Komission päätös,

tehty 29 päivänä syyskuuta 1999,

yrityskeskittymän julistamisesta yhteismarkkinoille ja ETA-sopimuksen toimintaan soveltuvaksi

(Asia N:o IV/M.1383 - Exxon/Mobil)

(tiedoksiannettu numerolla K(1999) 3093)

(Ainoastaan englanninkielinen teksti on todistusvoimainen)

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

(2004/284/EY)

EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka

ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen,

ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 57 artiklan,

ottaa huomioon yrityskeskittymien valvonnasta 21 päivänä joulukuuta 1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 4064/89(1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1310/97(2), ja erityisesti sen 8 artiklan 2 kohdan,

ottaa huomioon 9 päivänä kesäkuuta 1999 tehdyn komission päätöksen menettelyn aloittamisesta tässä asiassa,

on antanut asianomaisille yrityksille tilaisuuden esittää huomautuksensa komission niitä vastaan esittämistä väitteistä,

ottaa huomioon keskittymiä käsittelevän neuvoa-antavan komitean lausunnon(3),

sekä katsoo seuraavaa:

(1) Komissio sai 3 päivänä toukokuuta 1999 ilmoituksen suunnitellusta keskittymästä, jolla yhdysvaltalaisten yritysten Exxon Corporationin ja Mobil Corporationin oli määrä sulauttaa toimintansa maailmanlaajuisesti.

(2) Yhdistynyt kuningaskunta ilmoitti 2 päivänä kesäkuuta 1999 asetuksen (ETY) N:o 4064/89 (jäljempänä "sulautuma-asetus") 9 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti komissiolle, että se katsoi keskittymän vaikuttavan kilpailuun liikennepolttonesteiden vähittäiskaupan alalla Skotlannin luoteisosassa. Komissio antoi 26 päivänä heinäkuuta 1999 väitetiedoksiannon, jossa määriteltiin muun muassa kilpailuongelmia liikennepolttonesteiden vähittäiskaupan markkinoilla koko Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Komissio tiedotti 10 päivänä elokuuta 1999 Yhdistyneelle kuningaskunnalle, että kyseisissä olosuhteissa ja sulautuma-asetuksen 9 artiklan 4 kohdan b alakohdan mukaisesti ei ollut perusteita asian siirtämiselle sen viranomaisten käsiteltäväksi.

(3) Komissio katsoi 9 päivänä kesäkuuta 1999 tehdyssä päätöksessään, että ilmoitetun toimenpiteen soveltumisesta yhteismarkkinoille vallitsee vakavia epäilyjä. Näin ollen komissio aloitti asiassa sulautuma-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisen menettelyn.

I OSAPUOLET JA TOIMENPIDE

(4) Exxon Corporation (jäljempänä "Exxon") on monialayhtiö, joka toimii maailmanlaajuisesti seuraavilla aloilla: raakaöljyn ja maakaasun etsintä, kehittäminen, tuotanto ja myynti, öljynjalostustuotteiden jalostus ja myynti, erilaisten kemiallisten tuotteiden kehittäminen, tuotanto ja myynti, hiilen ja mineraalien tuotanto ja myynti sekä sähköntuotanto. Mobil Corporation (jäljempänä "Mobil") on monialayhtiö, joka toimii maailmanlaajuisesti seuraavilla aloilla: raakaöljyn ja maakaasun etsintä, kehittäminen, tuotanto ja myynti, öljynjalostustuotteiden jalostus ja myynti sekä erilaisten kemiallisten tuotteiden kehittäminen, tuotanto ja myynti. Mobil ja British Petroleum (jäljempänä "BP") ovat yhdistäneet kaikki Euroopan jalostus- ja vähittäismyyntitoimintansa yhteisessä määräysvallassa olevaan yhteisyritykseen, BP/Mobiliin(4).

(5) Ilmoitus koskee sulautuma-asetuksen 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua täydellistä sulautumista. Exxon ja Mobil allekirjoittivat 1. joulukuuta 1998 sulautumista koskevan sopimuksen ja suunnitelman. Sopimuksen mukaan Mobil sulautuu Exxonin kokonaan omistaman tytäryhtiön kanssa, ja Mobil on näistä jäljelle jäävä yhtymä. Tämän jälkeen Exxonin hallussa on 100 prosenttia Mobilin liikkeellelasketuista ja osakkeenomistajilla olevista äänioikeutetuista osakkeista. Mobilin kantaosakkeiden omistajat saavat 1,32015 Exxonin kantaosaketta kustakin Mobilin kantaosakkeesta, jonka ne omistavat sopimuksen tekohetkellä. Exxonin osakkeenomistajien osuudeksi tulee siten noin 70 prosentin osuus yhdistyneestä Exxon Mobilista, kun taas Mobilin osakkeenomistajien osuus on noin 30 prosenttia.

II YHTEISÖNLAAJUINEN ULOTTUVUUS

(6) Koska osapuolten yhteenlaskettu maailmanlaajuinen kokonaisliikevaihto(5) on yli 5 miljardia euroa (Exxon 121 miljardia euroa, Mobil 47 miljardia euroa), sekä Exxonin että Mobilin yhteisön alueelta kertynyt kokonaisliikevaihto on yli 250 miljoonaa euroa (Exxon [...]*(6) miljardia euroa, Mobil [...]* miljardia euroa) eikä Exxonin eikä Mobilin yhteisön alueen kokonaisliikevaihdosta kerry yli kahta kolmasosaa yhdestä ja samasta jäsenvaltiosta, keskittymällä on sulautuma-asetuksen 1 artiklan 2 kohdan mukainen yhteisönlaajuinen ulottuvuus. Sekä Exxonin että Mobilin liikevaihto EFTA-alueelta on yli 250 miljoonaa euroa (Exxon [...]* miljardia euroa, Mobil [...]* miljoonaa euroa), joten asia kuuluu EFTA-yhteistyön piiriin.

III KILPAILUVAIKUTUSTEN ARVIOINTI

(7) Öljyteollisuus jaetaan yleensä tuotantoketjun alkupään öljy- ja kaasuteollisuustoimintaan (raakaöljyn ja maakaasun etsintä, kenttien kehittäminen ja tuotanto), tuotantoketjun loppupään toimintaan (polttoaineiden jalostus ja markkinointi, maakaasun jakelu, voiteluaineiden valmistus) sekä erilaiseen petrokemian alan toimintaan.

(8) Keskittymä ei aiheuta kilpailuun liittyviä ongelmia raakaöljyn ja maakaasun etsinnän, kehittämisen tai tuotannon markkinoilla eikä erilaisessa petrokemian alan toiminnassa, jossa osapuolilla on päällekkäistä liiketoimintaa. Kumpikin osapuoli toimii raakaöljyn ja maakaasun etsinnän, kehittämisen ja tuotannon alalla, ja komissio oli esittänyt 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisessa päätöksessä vakavia epäilyjä näiden markkinoiden osalta. Samassa päätöksessä komissio oli esittänyt vakavia epäilyjä myös kaasun nesteeksi muuntamisen markkinoista. Jäljempänä osissa A ja B esitetyistä syistä näillä markkinoilla ei kuitenkaan ole kilpailuun liittyviä ongelmia.

(9) Jäljempänä esitetyistä syistä keskittymä olisi johtanut määräävän aseman syntymiseen tai vahvistumiseen seuraavilla markkinoilla:

- maakaasun tukkumyynti ja siirto Alankomaissa (C jakso)

- maakaasun kaukosiirto ja tukkumyynti Saksassa (C jakso)

- Etelä-Saksaa palvelevat maakaasun maanalaiset varastot (C jakso)

- ryhmän I perusöljyjen markkinat Euroopan talousalueella (D jakso)

- liikennepolttonesteiden vähittäismarkkinat Itävallassa, Saksassa, Luxemburgissa, Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (E jakso)

- liikennepolttonesteiden vähittäismarkkinat Ranskan tiemaksullisilla moottoriteillä (E jakso)

- lentokonevoiteluaineiden maailmanlaajuiset markkinat (F jakso)

- Gatwickin lentoaseman lentopetrolimarkkinat (G jakso).

A. ETSINTÄ-, KEHITTÄMIS- JA TUOTANTOPROSESSI

(10) Tuotantoketjun alkupään toimintaan kuuluu kolmentyyppistä kaupallista toimintaa: uusien öljy- ja kaasuvarojen etsintä, niiden kehittäminen ja kaupallinen hyödyntäminen. Uusien varojen etsintää kutsutaan yleensä öljyn- tai kaasunetsinnäksi. Kenttien kehittäminen koskee tulevaan tuotantoon tarvittavan infrastruktuurin rakentamista (öljyntuotantolautat, putkilinjat, terminaalit jne.). Öljy- ja kaasuvarojen hyödyntämiseen viitataan käsiteparilla tuotanto ja myynti. Aikaisemmissa komission päätöksissä(7) on keskitytty ennen kaikkea tarkastelemaan tuolloin ilmoitettujen toimenpiteiden vaikutusta tuotannon ja myynnin toiminta-alueeseen.

(11) Öljyn ja kaasun etsintä ja kehittäminen on aikaa vievää ja pääomavaltaista toimintaa, jossa on edettävä vaihe vaiheelta. Aluksi maat, jotka uskovat alueeltaan olevan löydettävissä hiilivetyvaroja (tällaista maata kutsutaan isäntämaaksi), ottaa vastaan tarjouksia etsintälupien myöntämiseksi. Tarjousmenettelyt vaihtelevat Yhdysvalloissa järjestetyistä julkisista huutokaupoista isäntämaan suorittamaan tarjoajien esivalintaan. Esivalinta saattaa vaihtelevassa määrin perustua teknisiin tai rahoitusvalmiuksiin tai muihin näkökohtiin (kuten lobbaus, kulttuurin samankaltaisuus).

(12) Yhtiöt tekevät usein yhteisiä tarjouksia riskien jakamiseksi tai täydentävien taitojen saamiseksi mukaan. Joissakin tapauksissa isäntämaat puolestaan saattavat vaatia joidenkin tarjoajien liittymistä yhteen, jotta niille myönnettäisiin etsintälupa. Isäntämaat saattavat myös vaatia osuuden takaamista kansalliselle öljy-yhtiölleen kaikista luvan kattamalla alueella tehdyistä löydöistä. Aina kun lupa myönnetään usealle yhtiölle yhdessä, nimetään alueella operatiivisessa vastuussa oleva yhtiö. Sen tehtävänä on vastata etsinnän teknisestä ja rahoituksellisesta johtamisesta ja mahdollisesti hankkeen kehittämis- ja tuotantovaiheista. Useimmissa tärkeimmissä päätöksissä vaaditaan kaikkien hankekumppanien yksimielisyys.

