastuksenhoitoasetuksessa (10) (2000) ja määräyksiä sovellettavissa WCPFC:n säännöissä (11). Komissio totesi, että käytössä on erilaisia sääntöjä riippuen muun muassa kalastussopimusten ehdoista, lisenssiehdoista, alusten asemasta (kotimainen vai ulkomainen alus) ja vesialueesta, jolla alus harjoittaa toimintaa (saaristovedet vai talousalue). Sovellettavia säännöksiä ja määräyksiä on niin paljon, että toimijoiden ja viranomaisten on vaikeaa, jollei mahdotonta, ymmärtää, onko jälleenlaivaus sallittua ja minkälaisin edellytyksin se on sallittua. Marraskuussa 2012 tekemänsä tarkastuskäynnin aikana komissio kehotti Papua-Uuden-Guinean viranomaisia esittämään kattavat tiedot jälleenlaivaustoimiin sovellettavista säännöksistä ja määräyksistä, mutta kyseisiä tietoja ei kyetty esittämään.

(46) Ottaen huomioon todettu puutteellinen jäljitettävyys sekä se, ettei Papua-Uuden-Guinean viranomaisten käytettävissä ole tietoja puretuista saaliista, Papua-Uusi-Guinea ei voi taata, etteivätkö Papua-Uuteen-Guineaan saapuvat kalastustuotteet tai Papua-Uudessa-Guineassa toimivat jalostuslaitokset ole kytköksissä LIS-kalastukseen, kuten johdanto-osan 33–40 kappaleessa esitetään. Mahdollisuutta valvoa LIS-tuotteiden tuloa maahan ja niiden myöhempää vientiä heikentää myös se, että – kuten päätöksen johdanto-osan 41–45 kappaleessa todetaan – rekisteröinti- ja lisenssisäännöt ja -määräykset eivät ole läpinäkyviä, sekä se, että selkeät säilyttämis- ja hoitotoimenpiteet puuttuvat – kuten jäljempänä johdanto-osan 76–82 kappaleessa kuvataan.

(47) Edellä selostettuja puutteita pahensi vielä se, etteivät Papua-Uuden-Guinean viranomaiset kyenneet selittämään, miksi ne olivat hyväksyneet, LIS-asetuksen 14 artiklan 2 kohdan mukaisesti, maassa toimivan tonnikalan jalostuslaitoksen ilmoituksen unioniin tarkoitetuista tonnikalasäilykkeistä. Kyseinen ilmoitus voidaan hyväksyä vain sellaisista kalastustuotteista, jotka on jalostettu muussa kolmannessa maassa kuin lippuvaltiossa. Esimerkkitapauksessa kalastustuotteiden tuojamaan viranomaisten suorittama fyysinen tarkastus paljasti, että tuojan jalostettuna esittämä tuote olikin itse asiassa jalostamaton, jäädytetty kokonainen tonnikala. Tässä yhteydessä on syytä todeta, että jalostettuihin ja jalostamattomiin tuotteisiin saatetaan soveltaa erilaisia markkinoillepääsyn sääntöjä ja tulleja. Komissio vieraili Papua-Uudessa-Guineassa kyseisen lähetyksen viejäksi ilmoitetussa jalostuslaitoksessa marraskuussa 2012 tekemänsä tarkastuskäynnin aikana. Yritys ei kyennyt antamaan selitystä ja katsoo, erityisesti sen vuoksi, ettei se tavallisesti vie jäädytettyä kokonaista kalaa, että Papua-Uuden-Guinean viranomaisille lähetetty pyyntö jalostusilmoituksen hyväksymistä varten on lähetetty erehdyksessä. Kyseessä on konkreettinen tapaus, jossa komissio vahvisti Papua-Uuden-Guinean viranomaisten hyväksyneen virheellisesti jalostusilmoituksia. Toiminnanharjoittajan mukaan kyseessä oli epähuomiossa tehty yksinkertainen virhe, mutta Papua-Uuden-Guinean viranomaiset myönsivät, että vastaavia tapauksia saattoi olla muitakin. Tilanne on esimerkki heikosta jäljitettävyydestä ja läpinäkyvyydestä ja paljastaa sen, ettei LIS-kalastukseen perustuvien kalastustuotteiden tuloa Papua-Uuteen-Guineaan ja muille markkinoille pystytä valvomaan.

(48) Kun otetaan huomioon päätöksen tässä jaksossa selostettu tilanne, kaikki komission keräämät tosiseikat sekä kyseisen maan antamat ilmoitukset, voidaan LIS-asetuksen 31 artiklan 3 kohdan ja 4 kohdan b alakohdan nojalla todeta, että Papua-Uusi-Guinea on laiminlyönyt sille kansainvälisen oikeuden mukaan rannikko- ja markkinavaltiona kuuluvan velvoitteen estää LIS-kalastukseen perustuvien kalastustuotteiden tulo markkinoilleen.

3.2 Yhteistyön ja täytäntöönpanon laiminlyönti (LIS-asetuksen 31 artiklan 5 kohta)

(49) Komissio arvioi, toimivatko Papua-Uuden-Guinean viranomaiset tosiasiallisesti yhteistyössä komission kanssa antamalla vastaukset komission esittämiin pyyntöihin, joissa niitä pyydetään tutkimaan LIS-kalastusta ja siihen liittyvää toimintaa, raportoimaan siitä ja toteuttamaan sen edellyttämät jatkotoimet.

(50) Vaikka EU:n LIS-asetukseen liittyvän saalistodistusjärjestelmän täytäntöönpanoon osallistuvat Papua-Uuden-Guinean viranomaiset toimivat yleisesti ottaen yhteistyössä ja vastaavat tieto- ja tarkistuspyyntöihin, niiden vastausten luotettavuutta heikentää puutteellinen läpinäkyvyys sekä se, että mahdollisuuksia kalastustuotteiden jäljitettävyyden varmistamiseksi on vain vähän tai ei lainkaan, kuten tämän päätöksen 3.1 jaksossa todetaan.

(51) Arvioidessaan yleisesti, kuinka Papua-Uusi-Guinea täyttää velvollisuutensa lippu-, satama- ja rannikkovaltiona, komissio arvioi myös, toimiiko Papua-Uusi-Guinea yhteistyössä muiden lippuvaltioiden kanssa LIS-kalastuksen torjumiseksi.

(52) Tältä osin komission marraskuussa 2012 tekemän tarkastuskäynnin yhteydessä todettiin, että Papua-Uuden-Guinean viranomaiset olivat haluttomia yhteistyöhön Papua-Uuden-Guinean lainkäyttövaltaan kuuluvilla vesillä kalastavien alusten lippuvaltioiden kanssa, sillä viranomaiset eivät halunneet antaa lippuvaltioille tietoja aluksista. Tämä osoittaa selvästi, ettei Papua-Uusi-Guinea täytä kansainvälisen oikeuden (erityisesti YK:n kalakantasopimuksen 7 artiklan 1 kohdan a alakohta) mukaista velvoitettaan varmistaa vesialueillaan esiintyvien hajallaan olevien kalakantojen säilyttäminen ja hoito ja LIS-kalastuksen torjunta tehokkaasti.

