FI Euroopan unionin virallinen lehti L 14/1

KOMISSION PÄÄTÖS,

annettu 29 päivänä kesäkuuta 2011,

Valtiontuesta C 35/08 (ex NN 11/08), jota Ranska on myöntänyt julkisoikeudelliselle laitokselle Institut Français du Pétrole

(tiedoksiannettu numerolla K(2011) 4483)

(Ainoastaan ranskankielinen teksti on todistusvoimainen)

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

(2012/26/EU)

EUROOPAN KOMISSIO, joka

ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (1) ja erityisesti sen 108 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,

ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (2) ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,

on mainittujen artiklojen mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa (3),

sekä katsoo seuraavaa:

1. MENETTELY

(1) Tutkiessaan muodollisesti valtiontukiasiaa N:o C 51/05, joka koskee Ranskan Institut Français du Pétrole -konsernin (4), jäljempänä ’IFP’, hyväksi toteuttamia tukitoimenpiteitä, Ranskan viranomaiset ilmoittivat komissiolle 18 päivänä heinäkuuta 2006 päivätyllä kirjeellä, joka kirjattiin saapuneeksi 19 päivänä heinäkuuta 2006, että julkisoikeudellinen laitos IFP, joka ennen oli ollut ammatti-intresseistä 17 päivänä marraskuuta 1943 annetussa laissa nro 43-612 tarkoitettu yksityisoikeudellinen toimialajärjestö, oli muutettu 7 päivänä heinäkuuta 2006 teollista ja kaupallista toimintaa harjoittavaksi julkisoikeudelliseksi laitokseksi, jäljempänä ’EPIC-yhtiö’. Tämä muutos käy ilmi seuraavista kahdesta asiakirjasta, jotka olivat Ranskan viranomaisten kirjeen liitteenä: i) IFP:n uudesta asemasta 6 päivänä heinäkuuta 2006 annettu asetus nro 2006–797 ja ii) energiapolitiikan suuntaukset vahvistavasta ohjelmasta 13 päivänä heinäkuuta 2005 annetun lain nro 2005–781 95 § (jonka mukaisesti edellä mainittu asetus on annettu).

(2) Komissio pyysi Ranskan viranomaisilta tietoja 3 päivänä elokuuta 2007 ja 7 päivänä toukokuuta 2008 päivätyillä kirjeillä, joihin Ranskan viranomaiset vastasivat 28 päivänä syyskuuta 2007 ja 26 päivänä kesäkuuta 2008 päivätyillä kirjeillä.

(3) Erään aiemman asian yhteydessä komissio teki 16 päivänä heinäkuuta 2008 päätöksen, jäljempänä ’päätös C 51/2005’, ensimmäisestä tukitoimenpiteestä, jonka Ranska oli toteuttanut IFP-konsernin hyväksi (5). Komissio korosti kyseisessä päätöksessä, että ylimääräisen valtiontuen olemassaoloa, joka johtuisi IFP:n EPIC-asemansa ansiosta mahdollisesti saamasta rajoittamattomasta valtiontakauksesta, tarkasteltaisiin erillisessä menettelyssä.

(4) Tässä toisessa SEUT-sopimuksen 108 artiklan 2 kohdan mukaisessa menettelyssä komissio päätti 16 päivänä heinäkuuta 2008 (6), jäljempänä ’menettelyn aloittamista koskeva päätös’, Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (7), jäljempänä ’menettelyasetus’, 4 artiklan 4 kohdan nojalla aloittaa menettelyn, joka koskee IFP-konsernin hyväksi mahdollisesti myönnettyä rajoittamatonta valtiontakausta.

(5) Komissio julkaisi edellä mainitun, menettelyn aloittamista koskevan päätöksen 11 päivänä lokakuuta 2008Euroopan unionin virallisessa lehdessä ja kehotti asianomaisia esittämään huomautuksensa kyseisestä toimenpiteestä.

(6) Komissio vastaanotti Ranskan huomautukset 14 päivänä lokakuuta 2008 päivätyllä kirjeellä.

(7) UOP Limited -yhtiön neuvonantajat ilmoittivat komissiolle 6 päivänä marraskuuta 2008 päivätyllä kirjeellä, joka kirjattiin saapuneeksi samana päivänä, asiakkaansa halukkuudesta esittää huomautuksia kyseisestä toimenpiteestä. Tässä yhteydessä neuvonantajat pyysivät välttämättömään käännöstyöhön kuluvan ajan perusteella lisäaikaa huomautustensa toimittamiseen 30 päivään marraskuuta 2008 saakka. Komissio ilmoitti 7 päivänä marraskuuta 2008 päivätyllä kirjeellä hyväksyvänsä pyynnön perustelut ja myöntävänsä UOP Limitedille lisäaikaa vastaamiseen 30 päivään marraskuuta 2008 saakka. UOP Limited -yhtiön neuvonantajat toimittivat 28 päivänä marraskuuta 2008 päivätyllä ja komissiossa samana päivänä saapuneeksi kirjatulla kirjeellä asiakkaansa huomautukset menettelyn aloittamista koskevasta päätöksestä.

(8) UOP Limited -yhtiön neuvonantajat pyysivät samassa 28 päivänä marraskuuta 2008 päivätyssä kirjeessä asiakkaalleen lupaa toimittaa ylimääräisiä huomautuksia menettelyn kuluessa. Komissio vastasi pyyntöön 17 päivänä joulukuuta 2008 päivätyllä kirjeellä ja jatkoi vastauksen määräaikaa 23 päivään tammikuuta 2009, jotta UOP Limitedille jäisi riittävästi aikaa toimittaa mahdollisia täydentäviä huomautuksia. UOP Limited -yhtiön neuvonantajat toimittivat 23 päivänä tammikuuta 2009 päivätyllä kirjeellä asiakkaansa täydentävät huomautukset.

(9) Komissio välitti 6 päivänä toukokuuta 2009 päivätyllä kirjeellä Ranskan viranomaisille kaikki UOP Limited -yhtiön menettelyn aloittamista koskevasta päätöksestä esittämät huomautukset, tarvittaessa luottamuksellisena versiona. Komissio pyysi Ranskan viranomaisia toimittamaan huomautuksensa 8 päivään kesäkuuta 2009 mennessä. Ranskan viranomaiset pyysivät 2 päivänä kesäkuuta 2009 päivätyllä kirjeellä määräajan jatkamista 22 päivään kesäkuuta 2009, koska niiden näkemyksen mukaan kolmannen osapuolen toimittamat huomautukset edellyttivät tarkkaa ja perinpohjaista tutkimista ja useiden ministeriöiden yksiköiden kuulemista. Komissio hyväksyi 9 päivänä kesäkuuta 2009 päivätyllä kirjeellä määräajan jatkamisen 22 päivään kesäkuuta 2009. Ranskan viranomaiset toimittivat 22 päivänä kesäkuuta 2009 päivätyllä kirjeellä huomautuksensa UOP Limited -yhtiön esittämistä huomautuksista.

(10) Komissio pyysi 29 päivänä heinäkuuta 2009 päivätyllä kirjeellä Ranskan viranomaisilta lisätietoja ja kehotti antamaan vastauksen 24 päivään elokuuta 2009 mennessä. Ranskan viranomaiset pyysivät 19 päivänä elokuuta 2009 päivätyllä kirjeellä lisäaikaa vastauksen antamiseen 7 päivään syyskuuta 2009 saakka, minkä komissio hyväksyi 20 päivänä elokuuta 2009 päivätyllä kirjeellä. Ranskan viranomaiset toimittivat pyydetyt tiedot lopulta 8 päivänä syyskuuta 2009 päivätyllä kirjeellä.

(11) Komissio pyysi 20 päivänä marraskuuta 2009 päivätyllä kirjeellä Ranskan viranomaisilta uudelleen täydentäviä tietoja ja kehotti niitä antamaan vastauksensa 20 päivän kuluessa. Ranskan viranomaiset pyysivät 14 päivänä joulukuuta 2009 päivätyllä kirjeellä lisäaikaa vastauksen antamiseen 22 päivään tammikuuta 2010, mihin komissio suostui 18 päivänä joulukuuta 2009 päivätyllä kirjeellä. Ranskan viranomaiset toimittivat pyydetyt tiedot lopulta 13 päivänä tammikuuta 2010 päivätyllä kirjeellä.

(12) Komissio järjesti 20 päivänä toukokuuta 2010 Brysselissä kokouksen, jossa käsiteltiin Ranskan viranomaisten kanssa Ranskan La Postelle (8) myöntämästä valtiontuesta C 56/07 (ex E 15/05) 26 päivänä tammikuuta 2010 annetun komission päätöksen, jäljempänä ’päätös C 56/2007’, vaikutuksia nyt esillä olevaan asiaan. La Poste on julkinen laitos, jolla on EPIC-yhtiötä vastaava asema (9). La Postea koskeneessa asiassa, jäljempänä ’La Poste -asia’, oli paljon samankaltaisuuksia nyt esillä olevan toimenpiteen kanssa, minkä vuoksi Ranskan viranomaiset esittivät molemmista asioista toimittamissaan huomautuksissa soveltuvin osin samat väitteet. Ranskalle toimitettiin 4 päivänä kesäkuuta 2010 päivätyllä kirjeellä luettelo ylimääräisistä kysymyksistä, sillä komissio toivoi saavansa kirjallisessa muodossa Ranskan viranomaisten näkemyksen mainitussa kokouksessa käsitellyistä seikoista. Ranskan viranomaiset toimittivat pyydetyt näkemykset 16 päivänä heinäkuuta 2010.

(13) Komissio pyysi 29 päivänä syyskuuta 2010 päivätyllä kirjeellä Ranskan viranomaisia toimittamaan lisätietoja 20 päivän kuluessa. Ranskan viranomaiset pyysivät 7 päivänä lokakuuta 2010 päivätyllä kirjeellä lisäaikaa vastauksen antamiseen 26 päivään marraskuuta 2010, minkä komissio hyväksyi 8 päivänä lokakuuta 2010 päivätyllä kirjeellä. Ranskan viranomaiset toimittivat pyydetyt tiedot lopulta 26 päivänä marraskuuta 2010 päivätyllä kirjeellä.

2. IFP-KONSERNI

(14) Kuten komissio totesi menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä ja edellä mainitussa päätöksessä C 51/2005 (10), julkisoikeudellisella laitoksella IFP:llä on kolme tehtävää: — tutkimus- ja kehittämistoiminta öljyn- ja kaasunetsinnän sekä jalostuksen ja petrokemian teknologian aloilla, — insinöörien ja teknikkojen kouluttaminen, ja — tiedotus ja dokumentointi alan tarpeisiin. Valtion kanssa tehdyssä tavoitesopimuksessa määritellään toiminnan päälinjat viideksi vuodeksi.

(15) Lisäksi julkisoikeudellisen laitoksen IFP:n suorassa ja välillisessä määräysvallassa on kaupallisia yhtiöitä, joiden kanssa se on tehnyt yksinoikeuteen perustuvia tutkimus- ja lisenssisopimuksia. Komissio katsoi useiden vastaavuuksien perusteella edellä mainitussa päätöksessä C 51/2005, että osakeyhtiöt Axens, Beicip-Franlab ja Prosernat ja niiden emoyhtiö, julkisoikeudellinen yhtiö IFP, muodostivat yhdessä kilpailuoikeudessa tarkoitetun taloudellisen ryhmittymän, jäljempänä ’IFP-konserni’. Näitä vastaavuuksia käsitellään tarkemmin jäljempänä 137 kappaleessa.

(16) Axens toimii katalyyttien sekä jalostusteollisuuden petrokemian alan teknologian markkinoilla, ja sen konsolidoitu liikevaihto oli 308,45 miljoonaa euroa vuonna 2006, jolloin emoyhtiön asema muuttui. IFP ja Axens ovat tehneet keskenään kaksi yksinoikeussopimusta, puitelisenssisopimuksen ja tuotelisenssisopimuksen, sekä teollista tutkimusta koskevan sopimuksen (11). Vastineeksi tytäryritys maksaa IFP:lle toisaalta lisenssisopimusmaksut ja toisaalta korvauksen […] (13) mahdollisuudesta käyttää IFP:n tutkimuskapasiteettia.

(17) Beicip-Franlab on erikoistunut esiintymien kartoituksen alan ohjelmistojen tuottamiseen ja levittämiseen sekä tutkimus- ja konsultointitoimintaan. Vuonna 2006 sen liikevaihto oli 42 miljoonaa euroa. Vuonna 2003 tehdyssä, kymmenen vuotta voimassa olevassa yksinoikeudellisessa kehittämis-, markkinointi- ja käyttösopimuksessa määrätään, että [IFP esittää] Beicip-Franlabille [tutkimustensa tuloksia, jotka koskevat] (**) esiintymäalueiden kartoituksen alalla kehittämiään algoritmeja, malleja ja menetelmiä [, jotka ovat peräisin tutkimuksesta] (**), ja Beicip-Franlab voi pyytää IFP:tä valmistamaan tuotteita niiden pohjalta. Beicip-Franlab kattaa kaikki IFP:lle tuotteiden kehittämisestä aiheutuneet kustannukset ja maksaa erilaisia lisäkorvauksia […] (*), joilla on tarkoitus kattaa ylläpito ja käyttöoikeudet. Vuonna 2005 allekirjoitettiin lisäsopimus, jolla muutetaan tiettyjä korvausjärjestelyjä, mutta säilytetään periaate, jonka mukaan Beicip-Franlab vastaa kaikista kehittämiskustannuksista.

(18) Prosernat tarjoaa tutkimuksia ja palveluja sekä laitekokonaisuuksia kaasun käsittelyn ja rikinpoiston alalla. Vuonna 2006 sen liikevaihto oli 49,9 miljoonaa euroa. IFP ja Prosernat allekirjoittivat 18 päivänä elokuuta 2003 takautuvasti 1 päivänä tammikuuta 2002 kymmeneksi vuodeksi voimaan tulleen puitelisenssisopimuksen ja sopimuksen teollisesta tutkimuksesta. Sopimuksen mukaan Prosernatilla on yksinoikeudellinen lisenssisopimus julkisoikeudellisen laitoksen IFP:n patentteihin ja [IFP esittää Prosernatille tulokset, jotka ovat peräisin sen] (**) tutkimuksista […] (*) kaasun käsittelyyn ja rikinpoistoon tarkoitetun tekniikan alalla. Prosernat maksaa emoyhtiölle tietyn osuuden vuotuisesta liikevaihdostaan korvauksena prosessien lisensseistä. Laitteisiin liittyvät käyttömaksut määritellään tapauskohtaisesti. IFP:n saama korvaus siitä, että Prosernat saa mahdollisuuden käyttää tutkimustöiden tuloksia, on […] (*) prosenttia Prosernatin vuotuisesta liikevaihdosta.