(13) Yleensä luvan myöntämisen ja varsinaisen tuotannon aloittamisen välillä kuluu 5-15 vuotta. Etsintä- ja kehityshankkeiden kustannukset saattavat nousta noin 7 miljardiin euroon niin kutsutuilla raja-alueilla toteutettavissa hankkeissa. Useimmiten etsintävaiheen osuus kustannuksista on noin 15 prosenttia ja kehittämisvaiheen osuus noin 85 prosenttia.

(14) Uudella alueella tuotantoa aloitettaessa on myös rakennettava tarvittava infrastruktuuri. Siihen kuuluvat ennen kaikkea öljyntuotantolautat, putkilinjat ja terminaalit. Pienempiä kenttiä, joiden kehittäminen itsenäisinä yksikköinä ei olisi kannattavaa, voidaan hyödyntää käyttämällä suuremmalle kentälle jo rakennettua infrastruktuuria. Tällaisia pienempiä kenttiä kutsutaan toisinaan satelliittikentiksi. Tällainen toimintatapa on ollut tyypillistä Pohjanmerellä tapahtuvalle etsintätoiminnalle.

MERKITYKSELLISET TUOTEMARKKINAT

(15) Usein väitetään, että öljyn ja kaasun etsintä, kenttien kehittäminen sekä tuotanto ja myynti ovat liiaksi kytköksissä toisiinsa, jotta voitaisiin määritellä useampia kuin yhdet erilliset tuotemarkkinat. On kuitenkin perusteltua esittää, että etsintätoiminta muodostaa erilliset tuotemarkkinat. Itse asiassa voitaisiin väittää etsintätoimintaa harjoittavan yhtiön asiakkaiden jakautuvan kahteen luokkaan: isäntämaa, jolle yhtiö on yleensä sitoutunut tarjoamaan jatkuvia tuloja tulevaisuudessa, jos alueelta löytyy öljyä tai kaasua, ja sen jälkeen seuraavat öljyn ja kaasun tuottajat ja myyjät, jotka voivat lunastaa yhtiön osuuden tai ryhtyä osallistumaan kehitys- ja tuotantotoimintaan. Oikeuksien siirtäminen alueelta toiselle on teollisuudenalalla tavallinen käytäntö.

(16) Koska maaperän mahdollisesti sisältämien hiilivetyjen laji ei ole etsintähetkellä tiedossa, komissio katsoo, ettei ole perusteltua erottaa toisistaan öljynetsintää ja maakaasun etsintää. Kehittämisen, tuotannon ja myynnin tuotemarkkinoiden osalta komissio katsoi menettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen vaiheessa asianmukaiseksi määritellä erikseen raakaöljyn kehittämisen, tuotannon ja myynnin merkitykselliset tuotemarkkinat ja maakaasun kehittämisen, tuotannon ja myynnin merkitykselliset tuotemarkkinat, koska kaasun ja raakaöljyn käyttötarkoitukset, hinnoittelukäytäntö sekä kustannusrajoitteet poikkeavat toisistaan.

(17) Osapuolet ovat kiistäneet etsintämarkkinoiden olemassaolon sillä perusteella, että etsintä on liian läheisesti kytköksissä tuotantoprosessin seuraaviin vaiheisiin muodostaakseen mahdolliset tuotemarkkinat. Kuten sulautumisen kilpailuvaikutuksia koskevassa osuudessa selvitetään, ilmoitetun toimenpiteen kilpailuvaikutusten arvioimiseksi ei ole välttämätöntä määritellä merkityksellisiä tuotemarkkinoita tarkasti raakaöljyn ja maakaasun etsintä-, kehittämis-, tuotanto- ja myyntitoiminnan muodostamien eri vaiheiden mukaisesti.

MERKITYKSELLISET MAANTIETEELLISET MARKKINAT

(18) Komissio katsoo öljyn ja maakaasun etsintämarkkinoiden olevan maailmanlaajuiset ja on osapuolten kanssa samaa mieltä siitä, että Euroopan kysynnän näkökulmasta merkitykselliset maantieteelliset markkinat ovat raakaöljyn kehittämisen sekä tuotannon ja myynnin osalta maailmanlaajuiset ja maakaasun osalta niihin todennäköisesti kuuluvat ETA, Algeria ja Venäjä.

(19) Komissio tutki, voisivatko pienemmät maantieteelliset alueet muodostaa merkityksellisiä markkinoita. Jotkin kaasunostajat eriyttävät hankintapolitiikkansa kaasun alkuperämaan mukaan toimitusvarmuuteen liittyvistä syistä Venäjän ja Algerian maakaasun toimituksiin vaikuttavien havaittavissa olevien poliittisten riskien vuoksi (Venäjän osuus Länsi-Euroopan kokonaistoimituksista on noin 17 % ja Algerian 12 %). Selkein esimerkki asiasta on Espanjan lainsäädäntö, jonka mukaan maan maakaasun kysynnästä enintään 60 prosenttia voidaan hankkia yhdestä maasta. On kuitenkin todennäköistä, että ETA:n alueella tuotetun kaasun hinnankorotus tehtäisiin tyhjäksi kasvattamalla hieman Venäjältä ja Algeriasta ostettavan kaasun osuutta. Merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden täsmällinen määritelmä voidaan kuitenkin jättää avoimeksi, sillä se ei vaikuta kilpailuvaikutusten arvioinnin lopputulokseen.

MARKKINOILLA TOIMIJAT

(20) Öljyn ja kaasun etsintä-, kehittämis- sekä tuotanto- ja myyntitoiminnassa mukana olevat yhtiöt on perinteisesti ollut tapana ryhmitellä kolmeen luokkaan, joissa toimintapolitiikka, strategiset tavoitteet ja tulevaisuuden etsintä- ja kehittämisvalmiudet poikkeavat toisistaan. Luokat ovat i) valtion omistuksessa olevat tuottajat (pääasiassa OPECiin kuuluvia ja joitakin OECD:hen kuuluvia yhtiöitä kuten Statoil), ii) suuryhtiöt, toisin sanoen vertikaalisesti integroituneet öljy-yhtiöt, joilla on kansainvälistä toimintaa, ja iii) joukko huomattavasti pienempiä, useimmiten integroitumattomia tuotantoketjun alkupään öljyn- tai kaasunetsintää ja/tai tuotantoa harjoittavia öljy-yhtiöitä.

(21) Kilpailuun liittyviä epäilyksenaiheita komissiossa herätti lähinnä se, että ilmoitetun toimenpiteen sekä BP Amocon ja Arcon ilmoittaman toimenpiteen tuloksena saattaisi syntyä erillinen (neljäs) etsintä- ja kehittämistoiminnassa vallitsevassa asemassa olevien toimijoiden taso. Tämän "supersuurten" yhtiöiden ryhmän muodostaisivat Exxon-Mobil, BP Amoco-Arco ja Shell.

OSAPUOLTEN ASEMA MARKKINOILLA

Öljyn- ja kaasunetsintä

(22) Öljyn- ja kaasunetsinnän markkinoilla ei ole laajasti käytettävissä olevaa tai yleisesti hyväksyttyä markkinavoiman osoitinta. Markkinavoimaa voidaan mitata usealla tavalla: niiden alueiden lukumäärä, joille yhtiölle on myönnetty lupia; niiden alueiden lukumäärä, joilla yhtiö on operatiivisessa vastuussa; nettopinta-ala; kokonaispinta-ala, josta yhtiö on operatiivisessa vastuussa; etsintään käytetyt käyttöomaisuusinvestoinnit ja niin edelleen. Laaja yksimielisyys vallitsee siitä, että alueiden lukumäärä tai pinta-ala eivät ole luotettavia mittareita, sillä ne kattavat varsin monenlaisia tilanteita.

(23) Käyttöomaisuusinvestointien perusteella tarkasteltuna Exxon-Mobilin, BP Amoco-Arcon ja Shellin yhteisosuus vuodelle 1999 suunniteltuun etsintään, kenttien kehittämiseen ja tuotantoon tehdyistä kokonaiskäyttöomaisuusinvestoinneista olisi noin 30-40 prosenttia kunkin yhtiön osuuden ollessa suunnilleen yhtä suuri. Seuraavaksi suurimman toimijan osuus olisi kolmannes kolmen tärkeimmän toimijan keskimääräisestä koosta.

(24) Osapuolet ovat kiistäneet tämän markkinavoiman mittaustavan sopivuuden seuraavista syistä. Käyttöomaisuusinvestointien määrä vaihtelee tutkittavan alueen mukaan. Tämä antaa matalakustannuksisten OPEC-alueiden kansallisten öljy-yhtiöiden markkinaosuudesta todellista pienemmän kuvan. Toiseksi käyttöomaisuusinvestoinnit eivät useinkaan vastaa luvan tai tuotannon omistussuhteiden oikeaa jakautumaa. Tämä johtuu siitä, että valtionyhtiöt maksavat usein osuuden, joka on suhteettoman alhainen verrattuna niiden osuuteen luvasta tai raakaöljyn tuotannosta saamaan tuottoon. Kolmanneksi käyttöomaisuusinvestointeihin lasketaan usein mukaan muitakin kuin puhtaasti etsintään liittyviä menoja; tällaisia ovat esimerkiksi kaasun nesteyttämiseen tai infrastruktuuriin tehdyt investoinnit.

(25) Markkinavoimaa olisi mahdollista mitata myös laskemalla kyseessä olevien yhtiöiden osuus odotetusta tuotannosta (tämänhetkinen etsintä ja kolmansien osapuolten oikeuksien hankkiminen johtavat tulevaisuudessa tuotantoon). Markkinatutkimuksen perusteella kolmen supersuuren yhtiön yhteenlaskettu markkinaosuus OPECin ulkopuolisesta tuotannosta olisi noin kymmenen vuoden kuluttua samaa 30-40 prosentin luokkaa kuin edellä.

Tuotanto ja myynti

(26) Vuonna 1998 Exxonin ja Mobilin yhteenlaskettu osuus maailman raakaöljyn tuotannosta olisi ollut noin [0-10]* prosenttia ja maakaasun Euroopan tuotannosta noin [10-20]* prosenttia. Yhdistyneen BP Amoco-Arcon osalta vastaavat osuudet olisivat 3,7 ja 8,4 prosenttia ja Shellin osalta 3,3 ja 13,9 prosenttia. Osuudet eivät ole viime vuosina olennaisesti muuttuneet. Kolme supersuurta yhtiötä vastaa lähes [30-40]* prosentista maakaasun kokonaistuotannosta ETA-alueella. ETA-alueella kulutetusta maakaasusta niiden osuus on kuitenkin alle [20-30]* prosenttia.