(53) Kyseisen tarkastuskäynnin aikana komissio pyrki selventämään sovellettavien säilyttämis- ja hoitotoimenpiteiden osalta epäjohdonmukaisuutta, jota säännöllisesti ilmenee vastaanotetuissa EU:hun Papua-Uudesta-Guineasta suuntautunutta kalastustuotteiden tuontia koskevissa tiedoissa. Papua-Uuden-Guinean viranomaiset vahvistivat olevansa tietoisia siitä, että lippuvaltioiden Papua-Uudessa-Guineassa jalostusta varten suoraan purettavaa kalaa varten myöntämissä saalistodistuksissa ilmoitetut tiedot ovat säännönmukaisesti virheellisiä. Nämä saalistodistuksiin sisältyvät virheelliset tiedot selittyvät pääosin sillä, etteivät Papua-Uuden-Guinean viranomaiset ilmoita lippuvaltiolle käytettävissään olevia tietoja, erityisesti alusten satelliittiseurantajärjestelmää (VMS) ja purkamisilmoituksia koskevia tietoja, eivät edes tapauksissa, joissa on todettu sääntöjenvastaisuuksia. Sen vuoksi lippuvaltion viranomaisen on käytettävä saalistodistusten perustana käytettävissään olevia tietoja, jotka saattavat olla epätäydellisiä, virheellisiä ja mahdottomia tarkistaa. Papua-Uuden-Guinean viranomaiset ovat kuitenkin allekirjoittaneet jalostusilmoitukset täysin tietoisina siitä, että Papua-Uudessa-Guineassa jalostettua saalista varten myönnetyt saalistodistukset ovat virheellisiä.

(54) YK:n merioikeusyleissopimuksen 63 ja 64 artiklan mukaan rannikko- ja lippuvaltioiden on tehtävä yhteistyötä hajallaan olevien ja laajasti vaeltavien kalalajien osalta. Yhteistyövelvoitetta laajennetaan edelleen YK:n kalakantasopimuksen 7 ja 20 artiklassa, joissa määrätään yhteensopivista säilyttämis- ja hoitotoimenpiteistä ja varmistetaan niiden noudattaminen ja noudattamisen valvonta. Lisäksi FAO:n toimintaohjeiden 7 artiklan 1 kohdan 3 alakohdassa suositetaan, että hajallaan olevia ja valtioiden rajojen yli liikkuvia kalakantoja hyödyntävät valtiot tekevät kahdenvälisiä sopimuksia organisatorisista järjestelyistä tehokasta yhteistyötä varten, jotta voidaan taata kalavarojen tuloksellinen säilyttäminen ja hoito. Asiaa tarkennetaan edelleen kansainvälisen LIS-toimintasuunnitelman 28 ja 51 kohdassa, joissa esitetään yksityiskohtaisia käytäntöjä valtioiden välistä suoraa yhteistyötä varten, mukaan luettuna rannikkovaltioiden käytettävissä olevien tietojen vaihto.

(55) Tältä osin WCPFC-yleissopimuksen (12) 25 artiklan 10 kohdassa määrätään, että jos on perusteltua syytä uskoa toisen valtion lipun alla purjehtivan kalastusaluksen harjoittavan toimintaa, joka heikentää yleissopimusaluetta varten hyväksyttyjen säilyttämis- ja hoitotoimenpiteiden tehoa, jokaisen Länsi- ja Keski-Tyynenmeren kalastuskomission jäsenen on saatettava asia asianomaisen lippuvaltion tietoon. Papua-Uusi-Guinea kuitenkin katsoo, etteivät sen lainkäyttövaltaan kuuluvat vesialueet sisälly WCPFC-yleissopimuksen alueeseen, kuten johdanto-osan 76–78 kappaleessa selostetaan yksityiskohtaisesti, ja tämä vaikuttaa kyseisen määräyksen täytäntöönpanoon. Papua-Uuden-Guinean toiminta, jota tässä jaksossa kuvataan, on ristiriidassa johdanto-osan 54 kappaleessa mainittujen velvoitteiden kanssa sekä rikkoo myös WCPFC:n sääntöjä.

(56) Tehokkaiden yhteistyömekanismien merkitystä on arvioitava Papua-Uuden-Guinean kalavarojen merkityksen yhteydessä (tätä selostetaan johdanto-osan 66 kappaleessa), Papua-Uuden-Guinean lainkäyttövaltaan kuuluvilla vesialueilla kalastavien vieraan lipun alla purjehtivien alusten enemmistöaseman kannalta (johdanto-osan 30 kappale) ja kasvavan jalostusteollisuuden kannalta (johdanto-osan 31 kappale). Lisäksi Papua-Uuden-Guinean jalostetuilla kalastustuotteilla on Euroopan yhteisön ja Tyynenmeren valtioiden välisen väliaikaisen kumppanuussopimuksen nojalla etuoikeutettu pääsy EU:n markkinoille, ja tässä yhteydessä Papua-Uusi-Guinea on sitoutunut tiukentamaan sääntöjä ja tehostamaan järjestelmiä ja prosesseja kalavarojen tehokkaan säilyttämisen ja niiden kestävän kehityksen ja hoidon varmistamiseksi. (13)

