Komission tiedonanto - Ohjeet tuen määrän laskemiseksi tasoitustulleja koskevissa tutkimuksissa



Virallinen lehti nro C 394 , 17/12/1998 s. 0006 - 0019



OHJEET TUEN MÄÄRÄN LASKEMISEKSI TASOITUSTULLEJA KOSKEVISSA TUTKIMUKSISSA (98/C 394/04) A. JOHDANTO Muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuetulta tuonnilta suojautumisesta 6. lokakuuta 1997 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2026/97 (1) 5, 6 ja 7 artiklassa säädetään tuen määrän laskemisesta. Tämän tiedonannon tarkoituksena on antaa yksityiskohtaisemmat ohjeet näiden säännösten soveltamisesta, tarvittaessa esimerkkejä käyttäen, ja näin selkeyttää niitä menetelmiä, joita komissio tavallisesti käyttää tuen määrän laskemiseksi tasoitustullitapauksissa, elleivät erityiset olosuhteet anna aihetta niistä poikkeamiseen. Tavoitteena on lisätä laskentamenetelmien avoimuutta ja vähentää niitä epävarmuustekijöitä, joita kyseisiin tapauksiin liittyy taloudellisten toimijoiden ja kolmansien maiden julkisten viranomaisten kannalta. Tässä tiedonannossa annetaan lähinnä ohjeita asetuksen (EY) N:o 2026/97 perusteella suoritettavia tasoitustullitutkimuksia varten, eikä se sido yhteisön toimielimiä millään tavoin. Komission tarkoituksena on tarvittaessa tarkistaa tätä tiedonantoa hallinnossa asetuksen soveltamisesta saatujen kokemusten perusteella ja ottaen huomioon pääasiallisten kauppakumppaneidemme käytännöt tällä alalla. B. LASKENTAMENETELMIEN TAUSTAA a) Yhteisö ja sen jäsenvaltiot kuuluvat Maailman kauppajärjestöön (WTO) ja ovat siten velvollisia noudattamaan WTO:n tukia ja tasoitustulleja koskevan sopimuksen (tukisopimus) määräyksiä suorittaessaan tasoitustullitutkimuksia. Asetuksella (EY) N:o 2026/97 pannaan täytäntöön tämän sopimuksen keskeiset määräykset ja vahvistetaan säännöt tasoitustoimenpiteiden käyttöönotolle tapauksissa, joissa on kyse vahinkoa aiheuttavasta tuetusta tuonnista (2). b) Kyseisen asetuksen mukaan tuontiin voidaan soveltaa tasoitustoimenpiteitä, jos sitä koskevassa tutkimuksessa todetaan, että i) tuotava tuote saa tasoitustoimenpiteiden alaista tukea; ii) tuonti aiheuttaa tai uhkaa aiheuttaa merkittävää vahinkoa samankaltaista tuotetta tuottavalle yhteisön tuotannonalalle; iii) tasoitustoimenpiteiden käyttöönotto on yhteisön edun mukaista. c) Jos tasoitustoimenpiteet katsotaan perustelluiksi, otetaan tavallisesti käyttöön tasoitustulli tai tehdään sitoumus viejän tai tukea antavan maan julkisen viranomaisen kanssa. Molempien toimenpiteiden tarkoituksena on vahingollisten tukien vaikutuksen tasaaminen. Tästä syystä, kuten asetuksen (EY) N:o 2026/97 15 artiklan 1 kohdassa selitetään: i) tasoitustullin määrä ei saa ylittää tasoitustoimenpiteiden alaisen tuen todettua määrää; ii) tasoitustullin määrän on oltava tuen määrää alhaisempi, jos tämä alhaisempi määrä riittää poistamaan yhteisön tuotannonalalle aiheutuvan vahingon. Molemmissa tapauksissa on selvästikin välttämätöntä tietää tarkasti tuen määrä. Tämän vuoksi on käytössä oltava menetelmä tuen määrän laskemiseksi. Tässä tiedonannossa esitetään käyttökelpoinen laskentamenetelmä. On huomattava, että nämä suositukset koskevat ainoastaan toimenpiteitä, joissa on kyse tasoitustoimenpiteiden alaisesta tuesta. C. TUEN VASTAANOTTAJAN SAAMA ETU Tukimuotoja on monia. Asetuksen (EY) N:o 2026/97 2 artiklan mukaan tuki voi olla joko - julkisen viranomaisen myöntämää taloudellista tukea tai - GATT 1994-sopimuksen XVI artiklassa tarkoitettua tulo- tai hintatukea, jonka kautta annetaan etua. Asetuksen (EY) N:o 2026/97 5 artiklassa säädetään, että edun laskennassa on otettava huomioon tutkimusajanjakson osalta todettu tuen määrä, eikä pelkästään kyseisen määrän nimellisarvo ajankohtana, jolloin julkinen viranomainen siirsi sen vastaanottajalle tai luopui siitä. Näin ollen tuen nimellisarvo on muunnettava tutkimusajanjaksona vallitsevaksi arvoksi tavanomaisia markkinakorkoja soveltamalla. D. TUEN LASKEMINEN YKSIKKÖÄ KOHTI/OSUUTENA TAVARAN ARVOSTA Asetuksessa (EY) N:o 2026/97, joka siis perustuu WTO:n tukisopimukseen, lähdetään siitä, että tuen merkittäviin ominaisuuksiin kuuluu aina sen alentava vaikutus yrityksen kustannuksiin, ja tasoitustullien laskentaa varten vahvistettu menetelmä heijastaa tätä näkemystä. Tavoitteena on laskea tuen määrä tuotantoyksikköä kohti (asetuksen (EY) N:o 2026/97 7 artiklan 1 kohta) tutkimusajanjakson aikana (ks. jakso F). Kulutushyödykkeiden, esim. televisiovastaanotinten, tapauksessa sopiva yksikkö on kukin yksittäinen tuote. Massatavaroiden kuten lannoitteiden tai kemikaalien osalta tuki voidaan laskea esimerkiksi tonnia tai muuta sopivaa mittayksikköä kohti. Tästä syystä helpoimmin laskettavissa oleva tukilaji on yksikköä kohti myönnetty tuki (esimerkki 1). Yksikkökohtainen tuki voidaan muuntaa osuudeksi tavaran arvosta yhteisön rajalla ilmaisemalla se prosenttiosuutena keskimääräisestä CIF-tuontihinnasta yksikköä kohti (tullaamattomana). Näin voidaan todeta, onko tukimäärä vähäinen, sillä tämä ilmaistaan asetuksen (EY) N:o 2026/97 14 artiklan 5 kohdassa osuutena tavaran arvosta (1 prosentti, kun