(19) Kuten edellä mainitun päätöksen C 51/2005 6 artiklassa säädetään, yksinoikeussopimuksiin, joilla hallinnoidaan IFP:n tytäryritysten Axensin ja Prosernatin emoyhtiölle suorittamia maksuja, lisättiin vuonna 2009 lauseke (14) sen varmistamiseksi, että tytäryritykset maksavat emoyhtiölle 17 päivänä helmikuuta 1996 julkaistuissa tutkimus- ja kehitystyöhön myönnettävää valtiontukea koskevissa yhteisön puitteissa (15), jäljempänä ’vuoden 1996 T&K-puitteet’, tarkoitetun ei-kiinteämääräisen vähimmäiskorvauksen, joka kattaa 25 prosenttia IFP:n teollista tutkimusta valmistelevien toteutettavuustutkimusten kustannuksista, 50 prosenttia IFP:n teollisen tutkimuksen kustannuksista ja tarvittaessa 75 prosenttia IFP:n kilpailua edeltävän kehittämistyön kustannuksista tytäryritysten toiminta-aloilla (16).

(20) Menettelyn aloittamista koskevan päätöksen mukaisesti nyt esillä olevan toimenpiteen tarkastelun yhteydessä on otettava huomioon EPIC-asemasta johtuvan valtiontakauksen mahdollinen vaikutus IFP-konsernin kaikkiin yrityksiin (toisin sanoen julkisoikeudellinen laitos IFP ja sen kolme yksityisoikeudellista tytäryritystä) (17).

3. TOIMENPITEEN KUVAUS

(21) Julkisoikeudellinen laitos IFP oli vuoteen 2006 yksityisoikeudellisen oikeushenkilön muodossa oleva, ammatti-intresseistä 17 päivänä marraskuuta 1943 annetussa laissa nro 43–612 tarkoitettu yksityisoikeudellinen toimialajärjestö, joka oli Ranskan hallituksen taloudellisessa ja rahoituksellisessa määräysvallassa.

(22) Energiapolitiikan suuntaukset vahvistavasta ohjelmasta 13 päivänä heinäkuuta 2005 annetun lain nro 2005–781 95 §:ssä vahvistettiin periaate, jonka mukaan IFP:stä tuli EPIC-yhtiö. Tämä muutos tuli voimaan sen jälkeen, kun julkisoikeudellisen laitoksen IFP:n asemasta 6 päivänä heinäkuuta 2006 annettu asetus nro 2006–797 julkaistiin Ranskan valtion virallisessa lehdessä.

(23) EPIC-yhtiönä IFP:stä tuli asemansa muuttumisen myötä julkisoikeudellinen oikeushenkilö (18).

(24) EPIC-asemasta aiheutuvia oikeudellisia seurauksia kuvataan yksityiskohtaisesti edellä mainitun päätöksen C 56/2007 2 jaksossa (”Toimenpiteiden kuvaus”) ja menettelyn aloittamista koskevan päätöksen 3.2.1 kohdassa (”IFP:n EPIC-asemasta aiheutuvat oikeudelliset seuraukset”), joihin komissio viittaa soveltuvin osin.

4. MUODOLLISEN TUTKINNAN ALOITTAMISEN PERUSTEET

(25) Komissio katsoi menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä ensiksi, että toimenpide herätti epäilyjä, koska EPIC-yhtiön hyväksi toteutettu yleiseen lainsäädäntöön perustuva konkurssijärjestely muistutti rajoittamattoman valtiontakauksen mekanismia, jossa realisoidaan valtion varoja: — EPIC-yhtiöihin julkisoikeudellisina oikeushenkilöinä ei sovelleta konkurssi- ja maksukyvyttömyysmenettelyjä julkisoikeudellisen oikeushenkilön yleisen taloudellisen koskemattomuuden periaatteen perusteella, joka on tunnustettu Ranskan ja varsinkin korkeimman oikeuden oikeuskäytännössä 1800-luvun lopusta lähtien (19). Lisätietoja varten komissio viittaa menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 3.2.1.1 kohdan 38–40 kappaleeseen (20). — EPIC-yhtiöihin sen sijaan sovelletaan 16 päivänä heinäkuuta 1980 annettua lakia ja sen soveltamista koskevia säännöksiä. Näissä säännöksissä valtio kuvataan nimenomaan julkisten laitosten velkojen perimisessä toimivaltaiseksi viranomaiseksi ja annetaan valtiolle tärkeät valtuudet, kuten maksumääräyksen antaminen viran puolesta ja riittävien varojen hankkiminen, sekä vahvistetaan periaate valtion vastuusta julkisoikeudellisten oikeushenkilöiden veloista. Lisätietoja varten komissio viittaa menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 3.2.1.2 kohdan 41–45 kappaleeseen (21). — Sellaisessa oletetussa tapauksessa, jossa EPIC-yhtiö on purettu, sovelletaan yleensä periaatetta, jonka mukaan velat siirretään valtiolle tai toiselle julkiselle laitokselle (22). Näin ollen EPIC-yhtiön kaikilla velkojilla on varmuus, etteivät ne missään tapauksessa menetä saataviaan julkiselta laitokselta. Lisätietoja varten komissio viittaa menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 3.2.1.3 kohdan 46–51 kappaleeseen (23). — EPIC-yhtiöillä voisi olla etuoikeutettu pääsy valtion kassan tileihin. Lisätietoja varten komissio viittaa menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 3.2.1.4 kohdan 52 kappaleeseen (24).

(26) Lisäksi kuten todetaan menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 65–74 kappaleessa, joihin komissio viittaa lisätietoja varten, Ranskan viranomaisten esittämät lainsäädäntöön perustuvat täsmennykset eivät ilmeisesti ole riittäviä poistamaan ennalta syntyneitä epäilyksiä.

(27) Komissio totesi tämän jälkeen, ettei voida poissulkea mahdollisuutta, että tästä tilanteesta on seurannut valikoiva taloudellinen etu, lähinnä edullisemmiksi katsottujen rahoitusedellytysten vuoksi, sitäkin suuremmalla syyllä, kun ulkoinen luottoluokituslaitos ei ole luokitellut IFP:tä ja sen tytäryrityksiä. IFP-konserni on myös voinut olla edullisemmassa asemassa suhteissaan asiakkaisiinsa ja toimittajiinsa, jos viimeksi mainitut uskoivat voivansa hyötyä saatavilleen annettavasta valtiontakauksesta. Näin ollen alustavassa tutkinnassa ei voitu sulkea pois sitä mahdollisuutta, että kun oli kyse tavaroiden tai palvelujen hankinnasta tai ostosta, johon liittyi saatava, hankkijat tai asiakkaat myönsivät IFP:lle paremmat ehdot kuin mitä ne olisivat myöntäneet yritykselle, joka ei saa valtiontakausta.

(28) Lisäksi komissio katsoi alustavassa tutkinnassa käytettävissä olleiden tietojen perusteella, että takauksen rajoittamattomuuden ja erityisesti sen keston, määrän ja laajuuden vuoksi oli erittäin vaikeaa laskea markkinahintaista takausmaksua, joka IFP:n olisi suoritettava valtiolle kyseisestä suojasta.

(29) Lopuksi komissio totesi epäilevänsä kyseisen valtiontuen soveltuvuutta sisämarkkinoille, koska ensi näkemältä vaikutti siltä, ettei tukea ole tarkoitettu tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehityksen edistämiseen.

5. RANSKAN VIRANOMAISTEN HUOMAUTUKSET JA EHDOTUKSET

5.1. RANSKAN VIRANOMAISTEN ALKUPERÄISET HUOMAUTUKSET

(30) Edellä mainitun, menettelyn aloittamista koskevan päätöksen seurauksena Ranskan viranomaiset toimittivat 14 päivänä lokakuuta 2008 päivätyllä kirjeellä komissiolle huomautuksensa ja ehdotuksensa. Kirjeellä täydennettiin Ranskan viranomaisten aiemmissa kirjeissä esittämiä huomautuksia ja ehdotuksia (25), joita on kuvattu lyhyesti menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä.

(31) Ranskan viranomaiset muistuttivat 14 päivänä lokakuuta 2008 toimittamissaan huomautuksissa, että IFP-konsernia koskeva menettely aloitettiin samanaikaisesti edellä mainitun La Poste -asian kanssa, minkä vuoksi Ranskan viranomaiset ilmoittivat toistavansa soveltuvin osin samat väitteet, jotka ne olivat esittäneet kyseisen asian tutkinnan yhteydessä (26). Samankaltaisuuksista huolimatta Ranskan viranomaiset halusivat kuitenkin palauttaa mieliin IFP:n erityispiirteet: kyseessä on tutkimuslaitos, jolla on kolme yleishyödyllistä tehtävää (tutkimus, koulutus ja dokumentointi) ja jonka toiminta ei suurimmalta osaltaan ole taloudellista, mikä on perusteena sille myönnetylle julkiselle rahoitukselle. Lisäksi Ranskan viranomaiset täsmensivät syitä IFP:n aseman muuttamiselle EPIC-yhtiöksi: IFP:n toiminnan luonteen ja rahoitustavan sekä oikeudellisen aseman yhtenäistäminen oli perusteena sen aseman muuttamiselle. Tarkoituksena oli lähentää IFP:tä julkiseen sektoriin ja luopua yksityisoikeudellisen toimialajärjestön muodosta.

(32) Ranskan viranomaiset kiistivät valtiontuen olemassaolon sillä perusteella, että niiden mukaan SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa asetetut kaksi edellytystä eivät täyttyneet: kyseinen mekanismi ei edellyttänyt valtion varojen siirtoa (5.1.1) eikä sillä myönnetty minkäänlaista etua IFP:lle (5.1.2).

5.1.1. VALTION VASTUULLA OLEVAN JA VALTION VAROJEN SIIRTOA EDELLYTTÄVÄN TAKAUKSEN PUUTTUMINEN

(33) Ranskan viranomaisten mukaan julkiset laitokset eivät asemansa perusteella saa minkäänlaista takausta (A). Toisaalta Ranskan viranomaiset katsovat, että komission menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esittämät perustelut ovat virheelliset (B).

A. Rajoittamattoman valtiontakauksen puuttuminen

(34) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 41–45 kappaleeseen, joissa todetaan, että Ranskan viranomaiset esittävät viisi väiteperustetta.

(35) Ensiksi missään tekstissä tai päätöksessä ei vahvisteta periaatetta, jonka mukaan valtio takaisi periaatteessa rajoittamattomasti EPIC-yhtiöiden velat.

(36) Toiseksi korkeimman hallinto-oikeuden oikeuskäytännössä on todettu takauksien puuttuminen, erityisesti asiassa Société de l’hôtel d’Albe (27) annetussa tuomiossa ja asiassa Campoloro (28) annetuissa kahdessa päätöksessä.

(37) Kolmanneksi finanssilaeista 1 päivänä elokuuta 2001 annetun orgaanisen lain, jäljempänä ’LOLF’, mukaan takaus voidaan myöntää vain finanssilain säännöksen perusteella (29), minkä korkein hallinto-oikeus on nimenomaan vahvistanut vuosikertomuksessaan 2006 (30). Tämän vuoksi Ranskan viranomaisten edellä mainitussa La Poste -asiassa (31) käyttämä asiantuntija katsoo, ettei koko LOLF:n voimaantulon eli 1 päivän tammikuuta 2005 jälkeen ole voitu myöntää laillisesti minkäänlaista implisiittistä takausta. Tammikuun 1 päivästä 2005 lähtien otetuilla veloilla ei siten ole implisiittistä takausta. Ennen tammikuun 1 päivää 2005 otettujen velkojen osalta Ranskan viranomaisten asiantuntija arvioi, että riidanalaisen päätöksen puuttuessa ei voida vahvistaa, olisiko päätelmä ennen tammikuun 1 päivää 2005 annettujen implisiittisten takausten – joiden myöntämistä ei olisi nimenomaisesti sallittu finanssilaissa – raukeamisesta mahdollisesti hylättävä sillä perusteella, että velkojien perustuslailla suojattuja oikeuksia on kunnioitettava.

(38) Neljänneksi Ranska katsoo, että jos EPIC-yhtiöillä olisi valtiontakaus, niiden aseman muuttaminen edellyttäisi toimenpiteitä velkojien oikeuksien säilyttämiseksi. Koska tällaista järjestelyä ei kuitenkaan missään vaiheessa ole toteutettu (32), Ranskan viranomaiset päättelevät, ettei EPIC-yhtiöillä suinkaan ole valtiontakausta.

(39) Viidenneksi Ranskan viranomaiset lainaavat korkeimman hallinto-oikeuden riita-asioita käsittelevän jaoston entisen presidentin Labetoullen kirjoittamaa artikkelia (33), jonka mukaan tämän takauksen myöntämiseen, siitä saatavaan hyötyyn ja takauksen laajuuteen ei liity oikeudellisesti minkäänlaista automaattisuutta [valtiontakaus, jota sovellettaisiin välittömästi lain nojalla valtion julkisiin laitoksiin].

B. Komission virheellinen päättely (34)

(40) Ranskan viranomaiset katsovat, että EPIC-yhtiöiden osalta ei taata yksittäisten saatavien takaisinmaksua (a) eikä varmisteta julkisen laitoksen ja sen velvollisuuksien olemassaoloa (b).

a) Takauksen kiistäminen yksittäisten saatavien takaisinmaksussa

(41) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 46–49 kappaleeseen, joiden mukaan Ranskan viranomaiset katsovat, ettei 16 päivänä heinäkuuta 1980 annettuun lakiin sisälly takausta: kyseisen lain valmistelujen perusteella, asiaan Campoloro10 päivänä marraskuuta 1999 (35) ja 18 päivänä marraskuuta 2005 (36) liittyvän oikeuskäytännön tulkinnan perusteella ja oikeustieteellisten artikkelien (37) perusteella Ranska toteaa, ettei sen mukaan 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa velvoitettu valtiota sitomaan omia varojaan: lain 1 §:ssä käytetty ilmaus ”y pourvoit” viittaa valtiolle myönnettyyn ”substitution”-valtuuteen, jota käyttäessään sijaantulijalla on samat valtuudet kuin henkilöllä, jonka sijaan se tulee (”il est de principe que le substituant dispose des mêmes compétences que le substitué”). Näin ollen tämän sijaantulovaltuuden yhteydessä valtio voi käyttää vain tämän toimeenpanoelimen toimivaltuuksia, joihin ei sisälly valtion talousarvion käyttömahdollisuutta, koska poikkeuksellisen avustuksen myöntäminen ei kuulu sijaantulovaltuuden käytön soveltamisalaan (”hors de l'exercice d'un pouvoir de substitution”).