(57) Papua-Uusi-Guinea tunnusti erityisesti 5 päivänä heinäkuuta 2013 toimittamissaan huomautuksissa yhteistyön tarpeellisuuden tietojen, erityisesti VMS-tietojen, vaihdossa lippuvaltioiden kanssa. Sama näkemys esitettiin 12 päivänä joulukuuta 2013 pidetyssä kokouksessa sekä 6 päivänä tammikuuta 2014 toimitetuissa kirjallisissa huomautuksissa. Arvioidessaan tehokkaiden valvontatoimien olemassaoloa ja toteutusta komissio totesi, että Papua-Uusi-Guinea on kehittänyt VMS-järjestelmän ja edellyttää, että kaikilla sen lipun alla purjehtivilla ja sen lainkäyttövaltaan kuuluvilla vesialueilla kalastavilla aluksilla on siihen kuuluvat laitteet. Toistaiseksi yhteistyön lisääminen ja tehostaminen Papua-Uuden-Guinean lainkäyttövaltaan kuuluvilla vesialueilla kalastavien alusten lippuvaltioiden kanssa on kuitenkin ollut hankala ja ratkaisematon kysymys. Koska Papua-Uuden-Guinean vesillä kalastaa paljon kolmannen maan lipun alla purjehtivia aluksia, on olennaisen tärkeää päästä käsiksi Papua-Uuden-Guinean viranomaisten keräämiin VMS-tietoihin, jotta kyseisiä aluksia voidaan seurata ja valvoa. Papua-Uuden-Guinean viranomaiset ovat tehneet kahdenvälisiä sopimuksia joidenkin maiden kanssa ja organisatorisia järjestelyjä kalastusjärjestöjen ja kalastusalan yritysten kanssa. Siltä osin, kuinka asianomaiset lippuvaltiot pääsevät VMS-tietoihin, tilanne on edelleen epätyydyttävä ja mutkikas. Komission keräämien tietojen mukaan Papua-Uuden-Guinean viranomaiset ovat allekirjoittaneet Filippiinien viranomaisten kanssa tällaisen sopimuksen, joka muun muassa takaa pääsyn VMS-tietoihin. Kyseistä sopimusta ei ole pantu täytäntöön. Papua-Uuden-Guinean viranomaiset ilmoittivat myös aikovansa ottaa vuoden 2014 aikana asteittain käyttöön vastaavat järjestelyt kaikkien Papua-Uuden-Guinean vesillä kalastavien kolmansien maiden toimivaltaisten viranomaisten kanssa. Ne eivät kuitenkaan ole toimittaneet suunnitelmistaan tarkempaa aikataulua.

(58) Kuten edellä kuvattiin, lakien ja menettelyjen puutteellinen selkeys ja läpinäkyvyys, erityisesti alusten rekisteröinnin ja lisenssien myöntämisen, jäljitettävyyden sekä purettuja saaliita ja pyyntiä koskevien tietojen luotettavuuden osalta (kuten johdanto-osan 41–45 kappaleessa kuvataan) ja kalavarojen säilyttämisen ja hoidon osalta (kuten johdanto-osan 76–82 kappaleessa kuvataan), tekee tehokkaan valvonnan ja LIS-sääntöjen rikkomisen toteamisen mahdottomaksi. Tämä heikentää mahdollisuutta määrätä rikkomuksista seuraamuksia ja toteuttaa niiden johdosta vaikuttavia toimenpiteitä, vaikka laki näyttääkin takaavan tarvittavat täytäntöönpanovaltuudet ja oikeudet. Niinpä Papua-Uusi-Guinea ei kykene käytännössä rankaisemaan määräysten rikkojia tehokkaasti niin, että nämä eivät pystyisi saamaan hyötyä LIS-kalastuksesta, kuten kansainvälisen LIS-toimintasuunnitelman 21 kohdassa suositetaan. Lakien ja menettelyjen puutteellisen selkeyden ja läpinäkyvyyden vuoksi Papua-Uusi-Guinea on myös kyvyttömämpi täyttämään YK:n kalakantasopimuksen 20 artiklan mukaiset velvoitteensa vastata asianmukaisesti pyyntöihin, joita lippuvaltiot mahdollisesti esittävät täyttäessään omaa velvollisuuttaan rangaista niitä oman lippunsa alla purjehtivia aluksia, jotka harjoittavat LIS-kalastusta.

(59) Mitä tulee tarkastellun LIS-kalastuksen historiaan, luonteeseen, olosuhteisiin, laajuuteen ja vakavuuteen, Papua-Uuden-Guinean viranomaiset eivät kykene takaamaan toimintojen jäljitettävyyttä, koska niiden järjestelmät eivät ole selkeitä ja läpinäkyviä. Tällaisten puutteiden vuoksi ei ole mahdollista määrittää luotettavasti LIS-kalastukseen liittyvän toiminnan mahdollista laajuutta. On kuitenkin tunnustettu tosiasia, että läpinäkyvyyden puute yhdistettynä kyvyttömyyteen suorittaa tehokasta valvontaa lisää laitonta toimintaa.

(60) Papua-Uuden-Guinean viranomaisten toimintakyvyn suhteen olisi todettava, että YK:n inhimillisen kehityksen indeksin (14) mukaan Papua-Uusi-Guinea katsotaan alhaisen inhimillisen kehityksen maaksi (186 maan joukossa sijalla 156 vuonna 2013), joka kuitenkin on aivan rajalla tullakseen luokitelluksi keskitason inhimillisen kehityksen maaksi. Tämä käy ilmi myös kehitysyhteistyön rahoitusvälineen perustamisesta 18 päivänä joulukuuta 2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1905/2006 (15) liitteestä II, jossa Papua-Uusi-Guinea listataan alemman keskitulotason maaksi. Vuoden 2012 osalta 1 päivänä tammikuuta 2013 päivitetyssä Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön (OECD) kehitysapukomitean (DAC) avunsaajaluettelossa (16) Papua-Uusi-Guinea katsotaan alemman keskitulotason maaksi. Tässä yhteydessä toimivaltaisten viranomaisten taloudellisen ja hallinnollisen toimintakyvyn rajoitteita voidaan pitää yhtenä tekijänä, joka heikentää Papua-Uuden-Guinean kykyä täyttää yhteistyö- ja valvontavelvollisuutensa. Olisi kuitenkin otettava huomioon, että Papua-Uuden-Guinean inhimillisen kehityksen taso on nousemassa (alhaisesta inhimillisen kehityksen maasta keskitason maaksi) ja Papua-Uuden-Guinean hallinnollista toimintakykyä on parannettu jatkuvasti unionin taloudellisella ja teknisellä tuella. On vielä todettava, että kansallinen kalastusviranomainen voi toimia valtionhallinnossa hyvin itsenäisesti, ja näin sillä on mahdollisuudet kehittää tehokkaampaan kalastuksenhoitoon tähtäävää politiikkaa.

(61) Komissio toteaa, että sen vuosina 2011 ja 2012 tekemien tarkastuskäyntien aikana saatujen tietojen perusteella ei voida katsoa, että Papua-Uuden-Guinean viranomaisilta puuttuisi taloudellisia resursseja vaan pikemminkin tarvittava oikeudellinen ja hallinnollinen toimintaympäristö tehtävien hoitamiseksi tuloksellisesti.

(62) Tässä päätöksen jaksossa selostettu tilanne huomioon ottaen voidaan kaikkien komission keräämien tosiseikkojen ja kaikkien kyseisen maan antamien ilmoitusten perusteella todeta LIS-asetuksen 31 artiklan 3 ja 5 kohdan nojalla, että Papua-Uusi-Guinea on laiminlyönyt sille kansainvälisen oikeuden mukaan lippu- ja rannikkovaltiona kuuluvat yhteistyö- ja valvontavelvoitteet.