(27) Alan teollisuus viittaa usein todettuihin öljy- ja kaasuvaroihin markkinavoimaa kuvaavana mittarina. Tällä perusteella tarkasteltuna osapuolten osuus maailman todetuista raakaöljyvaroista olisi noin [0-10]* prosenttia ja Euroopan todetuista maakaasuvaroista noin [10-20]* prosenttia. Voidaan kuitenkin väittää, että todetut öljy- tai kaasuvarat eivät ole merkityksellinen tulevaisuuden tuotannon osoitin. Öljy-yhtiöiden ilmoittamilla todetuilla öljy- tai kaasuvaroilla onkin pelkästään varastotehtävä, ja minkä tahansa yksityisen yhtiön tavoin yksityisten öljy-yhtiöidenkin on pidettävä varastonsa mahdollisimman rajallisina. Todettujen öljy- tai kaasuvarojensa avulla yhtiö ilmaisee, että se kykenee (tai ei kykene) korvaamaan nykyisten öljykenttien ennustettavan ehtymisen ja pysyttelemään siten elinkelpoisena toimijana markkinoilla. Kansallisten öljy-yhtiöiden ei kuitenkaan tarvitse perustella uusia etsintä- ja kehittämisinvestointejaan osakkailleen, koska niillä on käytössään kansalliset öljy- tai kaasuvarat, jotka yleensä ylittävät pitkälti yhtiöiden tarpeet. Tämä mittaustapa suosii näin ollen kansallisia yhtiöitä.

(28) Tällä hetkellä ja lähitulevaisuudessa OPEC-maiden tuottajilla yhteensä on huomattava markkinavoima raakaöljytuotannon alalla. Niiden määräysvallassa on merkittävä osuus tuotannosta (noin 40 %) ja todetuista öljyvaroista (noin 75 %, ja Saudi-Arabian öljyvarat muodostavat yli kolmanneksen koko OPECin varoista). Useissa tapauksissa OPEC on pystynyt vaikuttamaan jonkin verran raakaöljyn hintoihin(8).

(29) ETA-alueella myytävästä maakaasusta yhteensä noin 30 prosentin osuus on Venäjän kansallisella tuottajalla Gazpromilla (17 %) ja Algerian kansallisella tuottajalla Sonatrachilla (11 %). ETA-alueella myytävissä olevista todetuista maakaasuvaroista niiden osuus on yhteensä 88 prosenttia (Gazprom 81,5 %).

SULAUTUMAN VAIKUTUKSET KILPAILUUN

(30) Komissio esitti seuraavia vakavia epäilyjä kilpailuun kohdistuvasta vaikutuksesta raakaöljyn ja maakaasun etsintä-, kehittämis-, tuotanto- ja myyntimarkkinoilla. Ilmoitettu toimenpide yhdessä BP Amoco - Arco -sulautuman kanssa saattaisi johtaa neljännen kilpailijatason muodostumiseen alalle; tämä koostuisi Exxon-Mobilista, BP Amoco-Arcosta ja Shellistä. Mitä muuttujaa sitten käytetäänkin (markkina-arvo, öljyn ja kaasun tuotanto, todetut öljy- ja kaasuvarat jne.), näiden kolmen supersuuren yhtiön ja muiden suurten yhtiöiden välillä on merkittävä ero.

(31) Harkittavana oli kysymys siitä, olisiko mahdollista, että nämä kolme supersuurta toimijaa olisivat tulevaisuudessa etulyöntiasemassa uusien merkittävien öljy- tai kaasuvarojen löytämisen ja kehittämisen suhteen muihin markkinoilla toimijoihin verrattuna. Tämä voisi olla seurausta niiden entistä paremmasta rahoituskyvystä, jonka avulla ne voisivat ottaa nyt entistä enemmän riskejä. Kilpailijoiden taas olisi valittava tarkkaan alueet, joilla ne aikovat ryhtyä toimimaan. Pienemmät yhtiöt eivät saa pääomaa yhtä helposti ja niiden mahdollisuudet hajottaa riskejä ovat pienemmät, joten halutessaan jatkaa merkittävien kenttien kehittämistä niiden olisi ryhdyttävä supersuurten yhtiöiden pienemmiksi kumppaneiksi voidakseen hyötyä näiden voimavarojen yhteenliittämisestä. Ainoa kilpailijoiden lisämahdollisuus olisi ryhtyä markkinarakoja hyödyntäviksi, öljyn- ja kaasunetsintään keskittyneiksi toimijoiksi. Tämä saattaisi johtaa siihen, että supersuuret yhtiöt valvoisivat muiden etsintätoiminnan harjoittajien pääsyä uusille raja-alueille, aluksi ensimmäisiä lupia myönnettäessä ja myöhemmin alueen ympärillä olevien muiden lohkojen osalta, sillä supersuuret toimijat olisivat todennäköisesti rakentaneet tarvittavan infrastruktuurin.

(32) Koska öljyn- ja kaasunetsinnän ensimmäisistä vaiheista kuluu yleensä 5-15 vuotta tuotannon aloittamiseen, tilanne saattaisi näiden olettamusten mukaan noin kymmenen vuoden tähtäimellä olla sellainen, että supersuurilla toimijoilla olisi huomattava vaikutus OPECin ulkopuolisiin uusiin öljy- ja kaasuvaroihin sekä tuotantoon.

(33) Tämä saattaisi vaikuttaa tuotanto- ja myyntimarkkinoihin seuraavalla tavalla. Kilpailupaine, joka kaventaa OPECin mahdollisuuksia toimia kartellin tapaan, vähentyisi. Näillä kolmella yhtiöllä olisi samanlaiset edut ajettavanaan kuin OPECilla ja ne todennäköisesti yhtyisivät OPECin päätöksiin rajoittamalla tuotantoa tiettyyn tasoon pelkäämättä, että muut käyttäisivät tilannetta hyväkseen. Tämä johtaisi OPECin määräävän aseman vahvistumiseen raakaöljymarkkinoilla sen ja kolmen supersuuren toimijan välillä syntyvän oligopolistisen rakenteen kautta, mikä kannustaisi seuraamaan OPECin noudattamia kaupallisia strategioita. OPEC voisi tällöin nostaa hintoja ja pitää ne korkeimmalla mahdollisella tasolla, joka ei vielä aiheuta uuden etsintätoiminnan käynnistymistä.

(34) Edellä esitetyn perusteella komissio päätteli, että toimenpiteen soveltuvuus yhteismarkkinoille ja ETA-sopimuksen toimintaan herätti vakavia epäilyjä ja että sitä olisi tarkasteltava perusteellisemmassa tutkimuksessa.

(35) Osapuolet kiistivät komission vakavat epäilyt pääasiassa kahteen perusteeseen vedoten. Ensinnäkin supersuuret toimijat kohtaisivat edelleen pienempien öljy-yhtiöiden aiheuttamaa kilpailua. Toiseksi isäntämaat valvovat öljyn- ja kaasuntuotantoa eikä niillä missään tapauksessa olisi aihetta sallia öljy-yhtiöiden rajoittaa tuotantoa.

(36) Markkinatutkimuksen myötä vahvistui, etteivät pienet etsintätoiminnan harjoittajat näyttäneet uskovan uuden supersuurten toimijoiden luokan syntymisen voivan uhata niiden asemaa. Kokoerojen vuoksi ne eivät kilpailisi samantyyppisistä etsintäoikeuksista eivätkä pienemmät toimijat olisi riippuvaisia suuremmista etsintätoiminnan harjoittajista öljynsä myynnissäkään. Lisäksi Chevronin, Texacon, Elfin tai Totalin tapaisilla suurilla toimijoilla näyttäisi olevan entisenlaiset valmiudet harjoittaa etsintää ja kehittää kenttiä missä päin maailmaa tahansa. Osapuolet ovat esittäneet useita esimerkkejä suurten toimijoiden osallistumisesta eri puolilla maailmaa käynnissä oleviin hankkeisiin.

(37) Lisäksi markkinatutkimus vahvisti, että valtioiden ja etsintä- ja tuotantotoiminnan harjoittajien välisissä toimilupasopimuksissa yleensä kielletään jälkimmäisiä rajoittamasta tuotantoaan (tällaisen päätösvallan valtio pidättää itsellään).

(38) Maakaasun osalta ei ole todennäköistä, että osapuolet yhdessä muiden supersuurten toimijoiden kanssa voisivat saada ETA-alueen tuotannon hallintaansa ja että asialla olisi kilpailullisia vaikutuksia. Vaikka tällaiset markkinat olisivatkin olemassa (ottaen huomioon Venäjän ja Algerian kaasuntuotantoon liittyvän havaittavan poliittisen riskin), ei ole perusteita väitteelle supersuurten toimijoiden yhteisestä määräävästä asemasta, kun otetaan huomioon kilpailijoiden toimittaman norjalaisen kaasun vahva asema. Lisäksi SNAMin (Italia) tai Transgasin (Portugali) tapaiset maakaasun kansalliset siirto- ja tukkumyyntiyhtiöt kohdistavat maakaasun tuottajiin hyvin keskittynyttä kysyntää.

(39) Sen vuoksi komissio päättelee, ettei keskittymä johda määräävän aseman syntymiseen tai vahvistumiseen raakaöljyn ja maakaasun etsinnän, kehittämisen, tuotannon tai myynnin markkinoilla.

B. KAASUN NESTEEKSI MUUNTAMISEN TEKNOLOGIA

(40) Komissio esitti 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisessa päätöksessään vakavia epäilyjä siitä, että ilmoitettu toimenpide luo määräävän aseman kaasun nesteeksi muuntamisen teknologian alalla.

(41) Kaasun nesteeksi muuntamisen teknologia (gas-to-liquids technology, "GTL") on maakaasun muuntamista valmiiksi polttoaineiksi. Tämä teknologia mahdollistaa maakaasun nesteeksi muuntamisen etsintä- ja tuotantopaikalla ja helpottaa näin kaasuvarojen kaupallista kehittämistä sekä maakaasun kuljetuksia syrjäisiltä seuduilta, joihin putkistot eivät ulotu. Lisäksi menetelmän etuna on se, että tulokseksi saadaan hyvin puhtaita tuotteita.

(42) Tällä hetkellä kaasun nesteeksi muuntamisen teknologian avulla ei voida tuottaa perinteiset jalostamotuotteet taloudellisesti korvaavia tuotteita. Kaasun nesteeksi muuntamisen teknologialla tuotettuihin tuotteisiin kohdistuvaa asiakaskysyntää odotetaan ennen kaikkea voiteluaine- ja petrokemian teollisuudesta tämän teknologian avulla tuotettujen lähtöaineiden puhtauden ja molekyylirakenteen vuoksi. Tämän jälkeen kysyntää saattaa kohdistua muihin öljytuotteisiin.

(43) Kaasun nesteeksi muuntamisen teknologiassa on tällä hetkellä käytössä kaksi eri reaktiosarjaa: Fischer-Tropsh ("F-T") ja metanoli- tai metanoli-bensiini-menetelmä (methanol-to-gasoline process, MTG), joista Exxon on kehittänyt ensimmäisen ja Mobil jälkimmäisen. Markkinoilta kerätyt tiedot osoittivat, että Exxon on kehittänyt laajimman yksittäisen F-T-prosessiin kohdistuvan patenttisalkun ja sillä on sekä ulkomaisia että yhdysvaltalaisia patentteja käytännössä jokaista reaktiosarjan merkittävää vaihetta kohden. Teollisuusalan lähteet totesivat [...]*.

