96/542/EY: Komission päätös, tehty 30 päivänä huhtikuuta 1996, Italian kenkäteollisuuden alalle myöntämästä tuesta (Ainoastaan italiankielinen teksti on todistusvoimainen) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)



Virallinen lehti nro L 231 , 12/09/1996 s. 0023 - 0031



KOMISSION PÄÄTÖS, tehty 30 päivänä huhtikuuta 1996, Italian kenkäteollisuuden alalle myöntämästä tuesta (Ainoastaan italiankielinen teksti on todistusvoimainen) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) (96/542/EY) EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen, ja erityisesti sen 93 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan, ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen, ja erityisesti sen 61 artiklan 1 kohdan, on antanut asianomaisille osapuolille mahdollisuuden esittää huomautuksensa näiden artiklojen mukaisesti, sekä katsoo, että I Komissio on ilmoittanut Italian hallitukselle 24 päivänä huhtikuuta 1995 (1) päivätyllä kirjeellään perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn aloittamisesta kenkäteollisuuden alalle myönnettyyn tukeen liittyen. On huomattava, että Italian hallitus ilmoitti myöhässä näistä toimenpiteistä Italian pysyvän edustuston kirjeellä, joka kirjattiin komissiossa 11 päivänä lokakuuta 1994. Italian 18 päivänä tammikuuta 1994 annetun "decreto legge" -säädöksen N:o 40, joka useiden lykkäysten jälkeen muutettiin 19 päivänä heinäkuuta 1994 erilliseksi laiksi N:o 451 (jäljempänä `laki 451/94`, 6 artiklassa säädetään työllisyyttä koskevista toimenpiteistä. Tämän artiklan säännösten mukaan vakavan työllisyysongelman vaivaamilla aloilla toimivat yritykset, jotka toteuttavat suunnitelmia työpaikkojen luomiseksi, voivat saada täyden tai osittaisen vapautuksen työnantajan maksettavaksi kuuluvista sosiaaliturvamaksuista (jäljempänä sosiaaliturvamaksut) uusien palkattujen työntekijöiden osalta. Työpaikkojen luomiseksi tehtyjen suunnitelmien on oltava alan ammattiliittojen ja työnantajajärjestöjen viimeistelemiä ja työ- ja sosiaaliministeriön päätöksellä valtiovarainministeriön kanssa yhteistyössä hyväksyttyjä, eikä niitä voida soveltaa sellaisiin yrityksiin, jotka ovat irtisanoneet henkilökuntaansa uusien työntekijöiden palkkaamista edeltäneiden kahdentoista kuukauden aikana. Kyseessä on siis oltava työpaikkojen nettomääräinen luominen. Italian kenkäteollisuuden alan ammattiliitot ja työnantajajärjestöt ovat toteuttaneet toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on lisätä työpaikkoja jo olemassa olevissa tuotantoyksiköissä ja perustaa uusia yrityksiä. Tavoitteena on jarruttaa teollisuuden suuntausta siirtää tuotantoa muualle sekä lieventää tämän Italian kenkäteollisuudelle aiheuttamia vaikutuksia. Ministeriön päätöksellä 31 päivänä maaliskuuta 1994 hyväksytty "kenkäteollisuuden alan ylimääräinen tuotannon ja työllisyyden tukitoimenpide" (jäljempänä 31 päivänä maaliskuuta 1994 tehty päätös) on lain 451/94 6 artiklan säännösten ensimmäinen alakohtainen sovellutus. Näitä toimenpiteitä voidaan soveltaa 5000 työpaikkaan, jotka on aiottu luoda ja joihin liittyvistä työsopimuksista puolet on määräaikaisia. Sosiaaliturvamaksujen fiskalisointi (tässä tekstissä kyseisellä termillä tarkoitetaan työnantajan sosiaaliturvamaksujen siirtämistä verovaroista maksettavaksi) pienenee ajan myötä ainakin määräajaksi tehtyjen työsopimusten osalta. Komissio on päättänyt aloittaa Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn näihin toimenpiteisiin liittyen, koska se katsoo, että yrityksen maksettaviksi kuuluvien sosiaaliturvamaksujen täydellinen tai osittainen fiskalisointi on alakohtaista tukea (kulujen fiskalisointi tarkoittaa niiden siirtämistä maksettaviksi valtion yleisestä talousarviosta). Se seikka, että toimenpiteitä voidaan myöntää "aloille, jotka kärsivät vakavista työllisyysongelmista" antaa lisäksi Italian hallitukselle mahdollisuuden harkita, mille aloille se myöntää tukea. Alakohtaisuuden merkitystä vahvistaa se, että ammattiliittojen ja työnantajajärjestöjen neuvottelut tukien määrittelemiseksi tapahtuvat koko alan tasolla. Tästä seuraa, että edut ovat jokaisella alalla todennäköisesti erilaiset, koska ongelmat ovat erilaisia. Komission tällä alalla vakiintuneen politiikan mukaisesti kieltäydytään kaikesta tukien alakohtaistamisesta, jos yhteisön sisäisen kaupan merkitys ja Italian yritysten osuus siitä (noin 50 prosenttia) saavat tässä tapauksessa aikaan sen, että Italian yritysten saama tuki vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua. Muita jäsenvaltioita ja niitä kolmansia osapuolia, joita asia koskee, kehotettiin esittämään huomautuksensa tästä asiasta. Komissio sai Italian hallituksen huomautukset 22 päivänä kesäkuuta 1995. Brysselissä pidettiin 20 päivänä joulukuuta 1995 kokous Italian hallituksen edustajien kanssa. Lisätietoja toimitettiin vielä 17 päivänä tammikuuta 1996. Tähän viimeisimpään kirjeeseen sisältyi myös "monivuotinen työllisyysohjelma", joka oli jo toimitettu neuvostolle 23 päivänä lokakuuta 1995. Komissio on saanut tämän menettelyn yhteydessä huomautuksia Saksan hallitukselta, eurooppalaisilta ja kansallisilta kenkäteollisuuden tuottajien ja jakelijoiden järjestöiltä sekä eräältä ranskalaiselta yritykseltä. Nämä huomautukset on toimitettu Italian viranomaisille lausuntoa varten 18 päivänä joulukuuta 