3.3 Kansainvälisten sääntöjen täytäntöönpanon laiminlyönti (LIS-asetuksen 31 artiklan 6 kohta)

(63) Papua-Uusi-Guinea on ratifioinut YK:n merioikeusyleissopimuksen ja YK:n kalakantasopimuksen. Papua-Uusi-Guinea on WCPFC:n sopimuspuoli. Se on Eteläisen Tyynenmeren alueellisen foorumin kalastusjärjestöä koskevan yleissopimuksen sekä yhteisesti tärkeiden kalavarojen hoitamiseksi tehtävää yhteistyötä koskevan Naurun sopimuksen osapuoli.

(64) Komissio analysoi kaikki merkityksellisiksi katsotut tiedot, jotka liittyvät Papua-Uuden-Guinean asemaan sopimuspuolena olevana WCPFC:n jäsenenä.

(65) Lisäksi komissio analysoi kaikki merkityksellisiksi katsotut tiedot, jotka liittyvät Papua-Uuden-Guinean suostumukseen soveltaa WCPFC:n hyväksymiä säilyttämis- ja hoitotoimenpiteitä.

(66) Papua-Uuden-Guinean toimittamien, sen vesialueilla harjoitetun tonnikalan kalastuksen tilannetta koskevien tietojen perusteella Papua-Uuden-Guinean tonnikalakantojen osuus Länsi- ja Keski-Tyynenmeren saaliista on noin 19 prosenttia ja koko maapallon saaliista noin 11 prosenttia (17) (Papua-Uuden-Guinean komissiolle vuonna 2011 antaman ilmoituksen mukaan 15 prosenttia maailman tonnikalasaaliista ja 50 prosenttia Naurun sopimuksen mukaisesta saaliista, ks. johdanto-osan 30 kappale).

(67) Johdanto-osan 66 kappaleessa esitetyistä luvuista ilmenee, että Papua-Uusi-Guinea hoitaa maailmanlaajuisesti merkittävää tonnikalaresurssia ja on sen vuoksi rannikkovaltiona velvollinen turvaamaan kyseisen luonnonvaran vastuullisen ja pitkällä aikavälillä kestävän hoidon. YK:n merioikeusyleissopimuksen 61–64 artikla ja YK:n kalakantasopimuksen 7 ja 8 artikla säätelevät elollisten luonnonvarojen käyttöä rannikkovaltioiden toimesta siten, että näiden olisi edistettävä elollisten luonnonvarojen optimaalisen käytön tavoitetta talousalueellaan ja varmistettava talousalueellaan kalastavien muiden valtioiden kansalaisten toimivan säilyttämis- ja hoitotoimenpiteitä noudattaen sekä tehtävä yhteistyötä kyseessä olevaan kalastukseen osallistuvien valtioiden ja alueellisten järjestöjen kanssa.

(68) Kuten johdanto-osan 42 kappaleessa kuvataan, FAO:n toimintaohjeissa suositetaan läpinäkyvyyttä kalastusalan lakeihin ja niiden laadintaan (6 kohdan 13 alakohta) sekä alan politiikan laadintaan ja päätöksentekoon sekä hallintoprosesseihin (7 kohdan 1 alakohdan 9 alakohta). Toimintaohjeiden 11 kohdan 2 ja 3 alakohdassa tarkennetaan vielä, että kalan ja kalatuotteiden kansainvälinen kauppa ei saisi vaarantaa kalastuksen kestävää kehitystä ja että sen olisi perustuttava läpinäkyviin toimenpiteisiin ja läpinäkyviin, yksinkertaisiin ja helposti ymmärrettäviin lakeihin, asetuksiin ja hallinnollisiin määräyksiin.

(69) Tältä osin todetaan, ettei Papua-Uuden-Guinean oikeudellinen kehys sisällä säännöksiä Papua-Uuden-Guinean lainkäyttövaltaan kuuluvilla vesialueilla toimivien alusten hallinnoimiseksi tehokkaasti ja vaikuttavasti, mikä on ristiriidassa edellä mainittujen velvoitteiden ja suositusten kanssa. Oikeudelliseen kehykseen ei myöskään sisälly selkeitä ja läpinäkyviä säännöksiä, joissa esitettäisiin sovellettavat säilyttämis- ja hoitotoimenpiteet kaikille Papua-Uuden-Guinean lainkäyttövaltaan kuuluvien vesialueiden tyypeille, tai niiltä osin kuin kyseiset säännökset ovat olemassa, ei ole selkeitä ja läpinäkyviä prosesseja niiden täytäntöönpanon varmistamiseksi. Näitä seikkoja analysoidaan jäljempänä.

(70) Ensimmäisenä näkökohtana tällaisesta sääntelyä koskevasta puutteesta ovat vuoden 1998 tonnikalan hoitosuunnitelman riittämättömyys ja LIS-kalastuksen torjuntaa koskevan kansallisen toimintasuunnitelman puuttuminen.

(71) On syytä mainita, että tonnikalan hoitosuunnitelma muodostaa oikeudellisen kehyksen tonnikalakantojen hoidolle ja sitä sovelletaan sen 3 artiklan 3 kohdan mukaisesti kaikkiin Papua-Uuden-Guinean kalastusvesiin alue- ja saaristovedet mukaan luettuina.

(72) Papua-Uuden-Guinean kalastusviranomainen myönsi komissiolle 5 päivänä heinäkuuta 2013 toimittamissaan huomautuksissa sen oikeudellisen kehyksen puutteet ja sen hallinto- ja valvontajärjestelmään vaikuttavat ongelmat. Papua-Uusi-Guinea myönsi, että sen vuodelta 1998 oleva tonnikalan hoitosuunnitelma on vanhentunut ja että sitä olisi tarkasteltava uudelleen ottaen huomioon kalastusalalla tapahtuneet muutokset, kuten alueelliset ja subregionaaliset säilyttämis- ja hoitotoimenpiteet, lisenssiohjelmat ja -ehdot, TAC-rajat, saaristovesien ja talousalueen eriytetty hoito, viitearvot ja pyynnin valvontaa koskevat säännöt. Lisäksi Papua-Uusi-Guinea myönsi, että kalastuksenhoitolakia ja -asetusta olisi tarkistettava vastaavasti.

(73) Papua-Uusi-Guinea toimitti 4 joulukuuta 2013 toimittamiensa huomautusten yhteydessä jäljennöksen uuden tonnikalan hoitosuunnitelman työluonnoksesta. Se myös myönsi 6 päivänä tammikuuta 2014 päivätyissä huomautuksissaan tarpeen tarkistaa tonnikalan hoitosuunnitelmaa ja käsitellä kysymyksiä kansainvälisten velvoitteiden ja määräysten mukaisesti. Prosessissa on kuitenkin meneillään vasta neuvoa-antava menettely, eikä lopullisia tuloksia ole. Vahvistettu tosiasia on, että nykyinen suunnitelma on vanhentunut ja sen vuoksi ristiriidassa luonnonvarojen optimaalista käyttöä asianmukaisten säilyttämis- ja hoitotoimenpiteiden avulla koskevien YK:n merioikeusyleissopimuksen 61 artiklan 2–5 kohdassa, 62 artiklan 1 kohdassa ja 64 artiklassa esitettyjen velvoitteiden kanssa.