(44) Muilla öljy- ja kaasuyhtiöillä on vähäisempiä patenttioikeuksia jommassakummassa tai joillakin molemmissa prosesseissa. Millään niistä ei kuitenkaan ole asemaa, joka kattaisi jommankumman reaktiosarjan kaikki olennaiset vaiheet.

(45) Exxonin ja Mobilin tämänhetkiset asemat patenttien suhteen ovat vaihtoehtoisia, vaikkakaan eivät toisillaan korvattavissa. Sulautuman jälkeen syntyvä osapuolten vahva patenttitilanne vähentäisi mahdollisten uusien toimijoiden syitä pyrkiä markkinoille. Lisäksi kaasun nesteeksi muuntamisen teknologian alalla kilpailemiseen tarvittavat huomattavat varat (tällä hetkellä esimerkiksi F-T-laitoksen rakentaminen maksaa [yhdestä kolmeen]* miljardia dollaria) estäisi sekä vakiintuneiden toimijoiden laajentamisaikeet sekä mahdollisten kilpailijoiden markkinoille tulon.

(46) Vastauksena komission esittämiin vakaviin epäilyihin osapuolet esittivät, ettei kaasun nesteeksi muuntamisen teknologia muodosta itsenäisiä markkinoita ja että tällä teknologialla seuraavan vuosikymmenen kuluessa tuotettavissa olevien öljytuotteiden määrä on häviävän pieni verrattuna perinteisellä jalostusprosessilla tuotettuihin. Lisäksi muilla yhtiöillä on niiden mukaan tarpeeksi suuria patenttisalkkuja, jotka antavat niille mahdollisuuden kehittää tätä teknologiaa.

(47) Komissio on osapuolten kanssa samaa mieltä siitä, että vaikka niillä olisikin huomattavan suuri osuus kaasun nesteeksi muuntamisen teknologiaan liittyvistä patenteista, ilmoitettu keskittymä ei johda määräävään asemaan, sillä teknologialla olisi niin vähäinen vaikutus öljytuotteiden markkinoihin.

C. MAAKAASU

JOHDANTO

Kaasualan kuvaus

(48) Esiintymästä virtaavassa maakaasussa on ainesosia, jotka on poistettava ennen kuin kaasu on laadultaan siirtoputkistoon sopivaa, lähes pelkästään metaanista ja etaanista koostuvaa ja se voidaan syöttää korkeapaineisiin jakeluputkistoihin. Tämä kaasu myydään siirto- ja tukkumyyntiyhtiöille, jotka vuorostaan myyvät kaasun loppukäyttäjille.

(49) Maakaasun siirto- ja tukkumyyntiyhtiöitä toimii kahdella eri tasolla; on kaasun kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöitä sekä lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiöitä. Kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöt hankkivat kaasua kaasuntuottajilta ja siirtävät sitä pitkiä matkoja korkeapaineisissa siirtoputkistoissa. Sitten ne joko myyvät kaasun paikallisille tukkumyyjille eli lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiöille tai suoraan loppukäyttäjille tai tarjoavat kansainvälisiä kaukosiirtopalveluja muissa maissa toimiville kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöille.

(50) Kaasuntoimituksen lisäksi loppukäyttäjille tarjotaan seuraavia palveluja:

- kulutuksen vaihteluun vastaaminen: kaasunkulutus vaihtelee vuoden aikana. Tämä on erityisen merkittävää paikallisjakeluyhtiöille, jotka toimittavat matalapaineisen putkistoverkkonsa välityksellä kaasua kotitalouksille. Kotitaloudet tarvitsevat lämmitykseensä paljon kaasua talvisin, mutta kesäisin huomattavasti vähemmän. Kulutustason heilahteluun varautumisessa tärkeintä on hankkia käyttöönsä varastointimahdollisuuksia, useimmiten maanalaisten varastojen muodossa.

- muiden palvelujen tarjonta: esimerkiksi laadunvalvonta (sen varmistaminen, että toimitettu kaasu vastaa sovittuja spesifikaatioita), tasaus (sen varmistaminen, että putkilinjoihin syötetty kaasu tuottaa vaaditun ulostulomäärän), tukitoiminnot (muiden omaan putkiverkostoon liitettyjen tukkumyyjien ja/tai tuottajien kanssa tehdyt sopimukset, joissa nämä takaavat kaasuntoimitukset siinä tapauksessa, että yrityksen oma tarjonta keskeytyy) sekä mittaustoiminta.

(51) Loppukäyttäjät voidaan ryhmitellä kolmeen luokkaan: sähköntuottajat, (keskeytymättömiä toimituksia edellyttävät tai keskeytettävissä olevia toimituksia käyttävät) teollisuusasiakkaat ja paikallisjakeluyhtiöt. Nämä asiakkaat poikkeavat toisistaan seuraavalla tavalla:

(52) Asiakasluokkien välillä on merkittäviä hintaeroja, jopa niiden kaasunkysynnän ollessa samansuuruista. Tämä johtuu siitä, että hinnat ovat perinteisesti perustuneet asiakkaan käytettävissä olevan vaihtoehtoisen energianlähteen arvoon (Anlegbarkeitsprinzip). Tämä viittaa vaihtoehtoiseen energianlähteeseen, jota asiakas saattaisi siirtyä käyttämään: kotitalouksille lämmitysöljy, teollisuudelle raskas polttoöljy ja sähköntuottajille jossakin määrin ydinenergia tai hiili.

(53) Tarkasteltaessa kaasuntoimituksia eri asiakasluokille ilmenee myös laatueroja. Tässä yhteydessä tarkoitetaan kaasunkulutuksen vaihteluun vastaamisen tarvetta toimitettaessa kaasua paikallisjakeluyhtiöille sekä eroa keskeytymättömiä toimituksia edellyttävien (kaasuntoimitusta ei voida katkaista) ja keskeytettävissä olevia toimituksia käyttävien teollisuusasiakkaiden välillä. Myös nämä näkökohdat vaikuttavat hintaan.

(54) Viimeinen ero on Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin 98/30/EY(9) (jäljempänä "EY:n maakaasudirektiivi") ja sen kansallisiin täytäntöönpanosäädöksiin perustuva oikeudellinen kehys (vapauttaminen). Maakaasudirektiivissä jäsenvaltioiden edellytetään avaavan markkinansa ennen 10. elokuuta 2000 siten, että siihen mennessä kaasuvoimantuottajilla vuosikulutuksestaan riippumatta ja loppukäyttäjillä, jotka kuluttavat käyttöpaikkakohtaisesti yli 25 miljoonaa kuutiometriä kaasua vuodessa, on oikeus tilata maakaasua (ns. vaatimukset täyttävät asiakkaat). Markkinoiden kokonaisavautumisen on vastattava vähintään 20 prosenttia kokonaisvuosikulutuksesta, ja osuuden on kasvettava 28 prosenttiin vuonna 2005 ja 33 prosenttiin vuonna 2010. Vaatimukset täyttäville asiakkaille asetettu raja-arvo alennetaan 15 miljoonaan kuutiometriin vuodessa vuonna 2005 ja 5 miljoonaan kuutiometriin vuonna 2010.

(55) Verkkoon pääsyn järjestämiseksi jäsenvaltiot voivat valita kahdesta menettelystä, joiden soveltamisessa on noudatettava puolueettomia, avoimia ja syrjimättömiä perusteita. Ensimmäinen menettely koskee neuvotteluihin perustuvaa verkkoon pääsyä; siinä maakaasualan yritykset ja vaatimukset täyttävät asiakkaat neuvottelevat vapaaehtoisia kauppasopimuksia ja maakaasualan yritysten on julkaistava verkon käyttöä koskevat tärkeimmät toimitusehtonsa ennen 10. elokuuta 2001 ja sen jälkeen vuosittain. Toisen menettelyn, säännellyn verkkoonpääsymenettelyn mukaan maakaasualan yritysten on myönnettävä kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen määrittelemiin julkaistuihin tariffeihin perustuva oikeus päästä kyseiseen verkkoon.

(56) Direktiivissä luodaan myös merkittävä ehdollinen poikkeusmenettely; komissio voi tietyin ehdoin hyväksyä sen, että maakaasualan yritys epää verkkoon pääsyn, jos yritys kohtaisi vakavia taloudellisia tai rahoituksellisia vaikeuksia, koska se on sitoutunut yhdessä tai useammassa kaasun hankintasopimuksessa hyväksyttyyn ota tai maksa -sitoumukseen.

(57) Alankomaissa äskettäin tehty ehdotus uudeksi kaasualaa koskevaksi laiksi menee vielä huomattavasti maakaasudirektiiviin sisältyviä vähimmäisvaatimuksia pidemmälle. Vuosittain 10 miljoonaa kuutiometriä kuluttavilla käyttäjillä (joiden osuus on 44 prosenttia Alankomaiden kokonaisvuosikulutuksesta) on jo kaasunhankintavapaus. Vuosittain 170000-10 miljoonaa kuutiometriä kuluttavat käyttäjät saavat vapauden tammikuusta 2002 alkaen, ja tammikuusta 2007 alkaen kaikki kuluttajat (kotitaloudet mukaan lukien) voivat hankkia kaasunsa vapaasti. Lakiehdotukseen ei sisälly sähköntuottajia koskevia erikoisjärjestelyjä. Alankomaat on valinnut neuvotteluihin perustuvan verkkoon pääsyn ja Gasunie on julkaissut kolmansien osapuolten verkkoon pääsyä koskevat tariffinsa elokuussa 1998.

(58) Saksassa maakaasun siirto- ja tukkumyyntiyhtiöillä on perinteisesti ollut hallussaan alueellisia monopoleja ja ne tekivät aikaisemmin alueiden määrittelyä koskevia sopimuksia, toisin sanoen sopimuksia siitä, etteivät maakaasun siirto- ja tukkumyyntiyhtiöt ryhdy tukkumyyntitoimintaan toiselle yhtiölle nimetyllä alueella. Tällaiset sopimukset ovat olleet kiellettyjä 29. huhtikuuta 1998 lähtien, jolloin Saksan energiateollisuutta koskeva laki tuli voimaan. Siinä Saksan markkinat avataan kokonaan, eli kaikki asiakkaat ovat vaatimukset täyttäviä asiakkaita. Laissa säädetään myös, että kuntien on myönnettävä asennusoikeudet putkiverkostojen rakentamista varten. Lisäksi sen mukaan verkontarjoaja ei saa evätä kolmansilta pääsyä verkkoihin ilman perusteltuja, puolueettomia syitä. Jos se epää pääsyn, asia voidaan viedä kilpailuviranomaisen käsiteltäväksi tai suoraan hallintotuomioistuimeen. Alan teollisuusjärjestöt ovat neuvotelleet helmikuusta 1999 lähtien keskinäisestä kaasua koskevasta sopimuksesta (Verbändevereinbarung Gas), jossa on tarkoitus määritellä kolmansien osapuolten (neuvotteluihin perustuvaa) verkkoon pääsyä koskevat arviointiperusteet sekä ohjeelliset hinnat.