(42) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 50–53 kappaleeseen, joissa todetaan Ranskan viranomaisten katsovan, että valtion ankaraan vastuuseen ei voida vedota pelkästään varojen riittämättömyyden perusteella. Itse asiassa Ranskan viranomaisten mukaan takauksessa oletetaan aina, että takaaja ottaa vastatakseen takauksen saajaan kohdistuvat toimet. Jos kyseessä on virheestä vastaaminen tai ankaran vastuun yhteydessä oman toiminnan seurauksista vastaaminen, kyseessä ei voi olla takaus. Ranskan mukaan valtion vastuuseen ei voida missään tilanteessa vedota pelkästään sillä perusteella, ettei prefekti tai valvontaviranomainen ole voinut panna täytäntöön mitään saatavan korvaamisen mahdollistavaa toimenpidettä yhteisön tai julkisen laitoksen rahoitus- ja omaisuustilanteen vuoksi. Virheen mahdollisuus on suljettava pois, sillä se, ettei prefekti tai valvontaviranomainen ole käyttänyt valtuuksiaan, ei sellaisenaan ole virhe. Ranskan viranomaiset myöntävät kuitenkin, että julkisen palvelun jatkuvuuden vaatimus velvoittaa valtion edustajaa 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa perustetun menettelyn täytäntöönpanon yhteydessä, mutta katsovat, että vaikka tuomioistuin määräisi maksamaan velkojalle korvausta, korvaus johtaisi velkojan kannalta samaan tilanteeseen kuin yleisen lainsäädännön perusteella, sillä yleisen lainsäädännön perusteella omaisuus olisi luovutettu ja kaikki velkojat olisivat saaneet siitä saataviaan vastaavan osuuden. Tilanteessa ei siten koidu hyötyä velkojalle.

b) Julkisen laitoksen IFP:n ja sen velvollisuuksien jatkumista ei varmisteta

(43) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 54–56 kappaleeseen, joissa todetaan Ranskan viranomaisten katsovan, että maksukyvyttömyys- ja saneerausmenettelyjen soveltumattomuus julkisoikeudellisiin oikeushenkilöihin ei estä EPIC-yhtiön konkurssia tai konkurssimenettelyn käynnistämistä tällaista yhtiötä kohtaan. Ranskan viranomaiset kiistävät komission selvityksen, joka perustuu tiedonantoon valtiontakauksina myönnettävästä valtiontuesta (38), jäljempänä ’takauksia koskeva tiedonanto’. Ranskan viranomaiset katsovat, ettei komissio nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ole osoittanut konkurssimenettelyn mahdollisuuden poissulkemisesta johtuvien muita edullisempien lainaehtojen olemassaoloa eikä sitä, ettei julkisoikeudellinen laitos IFP voisi joutua konkurssiin tai maksukyvyttömyysmenettelyyn. Ne perustelevat edellä esitettyä sillä, että vuoden 1985 laki on ainoastaan menettelylaki, sekä sillä, että vaikka EPIC-yhtiöt eivät kuulu kyseisen lain soveltamisalaan, tämä ei sulje pois sitä, etteivätkö ne voisi joutua velkasaneerausmenettelyyn, selvitystilamenettelyyn tai konkurssimenettelyyn.

(44) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 57–67 kappaleeseen, joissa todetaan Ranskan viranomaisten katsovan, ettei velkoja saa mitään etua 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetusta laista johtuvan ”menettelyn” soveltamisesta verrattuna yleisen lainsäädännön mukaiseen yleistäytäntöönpanomenettelyyn. Ranskan viranomaisten mukaan ei ole tarpeen noudattaa komission menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 81 kappaleessa esittämiä, julkisuutta (39) ja samanarvoisuutta (40) koskevia kriteerejä arvioitaessa, antaako erityisen maksukyvyttömyysmenettelyn soveltaminen oikeushenkilöön sille etua kauppaoikeuden soveltamisalaan kuuluviin yrityksiin verrattuna (41). Ne kuitenkin käyttävät näitä samoja kriteerejä tutkiessaan 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa perustettua menettelyä. Julkisuuskriteerin osalta Ranskan viranomaiset katsovat, että luottoluokituslaitokset ovat todenneet aivan oikein, että kyseistä menettelyä sovelletaan EPIC-yhtiön maksukyvyttömyyden yhteydessä julkisuuskriteeriin. Samanarvoisuuden kriteerin osalta Ranskan viranomaiset erottavat toisistaan tapaukset, joissa julkisen palvelun jatkuvuusvaatimusta on sovellettava, ja tapaukset, joissa tällaista vaatimusta ei sovelleta. Ne huomauttavat, että IFP:n ja sen tytäryritysten taloudellisen tilanteen perusteella on mahdotonta, että IFP-konserni joutuisi tilanteeseen, jossa sillä ei olisi riittävästi varoja. Konsernin käyttövarat ja investoinnit (150,3 miljoonaa euroa) olivat vuoden 2007 lopulla noin viisi kertaa suuremmat kuin sen lainat ja velat (25,2 miljoonaa euroa): a) Olettaen, että julkisen palvelun velvoitetta ei sovelleta ja julkisen laitoksen varat eivät ole riittävät, vuoden 1980 lailla perustetun menettelyn soveltaminen ei asettaisi velkojia edullisempaan asemaan kuin yleistä lainsäädäntöä sovellettaessa: ne saisivat takaisin saman määrän kuin kauppaoikeuden soveltamisalaan kuuluvan oikeushenkilön velkojat eli omaisuuden realisoinnista saadun määrän, eikä niillä menettelyn päättyessä olisi enää muutoksenhakumahdollisuutta (42). Ranskan mukaan valtion vastuuseen ei voida vedota ainoastaan varojen riittämättömyyden perusteella. Tämä menettely poikkeaisi kauppaoikeuden nojalla sovellettavasta menettelystä vain kahdessa kohtaa: — Velkojia ei käsiteltäisi yhteisesti: toisin kuin yksityisoikeudellisessa menettelyssä, jossa velkojia käsitellään yhteisesti ja näiden vahingot korvataan alenevassa etuoikeusjärjestyksessä suhteessa käytettävissä olevaan määrään, 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain mukainen menettely on erilainen niiltä osin, että ainoastaan velkojan oma toiminta mahdollistaa sen oikeuksien ajamisen. Heinäkuun 16 päivänä 1980 annetun lain lähtökohtana on velkojen aikajärjestykseen perustuva menettely. — Oikeuden määräämän selvitysmiehen ja pesänhoitajan tehtävän kaltaista tehtävää hoitaa valtion edustaja hallintotuomarin valvonnassa (raskaan virheen valvonta, joka mainitaan asiassa Campoloro annetussa korkeimman hallinto-oikeuden tuomiossa). b) Siinä tapauksessa, että julkisen palvelun jatkuvuudesta olisi huolehdittava, Ranskan viranomaiset myöntävät, että valtion edustaja voisi 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa sille annettuja valtuuksia käyttäessään päättää olla luovuttamatta tiettyjä omaisuuseriä, joita tarvitaan julkisen palvelun tehtävän suorittamiseen. Tietyn omaisuuden luovuttamatta jättäminen julkisen palvelun jatkuvuuteen liittyvistä syistä johtaisi siihen, että omaisuutta realisoitaisiin vähemmän ja velkojille korvattaisiin vastaavassa suhteessa vähemmän saatavia, jollei valtio maksaisi kyseisiä korvauksia. Ranskan viranomaisten mukaan IFP:n velkojat eivät täten saisi menettelyssä laajempia oikeuksia kuin kauppaoikeuden nojalla. Ranskan viranomaiset myöntävät silti, että tässä tapauksessa voitaisiin vedota valtion ankaraan vastuuseen, mikä johtaisi korvausten maksamiseen velkojille näiden kärsimän vahingon mukaan (eli suurempiin määriin kuin niiden omaisuuserien markkina-arvo, jotka valtion edustaja on päättänyt lain perusteella jättää luovuttamatta). Velkojat olisivat näin ollen mahdollisesti samassa tilanteessa kuin yleistä lainsäädäntöä sovellettaessa. Edellä esitetystä Ranskan viranomaiset päättelevät, ettei 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa velkojalle anneta yleisen lainsäädännön mukaista menettelyä enempää etua eikä ole perusteltua saattaa julkista laitosta IFP suoraan tällaisen menettelyn piiriin.

(45) Komissio viittaa soveltuvin osin päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 68 kappaleeseen, jossa esitetään Ranskan viranomaisten korostavan, että menettelyn aloittamista koskevassa komission päätöksessä ja erityisesti johdanto-osan 82 kappaleessa mainitsemia tekstejä, varsinkin julkisten teollisuus- ja liikelaitosten rahoituksen ja kirjanpidon sääntelystä 18 päivänä heinäkuuta 2002 annettua kodifioitua ohjetta nro 02–060-M95 (l'instruction codificatrice No 02–060-M95 sur la réglementation financière et comptable des établissements publics nationaux à caractère industriel et commercial) ja kansallisten julkisten laitosten ja julkisten etuyhtymien perustamiseen, muuttamiseen ja lakkauttamiseen liittyviä rahoitusjärjestelyjä koskevaa ohjetta (Le guide sur l’organisation financière des créations, transformations et suppressions des établissements publics nationaux et des groupements d’intérêt public), joka on julkaistu 14 päivänä marraskuuta 2006, ei voida soveltaa sellaisinaan eikä muutettuina IFP:hen.

(46) IFP:n tytäryritysten pääomapohjan vahvistamisesta Ranskan viranomaiset katsovat ensiksi, että menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 80 kappaleessa esitettyä kysymystä ei saisi arvioida mahdollisen valtiontakauksen olemassaolon osoittamiseksi, vaan pikemminkin tällaisen takauksen mahdollisten seurausten mittaamiseksi, sillä tällainen takaus voisi tarvittaessa asettaa IFP:n ja sen tytäryritykset edullisempaan asemaan, koska niihin sovellettaisiin vähemmän ankaria pääomapohjan vahvistamista koskevia ehtoja. Viranomaiset katsovat myös, että komission päätelmät perustuvat kahteen virheelliseen ajatukseen: — Komissio tekee niiden mukaan päättelyvirheen IFP:n tytäryrityksilleen yhtiön sisäisen siirron muodossa mahdollisesti antamasta tuesta, sillä tilanne, jossa konsernin emoyhtiö, joka on julkisoikeudellinen oikeushenkilö, voi tukea vaikeuksissa olevaa tytäryritystään, on tarkasti rajattu yhtiölainsäädännössä (43), eikä se mitenkään liity kilpailuoikeudessa tarkoitettuun yrityksen käsitteeseen. — Ranskan viranomaiset kiistävät myös sen, että IFP:n EPIC-asema ja tällaiseen asemaan tarvittaessa liittyvä valtiontakaus antaisivat yritykselle mahdollisuuden vahvistaa tytäryritysten pääomaa helpommin kuin yksityisoikeudellisessa oikeusasemassa olevan konsernin emoyhtiöt. Ranskan viranomaisten mukaan se, että konserni vastaa tilapäisesti tytäryrityksensä tappioista, on konsernin tavanomaista toimintaa, kuten Euroopan unionin tuomioistuin on jo todennut (44), eikä julkisen sijoittajan osallistumiseen sisälly SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea (45), jos julkinen sijoittaja noudattaa samoja sääntöjä kuin yksityinen sijoittaja. Tämä pätee Ranskan viranomaisten mukaan erityisesti julkiseen laitokseen IFP:hen, jolla on oikeudellinen mahdollisuus (muttei velvollisuutta) vahvistaa vaikeuksissa olevan tytäryrityksen pääomapohjaa samoin arviointikriteerein kuin millä tahansa järkevällä sijoittajalla. Lopuksi Ranskan viranomaiset kiistävät, että EPIC-yhtiöllä olisi minkäänlaista suoraa pääsyä valtion kassan tileihin. Viranomaiset täsmentävät, että LOLF:n 24 §:ssä rajattu rahoitustukeen perustuva budjettijärjestely koskee rajallisten rahoitustilien (joiden yläraja on asetettu finanssilaissa) perustamista. Tämän järjestelyn perusteella valtio voi halutessaan ja mikäli mahdollista (erityisesti ottaen huomioon Euroopan unionin oikeus) myöntää ennakkoja eri elimille. Ranskan viranomaisten mukaan EPIC-yhtiöillä ei ole suoraa pääsyä näihin tileihin.

5.1.2. IFP:LLE JA SEN TYTÄRYRITYKSILLE KOITUVAN EDUN KIISTÄMINEN

(47) Ranskan viranomaiset katsovat, että edellä mainitun takauksia koskevan tiedonannon nojalla ei ole mahdollista päätellä edun olemassaoloa nyt esillä olevassa asiassa. Ne katsovat myös, että IFP:n EPIC-asemansa perusteella mahdollisesti saamien etujen ulottaminen koskemaan konsernin tytäryrityksiä, jotka yleisen lainsäädännön mukaan ovat osakeyhtiöitä, olisi ristiriidassa komission päätöskäytännön kanssa. Viranomaiset katsovat myös, ettei IFP:lle ja sen tytäryrityksille koituvaa todellista taloudellista etua ole osoitettu nyt esillä olevassa asiassa.

(48) Ranskan viranomaiset katsovat, että komissio on tulkinnut virheellisesti edellä mainitun takauksista annetun tiedonannon 1.2. kohtaa, jonka mukaan myös tavanomaista edullisemmat rahoitusehdot sellaisille yrityksille, joiden oikeudellinen muoto sulkee pois konkurssin tai muut maksukyvyttömyysmenettelyt taikka nimenomaan mahdollistaa valtiontakauksen tai sen, että valtio kattaa tappiot, ovat takauksina myönnettyä valtiontukea: — Ensiksi Ranskan viranomaiset kiistävät sen, että IFP:llä olisi EPIC-yhtiönä sellainen oikeudellinen muoto, joka sulkee pois konkurssin tai muut maksukyvyttömyysmenettelyt. Komissio ei viranomaisten mukaan ole osoittanut tätä todeksi, vaan ainoastaan esittänyt todisteen siitä, ettei tämä asema salli erityisen menettelyn soveltamista (nyt esillä olevassa asiassa 25 päivänä tammikuuta 1985 annetulla lailla perustettu menettely). — Toiseksi Ranskan viranomaiset kiistävät, että laillinen ja sääntömääräinen mahdottomuus joutua konkurssi- tai maksukyvyttömyysmenettelyyn ja edullisempien rahoitusehtojen saaminen markkinoilla olisivat automaattisesti yhteydessä toisiinsa. Komission tehtävänä on edellä mainitun takauksia koskevan tiedonannon 1.2 kohdan mukaisesti osoittaa ennalta edullisempien rahoitusehtojen olemassaolo, jotta voitaisiin katsoa, että yritys, jonka oikeudellinen muoto sulkee pois mahdollisuuden joutua konkurssi- tai maksukyvyttömyysmenettelyyn, saa tukea takauksen muodossa.