(74) Sen lisäksi, että vuodelta 1998 oleva Papua-Uuden-Guinean tonnikalan hoitosuunnitelma on vanhentunut, suunnitelma ei vastaa Papua-Uuden-Guinean kalastuksen ja alan jalostusteollisuuden todellista tilannetta, vaikka vaatimuksena on, että suunnitelmaa tarkastellaan jatkuvasti uudelleen (tonnikalan hoitosuunnitelman 4 artikla ja kalastuksenhoitolain 28 artikla). Suunnitelma toimii oikeudellisena kehyksenä 100:n kurenuottaa käyttävän tonnikala-aluksen toiminnalle, mutta Papua-Uusi-Guinea ei ole laajentanut suunnitelmaa niin, että se kattaisi nykyisen toiminnan, jossa on mukana yli 200 alusta.

(75) Lisäksi olisi todettava, että Papua-Uusi-Guinea ei ole vastoin LIS-toimintasuunnitelman 25, 26 ja 27 kohdassa annettuja suosituksia laatinut kansallista toimintasuunnitelmaa LIS-kalastuksen torjumiseksi. Papua-Uusi-Guinea myönsi tämän komissiolle 5 päivänä heinäkuuta 2013 lähettämissään huomautuksissa.

(76) Toinen sääntelyn puutteisiin liittyvä näkökohta on, ettei Papua-Uusi-Guinea ole hyväksynyt parhaisiin tieteellisiin lausuntoihin perustuvia ja YK:n merioikeusyleissopimukseen, YK:n kalakantasopimukseen ja WCPFC:een perustuvien velvoitteidensa mukaisia selkeitä säilyttämis- ja hoitotoimenpiteitä kaikille kansalliseen lainkäyttövaltaansa kuuluville vesialueille saaristovedet mukaan luettuina. Komission vuosina 2011 ja 2012 tekemien tarkastuskäyntien yhteydessä todettiinkin, että säilyttämis- ja hoitotoimenpiteet eivät ole läpinäkyviä eivätkä selkeitä (kuten kerrotaan johdanto-osan 77–82 kappaleessa) ja että ne eivät näytä sopivan yhteen parhaiden tieteellisten lausuntojen kanssa eivätkä perustu niihin (kuten kerrotaan johdanto-osan 83–89 kappaleessa).

(77) Papua-Uuden-Guinean lainkäyttövaltaan kuuluvilla vesillä tarkoitetaan aluemerta, saaristovesiä ja talousaluetta. WCPFC-yleissopimuksen 3 artiklan mukaisesti yleissopimuksen toimivalta-alue käsittää periaatteessa kaikki Tyynenmeren vesialueet, myös Papua-Uuden-Guinean lainkäyttövaltaan kuuluvat vesialueet.

(78) Papua-Uusi-Guinea ilmoitti kuitenkin komissiolle, ettei se katso kansalliseen lainkäyttövaltaansa kuuluvien vesien (aluemeri, saaristovedet, talousalue) kuuluvan yleissopimuksen alueeseen, vaikka WCPFC on siirtänyt säilyttämis- ja hoitotoimenpiteidensä toteutuksen sopimuspuolilleen. Lisäksi, vaikka Naurun sopimuksessa rajoitetaan kalastusta myöntämällä aluspäiviä (VDS Vessel Day Scheme), mitä sovelletaan kaikkiin sopimuksen osapuolten talousalueisiin, rajoitusta ei sovelleta Papua-Uuden-Guinean alue- ja saaristovesiin.

(79) YK:n merioikeusyleissopimukseen 61–64 artiklan, YK:n kalakantasopimukseen 5, 7, 8, 9, ja 10 artiklan ja WCPFC-yleissopimuksen yleisen tavoitteen ja asianomaisten sääntöjen nojalla rannikkovaltion selkeä tehtävä, vastuu ja velvollisuus on toteuttaa toimenpiteitä, jotka ovat yhteensopivia hajallaan olevien ja laajasti vaeltavien kalakantojen kestävyyden turvaamiseksi pitkällä aikavälillä ja kyseisten kalakantojen optimaalista hyödyntämistä koskevan tavoitteen edistämiseksi kyseisellä alueella ja avomerellä sovellettavien toimenpiteiden kanssa. FAO:n toimintaohjeissa, erityisesti niiden 7.1 kohdassa, 7.2 kohdassa, 7.3 kohdassa ja 8.1 kohdassa, annetaan myös suosituksia hyviksi käytännöiksi kyseisten velvoitteiden täyttämiseksi.

(80) Vastauksessaan komission vuoden 2011 tarkastuskertomukseen Papua-Uusi-Guinea selitti, että kaikkien Länsi- ja Keski-Tyynenmeren laajasti vaeltavien kalakantojen suojelukomission jäsenten on sovellettava sovittuja WCPFC:n säilyttämis- ja hoitotoimenpiteitä, ja viittasi Papua-Uuden-Guinean kalastusviranomaisen virallisilla verkkosivuilla julkaistuihin kalastuksenhoitosuunnitelmiin (18), joita olisi sovellettava kaikilla Papua-Uuden-Guinean lainkäyttövaltaan kuuluvilla vesialueilla (aluemeri, saaristovedet, talousalue), erityisesti hajallaan oleviin kantoihin saman säilyttämisen tason turvaamiseksi niiden vaellusalueen kaikilla vesillä. Näyttää kuitenkin siltä, että kyseiset suunnitelmat kattavat ainoastaan Papua-Uuden-Guinean talousalueella harjoitetun toiminnan eivätkä koske toimenpiteitä, joilla säädeltäisiin Papua-Uuden-Guinean saaristovesillä tapahtuvaa toimintaa.

(81) Tämä tilanne aiheuttaa epäselvyyttä ja läpinäkymättömyyttä, joka kalastusalusten rekisteröintiä ja lisenssien myöntämistä koskevien Papua-Uuden-Guinean lakien ja menettelyjen heikon läpinäkyvyyden (kuten tämän päätöksen 3.1 ja 3.2 jaksossa selostetaan) lisäksi heikentää mahdollisuutta Papua-Uuden-Guinean kalavarojen tehokkaan säilyttämisen ja hoidon toteuttamiseen. Papua-Uuden-Guinean nykyisenä käytäntönä on sisällyttää säilyttämis- ja hoitotoimenpiteet tonnikala-aluksille asetettuihin tarkemmin määrittelemättömiin lisenssiehtoihin. Tämän vuoksi saatetaan soveltaa erilaisia toimenpiteitä, mihin vaikuttavat myös tarkemmin määrittelemättömät yksilölliset lisenssiehdot.