kyse on tuonnista teollisuusmaista, ja 2-3 prosenttia, kun kyse on kehitysmaista). Tietyissä olosuhteissa voidaan myös katsoa tarkoituksenmukaiseksi ilmaista tasoitustulli osuutena tavaran arvosta. E. TIETTYJEN TUKILAJIEN LASKEMINEN a) Avustus Johdanto Kun kyseessä on avustus tai vastaava, jota ei makseta edes osittain takaisin, tuen arvo on sama kuin avustuksen määrä, johon on tehty tarvittavat korjaukset avustuksen saamisajankohdan ja tutkimusajanjakson eli tuotannon tai myynnin jakamisessa käytetyn ajanjakson välisten erojen huomioon ottamiseksi. Niinpä jos avustus kirjataan tileihin tutkimusajanjaksona (eli jos avustusmäärä jaetaan kokonaisuudessaan tuotannolle tai myynnille kyseisenä ajanjaksona), siihen lisätään tavallisesti tänä ajanjaksona kertynyt korko. Jos avustus jaetaan pidemmälle ajanjaksolle kuin tutkimusajanjakso, lisättävä korko lasketaan F jakson a kohdan ii alakohdassa esitetyllä tavalla. Kaikkia kertaeränä maksettuja määriä tai tuloja, joista on luovuttu (esim. vapautus tuloverosta tai tullista, hyvitykset, edullisin ehdoin toimitetuista tavaroista ja palveluista aiheutuneet säästöt tai ylihintaan myydyistä tuotteista kertynyt voitto), pidetään avustusta vastaavana (ks. esimerkit 1, 1 i, 3, 4 ja 5). Esimerkkejä avustuksista tai vastaavista Tuen koko määrän selvittämiseksi on kaikkiin seuraavissa esimerkeissä esitettyihin määriin lisättävä johdannossa mainittu korko; tuen kokonaismäärä riippuu myös siitä, jaetaanko tuki pidemmälle ajanjaksolle vai ei. i) Varojen suora siirto Yksinkertaisin tapaus. Tuen määrä on asianomaisen yrityksen saama määrä (liiketappioiden kattamiseksi myönnetty tuki kuuluu tähän ryhmään). ii) Verovapautukset Tuen määrä on se veromäärä, jonka vastaanottajayritys olisi yleistä verokantaa sovellettaessa joutunut maksamaan tutkimusajanjaksona. iii) Veronalennukset Tuen määrä on vastaanottajayrityksen tutkimusajanjaksona tosiasiallisesti maksaman veromäärän ja sen määrän välinen erotus, jonka se olisi tavanomaista veroastetta sovellettaessa joutunut maksamaan. (Samaa menetelmää on sovellettava kaikkiin muihin tapauksiin, joissa on kyse velvoitteesta, esim. tuontitullien, sosiaaliturvamaksujen ja erorahojen maksamisesta, vapauttamisesta tai näiden maksujen alentamisesta). iv) Etupainoinen poisto Omaisuuden etupainoista poistoa julkisen viranomaisen hyväksymän ohjelman mukaisesti on pidettävä veronalennuksena. Tuen määrä on kyseisen omaisuuden tavanomaisen poistosuunnitelman mukaisesti tutkimusajanjaksona maksettavaksi tulevan veromäärän ja etupainoisen poistomenetelmän mukaisesti tosiasiallisesti maksetun määrän erotus. Yritykselle koituu tästä etua siinä määrin, kuin etupainoiset poistot johtavat sen osalta verosäästöihin. v) Korkotuet Korkotukitapauksissa tuen määrä on vastaanottajayrityksen tutkimusajanjaksona säästämien korkokustannusten määrä. b) Lainat Perusmenetelmä i) Kun julkinen viranomainen myöntää lainan (joka maksetaan takaisin), tuen määrä on kyseisestä valtion lainasta maksetun koron ja vastaavasta kaupallisesta lainasta tutkimusajanjaksona tavallisesti maksettavan koron erotus. (Ks. esimerkki 2 i). ii) Vastaava kaupallinen laina määritellään tavallisesti määrältään ja takaisinmaksuajaltaan samanlaiseksi lainaksi, jonka vastaanottaja voi saada kotimarkkinoilla toimivalta edustavalta yksityispankilta. iii) Tässä yhteydessä olisi kaupallisen lainan korko määritettävä mieluiten asianomaisen yrityksen yksityispankeilta ottamista vastaavista lainoista tosiasiallisesti maksaman koron perusteella. Jos tämä ei ole mahdollista, tutkimuksessa olisi tarkasteltava samaa toimialaa edustavien, samanlaisessa rahoitustilanteessa olevien yritysten vastaavista yksityisistä lainoista maksamia korkoja tai jos tällaisia lainatietoja ei ole käytettävissä, millä tahansa toimialalla toimivien, samanlaisessa rahoitustilanteessa olevien yritysten vastaavista yksityisistä lainoista maksamia korkoja. iv) Jos viejämaan kotimarkkinoilla ei ole vastaavia kaupallisia lainanantokäytäntöjä, kaupallisen lainan korko voidaan arvioida vallitsevaa taloustilannetta koskevien muuttujien (erityisesti inflaatiovauhdin) ja asianomaisen yrityksen tilanteen perusteella. v) Jos laina tai osa siitä annetaan anteeksi tai jätetään maksamatta, takaisin maksamatta jäänyttä määrää pidetään avustuksena riippuen siitä, oliko sitä varten annettu takaus. Erityistapaukset vi) Veronmaksun tai minkä tahansa muun maksusitoumuksen lykkäämistä on pidettävä korottomana lainana, jolloin tuen määrä lasketaan kuten edellä. vii) Takaisin maksettavia avustuksia on myös pidettävä korottomina lainoina siihen saakka, kun ne on maksettu takaisin. Jos ne jätetään kokonaan tai osittain maksamatta takaisin, niitä on pidettävä pikemminkin avustuksina kuin korottomina lainoina siitä päivästä alkaen, jona takaisinmaksun suorittamatta jättäminen todetaan. Tästä päivästä alkaen sovelletaan avustuksia koskevaa tavanomaista menetelmää. Erityisesti tapauksissa, joissa avustus on tarkoitus jakaa pidemmälle ajanjaksolle, tämä jakaminen aloitetaan todetusta takaisinmaksun