Sopimustausta

(59) Euroopan maakaasuteollisuus on toistaiseksi toiminut ostajien ja myyjien välisten pitkäaikaisten sopimusjärjestelyjen pohjalta. Osapuolet ovat viitanneet siihen, että saadakseen tuotanto- ja jakeluinfrastruktuuri-investointeihin vaadittavan rahoituksen kaasuntuottajien on täytynyt tehdä pitkäaikaisia sopimuksia ostajien kanssa. Osapuolten mukaan tuotanto kaasukentällä aloitetaan vain siinä tapauksessa, että kaasulle on löytynyt ostaja, joka useimmiten on yksi tai useampia kansallisia siirto- ja tukkumyyntiyhtiöitä.

(60) Tällaisten sopimusten mukaan investointeja tehdään myös tarvittavaan jakeluinfrastruktuuriin (terminaaleihin ja putkistoihin). Sopimukset tehdään niin hyvissä ajoin ennen varsinaisen tuotannon käynnistymistä, että vaadittava infrastruktuuri ehditään rakentaa. Siirto- ja tukkumyyntiyhtiöt tekevät puolestaan asiakkaidensa kanssa sopimuksia, joissa ne pyrkivät sovittamaan kokonaisostomääränsä pitkäaikaisiin sopimuksiin asiakkaidensa kanssa. Perinteisesti siirto- ja tukkumyyntiyhtiöt ovat onnistuneet kysynnän ja tarjonnan tasapainottamisessa.

(61) Eräs pitkäaikaisten sopimusten tyypillinen piirre on määriä koskevat ota ja/tai maksa -sitoumukset. Kunkin tason sopimushinta muodostetaan yleensä netback-hintana, josta vähennetään asiakkaalle sovittu marginaali. Sopimuksissa määrätään yleensä myös hintaneuvottelujen uudelleenaloittamisesta kolmen vuoden välein; niissä hintaa voidaan tarkistaa, jos ostajan markkinoilla on tapahtunut huomattavia muutoksia (kaasuntoimittajien välinen kilpailu, polttoainevaihtoehtojen muutokset jne.). Lisäksi niihin sisältyy rinnakkaista myyntiä koskeva lauseke, jonka mukaan ostajalla on oikeus alentaa ostovelvoitettaan samalla määrällä, jonka myyjä myy suoraan ostajan alueella. Kaasuyhtiöt [ts. ostajat]* väittävät lausekkeen olevan välttämätön estämään tuottajia myymästä kaasuaan kahteen kertaan (ensin siirto- ja tukkumyyntiyhtiölle ja toisen kerran suoraan siirto- ja tukkumyyntiyhtiön asiakkaalle). Toisaalta tällaiset sopimukset muodostavat tärkeän lenkin kaasunjakeluketjun tasapainon säilyttämisessä, sillä ne ylläpitävät tiettyä hierarkiaa tuottajan, siirto- ja tukkumyyntiyhtiön ja loppukäyttäjän välillä.

(62) Tapa hinnoitella kaasu ostajan asiakkaiden käytettävissä olevien muiden polttoainevaihtoehtojen mukaan, mitä kutsutaan myös markkina-arvoperiaatteeksi, on Euroopan maakaasuyhtiöiden mukaan olennainen tekijä Euroopan kaasuinfrastruktuurin rakentamisen ja laajentumisen taustalla. Se myös mahdollistaa kilpailukykyiset hinnat, joista kuluttajat hyötyvät. Vakiintuneessa asemassa oleville kaasuyhtiöille on siis elintärkeää maksimoida kaasunmyynnistä saamansa tulot tällä tavoin ja huolehtia siitä, että kaikki kaasualalla toimijat hyväksyvät periaatteen.

(63) [...]*

Lyhyt katsaus maakaasualan tilanteeseen Alankomaissa ja Saksassa

(64) Alankomaat on ETA:n suurimpia kaasuntuottajamaita. Se on kaasun nettoviejä. Alankomaiden nettoarvoltaan suurimmat tuottajat ovat Exxonin ja Shellin yhteisyritys NAM ja Alankomaiden valtion öljy- ja kaasuyhtiö EBN. Exxon ja Shell sekä Alankomaiden valtio (EBN:n kautta sekä suoraan) omistavat tukkujakeluyhtiö Gasunien, jolle lähes kaikki Alankomaiden kaasu myydään. Gasunie myy [80-90]* prosenttia Alankomaissa kulutetusta kaasusta ja omistaa maan kaasun tukkumyynnin koko infrastruktuurin (yhtä putkilinjaa lukuun ottamatta). Gasunie on tehnyt pitkäaikaisia yksinoikeuteen perustuvia toimitussopimuksia kaikkien alueellisten jakeluyhtiöiden kanssa myynnistä asiakkaille, joiden vuosikysyntä [alittaa tietyn tason]*.

(65) Myös Saksassa on kaasuntuotantoa. Se vastaa noin 20 prosenttia maan kaasunkysynnästä. Tärkeimmät tuottajat ovat Exxonin ja Shellin saksalainen tuotanto- ja jakeluyhteisyritys BEB sekä Mobil. Noin 80 prosenttia maan kaasunkulutuksesta tuodaan maahan Norjasta, Venäjältä ja Alankomaista. Saksan merkittävin maahantuoja ja siirto- ja tukkumyyntiyhtiö on Ruhrgas. Sen omistavat Exxon, Shell, Mobil ja BP yhdessä saksalaisten hiilen- ja teräksentuottajien kanssa. Muita kaasun maahantuojia ovat BEB, Thyssengas (jossa sekä Exxonilla että Shellillä on 25 prosentin ja RWE-DEA:lla 50 prosentin osakeomistus; yhdessä näillä yhtiöillä on määräysvalta Thyssengasissa) ja VNG (entisen Itä-Saksan alueella toimiva siirto- ja tukkumyyntiyhtiö, jossa BEB ja Ruhrgas ovat osakkaina). Myös Mobil ja EWE, yhtiö, jossa osapuolilla ei ole omistusosuutta, tuovat jonkin verran kaasua Saksaan. Kaikki edellä mainitut yhtiöt ovat perinteisiä kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöitä, joiden haastajaksi on noussut BASFin ja Gazpromin (venäläisen kaasuntuottajan) yhteisyritys Wingas vastarakennetulla putkistoverkollaan.

(66) Saksalaiset maakaasuntuottajat ja kaasua maahan tuovat siirto- ja tukkumyyntiyhtiöt (kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöt) myyvät kaasua alueellisille siirto- ja tukkumyyntiyhtiöille (lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiöille). Nämä noin 19 kauko- ja lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiötä myyvät kaasun edelleen noin 700 paikallisjakeluyhtiölle, jotka vuorostaan toimittavat kaasua kotitalouksille.

SIIRTO- JA TUKKUMYYNTIMARKKINAT

Merkitykselliset tuotemarkkinat

(67) Osapuolet katsovat, että maakaasun jakelu ja markkinointi voidaan jakaa siirto- ja tukkumyyntilohkoon sekä paikallisjakelulohkoon. Siirto- ja tukkumyyntiyhtiöt keräävät kaasua tuottajilta. Ne myyvät kaasun sitten erilaisille toisen tason tukkumyyntiyhtiöille (tässä tapauksessa saksalaisille lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiöille), paikallisjakeluyhtiöille sekä suurille loppukäyttäjille. Siirtoyhtiöt käyttävät korkeapaineisia putkistojärjestelmiä ja varastoja voidakseen toimittaa kaasua asiakkaidensa vaatimusten mukaisia määriä haluttuun paikkaan. Paikallisjakeluyhtiöt myyvät kaasun edelleen loppukäyttäjille (kuten kotitalouksille).

(68) Osapuolet katsovat, että tukkumyynti- ja paikallisjakelutason kaasuntoimittajat ovat yleensä erilaisia. Osapuolilla ei ole suoraa asemaa paikallisjakelulohkolla.

(69) Maakaasun jakelun ja markkinoinnin lisäksi osapuolet luonnehtivat ilmoituksessa toisaalta maakaasun kuljetusta - putkistoja ja nesteytetyn maakaasun laivakuljetuksia - ja toisaalta maakaasun varastointia erillisiksi markkinoiksi. Komissio on osapuolten kanssa yhtä mieltä siitä, että maakaasun kuljetus ja maakaasun varastointi muodostavat erilliset tuotemarkkinat.

a) Siirto ja tukkumyynti verrattuna paikallisjakelumarkkinoihin

(70) Kaukosiirto- tai lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiöt myyvät kaasua korkeapaineisten putkistojen välityksellä teollisuusasiakkaille, sähköntuottajille ja paikallisjakeluyhtiöille. Paikallisjakeluyhtiöt myyvät kaasua edelleen loppukäyttäjille kuten kotitalouksille ja asuintalokohtaisille asiakkaille laajan (katuverkon mukaisen) matalapaineisen putkiverkostonsa välityksellä. Paikallisjakeluyhtiöt ostavat kaasunkulutuksen vaihtelun vuoksi tarvittavat ja muut asiaan liittyvät palvelut tukkumyyntiyhtiöiltä. Komissio on sen vuoksi yhtä mieltä osapuolten kanssa siitä, että paikallisjakelu muodostaa erilliset tuotemarkkinat. Koska osapuolet eivät toimi aktiivisesti suoraan näillä markkinoilla, näitä tuotemarkkinoita ei nyt kyseessä olevan menettelyn yhteydessä arvioida tämän enempää.

b) Tukkumyynnin kaukosiirtoalan markkinat verrattuna lähisiirtoalan markkinoihin: tukkumyynti kaukosiirron alalla muodostaa erilliset tuotemarkkinat, joille pääsy riippuu vakiintuneiden toimijoiden suopeudesta tai edellyttää hyvin suuria uponneita kustannuksia

(71) Kuten edellä on selitetty, Saksan maakaasun tukkumyyntialalle luonteenomaista on kaksitasoinen rakenne: kaukosiirtoyhtiöt myyvät kaasua, jonka ne ovat tuoneet maahan suoraan ulkomaisilta tuottajilta ja siirtäneet pitkän matkan siirtoputkistoissa lähisiirtoyhtiöille. On arvioitava sitä, voisivatko lähisiirtoyhtiöt korvata tämäntyyppisen palvelun helposti siinä tapauksessa, että niiltä perittyjä hintoja nostettaisiin. Tällaisessa tapauksessa lähisiirtoyhtiöillä ei olisi muuta mahdollisuutta kumota hinnannousun vaikutuksia kuin hankkia kaasunsa suoraan tuottajilta, toisin sanoen integroitua vertikaalisesti ylöspäin. Tämä olisi mahdollista vain siten, että kaasuntuottajat myöntäisivät lähisiirtoyhtiöille (tai mahdollisesti loppukäyttäjille) samanlaiset hinnoitteluehdot kuin kaukosiirtoyhtiöille ja että lähisiirtoyhtiöt pystyisivät kuljettamaan kaasua pitkiä matkoja. Komissio päättelee markkinatutkimuksensa perusteella, että lähisiirtoyhtiöillä ei edes hinnankorotustapauksessa olisi tarpeeksi syitä ohittaa kaukosiirtoyhtiöitä.