(82) Voidaan siis todeta, ettei Papua-Uuden-Guinean saaristovesille ole olemassa selkeää, läpinäkyvää ja yhteensopivaa säilyttämis- ja hoitosääntöä, mikä on ristiriidassa johdanto-osan 79 kappaleessa tarkoitettujen velvoitteiden kanssa.

(83) YK:n merioikeusyleissopimukseen 61 artiklan, YK:n kalakantasopimukseen 5 ja 6 artiklan ja WCPFC-yleissopimuksen 5 ja 6 artiklan nojalla rannikkovaltioiden on määriteltävä elollisten luonnonvarojen sallittu saalis talousalueellaan parhaan käytettävissä olevan tieteellisen näytön perusteella ja ennalta varautuvaa lähestymistapaa noudattaen ja rannikkovaltioiden on myös varmistettava asianmukaisilla säilyttämis- ja hoitotoimenpiteillä, ettei talousalueella ja muilla niiden lainkäyttövaltaan kuuluvilla vesillä olevia elollisia luonnonvaroja ja kantoja vaaranneta hyödyntämällä niitä liikaa. FAO:n toimintaohjeissa, erityisesti 7.3 kohdassa, 7.4 kohdassa ja 7.5 kohdassa, annetaan suosituksia hyviksi käytännöiksi kyseisten velvoitteiden täyttämiseksi.

(84) Koska Papua-Uusi-Guinea katsoo, etteivät WCPFC:n säännöt koske sen lainkäyttövaltaan kuuluvia vesialueita, ei ole aivan selvää, mitä tietoja kerätään ja ilmoitetaan WCPFC:lle. On mahdollista, etteivät ne kata arvioita kaikista Papua-Uuden-Guinean kalastusvesistä. WCPFC:n tieteellisen komitean raporteissa viitataan säännöllisesti tietojen puuttumiseen. Esimerkiksi seitsemännen istuntonsa raportin 89 kohdassa WCPFC:n tieteellinen komitea totesi, että laivastojen kurenuotta-alusten kalastuspäiväkirjoissa olevat boniittia, keltaevätonnikalaa ja isosilmätonnikalaa koskevat ilmoitukset ovat jossain määrin epäyhtenäisiä, ja pohdittuaan kurenuotta-alusten saaliiden koostumusta koskevien tarkkojen tietojen merkitystä tieteellisten tarkoitusten kannalta päätyi suosittamaan asian viemistä teknisen ja valvontakomitean käsiteltäväksi. (19) Raportin 37 kohdassa tieteellinen komitea korosti kurenuottasaaliiden lajikoostumuksen epävarmuutta ja kehotti Papua-Uutta-Guineaa parantamaan edelleen kurenuottasaaliiden koostumusta koskevia arvioita. Kahdeksannessa istunnossaan WCPFC:n tieteellinen komitea nosti taas esille tietojen puuttumiseen ja epäyhtenäisyyksiin liittyvät ongelmat saaliin ja saaliskoostumuksen yhteydessä (20), huomautti vuokrausjärjestelyissä sovellettavista raportointivelvollisuuksista ja antoi hallinnollisia suosituksia parannuksia varten. (21) Se käsitteli myös tietojen toimittamatta jättämistä tai epäluotettavia tietoja joidenkin sellaisten sopimuspuolten kohdalla, jotka harjoittavat toimintaa Papua-Uuden-Guinean lainkäyttövaltaan kuuluvilla vesialueilla.

(85) Raportin mukaan WCPFC:n edellyttämää 100 prosentin tarkkailijakattavuutta ei ole vielä saavutettu, ja Papua-Uuden-Guinean vuonna 2012 tieteelliselle komitealle toimittamassa viimeisimmässä vuosiraportissa todetaan, ettei Papua-Uusi-Guinea täytä vielä kyseistä vaatimusta. (22)

(86) Seitsemännessä istunnossaan WCPFC:n tieteellinen komitea katsoi, että jos viimeaikaiset käytännöt boniitin kalastuksessa jatkuvat, on todennäköistä, että saalistasot laskevat ja saaliit pienenevät, koska kannat kalastetaan kestävän enimmäistuoton mahdollistavaa tasoa pienemmiksi. Tästä syystä pyyntiponnistuksen lisäyksiä olisi seurattava. (23)

(87) Papua-Uusi-Guinea ei sovella yhtäkään WCPFC:n säilyttämis- ja hoitotoimenpidettä saaristovesillään eikä ole ottanut käyttöön toimenpiteitä, jotka olisivat niiden kanssa yhteensopivia. Kun otetaan huomioon tonnikalan luonne laajasti vaeltavana ja hajallaan olevana lajina sekä tonnikalakantojen ja kalastustoiminnan merkitys Papua-Uuden-Guinean saaristovesillä, jotka ovat tonnikalakantojen tärkeää kutualuetta, on nykyinen tilanne merkittävä riskitekijä tonnikalakannan säilyttämisponnisteluille koko tonnikalakantaa ajatellen. Näin ollen Papua-Uusi-Guinea ei takaa säilyttämis- ja hoitotoimenpiteiden soveltamista kaikilla lainkäyttövaltaansa kuluvilla vesialueilla tavalla, joka vastaisi WCPFC:n vaatimuksia ja jolla maa täyttäisi velvollisuutensa varmistaa, ettei rannikkovaltion lainkäyttövaltaan kuuluvilla alueilla esiintyviä lajeja vaaranneta pyytämällä niitä liikaa.

(88) Komissio arvioi myös kaikki Papua-Uuden-Guinean toimet ja laiminlyönnit, jotka ovat saattaneet heikentää sovellettavien lakien, asetusten tai kansainvälisten säilyttämis- ja hoitotoimenpiteiden vaikuttavuutta.

(89) Papua-Uuden-Guinean tonnikalan hoitosuunnitelmassa asetetaan vuosittaisen TACin ylärajaksi 338 000 tonnia (33 artikla) ja rajoitetaan kurenuottaa käyttäville tonnikala-aluksille myönnettävien lisenssien määrä 100:aan (32 artiklan 2 kohta). Nykyinen saalistaso on kuitenkin yli 700 000 tonnia ja Papua-Uuden-Guinean vesillä kalastavia kurenuotta-aluksia, joille on myönnetty lisenssi, on yli 200. Tämän vuoksi komissio katsoo, etteivät Papua-Uuden-Guinean nykyisin soveltamat toimenpiteet vastaa sen kansainvälisiä velvoitteita säilyttämisen ja hoidon osalta. Koska tonnikala on hajallaan oleva ja laajasti vaeltava kanta, säilyttämis- ja hoitotoimenpiteiden on oltava johdonmukaisia ja yhteensopivia koko vaellusalueella voidakseen olla vaikuttavia ja kestäviä. Tämä on myös WCPFC-yleissopimuksen yleinen tavoite. (24) Nykyinen tonnikalan hoitosuunnitelma ei luo mahdollisuutta tämän velvoitteen täyttämiseen.