1995 ja 19 päivänä tammikuuta 1996. Italian viranomaisten lausunnot näistä huomautuksista toimitettiin 17 päivänä tammikuuta 1996 ja 7 päivänä helmikuuta 1996. II Italian viranomaisten huomautukset voidaan esittää tiivistelmänä seuraavasti: - Kyseisestä toimenpiteestä ei ilmoitettu välittömästi, koska ei oltu varmoja siitä, onko kyseessä valtion tuki. Myöhemmin kuitenkin laadittiin ilmoitus (lokakuu 1994). Koska tähän päivämäärään mennessä toimenpiteitä ei ollut vielä toteutettu, Italia katsoo, että se on täyttänyt Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaiset velvoitteensa. - Lain 451/94 6 artiklassa (jossa sallitaan täydellinen tai osittainen vapautus työnantajan maksettavaksi kuuluvista sosiaaliturvamaksuista niissä yrityksissä, jotka toimivat työllisyysongelmista kärsivillä aloilla, jos eri työmarkkinaosapuolet laativat suunnitelman työpaikkojen luomiseksi) säädetään yleisestä toimenpiteestä, jota sovellettiin ensimmäisen kerran alakohtaisesti kenkäteollisuuden tapauksessa. Muutkin alat voivat esittää suunnitelmia työpaikkojen luomiseksi ja myös niiden osalta soveltamispäätökset voidaan hyväksyä. Jos kaikki alat kärsivät työllisyysongelmista, lain tavoitteena on uuden toimintatavan kokeileminen, joka ei koske suunniteltujen etujen yleisempää soveltamista. Sen vaatimuksen perusteena, että alakohtaiset suunnitelmat on otettava huomioon, on välttämättömyys tarkistaa tapauskohtaisesti välittömän valvonnan avulla toimenpiteen laillisuus sekä sen vaikutus mahdollisen laajentumisen varalta. Lisäksi Italiassa työmarkkinaosapuolten on neuvoteltava ammattiliittojen ja työnantajajärjestöjen aseman parantamisesta työllisyysongelman ratkaisemisessa. Toimenpiteen kokeellisuutta vahvistaa sekin, että se koskee ainoastaan työpaikkojen nettomääräistä luomista ja se että sen kesto on rajoitettu viiteen vuoteen. - 6 artiklan säännösten tavoitteena on: a) maan erityisesti naisten osalta vaikean työllisyystilanteen parantaminen; b) vaikeuksissa olevien alojen työntekijöiden tukemiseen tarkoitettuihin toimenpiteisiin liittyvien valtiontalouden tavanomaisten kustannusten vähentäminen (liikkuvuus, Cassa Integrazione), mistä seuraa ajatus palkata ensi sijassa vähemmän kustannuksia vaativilla menetelmillä näihin ryhmiin kuuluvia työntekijöitä. Myös työttömyyden vastaiseen toimintaan suhtautumisessa on tapahtunut muutos; valtion varoja kohdistetaan ennemminkin työpaikkojen luomiseen kuin työttömien tukemiseen; c) heikosti koulutetun työvoiman irtisanomisen vastustaminen ja vaikuttaminen erityisesti yhteisön tason ratkaisujen puuttumiseen; d) pyrkimys vaikuttaa siihen, että tämänhetkinen talouskasvu ei näytä riittävältä vähentämään työttömyyttä. Näiden perusteiden painokkuudesta johtuen Italian hallitus arvioi, että kyseisten tukien voidaan katsoa olevan perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisia poikkeuksia, jotka on tarkoitettu jäsenvaltion taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen. Italian viranomaiset pyytävät, että komissio esittäisi näkemyksensä lain 451/94 6 artiklassa tarkoitetusta tukijärjestelmästä. - Sosiaaliturvamaksujen fiskalisointia ei voida luokitella toimintatueksi, vaan se on katsottava tueksi työpaikkojen luomiseen. Tästä syystä tukea ei voi suunnata taloudellisista vaikeuksista kärsiville aloille, koska näille aloille työpaikkojen luominen on ilmeisistä syistä vaikeaa. On mahdollista tukea ainoastaan sellaisia aloja, joiden kilpailuasema on vakaa, ja ohjata yritysstrategioita henkilöresurssien mahdollisimman tehokkaaseen käyttöön. Käytännössä tätä menetelmää sovelletaan käytettävissä olevien varojen vähäisyyden vuoksi ainoastaan silloin, kun on mahdollista ennakoida merkittäviä ja kestäviä tuloksia. - Tukea saavien yritysten rakenteiden parantaminen ei ole alakohtaisen toimenpiteen tavoitteena eikä vaikutuksena saatavilla olevien varojen niukkuuden vuoksi (50 miljardia Italian liiraa eli 26,5 miljoonaa ecua viiden vuoden aikana). Itse asiassa sosiaaliturvamaksujen fiskalisointi ei lisää tuotantokapasiteettia eikä italialaisten tuotteiden kilpailukykyisyys suhteessa muiden jäsenvaltioiden vastaaviin tuotteisiin kasva, sillä tuen puuttuessa yritykset ylläpitäisivät tuotantokapasiteettiaan siirtämällä jotkut tuotantovaiheet ulkomaille. Ainoana erona olisi siis se, että työpaikkoja luotaisiin yhteisön ulkopuolelle. Italian viranomaiset myöntävät kuitenkin, että ne kenkäteollisuuden alan yritykset, jotka hakemuksensa perusteella toivovat hyötyvänsä tästä toimenpiteestä, suunnittelevat noin 47 miljardin Italian liiran suuruisia lisäinvestointeja. Tämä määrä voi vaikuttaa vähäiseltä, mutta on muistettava, että kyseiset yritykset ovat kooltaan keskisuuria ja erityisesti pieniä yrityksiä. - Kyseinen toimenpide rajataan pienille ja keskisuurille yrityksille myönnettävää valtion tukea koskevan yhteisön kehyksen määritelmän mukaisesti (2) pieniin ja keskisuuriin yrityksiin (jäljempänä `pk-yrityksiä koskeva yhteisön kehys`). - Eräs toimenpiteen tavoitteista on välttää se, että Italian yritykset siirtävät kolmansiin maihin sellaisia työvaiheita, jotka edellyttävät vähemmän koulutettua työvoimaa (pintamateriaalin leikkaus ja työstäminen). Italian lainaaman tutkimuksen mukaan (3) näiden vaiheiden siirtäminen matalapalkkamaihin tekee mahdolliseksi kustannuksien