laiminlyöntipäivästä. Tuen määrä on tällöin avustuksen määrä, josta vähennetään mahdolliset takaisin maksetut osuudet. viii) Sama koskee ehdollisia lainoja. Jos tällainen laina annetaan tavanomaista edullisemmalla korolla, tuen määrä lasketaan i kohdassa esitetyllä tavalla. Jos kuitenkin todetaan, että lainaa ei makseta takaisin, sitä on kohdeltava avustuksena siitä päivästä alkaen, jona takaisinmaksun suorittamatta jättäminen todetaan. Tuen määrä on tällöin lainan määrä, josta vähennetään mahdolliset takaisin maksetut osuudet. c) Lainatakaukset i) Yleensä lainatakaus, jolla voidaan vähentää sitä riskiä, että lainansaaja laiminlyö lainan takaisinmaksun lainanantajalle, antaa yritykselle mahdollisuuden saada lainaa edullisemmin kuin muutoin. Julkisen viranomaisen ollessa takaajana ei sitä seikkaa, että lainan korko on tavanomaista alhaisempi, voida pitää osoituksena tuesta, jos takaus on rahoitettu kaupallisin perustein, koska yritykselle tällaisen kestävällä pohjalla olevan takauksen rahoittamisesta aiheutuvien kustannusten voidaan olettaa tasaavan tavanomaista edullisemmasta korosta koituvan edun. ii) Näin ollen vastaanottajalle ei katsota annettavan etua, jos sen takausohjelmaan suorittama maksu on riittävä mahdollistaakseen ohjelman toimimisen kaupalliselta pohjalta eli jos maksu riittää kattamaan kaikki ohjelman kustannukset ja varmistamaan kohtuullisen voittomarginaalin saavuttamisen. Tällöin lähtökohtana on se, että maksun on katettava alhaisemman koron myöntämiseen liittyvä riski. Jos takausohjelma on tutkimusajanjaksona kokonaisuudessaan kannattava ja vastaanottaja on maksanut asiaankuuluvan maksun, kyse ei ole julkisen viranomaisen myöntämästä taloudellisesta tuesta, vaikka vastaanottaja laiminlöisi lainojensa hoidon kyseisen ajanjakson aikana. Jos takausohjelma ei ole kannattava, vastaanottajalle koituva hyöty on tosiasiallisesti maksettujen maksujen ja ohjelman kannattavuuden varmistavien maksujen erotus tai yrityksen julkisen viranomaisen takaamasta lainasta maksamien luottokustannusten määrän ja sen vastaavasta kaupallisesta lainasta ilman tällaista takausta maksamien luottokustannusten määrän erotus sen mukaan, kumpi näistä erotuksista on pienempi. iii) Erityistakauksien (eli takauksien, joita ei anneta osana tiettyä ohjelmaa) osalta olisi ensin varmistuttava siitä, että suoritetut maksut vastaavat muilta samassa asemassa olevilta, kannattavien lainatakausohjelmien piiriin kuuluvilta yrityksiltä veloitettavia maksuja. Tällöin kyseessä ei tavallisesti ole tuki; muussa tapauksessa sovelletaan edellä ii kohdassa selostettua menetelmää. iv) Jos vastaanottaja ei maksa takausmaksuja lainkaan, tuen määrä on yrityksen julkisen viranomaisen takaamasta lainasta maksamien luottokustannusten määrän ja sen vastaavasta kaupallisesta lainasta ilman tällaista takausta maksamien luottokustannusten määrän erotus. v) Samoja laskentaperiaatteita sovelletaan luottotakuisiin eli tapauksiin, joissa vastaanottaja turvataan asiakkaista johtuvilta luottotappioilta. vi) Vientiluottojen ja -takuiden osalta ovat lähtökohtana luonnollisesti alaa koskevan OECD-järjestelyn määräykset. d) Julkisen viranomaisen toimittamat tavarat ja palvelut Periaate i) Tuen määrä on julkisen viranomaisen tavara- ja palvelutoimitusten osalta yritysten tavaroista tai palveluista maksaman hinnan ja sen määrän välinen erotus, joka vallitseviin markkinaolosuhteisiin nähden on riittävä vastike kyseisistä tavaroista tai palveluista, jos julkisen viranomaisen veloittama hinta on tätä määrää pienempi. Riittävä vastike on tavallisesti määritettävä viejämaan kotimarkkinoilla vallitsevien olosuhteiden perusteella, ja tuen määrän laskemisessa on otettava huomioon ainoastaan se osa tavara- tai palveluhankinnoista, joka hyödynnetään suoraan samankaltaisen tuotteen tuotannossa tai myynnissä tutkimusajanjaksona. Vertailu yksityisiin tavaroiden tai palvelujen toimittajiin ii) Ensiksi on selvitettävä, onko samoja tavaroita tai palveluita saatavissa sekä julkiselta viranomaiselta että yksityisiltä toimijoilta. Jos näin on, julkisen toimielimen veloittamaa hintaa voidaan tavallisesti pitää etuna siinä määrin, kuin se on yksityisen toimijan asianomaiselle yritykselle vastaavasta hankinnasta tarjoamaa edullisinta hintaa alempi. Tuen määrä on tällöin näiden kahden hinnan erotus. Jos asianomainen yritys ei ole tehnyt vastaavia hankintoja yksityisiltä toimijoilta, olisi pyrittävä hankkimaan tietoja samaa toimialaa edustavien vertailukelpoisten yritysten maksamasta hinnasta tai jos tällaisia tietoja ei ole saatavilla, millä tahansa toimialalla toimivien vertailukelpoisten yritysten maksamasta hinnasta. Tuen määrä lasketaan tällöin samoin kuin edellä. Julkisella viranomaisella toimitusmonopoli iii) Jos kuitenkin julkinen viranomainen on tavaroiden tai palvelujen toimittajana monopoliasemassa, tavaroita tai palveluita voidaan pitää riittämätöntä vastiketta vastaan toimitettuina, jos tietyt yritykset tai toimialat voivat ostaa niitä muita edullisemmin hinnoin. Tuen määrä on tällöin tämän edullisemman hinnan ja tavanomaisen hinnan