(72) [...]*

i) Osapuolten näkemys: kuka tahansa voi maahantuoda kaasua

(73) Osapuolet katsovat, että merkitykselliset markkinat muodostuvat mainittujen noin 19:n kaukosiirto- ja tukkumyynti- sekä lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiön harjoittamasta saksalaisen ja maahantuodun maakaasun myynnistä teollisuusasiakkaille, sähköntuottajille ja paikallisjakeluyhtiöille. Osapuolten mukaan kaukosiirtoyhtiöiden erityistoiminta on pelkästään tekninen lisävaikeus, sillä kuka tahansa voi tuoda kaasua Saksan rajalle.

(74) Osapuolet esittävät ensinnäkin, että pientenkin määrien maahantuonti on mahdollista. Ne mainitsevat eräitä pienten määrien maahantuontia koskevia sopimuksia, joita ovat esimerkiksi [...]*.

(75) Toiseksi osapuolet katsovat, että liiketoiminnan aloittamiskustannukset investointeina vastaanottolaitteisiin, putkistoihin ja varastotiloihin ovat pitkäaikaisen pääomavaltaisen teollisuuden luonnollinen piirre eivätkä muodosta markkinoille pääsyn estettä. Osapuolet viittaavat erityisesti Wingasin tekemiin investointeihin sen osoittamiseksi, että Saksan maakaasuinfrastruktuuriin investoiminen on edelleen kannattavaa. Ne huomauttavat myös, että kaasun maahantuontia varten ei tarvita investointeja [...]*.

(76) Kolmanneksi osapuolet viittaavat Saksan uuden energialain säännöksiin ja putkistojen omistajille asetettuun velvoitteeseen tarjota ylimääräistä kapasiteettia kolmansille osapuolille. Näin kaasunmyynti loppukäyttäjille on Saksassa realistinen mahdollisuus ja osapuolet mainitsevat joidenkin paikallisjakeluyhtiöiden päätöksiä hankkia kaasua suoraan tuottajilta sekä sen, että teollisuusyhtymät hankkivat kaasua keskitetysti.

ii) Komission markkinatutkimus ei vahvista tätä näkemystä

(77) Markkinatutkimus ei vahvistanut osapuolten näkemystä siitä, että kaasun maahantuonti olisi pelkästään tekninen lisävaikeus. Saksan 11:ltä lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiöltä on saatu seuraavanlaisia lausuntoja:

- "Jotta maahantuontisopimusta tehdessä pääsisi kannattaviin hintoihin, on tällä hetkellä ostettava hyvin suuria määriä, joihin liittyy ostovelvoitteita sekä muun muassa omia investointeja tai hankkeiden tai yhtiöiden rahoitukseen osallistumista. Tällainen toiminta on näin ollen tyypillistä yhtiöille, jotka kokoavat suuren kysynnän ja joilla on laajat rahoitusvalmiudet selviytyä maahantuontiin liittyvistä kustannusriskeistä. Maahantuonnin yhteydessä tärkeä merkitys on hankintalähteitä eriyttämällä saavutettavalla toimitusvarmuudella."

- "Maahantuontiin ryhtymisen edellytyksenä on joko rinnakkainen tuottajien laitoksiin (tai rajalla sijaitseviin siirtoasemiin) ulottuva putkiverkosto tai putkiston käyttöoikeus kolmantena osapuolena. Kyseinen lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiö ei pystynyt arvioimaan tarvittavia kustannuksia ja aikaa."

- "Maahantuotua ylimääräistä kaasua on Saksassa vaikea myydä asiakkaille, sillä tämän kaasun voivat ottaa vastaan ainoastaan alueelliset jakelijat. Kaasun markkinointi suoraan loppukäyttäjille on mahdollista ainoastaan huomattavin ponnistuksin ja on osoittautunut tällä hetkellä epärealistiseksi vaihtoehdoksi."

(78) Väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa (jäljempänä "vastaus") osapuolet ovat väittäneet uudelleen, että pienten määrien ostaminen on mahdollista, maahantuontikustannusten suuruus on helposti selvitettävissä (itse tutkimalla tai käytettävissä olevien konsulttiyritysten kautta), maahantuonti-infrastruktuurin kustannukset ovat yleensä alle [0-5]* prosenttia ostetun kaasun arvosta ja toimituksia ja asiakkaita on saatavilla (kysyntä on kasvusuunnassa ja voimassa olevia sopimuksia päättymässä). Komissio myöntää maahantuontikustannusten olevan laskettavissa. Muita kohtia käsitellään jäljempänä.

(79) Tässä yhteydessä voidaan mainita, että Saksan kilpailuvirasto Bundeskartellamt on äskettäisessä menettelyssä(10) päätellyt kaukosiirto- ja tukkumyyntimarkkinoiden muodostavan erilliset merkitykselliset tuotemarkkinat.

iii) Saksalaisen maakaasun avulla ei voi uhmata maahantuodun kaasun hinnankorotusta

(80) Kaikki saksalainen maakaasu myydään Saksassa, missä se kilpailee maahantuodun kaasun kanssa. Saksassa tuotetun kaasun osuus on tällä hetkellä kuitenkin noin 20 prosenttia kokonaiskulutuksesta, ja sen odotetaan laskevan [alle 15]* prosenttiin vuoteen 2010 mennessä. Siirto- ja tukkumyyntiyhtiöt, jotka haluavat vastata kysyntään, tarvitsevat sen vuoksi käyttöönsä yhä enemmän maahantuotua kaasua, toisin sanoen kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöiden palveluja.

(81) Lisäksi saksalainen maakaasu on hyvin suurelta osin varattu kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöiden käyttöön, joten yleisesti ottaen sen saatavuus muille yhtiöille on liian rajoitettua, jotta sen avulla voisi uhmata maahantuodun maakaasun hinnankorotusta. Saksan kaasuntuotannosta ja kaasuvaroista noin [70-80]* prosenttia on kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöiden BEB:n ([40-50]* %) ja Mobilin ([20-30]* %) hallussa. Lopuista [20-30]* prosentista Saksan tuotantoa (noin [0-10]* % Saksan kysynnästä) vastaavat RWE-DEA, osuus noin 7,5 prosenttia; Wintershall ja Preussag, kumpikin noin 5,5 prosenttia ja Erdöl-Erdgas Gommern, osuus noin 4,5 prosenttia. RWE-DEA on sitoutunut toimittamaan 60 prosenttia vuosituotannostaan Ruhrgasille ja Preussag 45 prosenttia. Erdöl-Erdgas Gommernin tuotannosta suurin osa myydään kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiö VNG:n kautta.

iv) Ulkomaisen kaasun saanti kilpailukykyisin ehdoin ei ole mahdollista eikä tule mahdolliseksi sulautuman jälkeen: mahdolliset kaukosiirto- ja tukkumyyntimarkkinoille tulijat ovat riippuvaisia vakiintuneessa asemassa olevien yhtiöiden palveluista

(82) Kaikki lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiöt ovat päivittäisessä liiketoiminnassaan merkittävässä määrin riippuvaisia kaukosiirtoyhtiöiden tarjoamasta putkiverkostosta, varastoista ja muista palveluista. Lähisiirtoyhtiöille olisi riskialtis päätös luopua osasta kaukosiirto- ja tukkumyyntitoimittajien tarjoamia palveluja, sillä näin olennaisten toimittajien hermostuttaminen saattaisi johtaa niiden kostotoimiin.

(83) Saksassa on kuitenkin yksi lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiö, joka ei ole riippuvainen kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöiden siirto- ja tukkumyyntipalveluista. Kyseessä on Erdgas Münster (EGM). Se myy saksalaista kaasua, jota tuottavat sen osakkeenomistajat, Saksan merkittävimmät kaasuntuottajat: BEB ([20-30]* %), Mobil ([20-30]* %), Wintershall ([20-30]* %), Preussag ([10-20]* %) ja RWE-DEA ([0-10]* %). Osakkeenomistajien on myytävä koko tuotantonsa tietyssä Luoteis-Saksan osassa EGM:n kautta (osuus vastaa [alle kymmentä prosenttia]* Saksan koko kaasunkulutuksesta), ja näin yhtiöllä on varmuus kaasun saatavuudesta [...]*.

(84) [...]*, BEB ja Mobil saisivat keskittymän jälkeen EGM:n strategisia päätöksiä koskevan määräysvallan. Tällaiset päätökset koskevat muun muassa EGM:n asemaa tulevaisuuden vapautetussa markkinaympäristössä (katso jäljempänä). Osapuolet väittävät, etteivät ne saisi määräysvaltaa EGM:ssä, sillä [...]*. Perustelu ei ole hyväksyttävissä. Exxonilla on BEB:ssä sulautuma-asetuksessa tarkoitettu yhteinen määräysvalta ja lisäksi Shellin kannalta olisi taloudellisesti järkevää suostua [...]*, sillä tätä kautta myös se hyötyisi EGM:ssä saadun määräysvallan eduista.

(85) Vaikka sekä Mobil että BEB ovat kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöitä, Mobilin osuus alan markkinoilla on huomattavasti BEB:tä pienempi. Sen vuoksi olisi Mobilin edun mukaista pyrkiä ennen sulautumaa säilyttämään mahdollisuutensa käyttää EGM:ää tulevassa vapautetussa markkinaympäristössä. Näin ollen BEB:n ja Mobilin edut eivät välttämättä ole yhteneväiset. Tämä kyky ryhtyä mahdolliseksi kilpailijaksi häviäisi sulautuman myötä, kun Mobil saisi muodollisen määräysvallan EGM:ssä.

(86) Osapuolet ovat myös viitanneet joihinkin melko pienten paikallisjakeluyhtiöiden suoraan ulkomaisille toimittajille suuntaamiin tarjouspyyntöihin. Niissä paikallisjakeluyhtiöt, jotka ovat kaikki Wingasin asiakkaita, pyytävät tarjouksia kaasuntoimituksista Saksan rajalle saakka ja ilmoittavat hoitavansa Saksan sisäisen kuljetuksen itse. Toinen osapuolten mainitsema esimerkki on Stadtwerk (SW) Viernheimin päätös ostaa kaasua suoraan. Komission tutkimuksesta käy kuitenkin ilmi, että nämä tarjouspyynnöt eivät tuottaneet tuloksia.