vähentämisen jopa yli 30 prosentilla. Välituotteen (pintamateriaalista) valmistamisessa työkustannukset ovat 60 prosenttia kaikista tuotantokustannuksista. Koska sosiaaliturvamaksut vastaavat 40-45 prosenttia työn kustannuksista, täydellinen vapautus sosiaaliturvamaksuista vähentää tuotteen kustannuksia 24-27 prosenttia työntekijää kohden. Tämä on melko lähellä sitä kustannusten vähennystä, joka saavutetaan työvaiheita siirtämällä. Suhteessa kenkäparin omakustannushintaan välituotteen työkustannuksiin liittyvien sosiaaliturvamaksujen täydellinen fiskalisointi mahdollistaa 7-8 prosentin vähennyksen työntekijää kohden. Toimenpiteen vaikutus lopputuotteen hintaan on melko vähäinen. Näin ollen toimenpide ei vääristä kauppaa eikä tätä ensimmäistä edellytystä tuen soveltumattomuudesta siten voida soveltaa. Lisäksi kenkäteollisuuden 1989-1993 vuosien tuotannon analyysi osoittaa huomattavan riippuvuussuhteen tuotannon ja uudelleen sijoittumisen lisääntymisen sekä vastakkaisen riippuvuussuhteen tuotannon ja työllisyyden välillä. Italian viranomaiset myöntävät, että näistä tiedoista voidaan päätellä, että työllisyyden nykyisellään pitämisen edellyttämä työkustannusten taso johtaa tällä hetkellä väistämättä sisäisen tuotannon vähentämiseen. Ainoa vaihtoehto olisi uudelleen sijoittaminen, joka sallisi tuotantotason säilyttämisen samana pienempien työkustannusten ansiosta. Näin ollen väite, että työllisyyden parantamiseen Italiassa sisältyy tuotannon kasvattaminen ja siis kilpailun vääristyminen, ei ole oikeutettu todetun tilanteen perusteella. - sosiaaliturvamaksujen fiskalisointi toteutettiin kaikissa niissä tapauksissa, joissa yrityksen saama etu ei ylitä pk-yrityksiä koskevassa yhteisön kehyksessä (4) vahvistettua vähimmäisarvoa ("de minimis") (kyseisenä ajankohtana 50 000 ecua kolmen vuoden aikana), mikä on tehnyt mahdolliseksi 1 240 työpaikan luomisen (enintään neljä käsiteollisuusyrityksissä ja kolme teollisuusyrityksissä). Alakohtaisen toimenpiteen soveltuvuutta on siis tiedusteltu ainoastaan 2 460 työpaikan osalta, sillä huomautusten toimittamisen ajankohtana Italian viranomaiset ilmoittivat, että 3 700 hakemusta työpaikkojen luomiseksi on hyväksytty. - Lopuksi Italian hallitus on toimittanut komissiolle monivuotisen työllisyysohjelman, johon lain 451/94 6 artiklan säännökset kuuluvat. III Menettelyn yhteydessä Saksan hallitus sekä useat kolmannet osapuolet ovat esittäneet huomautuksensa. Saksan hallitus tukee yleisesti komission näkemystä. Se korostaa työkustannusten merkitystä tämän alan tuotantokustannuksissa, mikä tekee Italian alakohtaisesta tukitoimenpiteestä kilpailua vääristävän. Euroopan kenkäteollisuuden tuottajien liitto puoltaa Italian toimenpidettä. Liitto katsoo sen olevan kasvua, kilpailukykyä ja työllisyyttä koskevan valkoisen kirjan sekä Essenissä 9-10 päivänä joulukuuta 1994 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmien mukainen. Liitto osoittaa, että kyseistä toimenpidettä ei ollut tarkoitettu työttömyysongelman ratkaisemiseen vaan Italian kenkäteollisuuden säilyttämiseen Italiassa. Lailla ei ole vaikutusta alan kilpailuun, sillä tuki on ainoastaan 0,07 prosenttia kenkäteollisuuden alan ennustetusta liikevaihdosta (viiden vuoden aikana). On myös merkittävää, että työmarkkinaosapuolet osallistuvat tämäntyyppisten sopimusten laatimiseen. Euroopan kenkäkauppiaiden liitto pysyttelee puolueettomana. Liitto katsoo kuitenkin epäoikeudenmukaiseksi, että yhden jäsenvaltion kenkäteollisuutta suosittaisiin suhteessa toisten maiden kenkäteollisuuteen. Liiton olennaisin lisäys käsiteltävään asiaan muodostuu eräistä sen toimittamista tiedoista, joiden avulla on mahdollista käsittää paremmin tämän alan ongelmat. Liitto vahvistaa, että komission tilaaman kertomuksen mukaan (5) Italialla ei ole kilpailijoita Länsi-Euroopassa, niin vahva sen asema on. Italian liiran devalvointi on yhä vahvistanut tätä asemaa. Edelleen tässä tutkimuksessa viitataan siihen, että vaikka työkustannukset yhteisössä kasvavat ja yhteisön tuotanto säilyy erittäin korkealla tasolla, suuntaus siirtää toimintaa matalapalkkamaihin vaikuttaa silti väistämättömältä. Työllisyys yhteisössä on kärsinyt samalla tavoin kuin markkinoiden uusissa johtavissa maissa (esimerkiksi Korea ja Taiwan), joiden on nyt puolestaan siirrettävä toimintaa matalampipalkkaisiin maihin. Uudelleen sijoittumista on tapahtunut jopa yhteisön sisällä, esimerkiksi Portugaliin. Espanjan kenkäteollisuuden tuottajien liitto tukee Italian toimenpidettä. Liitto osoittaa vuoropuhelun merkityksen työmarkkinaosapuolten välillä ja korostaa, että kaikki jäsenvaltiot toteuttavat samanlaisia toimenpiteitä kuin Italian tukitoimenpiteet. Eräs ranskalainen yritys haluaa myös huomauttaa, korostaen kenkäteollisuuden alan työkustannusten olevan jo nyt alempia Italiassa kuin muualla, niistä jäljittelyyn liittyvistä ongelmista, joita sille aiheutuu eräiden italialaisten yritysten toiminnan vuoksi. IV Kenkäteollisuus koostuu suurelta osin pienistä yrityksistä. Vuonna 1992 yhteisössä oli 14 730 yritystä, joiden palveluksessa oli keskimäärin 21 henkilöä. Vuonna 1993 näitä yrityksiä oli enää 14 225 ja 14 132 vuonna 1994 (6). Yli puolet näistä yrityksistä sijaitsee Italiassa, ja lähes 60 prosentissa Italian kenkäteollisuusyrityksistä on vähemmän kuin 50 työntekijää. Euroopan