(49) Lisäksi Ranskan viranomaiset katsovat, että komissio jätti menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä huomiotta päätöskäytäntönsä, kun se tarkasteli mahdollisia etuja, jotka koituvat IFP:n tytäryrityksille EPIC-yhtiölle myönnetyn rajoittamattoman takauksen johdosta. Komissio on Ranskan viranomaisten mukaan käyttänyt La Banque Postalen perustamisen yhteydessä noudattamiensa päättelyjen kanssa ristiriitaista päättelyä (46): La Banque Postale oli IFP:n tytäryritysten tavoin osakeyhtiö, jonka omisti kokonaan EPIC-yhtiöön rinnastettavissa oleva laitos. Komissio katsoi (ottamatta huomioon Ranskan kyseisessä asiassa antamia sitoumuksia), että yleisen lainsäädännön mukaisen osakeyhtiön oikeudellinen asema sulkisi sellaisenaan pois tytäryrityksen hyödyksi koituvan rajoittamattoman takauksen. Tämän päättelyn perusteella on Ranskan viranomaisten mukaan katsottava, että julkisen laitoksen IFP:n tytäryritykset, joilla on myös yleisen lainsäädännön mukaisen osakeyhtiön asema, eivät myöskään saa rajoittamatonta takausta, jota mahdollisesti myönnetään EPIC-aseman perusteella.

(50) Ranskan viranomaiset katsovat lopuksi, ettei komissio ole osoittanut todellisen taloudellisen edun koitumista IFP:lle ja sen tytäryrityksille, vaan on tyytynyt vetoamaan menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä edullisemmiksi väitettyihin rahoitusehtoihin esittämättä asiasta yhtään tosiasiallista todistetta. Euroopan unionin oikeuskäytännössä edellytetään Ranskan viranomaisten mukaan, että komissio tällaisessa tapauksessa osoittaa, että IFP:n EPIC-asema on antanut sille mahdollisuuden saada tosiasiallisesti edullisemmat rahoitusehdot (47). Ranskan viranomaiset katsovat esittäneensä menettelyn aikana useita seikkoja, jotka osoittavat, että IFP:n EPIC-asema ei ole tuonut eikä voikaan tuoda minkäänlaista rahoitusetua IFP:lle ja sen tytäryrityksille, koska IFP:n muuttaminen julkiseksi laitokseksi toteutettiin noudattaen yleistä jatkuvuuden periaatetta erityisesti sen toiminnassa, organisaatiossa, kirjanpito- ja rahoitusjärjestelyissä (varat ja kirjanpito- ja rahoitussäännöt) sekä sen verotusjärjestelyissä.

(51) Ranskan viranomaiset katsovat, että edellä esitetyt seikat osoittavat seuraavaa: — IFP:n ja sen tytäryritysten taloudellinen tilanne on hyvä, mikä tekee perusteettomaksi konkurssin mahdollisuuden ja näin ollen valtion asioihin puuttumisen viimeisenä keinona. — IFP:n ja kunkin sen tytäryrityksen lyhyen aikavälin rahoitusedellytykset ovat erilaiset ja perustuvat neuvotteluihin, joita kukin niistä on käynyt yksilöllisesti oman pankkinsa kanssa. — IFP:n ja sen tytäryritysten suhteet toimittajiinsa ja asiakkaisiinsa eivät myöskään johtaisi etuoikeutettuihin ehtoihin, jotka perustuisivat kyseisten toimittajien ja asiakkaiden odotuksiin valtiontakauksesta.

(52) Ranskan viranomaiset päättelevät edellä esitetyn perusteella seuraavaa: — Komission menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esittämä analyysi kiistetään: julkinen laitos IFP ja sen tytäryritykset eivät saa minkäänlaista valtiontakausta. — Komissio ei ole osoittanut IFP:n ja sen tytäryritysten saaneen etua, joka johtuisi IFP:n EPIC-asemasta. — Näin ollen komissio ei ole osoittanut IFP:n ja sen tytäryritysten saaneen valtiontukea.

5.2. RANSKAN VIRANOMAISTEN EHDOTUKSET

(53) Poistaakseen komission epäilykset Ranskan viranomaiset ilmoittivat olevansa valmiit toteuttamaan seuraavat toimenpiteet, jos komissio suostuisi lopettamaan menettelyn edellä mainitun menettelyasetuksen 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti päätöksellä, jonka mukaan toimenpide ei ole tukea: — selventämään 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain soveltamisasetusta — lisäämään IFP:n sopimuksiin, joihin liittyy saatavia, merkinnän siitä, ettei takausta ole annettu — lisäämään IFP:n tytäryritysten rahoitussopimuksiin merkinnän siitä, ettei takausta ole annettu.

5.2.1. HEINÄKUUN 16 PÄIVÄNÄ 1980 ANNETUN LAIN SOVELTAMISASETUKSEN SELVENTÄMINEN

(54) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 94–96 kappaleeseen, joissa todetaan Ranskan viranomaisten ehdottaneen, että ne selventäisivät 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain tulkintaa muuttamalla sen soveltamisasetuksen 3-1 §:n neljättä alakohtaa (48). Ehdotetun muutoksen tarkoituksena on Ranskan viranomaisten mukaan poistaa kaikki epäilyt ilmauksen ”y pourvoit” ulottuvuudesta prefektille tai valvontaviranomaiselle myönnettyjen valvontavaltuuksien organisoinnissa, sillä nämä vapauttavat varat yhteisön tai laitoksen talousarviosta (49). Ranskan viranomaisten mukaan tämä ehdotus sulkee pois mahdollisuuden, että valtion edustaja voisi valvontavaltuuksia käyttäessään kasvattaa kyseisen yhteisön tai laitoksen varoja valtiontuella tai sijoittamalla julkisia varoja.

5.2.2. TAKAUKSEN PUUTTUMISTA KOSKEVAN MERKINNÄN LISÄÄMINEN IFP:N SOPIMUKSIIN, JOIHIN LIITTYY SAATAVIA

(55) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 97–100 kappaleeseen, joissa todetaan Ranskan viranomaisten kiistävän komission kannan (50), jonka mukaan valtion vastuuseen voitaisiin vedota pelkästään IFP:n maksukyvyttömyyden perusteella. Viranomaiset tekevät kuitenkin hyväksyttyyn riskiin perustuvan ehdotuksen (vrt. korkeimman hallinto-oikeuden tuomiot asioissa Sille (51) ja Meunier (52), joka on samankaltainen viranomaisten La Poste -asiassa tekemän ehdotuksen kanssa ja jonka mukaan ne vahvistavat virallisesti IFP:n velkojille, ettei näiden saatavilla ole valtiontakausta ja että maksukyvyttömyystilanteessa valtiota ei voida velvoittaa suorittamaan saatavaa yrityksen sijaan. Näin ollen mahdolliset asianosaiset, jotka ovat tieten tahtoen ja tietoisesti altistuneet vahingolle, eivät voi vedota oikeuteen saada korvausta. Ranskan viranomaiset sitoutuvat siis IFP:n kanssa yhdessä tekemään kunkin rahoitusoperaation yhteydessä seuraavan merkinnän rahoitussopimukseen (jokaiseen sopimuksen piiriin kuuluvaan instrumenttiin): ”Emissiolla/ohjelmalla/lainalla ei ole minkäänlaista suoraa tai välillistä valtiontakausta. Maksukyvyttömyystapauksessa valtiolla ei ole velvollisuutta hoitaa IFP:n puolesta velan takaisinmaksua.”

(56) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 101 kappaleeseen, jossa täsmennetään, että Ranskan viranomaiset ovat myös panneet merkille komission menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 71 kappaleessa esittämät epäilyt siitä, että hyväksyttyä riskiä koskeva poikkeus on oikeuskäytännössä määritelty sääntö, joka voi muuttua, ja että tällainen sääntö perustuu toissijaisiin oikeudellisiin välineisiin, jotka voidaan varsin helposti kumota ristiriidan ilmetessä. Komissio epäilee myös, etteivät Ranskan viranomaisten ehdotukset kata kaikkia mahdollisia tapauksia, sillä saatavat eivät ole luonteeltaan pelkästään rahoituksellisia vaan myös kaupallisia ja muuntyyppisiä.

(57) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 102–104 kappaleeseen, joissa todetaan, että Ranskan viranomaiset muistuttivat vastustavansa periaatteessa komission kantaa, jonka mukaan valtion ankaraan vastuuseen voitaisiin vedota pelkästään IFP:n varojen riittämättömyyden perusteella, ja toimittivat täydentäviä tietoja epäilysten poistamiseksi: a) Ranskan viranomaiset katsovat, että komission ensimmäisessä vastaväitteessä käytännössä todetaan, että vaikka jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä ei olekaan asiaa koskevaa säännöstä, pelkkä oikeuskäytännön äkillinen muuttuminen eli kansallisen lainsäädännön muutos riittäisi perustelemaan valtiontuen. Ranskan viranomaisten mukaan komissio ei voi perustella mahdollista tukitoimenpidettä lainsäädännön mahdollisella muuttumisella, joka on tässä nimenomaisessa tapauksessa erittäin epätodennäköistä, sillä hyväksytyn riskin poikkeus on oikeuskäytännössä useita kertoja vahvistettu julkisoikeudellinen yleisperiaate, jota ei ole missään vaiheessa kiistetty ja jota on laajalti kommentoitu. b) Ranskan viranomaiset myöntävät komission toisessa vastaväitteessä esitetyn näkemyksen, jonka mukaan lait ja asetukset ovat ensisijaisia sopimuksiin nähden ja kiistanalainen lauseke voidaan aina kumota. Ranskan viranomaiset katsovat kuitenkin, ettei tämä vastaväite perustu mihinkään ylemmän tason säädökseen, sen tueksi ei ole esitetty näyttöä eikä sillä näin ollen ole pohjaa. c) Ranskan viranomaiset katsovat, että kolmas vastaväite perustuu pelkkään olettamukseen toimittajien mahdollisesta uskomuksesta tai odotuksesta, joka koskee niiden saatavalle myönnettyä valtiontakausta. Viranomaisten mukaan olettamus ei sellaisenaan voi olla perusteena edun olemassaololle, vaan sitä olisi vahvistettava osoittamalla, että julkinen laitos IFP ja sen tytäryritykset ovat todella saaneet tällaisen taloudellisen edun.

(58) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 106 kappaleeseen, jossa todetaan Ranskan viranomaisten olevan valmiit laajentamaan takauksen puuttumista ilmoittavan lausekkeen lisäämistä koskevaa ehdotustaan kaikkiin sopimuksiin, joihin liittyy saatava, poistaakseen nimenomaan kaikki riskit siitä, että valtion ankaraan vastuuseen vedotaan pelkästään IFP:n maksukyvyttömyyden perusteella.

5.2.3. TAKAUKSEN PUUTTUMISTA KOSKEVAN MERKINNÄN LISÄÄMINEN IFP:N TYTÄRYRITYSTEN AXENSIN, BEICIP-FRANLABIN JA PROSERNATIN RAHOITUSSOPIMUKSIIN

(59) Täydentääkseen ehdotettua järjestelyä Ranskan viranomaiset tekevät komissiolle lisäehdotuksen, joka muistuttaa La Banque Postalen perustamisen yhteydessä tehtyä ehdotusta. Ehdotuksessa on kyse siitä, että Ranska sitoutuu IFP:n tytäryritysten (Axens, Beicip-Franlab ja Prosernat) markkinoilta saamien lainaehtojen yhteydessä ilmoittamaan kunkin rahoitusoperaation osalta kirjallisesti rahoitussopimuksessa (jokaisessa sopimuksen piiriin kuuluvassa instrumentissa) seuraavaa: ”Ranskan lain mukaan (ottaen erityisesti huomioon sen, että kukin takaus on erikseen hyväksyttävä lailla) tälle rahoitusoperaatiolle ei ole myönnetty minkäänlaista eikä minkäänluonteista, suoraa tai välillistä valtiontakausta”.

(60) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 107–110 kappaleeseen, joissa todetaan Ranskan viranomaisten katsovan, että molemmilla selventämisehdotuksilla (joita kuvataan tarkemmin edellä 55 ja 59 kappaleessa) täsmennetään IFP:n ja sen tytäryritysten velkojille niiden oikeudet, minkä vuoksi ei voida katsoa, kuten komissio tekee menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 87 kappaleessa, että Ranska olisi vastuussa IFP:n velkojille syntyneistä takauksen olemassaoloa koskevista oletuksista eikä Ranskan enää voitaisi katsoa ylläpitävän tahallisesti epäselvää oikeudellista tilannetta, joka tuottaa IFP:lle etua ja voi johtaa valtion varojen käyttämiseen.

5.3. RANSKAN VIRANOMAISTEN TÄYDENTÄVÄT HUOMAUTUKSET

(61) Ranskan viranomaiset toimittivat 16 päivänä heinäkuuta 2010 ja 26 päivänä marraskuuta 2010 päivätyillä kirjeillä lisätietoja, jotka viranomaisten mukaan osoittivat, ettei julkinen laitos IFP ollut saanut valtiontukea.

(62) Ranskan viranomaiset viittaavat 16 päivänä heinäkuuta 2010 päivätyssä kirjeessään aluksi asiaan France Télécom (53) ja korostavat, että Euroopan unionin tuomioistuin on muistuttanut komission velvollisuudesta osoittaa tosiasiallinen etu voidakseen todeta valtiontuen olemassaolon. Viranomaiset katsovat, että nyt esillä olevassa asiassa rajoittamaton takaus, joka komission mukaan johtuu IFP:n julkisen laitoksen asemasta, ei tosiasiallisesti tuota IFP:lle minkäänlaista taloudellista etua. Ranskan viranomaiset täsmentävät 26 päivänä marraskuuta 2010 päivätyssä kirjeessään, että niiden mukaan todistustaakka on komissiolla. Tällä perusteella ne muistuttavat Euroopan unionin oikeuskäytännössä ja erityisesti edellä mainitussa asiassa France Telecom annetussa unionin yleisen tuomioistuimen tuomiossa sekä unionin tuomioistuimen asiassa Krantz (54) ja viimeksi asiassa Deutsche Post AG (55) antamissa tuomioissa vahvistetuista todiste- ja perusteluvaatimuksista. Ranskan viranomaiset katsovat, että komission nyt esillä olevassa asiassa esittämä analyysi perustuu pikemminkin olettamukseen kuin konkreettiseen analyysiin.

(63) Ranskan viranomaiset katsovat myös, että komission mukaan julkinen laitos IFP saattaa saada etua kolmella tasolla: i) suhteissaan pankki- ja rahoituslaitoksiin, ii) suhteissaan toimittajiin ja iii) suhteissaan kolmansiin teollisuuskumppaneihin, jotka teettävät tutkimuksia.

(64) IFP:n suhteista pankki- ja rahoituslaitoksiin Ranskan viranomaiset katsovat, ettei julkinen laitos IFP toistaiseksi ole saanut minkäänlaista taloudellista etua EPIC-asemastaan. Viranomaiset esittävät komissiolle tietoja, jotka osoittavat, että i) pitkällä aikavälillä IFP:llä ei ole ollut velkoja vuosina 2005, 2006 ja 2007 (56), kuten ei myöskään vuosina 2008 ja 2009, että ii) keskipitkällä aikavälillä julkinen laitos IFP on tosin vuosittain neuvotellut lyhytaikaisista suojausluotoista eri pankkilaitosten kanssa, mutta sille on määrätty markkinakorkoja vastaavat korot eikä se missään tapauksessa ole koskaan käyttänyt näitä luottojärjestelyjä, ja että iii) lyhyellä aikavälillä julkinen laitos IFP ei ole velkaantunut lainkaan tai tuskin lainkaan kyseisenä ajanjaksona.