erotus. Jos kyseiset tavarat tai palvelut ovat taloudessa laajalti käytössä, tukea voidaan pitää erityisenä vain, jos tietyn yrityksen tai alan suosiminen hinnoittelussa voidaan todistaa. Kyse voi olla siitä, että yksikköhinnat vaihtelevat tasapuolisten ja objektiivisten perusteiden mukaisesti esimerkiksi siten, että suurkuluttajat maksavat yksikköä kohti vähemmän kuin pienkuluttajat, kuten joskus on tapana kaasun- ja sähköntoimituksissa. Tällöin tiettyjen yritysten maksamat muita edullisemmat hinnat eivät välttämättä tarkoita sitä, että toimitukset olisi tehty riittämätöntä vastiketta vastaan, jos kyseisiä hinnoitteluperiaatteita sovelletaan yleisesti koko taloudessa tarjoamatta muita edullisempia hintoja tietyille aloille tai yrityksille. Tuen määrä on periaatteessa tavallista edullisemman hinnan ja vertailukelpoiselta yritykseltä tavanomaisten hinnoitteluperiaatteiden mukaisesti veloitetun hinnan erotus. iv) Jos tämä tavanomainen hinta ei kuitenkaan riitä kattamaan toimittajalle aiheutuvia keskimääräisiä kokonaiskustannuksia ja kohtuullista voittomarginaalia (määritellään alan keskiarvon perusteella), tuen määrä on tavallista edullisemman hinnan ja sen hinnan välinen erotus, jolla mainitut kustannukset ja voitto pystytään kattamaan. v) Jos julkinen viranomainen on erityiskäyttöön tarkoitettujen tavaroiden tai palvelujen, esim. kuvaputkien, toimittajana monopoliasemassa, tavanomaista edullisemman hinnoittelun ongelmaa ei ole, vaan tuen määrä on asianomaisen yrityksen maksaman hinnan ja toimittajan kustannusten ja voittomarginaalin kattamiseksi vaadittavan hinnan erotus. e) Julkisen viranomaisen tavarahankinnat i) Jos kyseessä olevan kaltaisia tavaroita hankkivat sekä yksityiset toimijat että julkinen toimielin, tuen määrä on se määrä, jolla julkisen viranomaisen samankaltaisesta tuotteesta maksama hinta ylittää korkeimman yksityissektorin samasta tuotteesta tarjoaman hinnan. ii) Jos asianomainen yritys ei ole myynyt vastaavia tuotteita yksityisille toimijoille, olisi pyrittävä hankkimaan tietoja yksityisten toimijoiden samaa toimialaa edustaville vertailukelpoisille yrityksille maksamasta hinnasta tai jos tällaisia tietoja ei ole saatavilla, yksityisten toimijoiden millä tahansa toimialalla toimiville vertailukelpoisille yrityksille maksamasta hinnasta. Tuen määrä lasketaan tällöin samoin kuin edellä. iii) Jos julkinen viranomainen on monopoliasemassa kyseessä olevien tavaroiden ostajana, tuen määrä on julkisen viranomaisen hankkimien tavaroiden osalta se määrä, jolla tavaroista maksettu hinta ylittää riittävän vastikeen. Riittävänä vastikkeena voidaan tässä tilanteessa pitää tuotetta myyvälle yritykselle tutkimusajanjaksona aiheutuneita keskimääräisiä kustannuksia, joihin lisätään kohtuullinen määrä voittoa, joka on määritettävä tapauskohtaisesti. Tuen määrä on tällöin julkisen viranomaisen maksaman hinnan ja edellä mainitulla tavalla määritetyn riittävän vastikkeen erotus. f) Julkisen viranomaisen sijoitukset omaan pääomaan i) Julkisen viranomaisen tekemää sijoitusta yrityksen omaan pääomaan ei pidetä edun antamisena, ellei investoinnin voida katsoa olevan vastoin viejämaan yksityisten sijoittajien tavanomaista sijoituskäytäntöä (mukaan lukien riskipääomasijoitukset). ii) Näin ollen omaan pääomaan tehdyille sijoituksille ei sinänsä anneta etua. Arviointiperusteena on pidettävä sitä, olisiko yksityinen sijoittaja investoinut yritykseen siinä tilanteessa, jossa julkinen viranomainen teki sijoituksen omaan pääomaan. Asiaa on tämän periaatteen pohjalta tutkittava tapauskohtaisesti ottaen huomioon komission valtiontukia koskeva käytäntö ja yhteisön tärkeimpien kauppakumppaneiden vastaavat käytännöt. iii) Jos julkinen viranomainen ostaa jonkin yrityksen osakkeita maksaen niistä tavanomaista markkinahintaa enemmän (tällöin on otettava myös huomioon yksityisen sijoittajan käyttäytymiseen mahdollisesti vaikuttaneet muut tekijät), tuen määrä on luonnollisestikin näiden kahden hinnan erotus. iv) Tapauksissa, joissa osakkeiden vapaata kauppaa ei ole, on yleensä otettava huomioon julkisen viranomaisen realistiset odotukset sijoitetun pääoman tuotosta. Paras todiste tässä yhteydessä on riippumaton selvitys, joka osoittaa, että asianomainen yritys on järkevä sijoituskohde; tällaisen selvityksen puuttuessa on asianomaisen julkisen viranomaisen velvollisuutena esittää perusteet sijoituksen kohtuullista tuottoa koskeville odotuksilleen. v) Jos markkinahintaa ei ole käytettävissä ja jos sijoitus omaan pääomaan on tehty osana julkisen viranomaisen meneillään olevaa, vastaavan tyyppisille investoinneille tarkoitettua ohjelmaa, olisi asianomaisen yrityksen lisäksi tutkittava tarkoin ohjelman kokonaistulokset muutamalta edellisvuodelta. Jos tulokset osoittavat, että julkinen viranomainen on saanut ohjelmasta kohtuullisen tuoton, olisi lähdettävä siitä, että viranomainen toimii yksityisten sijoittajien tavanomaisen sijoituskäytännön mukaisesti kyseessä olevassa tapauksessa. Jos ohjelmasta ei ole saatu kohtuullista tuottoa, on asianomaisen julkisen viranomaisen velvollisuutena