kenkätuotannon arvo oli 17 472 miljoonaa ecua vuonna 1991, 17 317 miljoonaa ecua vuonna 1992, 16 718 miljoonaa ecua vuonna 1993 ja 17 344 miljoonaa ecua vuonna 1994 (7). Vuonna 1993 41,4 prosenttia Euroopan tuotannosta (määrän suhteen tarkasteltuna) oli peräisin Italiasta, vuonna 1994 Italian osuus oli 42,5 prosenttia. Seuraavina suuruusjärjestyksessä olivat Espanja (17,2 prosenttia), Ranska (14 prosenttia), Iso-Britannia ja Portugali (9-10 prosenttia) ja Saksa, jonka osuus on 4,42 prosenttia koko yhteisön tuotannosta. Tuotanto on siis keskittynyt tiettyihin jäsenvaltioihin ja näissä maissa tietyille alueille. Esimerkiksi Italiassa käytännössä kaksi kolmasosaa tuotannosta on peräisin Marchesta, Toscanasta ja Venetosta. Analyysi jäsenvaltioista osoittaa, että tuotannon arvo (vakiohinta) on vähentynyt viime vuosina suurimmassa osassa jäsenvaltioita, poikkeuksena Italia ja Tanska, joissa arvo on lisääntynyt huomattavasti. Tuotanto on hyvin monipuolista, ja tuotteet eroavat toisistaan käytettyjen materiaalien mukaan: nahka, synteettiset materiaalit, kumi, tekstiilit ja muut materiaalit. Kysynnän osalta 90-luvun alussa kolme suurinta markkina-aluetta olivat Saksa, Ranska ja Iso-Britannia. Nämä kolme maata kattoivat 65 prosenttia kaikesta kulutuksesta (1991). Italia, Espanja ja Portugali puolestaan muodostivat vain 25 prosenttia yhteisön kulutuksesta. Lisäksi vuosina 1983-1990 kulutus lisääntyi 20 prosentilla pohjoisissa jäsenvaltioissa (Saksa, Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta) kun taas kolmessa eteläisessä jäsenvaltiossa (Italia, Espanja ja Portugali) ainoastaan 8 prosentilla. Työpaikat ovat vähentyneet koko yhteisössä ja erityisesti pohjoisessa: 38 prosentilla vuosina 1982-1992. Etelässä työpaikat vähenivät samana ajanjaksona alle 10 prosentilla (8). Kenkäteollisuus on erittäin elinvoimaista Italiassa. Vuonna 1993 tuotanto itse asiassa lisääntyi arvoltaan 10,9 prosentilla verrattuna vuoteen 1992, ja oli 12 786 miljardia Italian liiraa. Määrältään tuotanto kasvoi vuonna 1993 edelleen 4 prosentilla edellisvuoteen verrattuna; tuotanto oli 451 miljoonaa kenkäparia. Kasvu toteutui, vaikka sisäinen kysyntä väheni, joten se tuotanto, jota kotimarkkinoiden kysyntä ei kattanut, suuntautui vientiin. Vuonna 1994 tuotannon kasvuluku oli edelleen 4 prosenttia ja merkitsi 471 miljoonan kenkäparin tuotantoa (arvoltaan 13 828 miljardia Italian liiraa, eli +8,1 prosenttia verrattuna edellisvuoteen). On huomattava, että Italia tuottaa kaksi ja puoli kertaa enemmän kenkiä kuin se niitä kuluttaa (tiedot vuodelta 1991 (9)). Kenkien kulutus Italiassa asukasta kohden on yhteisön alhaisimpia. Huolimatta huomattavasta työpaikkojen vähenemisestä (108 000 työntekijää vuonna 1994 verrattuna 123 000 työntekijään 1987) sekä yritysten määrän vähenemisestä 1 412 yrityksellä vuosina 1982-1994 Italia on edelleen maailman viidenneksi suurin tuottaja (määrällisesti), neljänneksi suurin viejä ja maailman suurin nahkakenkien viejä. Kenkäteollisuus on suhteellisen työvoimavaltainen teollisuudenala. Tämän vuoksi yhteisön yrityksistä tulee yhä alttiimpia matalapalkkamaiden kilpailun vaikutuksille. Tätä kehitystä vahvistaa yhteisön ja muun maailman välisen kauppataseen heikkeneminen. Vuodesta 1991 yhteisö on ollut kenkien nettotuoja. On muistettava, että Euroopan tuottajat siirtävät, eräiden kolmansien maiden matalasta palkkatasosta hyötyäkseen, osan tuotannostaan näihin kehitysmaihin ja edistävät näin kauppataseen vajetta. Vaikka yhteisö onkin nettotuoja, Italia on nettoviejä. Vuonna 1993 Italia vei 70,2 prosenttia (arvossa mitattuna) tuotannostaan eri puolille maailmaa. Sen vienti kasvoi voimakkaasti vuonna 1993 (+11,7 prosenttia määrällisesti) ja hieman vähemmän vuonna 1994 (+6,15 prosenttia). Yhteisön sisäinen kauppa on merkittävää, sillä se kattaa kolmanneksesta puoleen yhteisön kenkien tuotannosta. Vuonna 1991 jäsenvaltioiden välinen kauppa oli 37,55 prosenttia yhteisön tuotannosta (6 520 miljoonaa ecua); vuonna 1992 se väheni 34,45 prosenttiin (6 407 miljoonaa ecua) (10). Määrällisesti tarkasteltuna vuonna 1991 jäsenvaltioiden välinen kauppa oli 47,9 prosenttia Euroopan tuotannosta, 50,6 prosenttia vuonna 1992, 51,8 prosenttia vuonna 1993 ja 53,4 prosenttia vuonna 1994. Italian osuus yhteisön sisäisestä kaupasta voidaan esittää seuraavien taulukoiden muodossa: a) vienti >TAULUKON PAIKKA> b) tuonti >TAULUKON PAIKKA> Muut jäsenvaltiot ovat olleet jo pitkään Italian kenkäteollisuuden merkittävämpiä asiakkaita. V Tässä päätöksessä komissio esittää näkemyksensä työnantajien sosiaaliturvamaksujen fiskalisoinnista 31 päivänä maaliskuuta 1994 tehdyn päätöksen soveltuvuudesta. Komissio ei esitä näkemystään lain 451/94 6 artiklasta, sillä se on erillisen tutkimuksen kohteena. Komissio pitää selviönä, että työllisyyden puolesta toimiminen on ensisijaisen tärkeää ja että tämä toiminta tapahtuu jäsenvaltioiden makrotalouspolitiikkojen ja teollisuuspolitiikkojen laajemman yhdentymisen kautta; jäsenvaltioiden ja komission on todistettava luovuutensa ja rohkeutensa etsiessään uusia ratkaisuja työttömyyden vähentämiseksi. Onnistuminen tässä tehtävässä edellyttää syvällistä pohdintaa työllisyyden merkityksestä nyky-yhteiskunnassa, ja komissio on valmis osallistumaan omalta osaltaan tähän tehtävään. Nämä päätelmät esitettiin