(87) Näin ollen satunnaisten tarjouskilpailujen mahdollinen järjestäminen ei tarkoita sitä, että paikallisjakeluyhtiöt pitäisivät kaasun itse kuljettamista Saksan alueella mahdollisena. Sen vuoksi se ei tarkoita myöskään, että ne katsoisivat kilpailevansa vakiintuneessa asemassa olevien toimijoiden kanssa.

(88) Markkinoille tulemaan halukkaat tuottajat ovat ensinnäkin riippuvaisia saksalaisista yhtiöistä, jotka myyvät niiden kaasua Saksassa, mutta myös vaihtelevassa määrin vakiintuneessa asemassa olevista toimijoista kaasun siirtämiseksi muille vientimarkkinoille. Alankomaalainen kaasu esimerkiksi kulkee saksalaisten vakiintuneiden toimijoiden putkistojen kautta Sveitsiin ja Italiaan (ja mahdollisesti jopa Puolaan), norjalainen kaasu kulkee Saksan läpi Sveitsiin ja venäläinen kaasu Saksan läpi Ranskaan.

Pienille yhtiöille ei todennäköisesti myönnetä suotuisia hintoja tai määriä eivätkä perinteiset toimittajat ohita vakiintuneessa asemassa olevia toimijoita

(89) Pitkäaikaiset (10, 20 tai 30 vuoden) ota ja/tai maksa -sopimukset, joissa siirto- ja tukkumyyntiyhtiön ostovelvoite vähenee sillä määrällä, jonka tuottaja myy suoraan tai muiden yhtiöiden välityksellä kyseisen siirtoyhtiön alueella (rinnakkaismyyntiä koskevat lausekkeet), vaikeuttavat muiden yhtiöiden mahdollisuuksia saada toimituksia.

(90) Toimittajat eivät myöskään ole kiinnostuneita ohittamaan perinteisiä asiakkaitaan, jos tämä saattaa johtaa kaasuntoimittajien väliseen kilpailuun, joka alentaisi markkinoilta saatavissa olevia hintoja. Ja jos toimittaja ei halua tarjota alhaisempia hintoja, asiakkaalla ei ole mitään syytä vaihtaa toimittajaa. Sen vuoksi kaasuntoimittajien välinen kilpailu ja hintojen aleneminen ovat todennäköisin tulos. Koska tuottajalle maksetaan netback-hinta, tällainen hinnanalennus vaikuttaisi kaikkeen kaasunmyyntiin. Uusille markkinoille tulijoille myyminen saattaa tuottajat näin mahdollisen vahingollisen hintakilpailun vaaraan. [...]*

(91) [...]* mukaan rinnakkaismyyntiä koskevat lausekkeet kannustavat siirto- ja tukkumyyntiyhtiöitä ja kaasuntoimittajia kilpailemaan samoista loppukäyttäjistä ja edistävät näin ollen kilpailua. Tällaista kilpailua voi syntyä kuitenkin ainoastaan silloin, jos kaasuntoimittajan suorasta myynnistä saama voitto enemmän kuin korvaa sekä jäljellä olevan sopimusten mukaisen, siirto- ja tukkumyyntiyhtiölle koituvan kokonaismyynnin netback-arvon lyhytaikaisen menetyksen että pitkäaikaisen menetyksen, joka aiheutuu siitä, että toimittaja ottaa riskin myynnin menetyksistä siirto- ja tukkumyyntiyhtiölle voimassa olevan sopimuksen loppuessa. Näin ei todennäköisesti tule käymään, joten rinnakkaismyyntiä koskevat lausekkeet muodostavat myös markkinoille pääsyn esteen.

(92) Komissio kiinnittää huomiota myös siihen, että Saksan kolme tärkeintä kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiötä on hankkinut yhdessä huomattavan osan muusta kuin saksalaista alkuperää olevasta maakaasustaan norjalaisilta, tanskalaisilta ja venäläisiltä tuottajilta (Ruhrgas [...]* %, BEB [...]* % ja Thyssengas [...]* %). Yhdistämällä kysyntänsä yhteenliittymän pitäisi pitkäaikaisten sopimusten kautta voida saada paremmat hinnat kuin yhdenkään muun yhtiön, joka neuvottelisi sopimuksesta yksin. Osapuolet kiistävät tämän ja viittaavat siihen, että hankintahinnat eivät riipu ostomääristä, vaan ne määritellään vaihtoehtoisten polttoaineiden perusteella. Komissio ei voi hyväksyä tätä perustelua, sillä jos sitä seurattaisiin loogisesti loppuun saakka, se merkitsisi sitä, että Euroopan kaasuteollisuudessa ei voisi olla lainkaan hintakilpailua, kun kaikki velottaisivat saman hinnan eli vaihtoehtoisen polttoaineen hinnan. Näin ei selvästikään ole, sillä osapuolet voivat vapaasti arvioida kaasunhinnan muuttujia, jopa käyttämällä yhteyksiä vaihtoehtoisten polttoaineiden indekseihin.

(93) On huomattava myös, että yhteisostojen myötä tuottajalla ei myöskään ole niin suurta syytä ohittaa siirto- ja tukkumyyntiyhtiöitä myymällä suoraan tai välillisesti muille niiden alueella. Tämä johtuu siitä, että kun useat yhtiöt yhdistävät hankintansa, tuottajalla on riski menettää kaikki asiakkaansa ohittaessaan niistä yhden.

(94) Vaikka muut vakiintuneessa asemassa olevat toimijat kuten VNG ja Mobil voisivatkin ostaa kaasua suoraan ja yksin samoilla hinnoilla, kuten osapuolet väittävät, tämä ei merkitse sitä, että sama onnistuisi uusilta markkinoille tulijoilta. Vakiintuneet toimijat pyrkivät käyttämään asemaansa ja vaikutusvaltaansa tuottajiin nähden painostaen niitä olemaan toimittamatta kaasua niiden kilpailijoille. Wingas on maininnut tehneensä joitakin vuosia sitten norjalaisen kaasun toimitusta koskevan sopimuksen, mutta GFU:n (norjalaisen kaasun myyntiorganisaation) evänneen sen. Lisäksi [...]* on todennut, että "[...]* tulee jatkamaan pyrkimyksiään estää [...]* ostamasta kaasua [...]*".

(95) Vaikka sopimuksia uusista määristä saatettaisiin tehdäkin, kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöt ovat tehneet pitkäaikaisia ota tai maksa -toimitussopimuksia tärkeimpien asiakkaidensa kanssa (lähisiirto- ja toimitusyhtiöt, paikallisjakeluyhtiöt jne.). Näin näiden kaasumäärien myyminen saattaa olla vaikeaa, joten tällaiset pitkäaikaiset sopimukset muodostavat lisäesteen kaukosiirron markkinoille pääsylle. Komissio myöntää, että kaikki nämä sopimukset päättyvät jonakin päivänä ja että kaasunkysyntä kasvaa kahdella-kolmella prosentilla vuosittain. Sopimukset eivät sen vuoksi ole ylitsepääsemätön este markkinoille pääsylle, mutta ne kiistämättä vaikeuttavat sitä verrattuna markkinoihin, joilla ostajien ja myyjien välillä ei ole pitkäaikaisia sitoumuksia.

(96) Saksan kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöt ovat myös viime vuosina käyttäneet ja käyttävät todennäköisesti jatkossakin huomattavasti varoja tuotantoketjun loppupään vertikaaliseen integroitumiseen ostamalla pääomaosakkuuksia lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiöissä sekä paikallisjakeluyhtiöissä. [Komissio katsoo, että]* toiminnan tarkoituksena on tämänhetkisen toimitusrakenteen säilyttäminen ennallaan. Tämä kasvattaa markkinoille pääsyn esteitä entisestään.

v) Infrastruktuurin käyttöoikeus tai rinnakkaisjärjestelmät eivät ole mahdollisia vaihtoehtoja

Rinnakkaisen infrastruktuurin rakentaminen merkitsisi hyvin suuria uponneita kustannuksia

(97) Vakiintuneessa asemassa olevien toimijoiden tekemiä huomattavia käyttöomaisuusinvestointeja vastaanottolaitteistoihin, putkistoihin, varastointiin ja laaduntarkistuksiin ei voida käyttää mihinkään muuhun tarkoitukseen, vaikka jotkin kaasuputkistot voidaan suurin kustannuksin muuntaa öljyputkilinjoiksi. Näitä investointeja voidaan näin ollen pitää hyvin suurelta osin uponneina kustannuksina.

(98) Osapuolet esittävät, että maakaasuliiketoiminnan aloittamiskustannuksia ei voi kohtuudella pitää markkinoille pääsyn esteenä, sillä maahantuonti-infrastruktuurin kustannukset ovat yleensä alle [...]* ostetun kaasun arvosta. Maahantuonti-infrastruktuuri ei kuitenkaan ole ainoa tarvittava infrastruktuuri (tärkein osa saattaa olla kaukosiirron putkiverkosto), ja tosiasia kuitenkin on, että merkittävät investointikustannukset ovat huomattavalta osaltaan uponneita kustannuksia.

(99) Vakiintuneessa asemassa olevien toimijoiden on myös aina halvempaa ja nopeampaa kasvattaa putkilinjansa kapasiteettia kompressoreita lisäämällä kuin uuden markkinoille tulijan rakentaa uusi putkilinja.

(100) Näin ollen ei ole odotettavissa, että uusi markkinoille tulija ryhtyisi rakentamaan Saksaan uutta merkittävää korkeapaineista putkilinjaverkostoa. Toisin sanoen Wingasin kaltainen tapaus ei todennäköisesti tule toistumaan. Wingas on eräänlainen onnekas kokonaisuus, joka yhdisti saksalaisen hyvin suuren (todennäköisesti jopa Saksan suurimman) teollisen kaasunkuluttajan, joka ei ollut tyytyväinen vallinneeseen hintatasoon, sekä hyvin suuren venäläisen kaasuntuottajan, jolla oli eturistiriita vakiintuneessa asemassa olevien toimijoiden kanssa. Tätä eturistiriitaa selvitetään tarkemmin kilpailuvaikutusten arviointia koskevassa osassa.

(101) Lisäksi netback-hinta, jonka toimittaja voi odottaa saavansa sopimuksen uudistamisesta alkuperäisen siirto- ja tukkumyyntiyhtiön kanssa, on suurempi kuin odotettavissa oleva netback-hinta uudelta markkinoille tulijalta, jonka on tehtävä uusia investointeja (ja tarvitsee sen vuoksi suuremman marginaalin). Tällaisen uuden markkinoille tulijan olisi myös ponnisteltava saadakseen kaasumääränsä myytyä, mikä johtaisi hinnanalennuksiin kaikkien markkinoilla toimijoiden osalta, mikä puolestaan näkyy tuottajan saamana alhaisempana netback-hintana.