(65) Suhteista toimittajiin Ranskan viranomaiset katsovat, että IFP:tä koskee hankintaviranomaisena 6 päivänä kesäkuuta 2005 annetussa määräyksessä 2005-649 (57) asetettu julkistamis- ja kilpailuttamisvelvollisuus ja että näin ollen IFP ei voi saada etua. Ranskan viranomaiset toistavat 26 päivänä marraskuuta 2010 päivätyssä kirjeessään tämän analyysin ja täsmentävät, että edellyttämällä IFP:n tilausten tekemistä tarjouskilpailussa julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31 päivänä maaliskuuta 2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY (58) mukaisesti ehkäistään riittävällä tavalla kilpailun vääristyminen markkinoilla. Ranskan mukaan IFP:tä ei voida syyttää, ilman erityisiä todisteita, sääntöjenvastaisen edun saamisesta sen kilpailuttaessa toimittajiaan Euroopan unionin oikeudesta johtuvien velvollisuuksien mukaisesti. Viranomaiset korostavat, että nimenomaan julkisen tarjouksen tehostamiseksi päädyttiin sähköisen ostojärjestelmän käyttöön, sillä direktiivin 2004/18/EY johdanto-osan 13 kappaleessa todetaan muun muassa, että ”tämän hankintatekniikan avulla hankintaviranomaiset voivat […] saada sähköisten välineiden käytön ansiosta käyttöönsä erityisen suuren määrän tarjouksia ja siten varmistaa, että julkisia varoja käytetään laajan kilpailun ansiosta parhaalla mahdollisella tavalla”. Tässä yhteydessä viranomaiset mainitsevat komission selonteon (59), jonka mukaan julkisia hankintoja koskevilla säännöillä on myönteisiä vaikutuksia eli ne alentavat hintoja, mikä näkyy yhteiskunnallisena hyötynä, kun tarjouksentekijöiden välinen kilpailu on oikeudenmukaisempaa. Väittäessään näiden säästöjen johtuvan IFP:n EPIC-asemasta komissio ei viranomaisten mukaan kuitenkaan noudata direktiivin henkeä, sillä direktiivissä katsotaan valintamenettelyjen olevan olennainen tekijä kilpailun parantamisessa ja näin ollen myös julkisten hankintojen hintojen alenemisessa.

(66) IFP:n suhteista asiakkaisiinsa Ranska täsmentää, että kyseinen sopimusperusteinen tutkimustoiminta kattaa palvelut, jotka IFP tuottaa asiakkaan, kolmannen tai tytäryrityksen pyynnöstä alalla, joka kuuluu IFP:n tehtäviin, ei merkitse IFP:lle strategista intressiä tulosten omistamisen suhteen ja voi lisätä julkisen laitoksen osaamista ja pätevyyttä julkisten T&K-ohjelmien johtamisessa eikä kuulu tytäryritysten yksinomaiseen toiminta-alaan. Ranskan viranomaiset huomauttavat, että kyseisten asiakkaiden hankkimat tutkimuspalvelut edellyttävät erityisiä laitteita ja asiantuntemusta.

(67) Tältä osin Ranskan toteaa, että vaikka julkinen laitos IFP saisi etua EPIC-asemastaan harjoittaessaan taloudellista toimintaa, tällä edulla ei olisi minkäänlaisia aineellisia vaikutuksia markkinoihin. Erityisesti se ei voisi vääristää kilpailua eikä vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Ranskan viranomaiset myöntävät kuitenkin, että IFP:n aseman muuttumisesta alkaneena ajanjaksona (heinäkuusta 2006) IFP on saattanut hyötyä pienemmistä kustannuksista, koska sen ei tarvinnut antaa suoritustakuita. Jos tarkastellaan pankkien ja vakuutuslaitosten tämän tyyppisestä palvelusta yleensä perimiä palkkioita, kyse on kuitenkin melko pienistä summista. Ranskan viranomaiset päättelevät edellä esitetyn perusteella, ettei tällainen vaikutus ole luonteeltaan etu, mikä kyseenalaistaa IFP:n saaman valtiontuen olemassaolon.

6. KOLMANSIEN OSAPUOLTEN HUOMAUTUKSET JA RANSKAN VIRANOMAISTEN HUOMAUTUKSET

6.1. UOP LIMITED YHTIÖN HUOMAUTUKSET

(68) UOP Limited perustelee 28 päivänä marraskuuta 2008 päivätyssä kirjeessään ensin sitä, miksi on sen edun mukaista olla menettelyssä asianomaisena osapuolena (60). Sen jälkeen se esittää yleisiä huomautuksia ja väittää, että laitos, josta UOP Limited käyttää nimeä IFP/Axens, saa valtiontukea: — Julkisen laitoksen ja sen tytäryrityksen Axensin muodostama kokonaisuus IFP/Axens katsotaan kiistämättä markkinoilla julkiseksi laitokseksi (5.1.1). — EPIC-aseman antaminen IFP/Axensille on vääristänyt ja vääristää edelleen kilpailua prosessiteknologian markkinoilla, joilla UOP Limited toimii, sillä tämä asema tuottaa etuja suhteessa toimittajiin, pääoman hankkijoihin ja asiakkaisiin (5.1.2).

6.1.1. IFP/AXENSIN KUVA MARKKINOILLA

(69) UOP Limited pitää perusteettomana Ranskan viranomaisten väitettä, jonka mukaan Axens ja IFP:n muut tytäryritykset muodostavat erilliset taloudelliset kokonaisuudet. Komissio katsoo UOP Limitedin mukaan perustellusti, että i) Axensin omistaa sataprosenttisesti julkinen laitos IFP, ii) se, että Axens toteuttaa julkisen laitoksen IFP:n tutkimus- ja kehittämistyötä, osoittaa valtion asettamaa strategista tärkeysjärjestystä, iii) IFP:n vastuuhenkilöt osallistuvat Axensin hallintoon, iv) Axensilla on yksinoikeussopimus IFP:n kanssa, mikä on olennaista tytäryrityksen taloudellisen toiminnan kannalta, ja v) on tehty sopimus ensimmäisestä käytöstä ja henkilöstön käyttöön asettamisesta.

(70) Edellä olevassa kappaleessa esitettyjen seikkojen lisäksi UOP Limited toteaa, että IFP:n ja Axensin suhteestaan antama kuva ja markkinoilla niistä vallitseva käsitys ovat myös ratkaisevia tekijöitä: — IFP ja Axens esiintyvät markkinoilla yhtenä taloudellisena laitoksena IFP/Axensina. Axens toteaa internet-sivuillaan erityisesti, että yhtiö on tukeutunut lähes 50 toimintavuotenaan T&K-alalla ja teollisuudessa saavutettuun menestykseen (61). Lisäksi Axensin teknologiastaan julkaisemat mainokset viittaavat IFP:hen. Axensin ja IFP:n työntekijät tekevät joskus yhteisiä tarkastuskäyntejä lisenssinhaltijoidensa luona. — Tuotantoalan lehdistössä annetaan esimerkki siitä, miten IFP/Axens käsitetään markkinoilla yhdeksi taloudelliseksi yksiköksi. UOP Limited on liittänyt mukaan otteita lehtiartikkeleista, joissa viitataan IFP/Axensin toimintaan prosessiteknologian lisenssien markkinoilla tai esitetään vaihtoehtoisesti julkisen laitoksen IFP:n toimittavan näitä lisenssejä tytäryrityksensä Axensin välityksellä. UOP Limited on toimittanut lisäksi esimerkkejä artikkeleista tai esitteistä, joista Axensin työntekijöiden käyttämien ilmausten perusteella saa käsityksen, että julkinen laitos IFP katsoo Axensin vastaavan kokonaisuudessaan teollisuusosaston ja Procatalysen toiminnasta.

6.1.2. EPIC-ASEMASTA SAATU ETU

(71) UOP Limited -yhtiön mukaan se, että toimittajat ja asiakkaat katsovat Axensilla olevan käytössään rajoittamattomasti valtion varoja toimintansa rahoittamiseksi, antaa sille merkittävän edun markkinoilla. Vaikka kyseessä olisi vain markkinoilla vallitseva käsitys, sen merkitys kasvaisi maailmanlaajuisen talouskriisin oloissa.

(72) Asiakkaille IFP/Axensin tarjoamilla takauksilla on UOP Limited -yhtiön mukaan erityisen suuri merkitys markkinoilla, joilla asiakkaat ottavat huomioon pitkän aikavälin taloudelliset tekijät valitessaan tiettyä teknologiaa. UOP Limited viittaa aromaattisiin yhdisteisiin ja selittää pääpiirteittäin, että ennen tällaisen teknologian käyttöön ottamista asiakkaiden on tehtävä huomattavia investointeja tuotantoinfrastruktuurien suunnitteluun ja rakentamiseen, mihin kuluu useita työvuosia. Toisin sanoen teollisuuslaitosten menestys liittyy UOP Limited -yhtiön mukaan niiden käyttämän teknologian suorituskykyyn, jonka asiakkaat yleensä haluavat prosessien myyjän takaavan (62). Silloin kun suorituskyvyn taso ei vastaa odotuksia, asiakkaat eivät epäröi katsoa luovutuksensaajaa vastuulliseksi ja vaatia korjaamisvelvollisuuden tiukkaa noudattamista. Luovutuksensaajan pitkän aikavälin maksukyky olisi tällöin tärkeä tekijä ostajien tehdessä valintaansa paitsi sopimusperusteisten velvollisuuksien noudattamisen kannalta myös T&K:n tarjoamien mahdollisuuksien kannalta, sillä jälkimmäiset kuvastavat hankitun teknologian tulevaa kehityskapasiteettia. IFP/Axensin katsotaan markkinoilla olevan valtiosta riippuvainen laitos, mikä merkitsee sille etua kilpailijoihin nähden, sillä ostajien ei tarvitse epäillä sen toiminnan jatkumista pitkällä aikavälillä.

(73) Toimittajien osalta UOP Limited katsoo, että IFP/Axens saattaa saada kilpailijoitaan paremmat ehdot. Tältä osin UOP Limited viittaa IFP:n ja Axensin yhdessä allekirjoittamiin sopimuksiin, jotka on mainittu menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä.

(74) Rahoitusmarkkinoiden osalta UOP Limited katsoo, että IFP/Axens saa pääomamarkkinoilla edulliset ehdot ja korkoprosentit sen takia, että valtio toimii viime kädessä sen takaajana. Lisäksi finanssikriisin aikana valtion osallistuminen ja se, että valtio edustaa sijoittajille turvallisuutta, houkuttelevat yksityistä pääomaa, vaikka pääomista on yleisesti puutetta. Kilpailevat yritykset eivät UOP Limitedin mukaan voi saada vastaavaa rahoitusta tai saavat sen ainoastaan heikommin taloudellisin ehdoin. Sen mukaan talous- ja finanssikriisin vaikutukset ovat entisestään lisänneet toimenpiteestä aiheutuvan kilpailun vääristymisen mahdollisuutta.

(75) UOP Limited viittaa 23 päivänä tammikuuta 2009 päivätyssä kirjeessään aiemmin esittämiinsä huomautuksiin ja edellä mainittuun päätökseen C 51/2005 liittyvän menettelyn yhteydessä toimittamiinsa huomautuksiin. UOP Limited katsoo, että näissä tiedoissa on riittävästi seikkoja, jotka osoittavat sopimuskumppaneiden maksukyvyn merkityksen prosessilisenssien markkinoilla. Yhtiö toistaa väitteen, jonka mukaan IFP/Axensin asiakkaat uskovat olevansa kauppasuhteessa valtion laitoksen kanssa, jonka pitkän aikavälin kannattavuuteen ei liity minkäänlaisia riskejä. Lopuksi UOP Limited kehottaa komissiota tutkimaan Axensin ja sen asiakkaiden välisiä sopimuksia ja toteaa olevansa vakuuttunut siitä, ettei niissä ole ainoatakaan määräystä, jolla rajoitettaisiin Axensin vastuuta.

6.2. RANSKAN VIRANOMAISTEN HUOMAUTUKSET UOP LIMITED -YHTIÖN HUOMAUTUKSISTA

(76) Ranskan viranomaiset katsovat 22 päivänä kesäkuuta 2009 päivätyssä kirjeessään, että UOP Limited -yhtiön huomautukset perustuvat virheellisiin, jopa täysin vääriin päätelmiin, joilla ei missään tapauksessa kyetä osoittamaan julkisen laitoksen IFP:n tai Axensin saaneen valtiontukea.

(77) Pääasiallisesti Ranskan viranomaiset kiistävät väitteen, jonka mukaan IFP/Axens käsitettäisiin markkinoilla julkiseksi laitokseksi, joka saa etua suhteessa asiakkaisiinsa, toimittajiinsa ja rahoitusmarkkinoihin, ja hylkäävät väitteen, jonka mukaan IFP/Axens olisi valtion laitos, jolla ei ole minkäänlaisia pitkän aikavälin kannattavuushuolia.

(78) Ranskan viranomaiset esittävät kaksi väitettä: — Ensiksi Ranskan viranomaisten mukaan IFP/Axens ei ole valtion laitos, jolla on rajoittamattomasti käytössään varoja. Lisäksi mikään ei niiden mukaan osoita, että kyseinen yksikkö käsitettäisiin markkinoilla valtion laitokseksi (6.2.1). — Toiseksi IFP:n EPIC-asema ei niiden mukaan tuo Axensille markkinoilla minkäänlaista etua (6.2.2).

6.2.1. IFP/AXENS EI OLE VALTION LAITOS, JOLLA ON RAJOITTAMATTOMASTI VAROJA KÄYTETTÄVISSÄÄN

(79) Toisin kuin UOP Limited väittää, Ranskan viranomaisten mukaan IFP/Axensin toimittajat ja asiakkaat eivät pidä yritystä valtion laitoksena, joka saa rajoittamattomasti varoja käyttöönsä.

(80) Ensiksi Ranskan viranomaiset viittaavat komissiolle toimittamaansa juridiseen analyysiin ja aiemmin esittämiinsä huomautuksiin, jotka niiden mukaan osoittavat, että IFP:n EPIC-asemaan ei liity minkäänlaista valtion takausta.

(81) Toiseksi Ranskan viranomaiset huomauttavat, että UOP Limited vetoaa väitettyyn käsitykseen valtion IFP/Axensille myöntämästä rajoittamattomasta takauksesta, jota ei oikeusseikkojen perusteella ole olemassa ja joka ei myöskään sellaisenaan riittäisi osoittamaan valtiontuen olemassaoloa.