kasvua, kilpailukykyä ja työllisyyttä koskevassa valkoisessa kirjassa. Italian viranomaiset toteuttivat kyseiset tukitoimenpiteet näiden näkemysten perusteella. Komission kritiikki ei koske Italian viranomaisten tavoitteita työpaikkojen luomisen alueella (komissio on myös tutkinut kiinnostuneena Italian viranomaisten toimittamaa monivuotista työllisyyssuunnitelmaa, johon laki 451/94 kuuluu), vaan niitä edellytyksiä, joiden kautta viranomaiset ovat halunneet saavuttaa nämä tavoitteet, ja näiden edellytysten seurauksia. Sosiaaliturvamaksujen täydellistä tai osittaista fiskalisointia koskevat edellytykset ja yksityiskohtaiset säännöt on eritelty aloitettaessa menettely. Muistutukseksi mainittakoon, että maksujen fiskalisointi vähenee asteittain määräaikaisten työntekijöiden osalta (maksut fiskalisoidaan 100-prosenttisesti kolmen ensimmäisen vuoden ajan ja 90-prosenttisesti seuraavien kahden vuoden ajan). Jos sosiaaliturvamaksut fiskalisoidaan kokonaan, voi kullekin yritykselle Italian viranomaisten arvioiden mukaan koituva etu olla 4,437 miljoonaa ecua vuodessa teollisuusyrityksen palkkaamaa työntekijää kohden ja 3,944 miljoonaa ecua käsiteollisuusyrityksen palkkaamaa työntekijää kohden. Olisi muistettava, että Italian viranomaiset ovat osittain toteuttaneet tämän toimenpiteen kaikissa sellaisissa tapauksissa, joissa yrityksen saama etu ei ylitä pk-yrityksiä koskevan yhteisön kehyksen mukaista tuen vähimmäisarvoa ("de minimis"). VI Komissio arvioi, että Italian hallitus ei ole täyttänyt 93 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan, sillä ilmoitus toimitettiin komissiolle sen jälkeen, kun yritykset olisivat jo voineet hyötyä tuesta. Italian hallitus sitoutui kuitenkin ilmoituksessa olemaan myöntämättä tukea ennen kuin komissio olisi ilmoittanut näkemyksensä asiasta. Tätä sitoumusta noudatettiin sellaisen tuen osalta, jonka määrä tuensaajaa kohden ei ylittänyt tuen vähimmäisarvoa ("de minimis"), joka sillä hetkellä oli 50 000 ecua kolmen vuoden aikana. Italian viranomaiset oikeuttavat lain 451/94 soveltamisen alakohtaisesti vetoamalla seuraaviin kolmeen syyhyn: alan työmarkkinaosapuolten neuvottelujen välttämättömyys, tukitoimenpiteen kokeellinen luonne ja käytettävissä olevien budjettivarojen niukkuus. Komissio arvioi, että tässä tapauksessa tukitoimenpiteen, joka olisi voitu katsoa yleiseksi, alakohtaista luonnetta vahvistaa se, että työmarkkinaosapuolten annettiin vahvistaa tuen edellytykset sen sijaan, että niistä olisi säädetty lailla 451/94. Samantapainen työmarkkinaosapuolten välinen sopimus muista suunnitelman osista (työsopimusten tyyppien määrittely, osa-aikaisjärjestelyt, korvaukset uran alkuvaiheessa) olisi voinut olla olemassa yleisen tukiedellytyksistä annetun lain lisäksi. Lisäksi on korostettava, että ainoastaan näiden säännösten soveltaminen joihinkin aloihin ei riitä tekemään tukitoimenpiteestä yleistä, sillä tuen ominaispiirteet olisivat ilmeisen erilaisia vaihdellen alakohtaisesti ratkaistavien ongelmien erilaisuuden vuoksi. Vaiheittaisen etenemisen välttämättömyyden osalta komissio on, sen lähestymistavan laillisuuden varmistamiseksi että varojen rajallisuuden vuoksi, jo ilmaissut näkemyksensä työnantajien sosiaaliturvamaksujen osittaisen fiskalisoinnin järjestelmästä Italian sairausvakuutusjärjestelmää koskevassa päätöksessä 80/392/ETY (11). Tässä päätöksessä komissio arvioi, että budjettivarojen riittämättömyys voitaisiin katsoa perusteeksi hyväksyä se, että samaa järjestelmää ei sovellettu vielä kaikilla talouden aloilla Italiassa. Siinä tapauksessa järjestelmä laajenisi kattamaan suuren osan Italian talouselämää eli kaikki teollisuusyritykset ja eräät palvelualan yritykset. Sitä vastoin tässä käsiteltävänä olevassa tapauksessa tilanne on täysin erilainen, koska tukitoimenpide koskee ainoastaan yhtä alaa, vaikkakaan ei ole suljettu pois sitä, että muilla aloilla voitaisiin ottaa nämä toimenpiteet huomioon. Sosiaaliturvamaksujen fiskalisointitoimenpiteestä on seurauksena huomattava uusien työpaikkojen luominen (toimenpiteen tavoitteena oli välttää italialaisten yritysten toiminnan osan siirtäminen matalapalkkamaihin). Toimenpidettä on arvioitava työllisyystuen suuntaviivojen (12) valossa (jäljempänä `suuntaviivat`) sekä yhteisöjen tuomioistuimen sosiaaliturvamaksujen fiskalisoinnin alalla omaksuman oikeuskäytännön perusteella. Ottaen huomioon, että Italian viranomaiset ovat halunneet rajata maksujen fiskalisoinnin pieniin ja keskisuuriin yrityksiin pk-yrityksiä koskevan yhteisön kehyksen mukaisesti, tätä kehystä on sovellettava, jos se on mahdollista. Ei ole epäilystä siitä, että työnantajan sosiaaliturvamaksujen fiskalisointia koskeva toimenpide, 31 päivänä maaliskuuta 1994 tehdyn päätöksen edellytysten mukaisesti, on tukea siinä määrin, kuin kyseessä on täydellinen tai osittainen vapauttaminen niistä rahallisista kustannuksista, jotka seuraavat tavanomaisen sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta, erityisen teollisuuden alan yritysten eräiden äskettäin palkattujen työntekijöiden osalta. Italian viranomaiset arvioivat, että tuki ei vaikuta kauppaan eikä vääristä kilpailua ja että tästä syystä 92 artiklan 1 kohtaa ei voitaisi soveltaa. Tätä kantaa tukevat myös eräät menettelyyn osallistuneet kolmannet osapuolet: alan liikevaihtoon suhteutettuna