esittää perusteet sijoituksen kohtuullista tuottoa koskeville odotuksilleen. vi) Tuen olemassaolo määräytyy pääomasijoituksen tekohetkellä osapuolten käytettävissä olleiden tietojen mukaan. Jos tutkimuksen kohteena on useita vuosia aikaisemmin tehty sijoitus omaan pääomaan, ei asianomaisen yrityksen odotettua heikompi tulos tarkoita sitä, että tukea on annettu, jos odotukset kohtuullisesta tuotosta olivat perusteltuja pääomasijoituksen tekohetkellä tiedossa olleiden seikkojen perusteella. Toisaalta kohtuullisen tuoton saaminen ei merkitse sitä, etteikö tukea olisi annettu, jos tuottonäkymät pääomasijoituksen tekohetkellä olivat niin epävarmat, ettei yksityinen sijoittaja olisi tehnyt kyseistä sijoitusta. vii) Jos omaan pääomaan tehdylle sijoitukselle ei voida määrittää markkinahintaa ja jos kyseessä on tuki ja edun antaminen eli jos julkinen viranomainen ei ole toiminut yksityisten sijoittajien tavanomaisen sijoituskäytännön mukaisesti, sijoitusta on kokonaan tai osittain pidettävä avustuksena. Päätös koko omaan pääomaan tehdyn sijoituksen luokittelemisesta avustukseksi tehdään vain äärimmäisissä tapauksissa, kun todetaan, että julkisella viranomaisella ei ole ollut mitään aikomusta saada tuottoa investoinnilleen ja että kyse on itse asiassa piiloavustuksesta asianomaiselle yritykselle. Päätös siitä, kuinka suurta osaa omaan pääomaan tehdystä sijoituksesta pidetään avustuksena, riippuu siitä, missä määrin julkisen viranomaisen toiminta vastaa vertailuperusteena käytetyn yksityisen sijoittajan toimintaa. Tämä on määritettävä tapauskohtaisesti. g) Julkisen viranomaisen myöntämä vapautus velan maksusta Julkiselta viranomaiselta tai valtion omistamilta pankeilta saadun lainan anteeksianto vapauttaa yrityksen velan takaisinmaksuvelvollisuudesta, mistä syystä sitä on pidettävä avustuksena. Jos tuki on jaettava tietylle ajanjaksolle, jakaminen aloitetaan velasta vapauttamisen ajankohdasta. Tuen määrä on anteeksi annetusta velasta maksamatta jäänyt määrä (mukaan lukien kertynyt korko). F. TUEN LASKENNASSA KÄYTETTÄVÄ TUTKIMUSAJANJAKSO - TILEIHIN KIRJAAMINEN JA JAKAMINEN Tuen määrä on määritettävä tutkimusajanjaksolta, joka tavallisesti on edunsaajayrityksen viimeisin tilikausi (asetuksen (EY) N:o 2026/97 5 artikla). Vaikka mitä tahansa muutakin tutkimuksen vireillepanoa edeltävää vähintään kuuden kuukauden jaksoa voidaan käyttää tässä yhteydessä, on viimeksi kuluneen tilikauden käyttö suotavaa, koska tämä mahdollistaa käytettävien tietojen todentamisen tilintarkastustietojen perusteella. Koska monien tukien vaikutus ulottuu useiden vuosien ajalle, on myös ennen tutkimusajanjaksoa myönnetyjä tukia tutkittava sen määrittämiseksi, kuinka suuri osuus tällaisesta tuesta voidaan kohdistaa tutkimusajanjaksolle (ks. jäljempänä). i) Jos tuki myönnetään yksikköä kohti (esimerkiksi tuoteyksikköä kohti myönnetty vientihyvitys), laskenta perustuu tavallisesti hyvityksen painotettuun keskimääräiseen arvoon tutkimusajanjaksona (esimerkki 1). ii) Muita tukilajeja ei ilmaista suoraan yksikköä kohti, vaan kyse on kokonaissummasta, joka on jaettava tuoteyksiköille tarkoituksenmukaisella tavalla. Tällöin joudutaan ehkä suorittamaan seuraavat kaksi toimenpidettä: - ennen tutkimusajanjaksoa myönnettyjen, usean vuoden ajan vaikuttavien tukien kohdistaminen osittain tutkimusajanjaksolle (asetuksen (EY) N:o 2026/97 7 artiklan 3 kohta), ja - tutkimusajanjaksolle kuuluvan tukimäärän jakaminen samankaltaisen tuotteen yksiköille. Tällöin on valittava sopiva jakoperuste (asetuksen (EY) N:o 2026/97 7 artiklan 1 ja 2 kohta). a) Tietyn tukiosuuden kohdistaminen tutkimusajanjaksolle i) Monet tukilajit, esim. verokannustimet ja edulliset lainat, ovat toistuvia ja niiden vaikutus tuntuu heti myöntämisen jälkeen. Näin ollen edunsaajalle myönnetty määrä voidaan kirjata tileihin tutkimusajanjaksona. Tileihin kirjattuun määrään on tavallisesti lisättävä vuotuinen markkinakorko koko vastaanottajalle koituneen edun määrittämiseksi pitäen lähtökohtana sitä, että edunsaajan olisi ollut pakko lainata kyseinen määrä ajanjakson alussa ja maksaa se takaisin ajanjakson lopussa. ii) Kun kyse on kertaluonteisista tuista, jotka voidaan liittää käyttöomaisuuden hankintaan, tuen kokonaisarvo on jaettava kyseisen omaisuuden tavanomaiselle käyttöajalle (asetuksen (EY) N:o 2026/97 7 artiklan 3 kohta). Tästä syystä esimerkiksi avustuksena (jonka edunsaajan oletetaan käyttävän kilpailukykynsä parantamiseen pitkällä aikavälillä ja siten jonkin tyyppisen käyttöomaisuuden hankkimiseen) myönnetyn tuen määrä voidaan jakaa ajanjaksolle, joka vastaa käyttöomaisuuden tavanomaista kuolettamisaikaa kyseisellä tuotannonalalla. Tämä tehdään tavallisesti tasapoistomenetelmää käyttäen. Jos tavanomainen kuolettamisaika on esimerkiksi viisi vuotta, tuen arvosta 20 prosenttia kohdistettaisiin tutkimusajanjaksolle (ks. esimerkki 6). Menetelmä, jossa tuki jaetaan pidemmälle ajanjaksolle, johtaa siihen, että useita vuosia ennen tutkimusajanjaksoa myönnetyt kertaluonteiset tuet voivat edelleen johtaa tasoitustoimenpiteisiin, jos niillä on yhä