(82) Kolmanneksi vaikka oletettaisiin, että IFP:lle on myönnetty valtiontakaus – minkä Ranskan viranomaiset kiistävät – olisi virheellistä katsoa, että tällainen takaus ulotettaisiin automaattisesti koskemaan IFP:n tytäryrityksiä sillä perusteella, että IFP ja sen tytäryritykset muodostavat kilpailulainsäädännössä tarkoitetun taloudellisen ryhmittymän. Ranskan mukaan tällainen takaus ei kata IFP:n tytäryrityksiä eikä varsinkaan Axensia, jotka ovat yhtiöoikeuden alaisia yksityisoikeudellisia yhteisöjä, sillä tytäryritysten itsenäisyyden periaate on ristiriidassa UOP Limited -yhtiön esittämän teorian kanssa, jonka mukaan takaukset laajenevat automaattisesti konsernin sisällä. Konsernin käsitettä, joka on voitu määritellä kilpailuoikeudessa, ei ole tunnustettu yhtiöoikeudessa, minkä vuoksi takausten myöntämiseen konsernissa sovelletaan tiukkoja aineellisia ja muotoa koskevia edellytyksiä. Tämä pätee Ranskan mukaan erityisesti julkiseen laitokseen IFP:hen, jonka on yhtiöjärjestyksensä 7 §:n mukaisesti saatava hallintoneuvostolta lupa. Lisäksi Ranskan viranomaiset katsovat, että komissio on jo pannut merkille tämän seikan tunnustaessaan, että Banque Postalen oikeudellinen asema (yksityisoikeudellinen oikeushenkilö) riittää sellaisenaan sulkemaan pois sille myönnettävän rajoittamattoman takauksen mahdollisuuden (63).

6.2.2. AXENS EI OLE SAANUT IFP:N EPIC-ASEMAN JOHDOSTA MINKÄÄNLAISTA ETUA MARKKINOILLA

(83) Ranskan viranomaiset katsovat, että UOP Limited -yhtiön esittämä väite, jonka mukaan markkinoilla vallitsee käsitys, että IFP/Axens on valtion laitos, jolla on käytettävissään rajoittamattomasti valtion varoja ja joka saa etuja asiakkaisiinsa, toimittajiinsa ja velkojiinsa nähden, ei perustu mihinkään vakavasti otettavaan seikkaan, ja tosiseikat kiistattomasti mitätöivät väitteen.

(84) Ranskan viranomaiset ovat esittäneet Axensin oikeudellisista asioista ja sopimuksista vastaavan yksikön (AJA) ilmoituksen, jonka otsikkona on Principes de sécurité juridiques d'Axens (64) (Axensin oikeusvarmuuden periaatteet) ja jossa täsmennetään IFP:n ja Axensin suhteita. Näihin suhteisiin sovelletaan nimenomaisesti yleissääntöä, jonka mukaan Axens ei millään perusteella vaadi emoyhtiöltä takausta. Ranskan viranomaiset täsmensivät, ettei tästä takauksen puuttumista koskevasta säännöstä voida poiketa. Tämä periaate palautetaan laajalti mieliin asiakirjan seuraavassa sanamuodossa: IFP ei takaa Axensin toimia tai laiminlyöntejä. Ranskan viranomaiset täsmensivät, että tätä sääntöä sovelletaan kaikkiin sopimuksiin ja hankkeisiin, joita Axens mahdollisesti tekee tai toteuttaa rahoitusmarkkinoilla asiakkaidensa ja toimittajiensa kanssa.

6.2.2.1. Axensin ja sen asiakkaiden väliset suhteet

(85) Ranskan mukaan UOP Limited -yhtiön väite julkisen takauksen merkityksestä Axensin pitkän aikavälin rahoitustilanteelle on täysin perusteeton, erityisesti kun otetaan huomioon lisenssisopimuksissa perinteisesti määrätyt sopimusperusteiset takaukset ja velvollisuudet (65). Ranskan viranomaisten mukaan UOP Limited ei perustele myöskään sitä, miksi se on vakuuttunut siitä, ettei komissio löydä ainoatakaan määräystä Axensin vastuun rajoittamisesta.

(86) Ranskan viranomaiset täsmensivät, että johdanto-osan 84 kappaleessa kuvattua sääntöä (jonka mukaan tytäryritys ei vaadi minkäänlaista takausta emoyhtiöltään) sovelletaan myös kaikkiin takauksiin, joista Axens mahdollisesti neuvottelee tai joita se tekee asiakkaidensa kanssa. Ranskan viranomaiset esittivät väitteensä selventämiseksi esimerkin aromaattisista yhdisteistä, jotka UOP Limited mainitsee huomautuksissaan. Ranskan viranomaiset täsmensivät, että yleensä Axens rajoittaa vastuunsa koskemaan tiettyä osaa maksuista […] (*). Tämä takauksen rajoittamisen politiikka, joka on Axensin oikeusvarmuuden periaatteita, erottuu näin ollen selvästi muiden tällä alalla toimivien yritysten käytännöistä, sillä nämä yritykset myöntävät Ranskan viranomaisten mukaan yleensä tietyissä tapauksissa rajoittamattomia takauksia.

(87) Lopuksi Ranskan viranomaiset muistuttavat, että vahingon yhteydessä sovellettavat ylläpito- ja korjausvelvollisuudet eivät johda IFP:n korvausvelvollisuuteen: a) Jos Axens lyö laimin maksuvelvollisuutensa, sen vakuutuksenantajien tarjoama siviilioikeudellisen vastuun kapasiteetti sen maailmanlaajuisen vakuutusohjelman eri järjestelmien kautta on paljon korkeampi kuin Axensin lisenssinhaltijoiden kanssa sopima sopimusperusteisen vastuun yläraja. b) Myös mahdollisuudet realisoida Axensin varoja välittömästi tai nopeasti ovat suuret, sillä yritys on vain vähän velkaantunut. c) IFP:n ja Axensin välisissä sopimuksissa rajoitetaan nimenomaisesti IFP:n vastuu Axensin lisenssinhaltijan maksukyvyttömyyden yhteydessä melko pieniin määriin, sillä ne on suhteutettu IFP:n saamiin maksuihin. d) Axensin siviilioikeudellinen vakuutuksenantaja kieltäytyy nimenomaisesti vetoamasta IFP:hen millään perusteella.

(88) Ranskan viranomaiset päättelevät edellä esitetystä, että UOP Limited -yhtiön väitteet edusta, jota Axens saa prosessilisenssien markkinoilla, ovat perusteettomia erityisesti sen takia, että Axens on järjestelmällisesti rajoittanut asiakkailleen myöntämiään takauksia.

(89) Ranskan viranomaiset täsmensivät 8 päivänä syyskuuta 2009 päivätyssä kirjeessään, että vastuun rajoittamisesta asiakkaisiin nähden määrätään sekä puitelisenssisopimuksessa (66) että tuotelisenssisopimuksessa (67), jotka on tehty IFP:n ja Axensin välillä ja jotka tulivat voimaan 1 päivänä tammikuuta 2001. Molemmissa sopimuksissa määrätään, että jos Axens voi osoittaa, että maksun laiminlyönti johtuu IFP:n toimittamista palveluista, IFP:n rahoitusvastuu rajoittuu tiettyyn prosenttiosuuteen (68) niistä määristä, joita IFP on tosiasiallisesti perinyt käyttömaksuna suhteessa valituksen kohteena olevaan myyntioperaatioon (tuotelisenssi) sekä alilisenssin kohteena olevaan yksikköön tai valituksen kohteena olevan alilisenssin (puitelisenssi) puitteissa toteutettuun myyntioperaatioon. Toisin sanoen IFP:n vastuu voi olla enintään saatujen määrien suuruinen. Lisäksi puitelisenssissä määrätään, että Axens huolehtii prosessien teknisen suorituskyvyn osalta alilisenssinhaltijoille myönnetyistä rahoitustakuista. Näin ollen julkinen laitos IFP ei ole vastuussa Axensin asiakkailleen myöntämistä teknisistä takuista.

(90) Lisäksi on täsmennettävä, että Axensin ja sen asiakkaiden välisissä lisenssisopimuksissa määrätään symmetrisesti, että Axensin rahoitusvastuu rajoittuu yleensä […] (*) prosenttiin kullekin valituksen kohteena olevalle yksikölle maksetuista rojalteista. IFP:n vastuu on täysin riippumaton Axensin vastuusta silloin, kun Axensin asiakkaalleen myöntämä takaus osoittautuu kaupallisista syistä korkeammaksi kuin IFP:n sille myöntämä takaus. Samaa periaatetta sovelletaan kaikkiin IFP:n muille kuin tytäryrityksilleen myöntämiin lisensseihin.

(91) Ranskan viranomaiset toteavat vielä, että julkinen laitos IFP rajoittaa periaatteessa vastuutaan suhteessa asiakkaisiinsa (tytäryrityksiin tai konsernin ulkopuolisiin asiakkaisiin) toimittaessaan palveluja näiden puolesta (tutkimuksia, tilauksesta tehtyjä tutkimuksia, testejä jne.). IFP:n hyväksymä vastuu koskee näin ollen sitoutumista korjaamaan tehdyt työt, ja rahoituksen osalta periaatteena on, että vastuu rajoittuu […] (*) prosenttiin tosiasiallisesti suoritetusta maksusta, ja ylärajana voi mahdollisesti olla tapauskohtaisesti jopa […] (*) prosenttia. Jos asiakas katsoo, että IFP:n tekemä työ on viallinen, IFP ei missään tapauksessa ole velvollinen tekemään työtä uudelleen rajoittamattomasti.

6.2.2.2. Axensin ja toimittajien väliset suhteet ja rahoitusmarkkinoilla vallitsevat rahoitusehdot

(92) Ranskan viranomaiset kiistävät UOP Limited -yhtiön väitteen, jonka mukaan luottamus siihen, että Axensilla on käytettävissään rajoittamattomasti rahoitusvaroja, takaisi sille edulliset ehdot suhteessa toimittajiin ja rahoitusmarkkinoihin. Ranskan mukaan UOP Limited ei ole esittänyt minkäänlaisia todisteita väitteensä tueksi.

(93) Ranskan viranomaiset katsovat, että edellä 84 kappaleessa kuvattu sääntö, jonka mukaan tytäryritys ei esitä minkäänlaisia takausvaatimuksia emoyhtiölle, riittää mitätöimään UOP Limited -yhtiön esittämän olettamuksen.

(94) Lisäksi Ranskan viranomaiset toteavat Axensin sekä Beicip-Franlabin ja Prosernatin rahoitusmarkkinoilta saamien lainaehtojen osalta, että ne olivat valmiit antamaan komissiolle sitoumuksen siitä, että kaikissa rahoitussopimuksissa mainittaisiin kunkin rahoitusoperaation yhteydessä kirjallisesti seuraavaa: ”Ranskan lain mukaan (ottaen erityisesti huomioon sen, että kukin takaus on erikseen hyväksyttävä lailla) tälle rahoitusoperaatiolle ei ole myönnetty minkäänlaista eikä minkäänluonteista, suoraa tai välillistä valtiontakausta” (69).

7. TUEN ARVIOINTI

7.1. SEUT-SOPIMUKSEN 107 ARTIKLAN 1 KOHDASSA TARKOITETUN VALTIONTUEN OLEMASSAOLO

(95) SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa: ”Jollei perussopimuksissa toisin määrätä, jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu sisämarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.”

(96) Nyt esillä olevassa asiassa valtiontuen olemassaolon toteamiseksi on ensin tarkasteltava, käytetäänkö toimenpiteeseen, joka koskee Ranskan julkiselle laitokselle IFP:lle 7 päivänä heinäkuuta 2006 myöntämää EPIC-asemaa, valtion varoja (7.1.1) taloudellisen toiminnan kattavan rajoittamattoman julkisen takauksen antamiseksi (7.1.2). Sen jälkeen kun valtiontakauksen laajuuden ja takauksella katettavan toiminnan luonteen perusteella on määritelty tämän päätöksen soveltamisala (7.1.3), on tarkasteltava myös, aiheutuuko kyseisestä toimenpiteestä IFP-konsernille valikoivaa etua (7.1.4), joka voi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (7.1.5).

7.1.1. VALTION VAROJEN KÄYTTÖ RAJOITTAMATTOMAN TAKAUKSEN MUODOSSA

(97) Ottaen huomioon kilpailuoikeudessa tarkoitetun taloudellisen ryhmittymän erityinen rakenne on tarkasteltava IFP:n EPIC-asemasta johtuvan rajoittamattoman valtiontakauksen mahdollisia vaikutuksia IFP-konsernin kaikkiin yksikköihin, toisin sanoen itse julkiseen laitokseen ja sen tytäryrityksiin, kahdelta näkökannalta: — Rajoittamattoman takauksen vaikutukset johtuvat suoraan IFP:n EPIC-asemasta: koska IFP on julkisoikeudellinen oikeushenkilö, siihen ei sovelleta yleisen lainsäädännön mukaisia vaikeuksiin joutuneiden yritysten saneeraus- ja selvitystilamenettelyjä. Tämän erityispiirteen ansiosta emoyhtiö IFP voisi harjoittaa suoraan taloudellista toimintaansa edullisemmin ehdoin kuin markkinoiden muut toimijat, jotka eivät saa vastaavaa suojaa (7.1.1.1). — Kun on kyse IFP-konsernin yksityisoikeudellisista tytäryrityksistä, joihin sovelletaan täysimääräisesti yleistä konkurssilainsäädäntöä, ja niiden suoraan harjoittamasta toiminnasta, näyttää siltä, että julkista laitosta ja siten valtiota ei voida saattaa suoraan vastuuseen. Jos oletetaan, että tytäryrityksellä ei ole riittävästi varoja, on tutkittava, voisivatko Axensin, Prosernatin ja Beicip-Franlabin velkojat hyötyä välillisestä mekanismista, joka perustuisi emoyhtiön mahdolliseen vastuuseen tytäryrityksistään ja vastaisi takausmekanismia (7.1.1.2).

7.1.1.1. IFP:lle sen EPIC-aseman perusteella myönnetyn rajoittamattoman valtiontakauksen kattavuus

(98) Komissio päätteli edellä mainitussa päätöksessä C 56/2007 (70), että La Posten julkisen laitoksen asemaan luontaisesti liittyvät erityispiirteet (71) ja erityisesti yksittäisten saatavien takaisinmaksulle ja La Posten ja/tai sen velvollisuuksien olemassaolon jatkumiselle myönnetty takaus merkitsevät, että valtio toimii viime kädessä julkisen laitoksen taloudellisen toiminnan takaajana.

(99) Nyt esillä olevassa asiassa komissio katsoo, että edellä mainitussa päätöksessä C 56/2007 esitetyt väitteet voidaan olennaisilta osiltaan siirtää IFP:n EPIC-asemaan ja että kyseinen laitos hyötyy myös erityisestä oikeudellisesta tilanteesta, kun on kyse takaisinmaksusta velkojille sekä sen olemassaolon jatkumisesta maksukyvyttömyystilanteessa. Tätä analyysia varten komissio viittaa edellä mainitun päätöksen C 56/2007 4.1 jaksossa (”Tueksi luokittelu”) esitettyihin perusteluihin.