tuki vastaisi 0,07:ää prosenttia, mikä on täysin merkityksetön yhteisön sisäisen kaupan ja kilpailun suhteen. Komissio ei voi tehdä samanlaista päätelmää, sillä valittuun perusteeseen (liikevaihto) sisältyy osia, jotka eivät välittömästi kuulu alan toiminnan harjoittamiseen, kuten esimerkiksi raaka-aineiden hankinta. Tuen merkittävyyttä voidaan arvioida paremmin vertailemalla tuen määrää alan tuottamaan lisäarvoon, eli alan sisällä tapahtuvasta tuotteen jalostamisesta seuraavaan arvonnousuun. Tällainen vertailu voi olla ainoastaan suuntaa-antavaa, sillä ei ole mahdollista tuntea ennakolta alan tukikaudella tuottamaa lisäarvoa. Kuitenkin vuosittain käytettävissä olevan tuen määrän, 10 miljardia Italian liiraa (5,28 miljoonaa ecua), ja alan Italiassa vuonna 1993 (yksi tieto saatavilla) tuottaman lisäarvon välinen suhde on 0,33 prosenttia. Saatu tulos olisi epäilemättä pienempi, jos se laskettaisiin tuleville vuosille, sillä Italian kenkäteollisuuden hyvät tulokset huomioon ottaen lisäarvo oletettavasti kasvaa. Joka tapauksessa tämä luku on keskiarvo, ja se on yhtä suuri kuin fiskalisoinnista hyötyvien työntekijöiden osuus suhteessa kaikkiin yrityksen työntekijöihin. Toisaalta vaikutus voi olla myös toisenlainen riippuen tuotteen tyypistä (kuten nahkakengät, joiden tuotanto maksaa enemmän työvoiman osalta). Italian viranomaisten mukaan tuen vaikutus kenkäparin omakustannushintaan on 7-8 prosenttia asianomaista työntekijää kohden. Jos kyseesskä ovat tuet, jotka on suunnattu määrittelemättömälle joukolle yrittäjiä, on erittäin vaikeaa määritellä etukäteen ja yksityiskohtaisesti niiden vaikutusta koko kenkämarkkinoihin. Vaikka tuen vaikutus olisi melko vähäinen, se on kuitenkin olemassa. Yhteisöjen tuomioistuin arvioi aiemmin asiassa 259/85, Ranska vastaan komissio, 11 päivänä marraskuuta 1987 annetussa tuomiossa (13), että komissio ei ole ylittänyt harkintavaltaansa arvioidessaan, että melko vähäinenkin tuki voi muuttaa kauppaa yhteisen edun vastaisella tavalla. Lisäksi on muistettava, että soveltuvuutta perustamissopimukseen on arvioitava yhteisön tasolla eikä ainoastaan yhden jäsenvaltion tasolla. Ne tekijät, jotka viittaavat kilpailun vääristymiseen ja jotka voivat vaikuttaa kauppaan kyseisen tuen tapauksessa, ovat seuraavanlaisia: 1) Ensimmäinen tekijä on tuen alakohtaisuus. Itse asiassa juuri siitä syystä, että maksujen fiskalisoinnin edellytyksistä ei ollut säädetty lailla 451/94, järjestelmä menettää kaiken yleisen luonteensa, joka olisi voinut tässä tapauksessa tehdä mahdolliseksi olla katsomatta toimenpidettä perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan mukaiseksi tueksi. Jos näin olisi ollut, kaikki Italiaan sijoittautuneet yritykset, jopa ulkomaiset, olisivat voineet saada tätä tukea. Ei ole myöskään suljettu pois sitä, että jopa yleiset toimenpiteet voivat vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan. Perustamissopimuksen 99-102 artiklan perusteella on kuitenkin mahdollista yhdenmukaistaa valtioiden välisiä eroavaisuuksia. Lisäksi alakohtaiset tuet ovat ominaisuuksiensa vuoksi luonteeltaan enemmän kilpailua vääristäviä kuin laaja-alaiset toimenpiteet tai tilapäiset tukitoimet. Laaja-alaisissa tukitoimenpiteissä kaikki yritykset, joita asia koskee, voivat hyötyä toimenpiteestä, mikä lieventää, tai mitätöi, yhteisön sisäiseen kauppaan aiheutuvat vaikutukset. Itse asiassa vain osaksi kiinteässä valuuttakurssijärjestelmässä, kuten Euroopan valuuttajärjestelmässä (EVJ), ja erityisesti vapaasti kelluvien valuuttojen kuten Italian liiran osalta, laaja-alaiset toimenpiteet parantavat talouden kilpailukykyä ja kauppatasetta yhdenmukaisesti, mutta kurssivaihtelut neutralisoivat toimenpiteiden vaikutuksia. Tämä ei koske niitä tapauksia, joissa toimenpiteet kohdistuvat ainoastaan yhdelle alalle. Tilapäisen tuen kohdalla on mahdollista vaatia vasta-arvoja, jotka rajoittavat vaikutusta kilpailuun ja yhteisön sisäiseen kauppaan. 2) Sen lisäksi, että Italian yritykset palkkaavat 5 000 henkilöä, ne investoivat 47 miljardia Italian liiraa. Tämä riittää tekemään perusteettomaksi sen käsityksen, että toimenpide ei missään tapauksessa vaikuttaisi kehittävästi tukea saavien yritysten rakenteeseen. Toisaalta on vaikea uskoa, että tuotanto säilyy muuttumattomana, jos lisätään näin paljon työntekijöiden sekä pääoman osuutta, erityisesti kun tiedetään, että kyseiset yritykset ovat kooltaan pieniä. Komission kenkäteollisuuden tilanteesta tilaamasta kertomuksesta (14) ilmenee, että toiminta eräiden tuotannon vaiheiden siirtämiseksi matalapalkkamaihin on väistämätöntä, jos Euroopan yritykset haluavat vielä lisätä kilpailukykyään. Ottamatta kantaa tuotannon siirtämisen ongelmaan on todettava, että jos italialaiset yrittäjät ovat hyväksyneet työpaikkojen luomisen Italiassa hyvin samanlaisilla edellytyksillä kuin edellytykset matalapalkkamaissa, se johtuu siitä, että he luottavat voivansa saada hyvin samanlaista tuottavuuden kasvua. Tämä näyttäisi vahvistavan sen, että tuotannon ja siirtämisen lisääntymisen välillä on merkittävä riippuvuussuhde. Vastaavanlainen riippuvuussuhde on tuotannon ja palkkakustannusten pienenemisen välillä, sillä esimerkkitapauksessa maksujen fiskalisointi tekee mahdolliseksi samanlaisen kustannusten vähentämisen kuin tuotannon siirtäminenkin. Lopuksi on korostettava, että tästä menettelystä on säädetty 31 päivänä maaliskuuta 1994 tehdyssä päätöksessä, jossa säädetään myös muista toimenpiteistä (osa-aikaisuus, palkan alentaminen uran alkuvaiheessa), joiden tarkoituksena on työkustannusten vähentäminen. On tuskin luultavaa, että erityisesti tuotannon tukemiseksi tehdyllä päätöksellä ei olisi vaikutusta alan tuotantoon. 