vaikutusta tutkimusajanjaksona. Tämänkaltainen jakomenetelmä vastaa käsitetasolla vuotuisten tasasuuruisten avustusten sarjaa. Vastaanottajan saaman edun määrittämiseksi kuhunkin avustukseen on lisättävä asianmukainen vuotuinen markkinakorko, jotta etu, joka yritykselle aiheutuu siitä, ettei sen tarvitse lainata vastaavaa summaa avoimilta markkinoilta, tulisi otetuksi huomioon. Lisäksi on otettava huomioon koko se etu, joka vastaanottajalle koituu siitä, että sillä on jakamisessa käytetyn ajanjakson alussa käytössään tietty kertaeränä maksettu rahamäärä, mistä syystä tuen määrään olisi lisättävä se keskimääräinen korkohyöty, jonka avustuksen poistamatta olevan osan voidaan olettaa tuottavan vastaanottajalle koko jakamisessa käytetyn ajanjakson aikana. iii) Poiketen siitä, mitä ii kohdassa esitetään, kertaluonteiset tuet, joiden määrä on vähemmän kuin 1 prosentti tavaran arvosta, kirjataan tavallisesti tileihin, vaikka ne liittyisivätkin käyttöomaisuuden hankintaan. iv) Kun kyse on toistuvista, käyttöomaisuuden hankintaan liittyvistä tuista (esim. konehankintojen vapauttaminen tuontitulleista), joiden myöntäminen on aloitettu ennen tutkimusajanjaksoa, kuolettamisajan edellisiltä vuosilta kertynyt etu olisi otettava huomioon ja kohdistettava sen perusteella sopiva määrä tutkimusajanjaksolle (ks. esimerkki 7). v) Lisäksi ennen tutkimusajanjaksoa suurina, keskitettyinä erinä myönnetyt toistuvat tuet voidaan tietyin edellytyksin jakaa pidemmälle ajanjaksolle, jos todetaan, että ne liittyvät todennäköisesti käyttöomaisuuden hankintaan ja että niistä koituu edelleen etua tutkimusajanjaksona. vi) Näin ollen voidaan todeta, että kun kyse on i ja iii kohdassa tarkoitetuista tileihin kirjattavista tukilajeista, ei ennen tutkimusajanjaksoa myönnettyjä tukia oteta huomioon. Kun kyse on ii, iv ja v kohdassa tarkoitetuista pidemmälle ajanjaksolle jaettavista tukilajeista, on myös ennen tutkimusajanjaksoa myönnetyt tuet otettava huomioon. vii) Liitteessä 1 on yksityiskohtaisempia esimerkkejä sisältävä taulukko jaettavista ja tileihin kirjattavista tukilajeista. Tämä taulukko esitetään pelkästään havainnollistamistarkoituksessa; tiettyjä tukilajeja voidaan joutua tarkastelemaan tapauskohtaisesti päätettäessä, onko ne kirjattava tileihin vai jaettava pidemmälle ajanjaksolle. b) Tukimäärän jakamisessa käytettävä peruste Kun tutkimusajanjaksolle kuuluva tukimäärä on laskettu, on määritettävä tuen määrä yksikköä kohti jakamalla tutkimusajanjaksolle kuuluva määrä sopivan perusteen mukaan, joka voi olla asianomaisen tuotteen myynti- tai vientimäärä. i) Kun kyse on vientituista (asetuksen (EY) N:o 2026/97 3 artiklan 4 kohdan a alakohta), sopiva jakoperuste on tutkimusajanjaksona viety määrä, koska nämä tuet hyödyttävät vain vientitoimia (ks. esimerkit 2 ja 3). ii) Kun kyse on muista tuista, jakoperusteena olisi yleensä käytettävä kokonaismyyntiä (kotimaanmyynti ja vienti), koska nämä tuet hyödyttävät sekä kotimaanmyyntiä että vientitoimia (ks. esimerkki 4). iii) Jos tuesta saatava hyöty rajoittuu tiettyyn tuotteeseen, jakoperusteena olisi oltava pelkästään kyseisen tuotteen myynti. Muussa tapauksessa jakoperusteena olisi käytettävä vastaanottajan kokonaismyyntiä. G. VÄHENNYKSET TUEN MÄÄRÄSTÄ 1. Asetuksen (EY) N:o 2026/97 7 artiklan 1 kohdassa säädetään, että tuen määrästä voidaan vähentää vain seuraavat: i) kaikki asian käsittelymaksut sekä muut kustannukset, jotka välttämättä aiheutuvat tukikelpoisuuden tai itse tuen saamisesta; On huomattava, että on asianomaisen maan viejän asiana vaatia vähennystä; jos tällaista vaatimusta ei esitetä tai jos sen tueksi ei esitetä todennettavissa olevia todisteita, vähennystä ei myönnetä. Vähennettävissä ovat tavallisesti ainoastaan sellaiset maksut ja kustannukset, jotka on maksettu suoraan julkiselle viranomaiselle tutkimusajanjakson aikana. On osoitettava, että niiden maksaminen on pakollista tuen saamiseksi. Niinpä yksityisille osapuolille, esim. lakimiehille tai kirjanpitäjille, tukien hakemisen yhteydessä suoritetut maksut eivät ole vähennyskelpoisia, kuten eivät myöskään julkiselle viranomaiselle vapaaehtoisesti suoritetut maksut, esim. lahjoitukset. ii) vientiverot, tullit ja muut maksut, jotka kannetaan tuotteen viennistä yhteisöön ja jotka on erityisesti tarkoitettu tuen vaikutuksen tasaamiseen. Nämä vähennysvaatimukset voidaan hyväksyä vain, jos kyseiset maksut on kannettu tutkimusajanjakson aikana ja jos voidaan todeta, että niitä kannetaan edelleen lopullisten toimenpiteiden käyttöönottoa suositeltaessa. 2. Muita vähennyksiä tuen määrästä ei yleensä voida tehdä. Huomioon ei voida ottaa tukien verotuksellisia vaikutuksia tai muita taloudellisia taikka kestoon liittyviä vaikutuksia kuin ne, jotka on mainittu tässä tiedonannossa. ESIMERKKEJÄ TUEN LASKEMISESTA Nämä esimerkit perustuvat seuraaviin olettamuksiin: 1) Tutkimusajanjaksona on vuosi 1996. 2) Korko on vuoden takaisinmaksuajalla 25 prosenttia. 3) Koneiden kuolettamisaika on viisi vuotta. 4) Koneista kannettava tuontitulli on 50 prosenttia. 5) Samankaltainen tuote on tuote X, jota mitataan tonneissa. 