(90) Tässä päätöksen jaksossa selostettu tilanne huomioon ottaen voidaan kaikkien komission keräämien tosiseikkojen ja kaikkien kyseisen maan antamien ilmoitusten perusteella todeta LIS-asetuksen 31 artiklan 3 ja 6 kohdan nojalla, että Papua-Uusi-Guinea on laiminlyönyt sille kansainvälisen oikeuden mukaan kuuluvat kansainvälisiin sääntöihin, asetuksiin sekä säilyttämis- ja hoitotoimenpiteisiin liittyvät velvollisuudet.

3.4 Kehitysmaiden erityisrajoitteet

(91) Muistutetaan mieliin, että YK:n inhimillisen kehityksen indeksin (25) mukaan Papua-Uutta-Guineaa pidetään alhaisen inhimillisen kehityksen maana (186 maan joukossa sijalla 156 vuonna 2012), joka kuitenkin on aivan rajalla tullakseen luokitelluksi keskitason inhimillisen kehityksen maaksi. Tämä käy ilmi myös kehitysyhteistyön rahoitusvälineen perustamisesta 18 päivänä joulukuuta 2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1905/2006 (26) liitteestä II, jossa Papua-Uusi-Guinea listataan alemman keskitulotason maaksi. Kuitenkin uusimpien tietojen eli OECD:n kehitysapukomitean vuoden 2012 osalta 1 päivänä tammikuuta 2013 raportoimien tietojen (27) mukaan Papua-Uusi-Guinea katsotaan alemman keskitulotason maaksi.

(92) Olisi huomioitava, että komissio vastaanotti LIS-asetuksen 20 artiklan mukaisesti Papua-Uuden-Guinean lippuvaltiona tekemän ilmoituksen 4 päivänä helmikuuta 2010. Papua-Uusi-Guinea vahvisti LIS-asetuksen 20 artiklan 1 kohdassa säädetyllä tavalla, että sillä on käytössään kansalliset järjestelyt niiden lakien ja asetusten sekä säilyttämis- ja hoitotoimenpiteiden soveltamista, valvontaa ja täytäntöönpanoa varten, joita sen kalastusalusten on noudatettava.

(93) Komissio ilmoitti Papua-Uudelle-Guinealle erilaisista puutteista, joita se havaitsi marraskuussa 2011 tekemänsä ensimmäisen tarkastuskäynnin aikana. Vuotta myöhemmin eli toisen tarkastuskäyntinsä aikana vuonna 2012 komissio totesi, ettei tilanne Papua-Uudessa-Guineassa ollut muuttunut.

(94) Papua-Uuden-Guinean kalastusviranomainen myönsi 5 päivänä heinäkuuta 2013 toimittamissaan huomautuksissa, että EU on toimittanut Papua-Uuden-Guinean kalastusviranomaisille apua keskeytyksettä erilaisten alueellisten ja subregionaalisten ohjelmien kautta, ja lisäksi vuonna 2011 toimitettiin teknistä apua LIS-kalastuksen torjumista varten. (28)

(95) Tämän vuoksi komissio on ottanut huomioon Papua-Uuden-Guinean kehitysrajoitteet ja antanut Papua-Uudelle-Guinealle riittävästi aikaa toteuttaa toimia sille kansainvälisen oikeuden mukaan kuuluvien velvollisuuksien laiminlyönnin korjaamiseksi vuodesta 2011 alkaen johdonmukaisella, tehokkaalla ja haittaa aiheuttamattomalla tavalla.

(96) Tässä päätöksen jaksossa selitetty tilanne huomioon ottaen voidaan kaikkien komission keräämien tosiseikkojen ja kaikkien kyseisen maan antamien ilmoitusten perusteella todeta LIS-asetuksen 31 artiklan 7 kohdan nojalla, että Papua-Uuden-Guinean kalastuksen hallinnan kehityksen tilaa saattaa heikentää maan yleinen kehitystaso. Kun oli otettu huomioon Papua-Uudessa-Guineassa havaittujen puutteiden luonne, unionin toimittama apu ja tilanteen korjaamiseksi toteutetut toimet, ei kuitenkaan voitu todeta vahvistavaa näyttöä, jonka mukaan Papua-Uuden-Guinean laiminlyönti sille kansainvälisen oikeuden mukaan kuuluvien velvoitteiden täyttämisessä johtuisi puutteellisesta kehityksestä. Papua-Uuden-Guinean kehitystaso, joka jatkuvasti paranee, ei näytä sinänsä olevan puolustus tai perustelu Papua-Uuden-Guinean toiminnalle lippu- ja etenkin rannikkovaltiona kalastusalalla eikä sen riittämättömille toimille LIS-kalastuksen ehkäisemiseksi, estämiseksi ja poistamiseksi ja sen lainkäyttövaltaan kuuluvilla vesillä harjoitettavan kalastuksen seuraamiseksi, valvomiseksi ja tarkkailemiseksi.

(97) Tässä päätöksen jaksossa selostettu tilanne huomioon ottaen voidaan kaikkien komission keräämien tosiseikkojen ja kaikkien kyseisen maan antamien ilmoitusten perusteella todeta LIS-asetuksen 31 artiklan 7 kohdan nojalla, ettei Papua-Uuden-Guinean kehitystaso ole vaikuttanut haitallisesti sen kalastusalan kehityksen nykytilaan ja yleiseen suorituskykyyn.

4. YHTEISTYÖHÖN OSALLISTUMATTOMIEN KOLMANSIEN MAIDEN MAHDOLLISTA YKSILÖIMISTÄ KOSKEVAT PÄÄTELMÄT

(98) Ottaen huomioon edellä esitetyt päätelmät sen suhteen, että Papua-Uusi-Guinea on laiminlyönyt sille lippu-, satama-, rannikko- tai markkinavaltioina kansainvälisen oikeuden mukaan kuuluvat LIS-kalastuksen ehkäisemistä, estämistä ja poistamista koskevat velvollisuudet, kyseiselle maalle olisi LIS-asetuksen 32 artiklan mukaisesti ilmoitettava mahdollisuudesta, että se yksilöidään maaksi, jonka komissio katsoo LIS-kalastuksen torjuntaa koskevaan yhteistyöhön osallistumattomaksi kolmanneksi maaksi.