3) Kuten IV osassa osoitettiin, Italia on yhä merkittävin kenkien tuottaja yhteisössä ja se vie 40-50 prosenttia tuotannosta muihin jäsenvaltioihin. Tätä asemaa on myöhemmin vahvistanut Italian liiran devalvaatio. Kyseiset toimenpiteet siis kannustavat sellaista Italian teollisuuden alaa, joka johtaa yhteisön markkinoita. 4) Yhteisön kenkäteollisuuden markkinoilla kilpailu on erittäin voimakasta. Vuonna 1982 kuuden yhteisön suurimman tuottajan palveluksessa (Italia, Espanja, Ranska, Yhdistynyt kuningaskunta, Portugali, Saksa) oli yhteensä 378 468 työntekijää. Vuonna 1994 niiden palveluksessa oli enää 272 253 työntekijää. Osa tästä muutoksesta johtuu luonnollisesti matalapalkkamaiden aiheuttamasta paineesta yhteismarkkinoille; eräillä segmenteillä, kuten nahkakenkien alalla, kilpailu on kuitenkin pääasiassa yhteisön sisäistä (tuonti yhteisön alueelta on suurempaa kuin tuonti yhteisön ulkopuolelta). Komissio katsoo tässä suhteessa, että niillä talouden aloilla, joilla yhteisön sisäinen kauppa on huomattavaa, yritykset toimivat tilanteen pakosta kilpailutilanteessa. 5) Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut asiassa 173/73, Italia vastaan komissio (15), 2 päivänä heinäkuuta 1974 antamassaan tuomiossa, että ottaen huomioon se seikka, että sosiaaliturvamaksujen alennus vaikuttaa työvoimakustannuksia vähentävästi ja että tästä tuesta hyötyvä teollisuus kilpailee muiden jäsenvaltioiden yritysten kanssa, tämän teollisuuden alan tuotantokustannusten pienentäminen sosiaaliturvamaksuja alentamalla vaikuttaa väistämättä jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Tämä tuomioistuimen näkemys vahvistaa komission käsityksen samasta asiasta, sillä komissio arvioi, että sellaisilla markkinoilla, joilla kaupankäynnin määrä on olennaisin tekijä, kaikki tuki sen määrästä tai osuudesta riippumatta vääristää tai uhkaa vääristää tavanomaista kilpailua siksi, että tukea saavat yhtiöt saavat sellaista ulkopuolista tukea, josta niiden kilpailijat eivät hyödy. 6) Italian hallitus ei ole todistanut sitä, että kyseisen alan yrityksillä on enemmän ongelmia kuin niiden kilpailijoilla muissa jäsenvaltioissa; sitä vastoin se on myöntänyt, että tämäntyyppistä toimenpidettä sovelletaan ainoastaan sellaisiin yrityksiin, joiden on mahdollista toimia markkinoilla kilpailun edellyttämällä tavalla. Ottaen huomioon, että yhteisön yrityksiä kenkäteollisuuden alalla koskevat melko samanlaiset ongelmat, on olemassa uhka, että tuet johtavat ongelmien siirtymiseen jäsenvaltiosta toiseen. VII Edellä esitetyn perusteella työnantajien sosiaaliturvamaksujen täydellinen tai osittainen fiskalisointi kenkäteollisuuden alalla on yhtenäismarkkinoille soveltumatonta tukea perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, jos se vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua. Olisi siis tutkittava, voiko tämä tuki hyötyä perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuista poikkeuksista. Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitettua poikkeusta ei voida soveltaa, sillä kyseessä oleva toimenpide on suunnattu kattamaan koko Italian alue. Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettua poikkeusta ei voida soveltaa, koska Italian viranomaiset eivät ole näyttäneet toteen, että kenkäteollisuuden alan yritysten sosiaaliturvamaksujen fiskalisointi on välttämätöntä Italian taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseksi. Italian viranomaiset ovat ilmoittaneet, että tukea saavat yritykset olisivat ainoastaan pieniä ja keskisuuria yrityksiä. Pk-yrityksiä koskevassa yhteisön kehyksessä esitetään, että komissio ei vastusta tavallisesti sellaisia tukia työpaikkojen luomiseksi, joiden määrä ei ole suurempi kuin 3 000 ecua luotua työpaikkaa kohden. Tässä tapauksessa tätä kehystä ei voida soveltaa, koska toisaalta tuki on alakohtaista ja toisaalta tuki luotua työpaikkaa kohden vaihtelee 3 944 ja 4 437 ecun välillä vuodessa toimenpiteen viitenä soveltamisvuotena, jos sosiaaliturvamaksujen fiskalisointi on täydellistä (määräaikaisen työsopimuksen osalta sen mukaan, onko kyseessä käsiteollisuusyritys vai teollisuusyritys). Työntekijän kannalta vähiten suotuisassa tapauksessa tuen määrä olisi 2 958 miljoonaa ecua; tällöin on kyseessä vuoden työsopimus, jota ei seuraavana vuonna uusita. On kuitenkin muistettava, että työmarkkinaosapuolten välisen sopimuksen perusteella työntekijöitä palkataan määräaikaiseen tai vakituiseen työsuhteeseen. Komission suuntaviivojen 23 kohdassa esitetään seuraavaa: "Työpaikkojen luomiseen tarkoitettu tuki on puolestaan ylikapasiteetti- tai kriisitilanteissa rajoitettu yhdelle tai useammalle herkälle alalle, ja siinä on usein piirteitä, jotka yleensä estävät komissiota asennoitumasta siihen myönteisesti, minkä se tekee kokonaistalouden kannalta avointen työpaikkojen luomiseen tarkoitetun tuen osalta. Alakohtainen tuki on itse asiassa etu kyseiselle tai kyseisille aloille, koska se parantaa niiden