A. Takaus yksittäisten saatavien korvaamiselle

(100) Aluksi on todennettava Ranskan viranomaisten väite, jonka mukaan valtiontakaus EPIC-yhtiöille on suljettu pois lainsäädännössä ja oikeuskäytännössä (a), ennen kuin osoitetaan, että sellaisessa oletetussa tapauksessa, jossa julkinen laitos IFP olisi maksujen lakkautustilassa, sen velkojat saisivat edullisemman kohtelun kuin yleisen lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvien yritysten velkojat.

a) Ranskan viranomaisten esittämien väitteiden hylkääminen

(101) Toisin kuin Ranskan viranomaiset, komissio päättelee, että Ranskan lainsäädännössä sallitaan implisiittiset takaukset ja erityisesti valtiontakaus, joka perustuu julkisen laitoksen asemaan. Komissio hylkää Ranskan viranomaisten väitteet seuraavin perustein.

(102) Ensiksi komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 120 ja 121 kappaleeseen, kun Ranskan viranomaiset väittävät, ettei ainoassakaan säädöksessä tai päätöksessä vahvisteta periaatetta, jonka mukaan valtio takaisi EPIC-yhtiöiden velat. Komissio katsoo päinvastoin, että vaikka ei ole olemassa säädöstä tai päätöstä, jossa vahvistettaisiin tai suljettaisiin pois valtion nimenomainen takaus EPIC-yhtiöille, tämä ei sulje pois implisiittisen takauksen olemassaoloa.

(103) Toiseksi komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 122–124 kappaleeseen, kun Ranskan viranomaiset katsovat, että takauksen puuttuminen on todettu oikeuskäytännössä, erityisesti asiassa Société de l'hôtel d'Albe (72) annetussa tuomiossa ja asiassa Campoloro (73) annetuissa tuomioissa. Kuten komission asiantuntija on korostanut La Poste -asiassa, asiassa Société de l'hôtel d'Albe annettu tuomio ei koske tarkalleen ottaen sitä tilannetta, jossa takausta on tarkoitus käyttää (74). Jälkimmäisen asian osalta (75) komissio katsoo päinvastoin sen osoittavan, että valtion vastuujärjestely, jota käytetään julkisten laitosten velkojen perintämenettelyssä, sisältää kaikki takausmekanismin piirteet.

(104) Kolmanneksi komissio katsoo, että Ranskan viranomaisten La Poste -asiassa esittämä väite, jonka mukaan velat, joita EPIC-yhtiöt ovat ottaneet LOLF:n voimaantulon eli tammikuun 1 päivän 2005 jälkeen, eivät voi kuulua implisiittisen takauksen piiriin, on perusteeton: a) Komissio korostaa, että IFP:n asema muutettiin 7 päivänä heinäkuuta 2006, toisin sanoen LOLF:n voimaantulon jälkeen. Näin ollen ei ole välttämätöntä tarkastella Ranskan viranomaisten asiantuntijan La Poste -asiassa esittämiä väitteitä, jotka koskevat ennen tammikuun 1 päivää 2005 mahdollisesti sovittuja lainoja, siitäkin huolimatta, että Ranskan viranomaiset viittaavat huomautuksissaan niihin soveltuvin osin. IFP:n ennen tammikuun 1 päivää 2005 sopimat lainat on ottanut ammatti-intresseistä 17 päivänä marraskuuta 1943 annetussa laissa nro 43-612 (loi sur la gestion des intérêts professionnels) tarkoitettu toimialajärjestö (toisin sanoen yksityisoikeudellinen oikeushenkilö), joten EPIC-asemaan perustuva rajoittamaton takaus ei ole voinut kattaa niitä velkojen tekohetkellä (76). b) Komissio huomauttaa kuitenkin, kuten sen asiantuntija on todennut La Poste -asiassa ja kuten komissio on jo selvittänyt edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 130 kappaleessa, johon se viittaa soveltuvin osin, että velvollisuus mainita valtiontakaukset finanssilaissa rajoittuu koskemaan tällaisten takausten myöntämistä. Näin ollen se, että takaus myönnetään, kattaa tapaukset, joissa valtio nimenomaisella tahdon ilmauksellaan päättää antaa takauksensa organisaatiolle tai toimenpiteelle. Sen vuoksi velvollisuus merkitä takaukset finanssilakiin ei kata tietystä asemasta tai oikeuskäytännöstä johtuvasta velvoitteesta aiheutuvia takauksia, joille on ominaista se, että ne ovat luonteeltaan implisiittisiä ja automaattisia. Tämä toinen takausten luokka ei siis perustu valtion päätökseen vaan siihen, että valtio toimii olemassa olevassa sääntelykehyksessä, ja takaus on vain yksi sääntelykehyksen vaikutuksista (77). c) Komissio päättelee edellä esitetystä, kuten se on jo todennut päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 131 kappaleessa, johon se viittaa soveltuvin osin, ettei Ranskan viranomaisten LOLF-lakiin perustuva väite ole vakuuttava ja ettei se, ettei missään finanssilaissa ilmoiteta valtion myöntävän takausta IFP:lle tämän aseman perusteella, estä implisiittisen takauksen olemassaoloa. Komissio päättelee edelleen, ettei se ole sidottu Ranskan lainsäädännön määritelmään toimenpiteestä takauksena eikä siihenkään, että kyseessä olisi LOLF:n soveltamisalaan kuuluva takaus. Komissio katsoo, että merkittävä tekijä on ainoastaan toimenpiteen luokittelu unionin lainsäädännön perusteella, jossa tunnustetaan implisiittisen takauksen olemassaolo silloin, kun jäsenvaltio on juridisesti velvollinen korvaamaan toisen henkilön saatavan tämän lyötyä laimin maksusitoumuksensa (78).

(105) Neljänneksi komissio hylkää Ranskan viranomaisten väitteen, jonka mukaan jos EPIC-yhtiöille on myönnetty valtiontakaus, uuden EPIC-yhtiön perustaminen (mukaan lukien aseman muuttaminen) edellyttäisi sellaisten takausmenettelyjen toteuttamista, joilla säilytettäisiin ennen muutosta syntyneet velkojien oikeudet. Komission mukaan toisaalta se, ettei tällaista mekanismia ole koskaan perustettu (79), osoittaa, ettei IFP:lle ole koskaan myönnetty takausta: a) Kuten komission asiantuntija on todennut La Poste -asiassa ja kuten todetaan edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 133 kappaleessa, johon komissio viittaa soveltuvin osin, komissio katsoo, että tällainen väite edellyttäisi erittäin väljää tulkintaa perustuslakiin perustuvasta omistusoikeuden suojasta. b) Komissio haluaa täsmentää, kuten se on jo tehnyt edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 134 kappaleessa, johon se viittaa soveltuvin osin, ettei omistusoikeus edellytä mitään erityistä toimenpidettä velkojien oikeuksien takaamiseksi, kun EPIC muutetaan yhtiöksi, johon sovelletaan saneeraus- ja selvitystilamenettelyjä, eikä tällaisten toimenpiteiden puuttuminen tämän vuoksi ole osoitus implisiittisen takauksen puuttumisesta. c) Komissio lisää, kuten todetaan edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 135 ja 136 kappaleessa, joihin komissio viittaa soveltuvin osin, ettei se, että Ranskan viranomaiset päättivät myöntää La Postelle nimenomaisen takauksen (80), kun se sai EPIC-asemaan rinnastettavissa olevan aseman vuonna 1990, todista, ette implisiittistä takausta ollut olemassa.

(106) Lopuksi komissio viittaa tämän päätöksen jaksoon, joka koskee valtion vastuuta, sekä edellä mainitun päätöksen C 56/2007 4.1.1 A b) 3) kohtaan Ranskan viranomaisten lainaaman Labetoullen artikkelin osalta (81) ja asiassa Campoloro noudatetusta oikeuskäytännöstä tekemäänsä analyysiin (82).

(107) Toisin kuin Ranskan viranomaiset esittävät – niiden mukaan tällainen takaus on poissuljettu säädöksillä – komissio huomauttaa, että julkisen laitoksen asemaan liittyvien implisiittisten takausten olemassaolo on vahvistettu korkeimman hallinto-oikeuden asiassa Crédit Lyonnais vuonna 1995 antamassa muistiossa, jossa implisiittisen takauksen olemassaoloa perustellaan yksinomaan organisaation julkisen laitoksen luonteella (83).

(108) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 142–145 kappaleeseen, joissa todetaan, että komissio ei hyväksy Ranskan viranomaisten tulkintaa, jonka mukaan tätä korkeimman hallinto-oikeuden lausuntoa ei voitaisi soveltaa IFP:hen. Komissio korostaa erityisesti, ettei tässä lausunnossa mitenkään viitata julkisen laitoksen käyttämän julkisen kirjanpitäjän tehtäviin tai julkisen kirjanpitäjän käyttöön. Lisäksi Ranskan viranomaiset eivät selvennä, miksi niiden mukaan tätä lausuntoa voidaan soveltaa ainoastaan julkista kirjanpitäjää käyttäviin julkisiin laitoksiin. Komissio hylkää Ranskan viranomaisten väitteet, joiden mukaan lausuntoa ei voida soveltaa, koska se on annettu ennen LOLF:n voimaantuloa ja korkeimman hallinto-oikeuden aiemman oikeuskäytännön vastaisesti. Komissio on muistuttanut edellä 104 kappaleessa ja edellä mainitussa päätöksessä C 56/2007, ettei LOLF estä valtion IFP:lle myöntämää implisiittistä takausta.

(109) Lopuksi komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 146 ja 147 kappaleeseen, joissa todetaan komission ottavan huomioon 22 päivänä heinäkuuta 2003 annetun talous-, valtiovarain- ja teollisuusministerin muistion, jonka aiheena on valtion implisiittisesti tai nimenomaisesti myöntämien takausjärjestelmien luettelointi ja jossa vahvistetaan hallinnollisesta määräyksestä tai säädöksestä johtuvien implisiittisten takausten olemassaolo ja se, että nämä aiheuttavat ja sisältävät rahoituksellisia seurauksia valtiolle. Tämä muistio osoittaa, että valtion takaus voi johtua hyvin eriluonteisista säädöksistä (84), ja siinä muistutetaan, että julkisen laitoksen perustaminen voi edellyttää valtion implisiittistä takausta kyseisen laitoksen velkojien hyväksi (85).

b) IFP:n velkojan saatavan takaisinmaksu on varmistettu

(110) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 4.1.1. A b) kohdassa esitettyyn esimerkkiin ja aikoo osoittaa, että jos IFP:n maksujen suorittaminen lakkaa, sen velkojat ovat suotuisammassa tilanteessa kuin kauppaoikeuden soveltamisalaan kuuluvan yrityksen velkojat.

(111) Ensiksi julkisiin laitoksiin ei sovelleta perinteisiä rajoituksia, jotka koskevat yksityisoikeudellisen organisaation saatavan maksamista. Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 150–154 kappaleessa laajemmin selvitettyihin seikkoihin, joiden pohjalta se toteaa ensimmäisestä kohdasta seuraavaa: — Toisin kuin kauppaoikeuden soveltamisalaan kuuluvien yritysten velkojat, IFP:n velkojat eivät ole vaarassa menettää saataviaan kokonaan tai osittain selvitystilamenettelyn käynnistämisen vuoksi (koska IFP:hen ei sovelleta yleisen lainsäädännön mukaisia vaikeuksiin joutuneiden yritysten saneeraus- ja selvitystilamenettelyjä). — IFP:n oikeushenkilöys ei ole este valtion takauksen olemassaololle. — Koska valtion vastuuta IFP:stä ei ole nimenomaisesti rajoitettu, IFP:n velkojat voivat oikeutetusti vedota periaatteeseen, jonka mukaan valtio takaa IFP:n velat, vaikka IFP onkin oikeushenkilö.

(112) Toiseksi 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa (ja useissa sen soveltamista koskevissa säädöksissä (86) määritellyllä päätöksellä tuomitun julkisen laitoksen velkojen perintämenettely on jäljempänä 113–117 kappaleessa selvitetyistä syistä edullisempi IFP:n velkojille kuin yleisen lainsäädännön mukaiset tuomioistuinmenettelyt, jollei se johda IFP:ltä olevan saatavan raukeamiseen.

(113) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 157–161 kappaleeseen, joissa kehitetyn analyysin mukaisesti komissio huomauttaa ensin, että vuoden 1980 laissa (87) ja sen soveltamissäännöissä (88) nimetään valtio toimivaltaiseksi viranomaiseksi julkisten laitosten velkojen perijänä ja annetaan valtiolle merkittäviä etuoikeuksia: viran puolesta annettava maksumääräys ja riittävien varojen hankkiminen.

(114) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 162–168 kappaleeseen, joissa esitetyn mukaisesti komissio katsoo, että vuoden 1980 laissa ja sen soveltamista koskevissa säädöksissä määritelty erityinen menettely on ainoastaan velkojen perimismenettely eikä selvitystilamenettely. Saatava ei katoa tämän menettelyn soveltamisen päätteeksi, kun taas yleisen lainsäädännön mukaisen selvitysmenettelyn lopuksi varojen puuttumisen takia annettava tuomio konkurssimenettelyn päättämisestä estää velkojaa nostamasta uutta syytettä. Komissio huomauttaa myös, että vuoden 1980 laki ja sen soveltamista koskevat säädökset, joissa säädetään maksumääräyksen lykkäämisestä eikä missään vaiheessa varauduta maksujen lakkautukseen, jättävät velkojat siihen uskoon, että riittävät varat ovat nyt tai myöhemmin käytettävissä sen saatavan maksuun, joka niillä on julkiselta laitokselta. Nämä molemmat seikat johtavat päättelemään, että käyttövarojen riittämättömyys kuuluu tarvittaessa valtiontakauksen piiriin tai on vain tilapäistä. Sitä vastoin missään selvitysmenettelyssä ei varauduta mahdollisuuteen, jonka mukaan kolmannet tulisivat vastuullisiksi maksukyvyttömän henkilön veloista, paitsi tietysti silloin, kun kyseessä on takaaja.

(115) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 170–180 kappaleeseen, joissa kehitetyn analyysin mukaisesti komissio katsoo, että Ranskan lainsäädännössä annetaan valtiolle lupa myöntää ja vieläpä kannustetaan valtiota myöntämään määrärahoja julkisille laitoksille, eikä odoteta niiden turvautuvan perinteiseen pankkilainaan käyttövarojen ehtyessä. Nämä määrärahat voivat olla 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa tarkoitettuja täydentäviä varoja. Komissio katsoo myös, että nämä säädökset ovat velkojien tiedossa, joten niillä on täysi syy uskoa, että valvontaviranomainen löytää tarpeelliset varat saatavan maksamiseksi. Näin ollen komissio katsoo, että oletus siitä, että velkoja ei onnistuisi saamaan maksua saatavalleen 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain menettelyjä soveltamalla, on epätodennäköinen.