6) Viejämaassa on kolme tuotteen tuottajaa, joista kukin vie 100 000 tonnia vuodessa. Niihin viitataan yrityksinä A, B ja C. 7) Rahayksikkönä käytetään kaikissa esimerkeissä ecua (käypä arvo). Todellisuudessa määrät ilmaistaisiin viejämaan valuuttana ja tulli ilmoitettaisiin ecuina yhteisön rajalla. a) Tuoteyksikköä kohti myönnetyt tuet Esimerkki 1 i) Tuotteen X viejät saavat julkiselta viranomaiselta hyvitystä kustakin viemästään tuotetonnista. Tämä hyvitys vaihtelee kausittain. Vuoden 1996 ensimmäisellä vuosipuoliskolla, jolloin vietiin 200 000 tonnia, hyvityksen määrä oli 5 ecua tonnilta; vuoden toisella puoliskolla, jolloin vietiin 100 000 tonnia, se nousi 20 ecuun tonnilta. Painotettuna keskiarvona ilmaistuna hyvityksen arvo oli tutkimusajanjaksona 10 ecua tonnilta. Koska tällainen hyvitys vastaa avustusta, tuen määrä lasketaan lisäämällä siihen 25 prosentin korko, mistä saadaan tulokseksi 12,5 ecua tonnilta. Koska hyvityksiä myönnetään säännöllisesti koko vuoden ajan, useimmat liiketoimet eivät olisi käytännössä tuoneet yrityksille korkoetua koko vuoden ajalta. Asianmukaisten todisteiden perusteella tätä korkoa voidaan alentaa suhteessa siihen keskimääräiseen painotettuun ajanjaksoon, jona yrityksillä oli käytössään koko myönnetty määrä. Tätä tukea saavat kaikki yrityksistä A, B ja C. ii) Jos hyvityksen suuruudessa on kausivaihteluja ja jos tutkimus vahvistaa, että tämä on säännönmukainen menettely, on tuen määrän laskemisessa käytettävä painotettua keskiarvoa. Jos taas tutkimuksessa käy ilmi, että 20 ecun hyvitys tonnia kohti on tarkoitus saattaa pysyvästi voimaan, tuen määrän perustaksi olisi otettava tämä eikä painotettu keskiarvo, koska se vastaa viejälle nykyisistä tavaratoimituksista tosiasiallisesti koituvaa etua. b) Tuet, jotka kirjataan tileihin tutkimusajanjaksona Esimerkki 2 Yritys A - Vientitukien jakaminen - koko tuotannon vientivelvollisuus i) Yritykselle A myönnetään lisäetuja, jos se vie maasta koko tuotteen X tuotantonsa. Tämä on selvästikin vientituki, koska edun saaminen riippuu vientituloksesta. Yritys saa muun muassa vapautuksen tuloveron maksamisesta. Tutkimusajanjaksona yritys tuotti ja vei 100 000 tonnia kyseistä tuotetta. Jos oletetaan, että sen tuotteesta X saama voitto on 4 miljoonaa ecua tutkimusajanjaksona ja että tavanomainen veroaste on 25 prosenttia, verovapautuksen kokonaisarvo olisi miljoona ecua, mikä vastaa 10 ecua tonnilta. Koska verovapautus voidaan tuen määrää laskettaessa rinnastaa käteisavustukseen, siihen on aiheellista lisätä 25 prosentin korko, jolloin tuen arvoksi saadaan 12,50 ecua tonnilta. ii) Yritys A on lisäksi saanut julkisilta viranomaisilta 5 miljoonan ecun lainan 5 prosentin korolla samaa hanketta varten. Tavanomainen markkinakorko on 25 prosenttia. Koska laina on maksettava takaisin, tuen määrä on tosiasiallisesti maksetun koron ja tavanomaisen markkinakoron erotus (eli 20 prosenttia 5 miljoonasta ecusta) = 1 miljoona ecua tutkimusajanjaksona. Tuki on siten 10 ecua tonnia kohti. Tämä tuki toistuu tulevina kausina, jos lainan takaisinmaksuaika on enemmän kuin yksi vuosi; sen tarkka määrä riippuu siitä, kuinka suuri osuus lainan pääomasta on maksettu takaisin. Esimerkki 3 Yritys B - Vientituen jakaminen - viennin lisäys Yrityksen B ei edellytetä vievän maasta koko tuotantoaan, mutta sillä on mahdollisuus vähentää verotettavista tuloistaan 20 prosenttia viennin arvon kasvusta saamastaan voitosta. Tämä on selvästikin vientituki, koska se on riippuvainen vientituloksesta, mistä syystä tukimäärä on jaettava pelkästään yrityksen vientitoimille. Tuki voidaan laskelmia tehtäessä rinnastaa käteisavustukseen. Yrityksen B tuotanto oli 200 000 tonnia ja sen vienti lisääntyi 50 000 tonnista 100 000 tonniin tutkimusajanjaksona. Keskimääräinen vientihinta oli 160 ecua tonnilta. Viennin arvon kasvu oli näin ollen 50 000 × 160 ecua = 8 miljoonaa ecua, josta jäi voittoa 2 miljoonaa ecua. 20 prosenttia 2 miljoonasta ecusta on 400 000 ecua. Jos veroaste on 25 prosenttia, tuottajan säästö on 100 000 ecua. Kun tämä jaetaan 100 000 tonnin vientimäärälle, verosäästöksi saadaan yksi ecu tonnilta. Lisäämällä 25 prosentin korko saadaan tuen arvoksi 1,25 ecua tonnilta. Esimerkki 4 Muu kuin vientituki - tuen jakaminen myynnin kokonaismäärälle Yritys C saa vientitukien sijasta tuotantotukea, joka kohdistuu erityisesti kyseiseen tuotannonalaan ja on siten tasoitustoimenpiteiden alaista tukea. Tuki jaetaan yrityksen koko myynnille eikä pelkästään viennille. i) Yritys C tuotti ja myi tutkimusajanjaksona 200 000 tonnia tuotetta X (100 000 tonnia myytiin kotimarkkinoilla ja 100 000 tonnia meni vientiin). Kotimaisen tuen määrää laskettaessa oleellista on myynnin kokonaismäärä, ei viennin määrä. ii) Niinpä jos asianomainen yritys on saanut vapautuksen tuloveron maksamisesta ja teki voittoa 4 miljoonaa ecua tutkimusajanjaksona ja jos tavanomainen veroaste on 25 prosenttia, yritykselle koitunut 1 miljoonan ecun verosäästö jaettaisiin 200 000 yksikölle, jolloin tuen määräksi saadaan 5 ecua + 25 prosentin korko = 