(99) LIS-asetuksen 32 artiklan 1 kohdan mukaisesti komission olisi ilmoitettava Papua-Uudelle-Guinealle mahdollisuudesta, että se todetaan yhteistyöhön osallistumattomaksi kolmanneksi maaksi. Komission olisi toteutettava Papua-Uuteen-Guineaan nähden myös kaikki LIS-asetuksen 32 artiklassa säädetyt toimenpiteet. Moitteettoman hallinnon varmistamiseksi olisi vahvistettava määräaika, jonka kuluessa kyseinen maa voi antaa ilmoitukseen kirjallisen vastauksen ja korjata tilanteen.

(100) Papua-Uudelle-Guinealle osoitettu ilmoitus mahdollisuudesta, että se todetaan maaksi, jonka komissio katsoo yhteistyöhön osallistumattomaksi tämän päätöksen mukaisesti, ei estä komissiota tai neuvostoa toteuttamasta myöhemmin toimia yhteistyöhön osallistumattomien maiden yksilöimiseksi ja niitä koskevan luettelon laatimiseksi eikä automaattisesti johda tällaisiin toimiin,

ON PÄÄTTÄNYT SEURAAVAA:

Ainoa artikla

Ilmoitetaan täten Papua-Uuden-Guinean itsenäiselle valtiolle, että se saatetaan todeta kolmanneksi maaksi, jonka komissio katsoo laittoman, ilmoittamattoman ja sääntelemättömän kalastuksen torjuntaa koskevaan yhteistyöhön osallistumattomaksi kolmanneksi maaksi.

Tehty Brysselissä 10 päivänä kesäkuuta 2014. Komission puolesta Maria DAMANAKI Komission jäsen

(1) EUVL L 286, 29.10.2008, s. 1.

(2) http://www.ffa.int/

(3) Naurun sopimus (http://www.ffa.int/node/93#attachments).

(4) WCPFC:n tieteellisen komitean kahdeksas sääntömääräinen istunto 7–15 päivänä elokuuta 2012 Busanissa Etelä-Koreassa, Annual Report to the Commission Part 1: Information on Fisheries Research and Statistics, Papua New Guinea, WCPFC-SC8-AR/CCM-18 (http://www.wcpfc.int/doc/AR-CCM-18/Papua-New-Guinea-2).

(5) Tiedot saatu Papua-Uuden-Guinean kalastusviranomaisen komission marraskuussa 2011 tekemän tarkastuskäynnin yhteydessä esittämästä katsauksesta Overview of PNG Fisheries on the implementation status of EU IUU Regulation sekä Papua-Uuden-Guinean kalastuksenhoitoasetuksesta 2000, joka vahvistettiin 25 päivänä lokakuuta 2000 ja julkaistiin virallisessa lehdessä 23 päivänä marraskuuta 2000 (http://www.fisheries.gov.pg/LinkClick.aspx?fileticket=25a9q0dguoo%3d&tabid=86).

(6) WCPFC:n tieteellisen komitean kahdeksas sääntömääräinen istunto, WCPFC-SC8-AR/CCM-18.

(7) EUVL C 354, 17.11.2012, s. 1.

(8) Vuoden 1998 kalastuksenhoitolaki (nro 48/1998), Kansallinen tonnikalan kalastuksenhoitosuunnitelma, vahvistettu 2 päivänä helmikuuta 1999, julkaistu virallisessa lehdessä 11 päivänä helmikuuta 1999 (nro G22) (http://www.fisheries.gov.pg/LinkClick.aspx?fileticket=8cFbiMpj%2ffU%3d&tabid=87).

(9) Papua-Uuden-Guinean itsenäisen valtion kalastuksenhoitolaki 1998, nro 48/1998, vahvistettu 2 päivänä helmikuuta 1999, julkaistu virallisessa lehdessä 11 päivänä helmikuuta 1999 (nro G22) (http://www.fisheries.gov.pg/LinkClick.aspx?fileticket=43Of6hMc9e8 %3d&tabid=86).

(10) Papua-Uuden-Guinean itsenäisen valtion kalastuksenhoitoasetus 2000, nro 2/2000.

(11) Säilyttämistä ja hoitoa koskevan WCPFC Conservation and Management Measure 2009–06, 2 jakso.

(12) Laajasti vaeltavien kalakantojen säilyttämistä ja hoitoa Länsi- ja Keski-Tyynellämerellä koskeva yleissopimus, tehty Honolulussa 5 päivänä syyskuuta 2000 (http://www.wcpfc.int/doc/convention-conservation-and-management-highly-migratory-fish-stocks-western-and-central-pacific).

(13) Ks. EU:n ja Papua-Uuden-Guinean kauppasuhteista käytettävissä olevat tiedot: http://ec.europa.eu/trade/policy/countries-and-regions/regions/pacific/; Euroopan yhteisön ja Tyynenmeren valtioiden välinen väliaikainen kumppanuussopimus (EUVL L 272, 16.10.2009, s. 2).

(14) Tietojen lähde: http://hdr.undp.org/en/statistics

(15) EUVL L 378, 27.12.2006, s. 41.

(16) http://www.oecd.org/dac/stats/daclistofodarecipients.htm

(17) WCPFC:n tieteellisen komitean kahdeksas sääntömääräinen istunto, WCPFC-SC8-AR/CCM-18.

(18) http://www.fisheries.gov.pg/

(19) WCPFC:n tieteellisen komitean yhteenvetoraportti, seitsemäs sääntömääräinen istunto, Pohnpei, Federated States of Micronesia 9–17 päivänä elokuuta 2011 (http://www.wcpfc.int/node/2896).

(20) WCPFC:n tieteellisen komitean yhteenvetoraportti, kahdeksas sääntömääräinen istunto 7–15 elokuuta 2012 (http://www.wcpfc.int/node/4587), 3.1 jakso.

(21) WCPFC:n tieteellisen komitean yhteenvetoraportti, kahdeksas sääntömääräinen istunto, 69–71 kohta.

(22) WCPFC:n tieteellisen komitean kahdeksas sääntömääräinen istunto, WCPFC-SC8-AR/CCM-18.

(23) WCPFC:n tieteellisen komitean yhteenvetoraportti, seitsemäs sääntömääräinen istunto, 35 ja 36 kohta.

(24) Laajasti vaeltavien kalakantojen säilyttämistä ja hoitoa Länsi- ja Keski-Tyynellämerellä koskeva yleissopimus, erityisesti 2 ja 5 artikla.

(25) Tietojen lähde: http://hdr.undp.org/en/statistics/

(26) EUVL L 378, 27.12.2006, s. 41.

(27) DAC:n luettelo julkisen kehitysavun saajista (http://www.oecd.org/dac/stats/daclistofodarecipients.htm).

(28) Kehitysmaiden tukeminen näiden pyrkiessä panemaan täytäntöön asetus (EY) N:o 1005/2008 laittomasta, ilmoittamattomasta ja sääntelemättömästä kalastuksesta, EuropeAid/129609/C/SER/Multi.