kilpailuasemaa muihin jäsenvaltioihin verrattuna. Tosiasiallisesti palkkakustannuksia vähentävä tuki hyödyttää yhtä tai useampaa tuotannon alaa, koska sen seurauksena kyseisten alojen tuotantokustannukset pienentyvät ja ne voivat parantaa markkina-asemaansa yhteisössä oleviin kilpailijoihin verrattuna, niin kyseisen jäsenvaltion kuin yhteisön sisäisen ja ulkoisen viennin tasollakin, ja tästä johtuvat seuraukset voivat huonontaa mainittujen alojen työllisyyttä toisissa jäsenvaltioissa. Kyseisen tuen suojaava vaikutus mainituilla aloilla, erityisesti kriisialoilla, ja sen negatiiviset vaikutukset muiden jäsenvaltioiden kilpailevien alojen työllisyyteen koskevat yleensä yhteisön etua, joka liittyy työttömyyden vähentämisen aktiivisiin toimenpiteisiin, ja komissio ei voi tavallisesti suhtautua myönteisesti kyseiseen tukeen, kun asia koskee yhteismarkkinoille soveltuvuutta." Edellä esitetyistä syistä on todettava, että tuen vaikutukset yhteisön sisäiseen kauppaan ovat merkittävämpiä kuin ne vaikutukset, jotka johtuvat tuen määrän ja alan tuottaman lisäarvon yksinkertaisesta vertaamisesta. Kuten suuntaviivojen 23 kohdasta ilmenee, jopa työpaikkojen luomiseen tarkoitetun tuen alueella komission on suhtauduttava tiukasti alakohtaisiin tukiin, jotta voitaisiin riittävän ajoissa estää kaikki rikkomukset sekä sisämarkkinoiden käsitteen kyseenalaistaminen. Ottaen huomioon kolmansien maiden viennin kaikille yhteisön tuottajille aiheuttama paine, työllisyystilanteen vaikeus tällä alalla kaikissa jäsenvaltioissa (lukuun ottamatta Portugalia), yhteisön sisäisen kaupan merkittävyys ja siten kilpailu sekä Italian kenkäteollisuuden keskeinen vaikutus, tämä ala voidaan katsoa herkästi alaksi suuntaviivoissa tarkoitetulla tavalla. Itse asiassa alan herkkyyttä ei näy määritellyn ainoastaan suhteessa taloudellisiin vaikeuksiin, koska suuntaviivoissa tarkastellaan myös pidemmällä aikavälillä vaikeuksista kärsiviä aloja. Alan herkkyyden käsitettä on siis tarkasteltava laajassa merkityksessä. Näiden tukia ei siis voida katsoa kehitystä edistäviksi, jos tukea arvioidaan yhteisön kannalta eikä tietyn jäsenvaltion kannalta. Itse asiassa alakohtainen toimenpide voi aiheuttaa muutoksen jäsenvaltioiden väliseen olemassa olevaan tasapainoon, koska kaikilla on samantapaisia, pienempiä tai suurempia ongelmia. Edelleen suuntaviivojen 23 kohdan mukaan: "Komissio voi kuitenkin suhtautua myönteisemmin tukeen, joka on tarkoitettu lisätyöpaikkojen luomiseen, silloin kun tuki myönnetään erityisen paljon työpaikkoja tuottaville, kasvaville aloille tai alasektoreille." Kyseinen tuki ei koske erityistä tuotetta valmistavaa alasektoria, vaan tiettyä tuotantovaihetta, jossa kustannusten vähentämisellä on vaikutuksia koko tuotantoprosessiin. Tätä tekstiä ei siis voi soveltaa tässä tapauksessa tarkasteltavaan tukeen. Näin ollen ja edellä esitettyjen perustelujen mukaisesti perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettua poikkeusta ei voida soveltaa 31 päivänä maaliskuuta 1994 tehtyyn ministeriön päätökseen työnantajan sosiaaliturvamaksujen täydellisestä tai osittaisesta fiskalisoinnista, sillä päätös muuttaa yhteisen edun vastaisesti kaupan edellytyksiä, ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN: 1 artikla Ministeriön 31 päivänä maaliskuuta 1994 tehdyllä päätöksellä hyväksytty työnantajan sosiaaliturvamaksujen täydellinen tai osittainen fiskalisointi, joka sallii kenkäteollisuuden alalla erityisen tuotannon ja työllisyyden tukitoimenpiteen, on Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan mukaisesti yhteismarkkinoille soveltumatonta tukea, eikä se voi hyötyä perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetuista poikkeuksista. 2 artikla Italian edellytetään ryhtyvän asianmukaisiin toimenpiteisiin 1 artiklassa mainitun päätöksen kumoamiseksi työnantajan sosiaaliturvamaksujen fiskalisointia koskevin osin. 3 artikla Italian 1 artiklassa mainitun päätöksen perusteella myöntämää tukea ei vaadita maksettavaksi takaisin edellyttäen, että tuen määrät ovat tuen vähimmäisarvoa ("de minimis") pienempiä. 4 artikla Italian on ilmoitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta niistä toimenpiteistä, jotka se on toteuttanut tämän päätöksen noudattamiseksi. 5 artikla Tämä päätös on osoitettu Italian tasavallalle. Tehty Brysselissä 30 päivänä huhtikuuta 1996. Komission puolesta Karel VAN MIERT Komission jäsen (1) EYVL N:o C 271, 17.10.1995, s. 7 (2) EYVL N:o C 213, 19.8.1992, s. 2 (3) Tutkimuksen toteutti Landell Mills Commodities Studies vuonna 1993. (4) Muutettu EYVL:ssä N:o C 68, 6.3.1996 julkaistulla tiedonannolla. (5) Tutkimuksen toteutti Landel Mills Commodities Studies vuonna 1993. (6) Kaikki markkinatiedot ovat Euroopan kenkäteollisuuden liiton (Confédération européenne de la chaussure, CEC) arvioita, ellei toisin mainita. (7) Lähde: Panorama de l'industrie communautaire 1995. (8) Tutkimuksen toteutti Landell Mills Commodities Studies vuonna 1993. (9) Tutkimuksen toteutti Landell Mills Commodities Studies vuonna 1993. (10) Lähde: Panorama de l'industrie communautaire 1994. (11) EYVL N:o L 264, 8.10.1980, s. 28 (12) EYVL N:o C 334, 12.12.1995 (13) Kok. 1987, s. 4393, 24 kohta (14) Tutkimuksen toteutti Landell Mills Commodities Studies vuonna 1993. (15) Asia Italia v. komissio, Kok. 1974, s. 709