6,25 ecua tonnilta. Esimerkki 5 Edulliset tavara- tai palveluhankinnat Tässä esimerkissä oletetaan, että tuotteen X tuotannossa käytetään yksi tonni kaasua yhtä tuotetonnia kohti. Kaasun toimittaa valtion omistama jakeluyhtiö, joka on kyseisen maan ainoa kaasuntoimittaja. Koska yksityisiä toimittajia ei ole, etu on arvioitava sen perusteella, onko valtionyhtiön hinta riittävä kattamaan kustannukset ja onko hinta tavanomaista edullisempi. Tavanomaisten hinnoitteluperiaatteiden mukainen suurilta teollisuusasiakkailta perittävä hinta on 70 ecua kaasutonnilta, mikä riittää kattamaan kaikki valtiollisen toimittajayhtiön yleiskustannukset. Vuonna 1996 kuitenkin päätettiin kyseisen tuotannonalan kilpailukyvyn edistämiseksi alentaa ainoastaan siltä veloitettava kaasun hinta 50 ecuun tonnilta. Kyseessä on tavanomaista edullisempi hinta, koska muut suuret teollisuusasiakkaat maksavat edelleen 70 ecua tonnilta. Kaikki kolme yritystä hyötyvät tästä tuesta tavanomaisen hinnan (70 ecua) ja edullisemman hinnan (50 ecua) erotuksen verran eli 20 ecuaa + tavanomainen 25 prosentin korko = 25 ecua tonnilta. c) Pidemmälle ajanjaksolle jaetut tuet Esimerkki 6 Avustus koneiden (käyttöomaisuuden) hankintaan Yritykselle A myönnetään 5 miljoonan ecun kertaluonteinen avustus vientituotteen valmistukseen käytettävien koneiden hankintaan. Tämä tuki jaetaan ajanjaksolle, joka vastaa tällaisen käyttöomaisuuden tavanomaista kuolettamisaikaa. Jos oletetaan, että tämä on kyseisellä tuotannonalalla 5 vuotta, yhdelle vuodelle (ja siten tutkimusajanjaksolle) kohdistettava määrä on yksi miljoona ecua, mikä vastaa 10 ecua tonnilta. Todellisuudessa kertaeränä maksettava 5 miljoonan ecun suuruinen määrä on yritykselle tietenkin paljon arvokkaampi kuin viisi vuosittaista yhden miljoonan ecun suuruista avustusta. Koko vastaanottajan saaman edun huomioon ottamiseksi on 10 ecun nimellismäärään lisättävä se keskimääräinen vuotuinen korkohyöty, jonka avustuksen poistamatta oleva osa tuottaa yritykselle jakamisessa käytetyn viiden vuoden aikana. Esimerkiksi 1. vuonna tämä hyöty olisi 5 miljoonaa ecua × 25 prosenttia = 1,25 miljoonaa ecua; 5. vuonna se olisi 1 miljoona ecua × 25 prosenttia = 0,25 miljoonaa ecua. Koko ajanjakson keskimääräinen vuotuinen korkohyöty olisi 0,75 miljoonaa ecua, mikä vastaa 7,5 ecua tonnilta. Tästä syystä tuen vuotuinen määrä viiden vuoden ajalta on: 10 ecua (nimellismäärä) + 7,5 ecua (kertynyt korko) = 17,5 ecua tonnilta. Tähän määrään voidaan soveltaa tasoitustoimenpiteitä vielä neljän vuoden ajan. Esimerkki 7 Koneiden (käyttöomaisuuden) vapauttaminen tuontitullista Jos tuen myöntäminen on aloitettu ennen tutkimusajanjaksoa, kuolettamisajan edellisiltä vuosilta kertyneen edun vuotuinen arvo voidaan lisätä tuen määrään. Seuraavassa esimerkissä yritykselle A on myönnetty vapautus koneista kannettavasta tuontitullista vuodesta 1990 lähtien. Koska koneita ei missään tapauksessa kuluteta loppuun lopputuotteen tuotantoprosessissa, kyseessä on tasoitustoimenpiteiden alainen tuki. Kantamatta jätetyt tullit voidaan tuen määrää laskettaessa rinnastaa avustukseen. Jos tutkimusajanjakso on vuosi 1996 ja jos yritys tuo maahan koneita yhden miljoonan ecun arvosta vuosittain, tutkimusajanjaksolle kuuluva määrä on 500 000 ecua, mikä vastaa 5 ecua tonnilta. Kun tähän lisätään 25 prosentin korko, tuen määräksi saadaan 6,25 ecua tonnilta (tarkemmat tiedot taulukossa 1). (Samaa jakomenetelmää voidaan käyttää myös muiden tukilajien, esim. lainojen, osalta.) d) Tuen kokonaismäärä (ecua tonnilta) >TAULUKON PAIKKA> e) Tasoitustullin laskeminen a) Jos tuen määrä on vahinkomarginaalia alhaisempi, se on tavallisesti otettava tasoitustullin perustaksi. Tasoitustulli kannetaan, kun tavarat luovutetaan vapaaseen liikkeeseen, ja se voi olla joko: i) paljoustulli eli tonnia kohti kannettava määrä, joka edellä selostetussa tapauksessa olisi 83,75 ecua yrityksen A osalta, 38,75 ecua yrityksen B osalta ja 43,75 ecua yrityksen C osalta; tai ii) arvotulli, joka ilmaistaan prosentteina CIF-tuontihinnasta ennen tullia. Jos CIF-hinta yksikköä kohti on edellä mainitussa tapauksessa 180 ecua tonnilta, arvotulli olisi 46,5 prosenttia yrityksen A osalta, 21,5 prosenttia yrityksen B osalta ja 24,3 prosenttia yrityksen C osalta. Määrä pyöristetään alaspäin ensimmäiseen desimaaliin. b) Tullin rajana on luonnollisesti vahinkomarginaali, jos tämä on tuen määrää alempi. (1) EYVL L 288, 21.10.1997, s. 1. (2) Näitä ohjeita sovelletaan myös 3. syyskuuta 1998 tehdyn komission päätöksen (EYVL L 245, 4.9.1998, s. 3) mukaisesti suoritetuissa EHTY-tuotteita koskevissa tutkimuksissa. LIITE >TAULUKON PAIKKA> Tuki vuosina 1990 ja hankittuihin koneisiin ei ole enää mukana tutkimusajanjakson (1996) laskelmissa. Vuonna 1993 tai sen jälkeen hankittuihin koneisiin saatuun tukeen voidaan soveltaa tasoitustoimenpiteitä jakamisessa käytetyn ajanjakson loppuun saakka. Taulukko 2 Taulukko, jossa annetaan esimerkkejä tutkimusajanjaksona tileihin kirjattavista ja pidemälle ajanjaksolle jaettavista tukimuodoista >TAULUKON PAIKKA> >TAULUKON PAIKKA>