(116) Komissio katsoo kuitenkin, että päinvastoin kuin se päätteli edellä mainitussa La Postea koskevassa päätöksessä C 56/2007, nyt esillä olevassa asiassa IFP:n realisoitavat omat varat ovat suhteellisen merkittävät, jos, kuten Ranskan viranomaiset selvittävät edellä 44 kappaleessa, käyttövarat ja investoinnit (150,3 miljoonaa euroa) olivat vuoden 2007 lopulla noin viisi kertaa suuremmat kuin sen lainat ja velat (25,2 miljoonaa euroa). Näin ollen komissio myöntää, että IFP:n nykyisessä rahoitustilanteessa näyttää hyvin epätodennäköiseltä, että omien varojen puute voisi ainakaan lähitulevaisuudessa saattaa konsernin kyvyttömäksi maksamaan velkojaan, mikä aiheuttaisi valtion asioihin puuttumisen.

(117) Vaikka tällainen tilanne, jossa IFP:ltä puuttuisi varoja, on tällä hetkellä epätodennäköinen, pitkällä aikavälillä se on kuitenkin mahdollinen. Tällaisessa tilanteessa ei ole mahdollista realisoida varoja omaisuutta luovuttamalla, mikä johtaisi muiden takausmenettelyjen käyttöön (ennakot, valtion vastuuseen vetoaminen jne.). Lisäksi lainsäätäjän toteuttama omaisuuden suojausjärjestelmä voisi johtaa riita-asioihin, jotka koskevat valtion ankaraa vastuuta IFP:n mahdollisen maksuvelvollisuuksien laiminlyönnin yhteydessä (89). Tältä osin komissio ottaa huomioon Ranskan viranomaisten väitteen (90), jonka mukaan olettaen, että valtio katsoisi julkiselle laitokselle kuuluvan omaisuuden välttämättömäksi julkisen palvelun tehtävän suorittamisessa ja vastustaisi näin ollen sen luovuttamista, valtio ei kuitenkaan olisi korvausvelvollinen eikä joutuisi käyttämään takausmekanismeja. Komissio huomauttaa kuitenkin, että Ranskan viranomaiset ovat myöntäneet (vaikka ne kiistävätkin, että IFP voisi saada tästä etua), että julkisen palvelun jatkuvuuden vaatimus velvoittaa valtion edustajan toteuttamaan 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa perustetun menettelyn (91). Näin ollen komissio katsoo, että julkisen vallan päätös olla luovuttamatta omaisuutta julkisen palvelun säilyttämiseksi voisi saattaa valtion ankaraan vastuuseen julkisten menojen tasapuolisuuden periaatteen rikkomisesta.

(118) Kolmanneksi komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 185–226 kappaleeseen, joissa esitetyistä syistä komissio katsoo, että siinä erittäin epätodennäköisessä tapauksessa, ettei velkoja saisi korvausta vuoden 1980 laissa vahvistetulla menettelyllä, sille ei jäisi muuta keinoa kuin vedota valtion vastuuseen, joka vastaisi piirteiltään takausmekanismia.

(119) Vaikka Ranskan viranomaiset katsovat, että valtion vastuuseen ei periaatteessa voida vedota sen enempää tuottamukseen perustuvan vastuun kuin ankarankaan vastuun perusteella (92), ne myöntävät kuitenkin, että mikäli olemassa olisi julkisen palvelun jatkuvuusvelvoite ja se koskisi valtion edustajaa 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa vahvistetun menettelyn täytäntöönpanon yhteydessä, olisi mahdollista, että tuomioistuin antaisi määräyksen korvauksen maksamisesta velkojalle. Tässä tapauksessa Ranskan viranomaiset katsovat kuitenkin, ettei velkoja saisi mitään etua, koska sen saama korvaus olisi verrattavissa korvaukseen, jonka se saisi yleisen lainsäädännön perusteella. Tältä osin komissio esittää tiettyjä vuoden 1980 lailla perustettuun erityiseen oikeuteen kuuluvia erityispiirteitä: selvitystilaa koskevan yleisen lainsäädännön perusteella velkojat (ainakaan etuoikeudettomien saatavien velkojat) eivät yleensä saa takaisin koko saatavaansa ja useimmiten selvitystilassa olevan yrityksen velkoja ei myöskään maksa kolmas taho.

(120) Ranskan viranomaiset kiistävät myös sen, että velkojien mahdollisuudet saada korvauksia vetoamalla valtion vastuuseen voitaisiin rinnastaa takaukseen. Komissio katsoo päinvastoin, että valtion vastuuseen saattaminen (tuottamusvastuun tai ankaran vastuun perusteella) 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa tarkoitetun julkisoikeudellisten oikeushenkilöiden velkojen perintämenettelyn yhteydessä vastaa unionin lainsäädännön kannalta takausmekanismia, sillä se varmistaa velkojien saatavien maksun velvoittamalla valtion korvaamaan ne IFP:n laiminlyödessä maksuvelvollisuutensa. Lisäksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö asiassa Société de gestion du port de Campoloro ja Société fermière de Campoloro vastaan Ranska (93), jäljempänä ’Campoloro-asia’, pyrkii tunnustamaan automaattisen takauksen.

(121) Komissio katsoo, samoin kuin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 181–184 kappaleessa, joihin se viittaa soveltuvin osin, että Ranskan viranomaisten ehdotus vuoden 1980 lain soveltamista koskevan asetuksen selventämisestä ei riitä sulkemaan pois sitä, että varoja vapautetaan lisäämällä julkisia varoja: a) Ranskan viranomaiset ehdottivat vuoden 1980 lain soveltamisasetukseen seuraavaa muutosta: ”Jollei maksua ole suoritettu näiden määräaikojen kuluessa, valtion edustaja tai valvontaviranomainen kirjaa menoerän maksuvelvoitteensa laiminlyöneen julkisen laitoksen tai yhtiön talousarvioon. Valtion edustaja tai valvontaviranomainen vapauttaa tarvittavat varat laitoksen tai yhtiön talousarviosta joko pienentämällä vielä käyttämättömiä, muihin menoihin varattuja määrärahoja tai lisäämällä varoja.” (Muutos alleviivattu). b) Komissio katsoo kuitenkin, samoin kuin menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 67 kappaleessa, etteivät säädökset nykyisessä muodossaan sen enempää kuin Ranskan viranomaisten ehdotuksen mukaisiksi muutettuinakaan estä sitä, että varoja voidaan vapauttaa käyttämällä tuen tai julkisten varojen siirron avulla ennalta mahdollistettua varojen lisäystä.

(122) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 204–211 kappaleeseen, joissa esitetyistä syistä se katsoo lisäksi, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen Campoloro-asiassa antama ratkaisu osoittaa, että Ranskan valtion vastuuseen vetoaminen kyseisessä tapauksessa toimii julkisviranomaisten velkojen implisiittisenä takauksena eikä siihen liity minkäänlaista vahinkoehtoa. a) Komissio huomauttaa tarkemmin, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin hylkäsi Ranskan viranomaisten väitteet, joita ne pyrkivät perustelemaan (94) sillä, ettei valtion syyksi luettavaa määräytymisperustetta ollut ja ettei valtio ollut myöntänyt takausta oikeushenkilöiksi määritellyille julkisviranomaisille, ja hyväksyi kantajien päinvastaiset väitteet (95). b) Komissio huomauttaa, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi lopuksi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kohdan rikkomisen erityisesti seuraavin perustein: ”Nämä tuomiot on siis aiheellista panna täytäntöön, ja tuomioistuin muistuttaa, etteivät valtion viranomaiset voi vedota varojen puutteeseen perustellessaan oikeuden päätökseen perustuvan velan maksamatta jättämistä […]”. Lisäksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi kyseisen sopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklan rikkomisen sillä perusteella, että kantajayhtiöiden omistusoikeuteen oli kohdistunut erityinen ja kohtuuton rasite, joka johtuu siitä, ettei niille ole maksettu niille kuuluvia määriä (96). Ihmisoikeustuomioistuin määräsi lopulta valtion maksamaan velallisten kuntien velan kokonaisuudessaan (97). c) Komissio katsoo, että edellä mainitusta oikeuskäytännöstä johtuu kolme tärkeää seikkaa: — Edellyttäen, että kantajat saavat tuomioistuimen päätöksen, jossa tunnustetaan niiden saatavat, valtion vastuu toimii implisiittisen takauksen tavoin (98), jos Ranskan valtio on tuomittu maksamaan julkisoikeudellisen oikeushenkilön koko velka (99), eikä määrää ole millään tavoin jaettu osiin, jotka voisivat perustua velallisen julkisen yhteisön maksukyvyttömyyteen ja toisaalta valtion syyksi luettaviin mahdollisiin laiminlyönteihin (Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei etsi valtion syyksi luettavaa määräytymisperustetta, vaan pitäytyy pelkästään velallisen maksukyvyttömyydessä). — Tämä vastuu kattaa julkisviranomaisten velat, vaikka nämä olisivatkin oikeushenkilöitä. Ranskan hallitus vetosi nimenomaan oikeushenkilöasemaan ja omaan varallisuuteen kiistäessään Ranskan valtion vastuuseen saattamisen, mutta ihmisoikeustuomioistuin hylkäsi tämän perustelun. — Valtiontakauksen soveltamisala ulottuu niihin julkisviranomaisiin, jotka riippuvat valtiosta. Takaus liittyy siis tiiviisti velallisen julkisoikeudelliseen asemaan. d) Lisäksi komissio toteaa, ettei Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen Campoloro-asiassa tekemä ratkaisu ole irrallinen, vaan liittyy erittäin selvään oikeuskäytännön suuntaukseen, erityisesti asioissa Artico vastaan Italia (100) ja asiassa Bourdov vastaan Venäjä (101) annetuissa tuomioissa.

(123) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 212–220 kappaleeseen, joissa esitetyistä syistä se katsoo, etteivät Ranskan viranomaisten esittämät huomautukset mitätöi tätä todistelua. Kuten komissio päätteli La Poste -asian osalta edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 222 kappaleessa sekä totesi menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessään, se katsoo, että Ranskan voimassa olevan lainsäädännön mukaan IFP:n velkoja, joka ei ole saanut saatavastaan maksua 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain menettelyjen avulla, voi saada koko laiminlyödyn saatavansa suuruisen korvauksen vetoamalla valtion vastuuseen, toisin kuin yleisen lainsäädännön selvitystilamenettelyssä, jossa velkojan saama korvaus rajoittuu käytettävissä olevien varojen määrään. Komissio katsoo edellä esitetyn perusteella, että valtion vastuuta käsitellään kuten takausta eikä Ranskan lainsäädännössä rajoiteta sitä millään lailla ja että se liittyy luontaisesti velallisen organisaation julkisoikeudelliseen asemaan.

(124) Lisäksi komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 223–226 kappaleeseen, joissa esitetyistä syistä se ottaa huomioon Ranskan ehdotuksen sisällyttää kaikkiin IFP:n sopimuksiin, joihin liittyy saatava, sellainen lauseke, jolla rajoitettaisiin riskiä siitä, että valtion ankaraan vastuuseen vedotaan pelkästään IFP:n maksukyvyttömyyden perusteella. Komissio katsoo kuitenkin, että tällainen sääntelykehys on epävakainen ja että sen pysyvyys herättää epäilyksiä, koska hyväksytyn riskin poikkeus on oikeuskäytännössä vahvistettu sääntö, joka voi aina muuttua. Komissio pitää kuitenkin tällaista ehdotusta sellaisenaan riittämättömänä, sillä se ei kata kaikkia oletettuja tapauksia: se ei sulje pois mahdollisuutta, että valtiontakausta voitaisiin käyttää kaikenlaisessa vastuussa (erityisesti sopimuksiin perustumattomassa vastuussa ja rikosoikeudellisessa vastuussa). Sopimusteitse on ennalta mahdotonta määrätä, ettei valtio ole velvollinen maksamaan IFP:n velkoja sen velkojille, esimerkiksi silloin kun julkinen laitos IFP on yleisesti velkaa kolmansille erilaisten juridisten mekanismien välityksellä, erityisesti jos IFP olisi sulauttanut itseensä toisen laitoksen (102), jolla olisi kolmansien hallussa olevia saatavia, jotka eivät ole aivan heti tunnistettavissa. Komissio katsoo kolmansien hallussa olevista yksittäisistä saatavista, että vain soveltamisalaltaan yleinen säädös, jossa todetaan, ettei valtio ole IFP:n takaaja, ja jota sovelletaan kaikissa tilanteissa ja kaikenlaisten kolmansien yhteydessä, on riittävä poistamaan rajoittamattoman takauksen. Lisäksi olettaen, että Ranskan ehdotukset estäisivät IFP:n velkojien kaikki mahdollisuudet vedota valtion vastuuseen saatavansa takaisinmaksun varmistamiseksi (tätä olettamusta ei komission mukaan ole todennettu), näiden ehdotusten perusteella ei voida selvästi todeta, mitä tapahtuisi siinä tapauksessa, että julkinen laitos IFP joutuisi maksukyvyttömäksi (103).

(125) Neljänneksi vaikka julkisen laitoksen velkoja ei saisikaan täyttä korvausta, se voi aikaansaada oikeusvaikutuksia vetoamalla oikeutettuun virheeseen, johon se on syyllistynyt saatavan syntyhetkellä olettaen, että saatava korvataan joka tapauksessa.

(126) Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 227, 228 (ensimmäinen, toinen ja kolmas luetelmakohta) ja 229 kappaleeseen, joissa esitetyistä syistä se katsoo, että vilpittömän mielen suojan teorialla (théorie de l'apparence) (104) voidaan vahvistaa, että IFP:n velkojilla on perusteita uskoa yhdenmukaisten viitteiden sarjan perusteella, että tällainen takaus on todella olemassa (siinäkin tapauksessa – mikä ei pidä paikkaansa – että IFP:n EPIC-asema ei oikeuttaisi sitä oikeudellisten syiden perusteella saamaan rajoittamatonta takausta Ranskan valtiolta). Tärkeimmät viittaukset vilpittömän mielen suojan teoriaan perustuvat toisaalta siihen, että eri säädökset (vuoden 1980 laki ja sen soveltamissäädökset) ja viralliset asiakirjat (talousarvioasiakirjat) saavat velkojan uskomaan, että valtio huolehtisi EPIC-yhtiöiden veloista käteisvarojen loppuessa tai käyttäisi omaa vastuuvelvollisuuttaan. Toisaalta se, että Ranskan viranomaiset eivät ole selventäneet oikeudellista tilannetta Campoloro-asian ratkaisun jälkeen eivätkä komission EPIC-yhtiöiden asemasta käynnistämien ensimmäisten menettelyjen päättymisen jälkeen, lisää niin ikään velkojien luottamusta tällaisen takauksen olemassaoloon. Se, ettei EPIC-yhtiön maksukyvyttömyystilanteen vaikutuksia ole selvästi osoitettu, puhuu myös tämän tulkinnan puolesta.

(127) Ny