Teollisuudenalan ehdottamilla kolmansien osapuolten verkkoonpääsyoikeuksilla on vain vähäinen vaikutus asiakkaiden mahdollisuuksiin tuoda kaasua suoraan maahan kilpaillen kaukosiirtoyhtiöiden kanssa

(102) Tämän päätöksen yhteydessä komissio ei ole vakuuttunut siitä, että teollisuusjärjestöjen välisen kaasua koskevan sopimuksen (Verbändevereinbarung Gas, jäljempänä "VV Gas -sopimus") mahdollinen tekeminen johtaisi markkinoille tuloon kolmansien osapuolten verkkoonpääsyoikeuksien kautta. Tämä päätelmä perustuu tämänhetkiseen tilanteeseen, eli Saksan maakaasuteollisuuden VV Gas -sopimusta koskevien neuvottelujen yhteydessä tekemään ehdotukseen.

(103) Aloitteen VV Gas -sopimuksesta neuvottelemiseksi on tehnyt neljä kaupan etujärjestöä: a) BGW, Saksan kaasu- ja vesiteollisuuden liitto; b) VKU, paikallisjakeluyhtiöiden liitto; c) BDI, Saksan teollisuusliitto (teollisuuskuluttajat) ja d) VIK, Saksan sähköntuotannon liitto. Saksa on maakaasudirektiivin yhteydessä valinnut neuvotteluihin perustuvan verkkoon pääsyn, ja VV Gas -sopimuksen tarkoituksena on määritellä tällaisen neuvotteluihin perustuvan verkkoon pääsyn suuntaviivat. Saksan kilpailuviranomaisten ja/tai komission on arvioitava VV Gas -sopimus sen jälkeen, kun se on hyväksytty. Sopimuksen tavoitteena on kyseisen neljän etujärjestön Saksan talousministerille lähettämän yhteisen kirjeen mukaan "viestittää poliittisille piireille, ettei maakaasualalla tarvita enempää sääntelyä. VV Gas -sopimus täyttää markkinasuuntautuneisuuden, kilpailuhenkisyyden, oikeudenmukaisuuden, avoimuuden ja yksinkertaisuuden tunnusmerkit, ja sen vuoksi sitä on käytettävä apuna maakaasupörssin kehittämisessä. VV Gas -sopimus tulee sisältämään verkostoon pääsyn perusperiaatteet ja -säännöt. sekä yksinkertaisen tariffien laskentatavan. VV Gas -sopimus tehdään ennen vuoden 1999 loppua."

(104) Tästä yhteisestä ilmoituksesta huolimatta maakaasuteollisuuden kehittelemän "viitetapauksen" perusteella ei vaikuta siltä, että tämäntyyppisen kolmansien osapuolten verkkoonpääsyoikeuden voitaisiin päätellä mahdollistavan maakaasun maahantuonnin vakiintuneiden toimijoiden kanssa kilpaillen.

(105) Ensimmäisenä näkökohtana asiassa on se, että viitetapauksessa lähdetään siitä, että kolmansien osapuolten verkkoonpääsyoikeus on mahdollinen vain, jos putkistokapasiteettia on käytettävissä, ja että pitkäaikaiset ota tai maksa -sopimukset otetaan huomioon. Markkinatutkimuksessa on käynyt ilmi, että kapasiteetin käytettävissä oloa on vaikea arvioida, ja vakiintuneessa asemassa olevat toimijat ovat tehneet jopa koko kysyntänsä kattavia pitkäaikaisia ota tai maksa -sopimuksia. VV Gas -sopimus ei näin ollen pohjimmiltaan vaaranna vakiintuneiden toimijoiden tilannetta.

(106) Toinen näkökohta on, että viitetapauksen mukaan kolmannen osapuolen kaasun on sovittava yhteen putkiston omistajan kyseisessä putkiverkostossa käyttämän kaasun spesifikaation kanssa. Tämä määritellään seuraavasti: "spesifikaatio on sellainen, että maakaasu voidaan syöttää putkilinjaan ilman että kuljettajan tarvitsee muuntaa sitä, että sen paine ei vaadi kuljettajan suorittamia muutoksia ja että sitä sen spesifikaation mukaan voi käyttää verkostossa yhdessä muiden kaasujen kanssa". Nämä vaatimukset eivät välttämättä ole helppoja täyttää, kun otetaan huomioon erilaiset kaasuspesifikaatiot, joilla Saksassa tällä hetkellä käydään kauppaa (katso jäljempänä matala- ja suurilämpöarvoista kaasua koskevat osuudet, joissa mainitaan myös, että sekä matala- että suurilämpöarvoista kaasua myydään Saksassa tällä hetkellä useiden eri spesifikaatioiden mukaisesti). Maakaasu ei siis ole täysin homogeeninen tuote, ja sen kohdalla kolmansien osapuolten verkkoonpääsyoikeuksien luonne ja toteutettavuus poikkeaa vastaavista oikeuksista sähkön ja televiestinnän alalla. Tai kuten eräässä osapuolten esittämässä asiakirjassa todetaan, "merkittävin ero sähköalalla tehtyyn VV-sopimukseen on se, että maakaasun osalta on tehtävä erillinen sopimus kunkin putkilinjan ylläpitäjän kanssa sekä se, että erilaiset kaasun spesifikaatiot sekä paine-erot putkiston alku- ja loppupäässä vaikeuttavat käytännön organisointia."

(107) Kolmas näkökohta on se, että kuljetussopimuksen on oltava vähintään vuoden pituinen; vuodessa on kaksi mahdollista aloituspäivämäärää (1. lokakuuta ja 1. huhtikuuta). On huomionarvoista, että tämän vuoksi kolmansien osapuolten verkkoonpääsyoikeuksia koskevat sopimukset kattavat aina talven kulutushuipun, niin että on sitäkin todennäköisempää, että putkistot toimivat täydellä kapasiteetilla. Lisäksi tämän vaatimuksen nimenomaisena tarkoituksena on estää spot-markkinoiden synty. Merkittävää tämä on siksi, että spot-markkinoiden kehittyminen järkyttäisi perinteisen järjestelmän tasapainoa. Erityiseen vaaraan joutuisi siirto- ja tukkumyyntiyhtiöiden asema, sillä spot-markkinat helpottaisivat loppukäyttäjän ja tuottajan välisiä suoria yhteyksiä, jolloin seurauksena olisi tukkumyyjän marginaalin pieneneminen. [...]* VV Gas -sopimukseen ei ole suunniteltu mitään tämänsuuntaista.

(108) Neljäs näkökohta on se, että [...]*.

(109) VV Gas -sopimuksessa ei myöskään määrätä varastojen eikä laadunmuuntopalvelujen (matalalämpöarvoisen/suurilämpöarvoisen kaasun muuntaminen) käyttöoikeuksista eikä varmistustoiminnasta.

(110) Osapuolet huomauttavat vastauksessaan, että VV Gas -sopimuksesta lopullisesti sopuun pääseminen edellyttää loppukäyttäjien, Saksan kilpailuviraston ja hallituksen tukea. Kun prosessissa on mukana näin monia sidosryhmiä, osapuolet eivät ymmärrä komission näkemystä siitä, ettei lopputulos helpota kolmansien osapuolten verkkoonpääsyoikeutta eikä kilpailua. Komission on kuitenkin annettava arvionsa käytettävissään olevien tietojen perusteella. Nämä tiedot ovat tässä tapauksessa kaasuteollisuuden viitetapaus. Näin minkä tahansa muiden seikkojen käyttäminen arviointiperusteena olisi spekulointia.

Päätelmä

(111) Komissio päättelee Saksan kaukosiirto- ja tukkumyyntimarkkinoiden muodostavan erilliset tuotemarkkinat.

Matalalämpöarvoinen ja suurilämpöarvoinen maakaasu

(112) Tutkimuksen kuluessa useat kolmannet ovat väittäneet, että arvioitaessa toimenpiteen vaikutuksia Euroopan maakaasumarkkinoihin olisi erotettava toisistaan niin kutsuttu matalalämpöarvoinen kaasu ja suurilämpöarvoinen kaasu. Komissio on samaa mieltä osapuolten kanssa siitä, että sekä matalalämpöarvoinen että suurilämpöarvoinen kaasu kuuluvat molemmat maakaasun kokonaismarkkinoille. Komissio on tullut tähän tulokseen kysyntäpuolen korvattavuuden perusteella. Toisin sanoen matalalämpöarvoisen kaasun 5-10 prosentin suhteellinen hinnankorotus muuttuisi kannattamattomaksi ottaen huomioon, että kuluttajat kyseisellä Saksan alueella(11) voisivat vaihtaa suurilämpöarvoiseen kaasuun.

(113) Matala- ja suurilämpöarvoisen kaasun välinen ero sai alkunsa valtavan suuren matalalämpöarvoisen kaasukentän löydyttyä Groningenista Alankomaista vuonna 1959 ja sen hyödyntämisen käynnistyttyä vuonna 1963. Kyseessä on Euroopan suurin ja eräs maailman suurimmista kaasukentistä. Kenttä merkitsi maakaasuteollisuuden käynnistymistä Euroopassa. Koko maakaasun kulutus kohdistui tämän jälkeen kaasuun, joka vastasi Groningenin kentän kaasun spesifikaatioita. Matalalämpöarvoisen kaasun luokittelu perustuu laajempaan asteikkoon kuin arvoihin Groningenin kaasun lämpöarvon ylä- tai alapuolella. Saksassa käytössä olevan matalalämpöarvoisen kaasun määritelmän perusteella (DVGW-koodi G 260/I - kaasulaatu) matalalämpöarvoinen kaasu määritellään kaasuksi, jonka Wobbe-luku on enintään 13 kWh/m3.

(114) Groningenin tai matalalämpöarvoisen kaasun spesifikaatioilla on vaikutuksensa koko tuotantoketjun loppupään kaasualaan. Kaasun siirto korkeapaineisessa putkistossa (jossa kaasua siirretään pitkiä matkoja), maanalaiset varastot, siirto matalapaineisessa putkistossa (jossa kaasua voidaan toimittaa sopivan alhaisella paineella kotitalouksissa käytettäviin polttimiin) sekä loppukäyttäjän kaasukäyttöiset laitteet on kaikki suunniteltu vain joko matalalämpöarvoista tai suurilämpöarvoista kaasua varten ja toimivat vain jommallakummalla kaasutyypillä.

(115) Myöhemmät kaasulöydöt ovat olleet erilaatuista kaasua, jonka lämpöarvo on suurempi, sillä se sisältää vähemmän inerttiä typpeä. Matalalämpöarvoista kaasua on itse asiassa löydetty vain muilta Alankomaiden ja Luoteis-Saksan onshore-kentiltä. Nykyään nimenomaan matalalämpöarvoiseen kaasuun keskittyviä alueita on Alankomaissa, Luoteis-Saksassa, Belgiassa (Antwerpenin ja Limburgin provinsseissa) sekä Ranskassa (Nord - Pas de Calais).

Kysyntäpuolen korvattavuus: kaasujärjestelmien vaihtaminen matalalämpöarvoisen kaasun kanssa yhteensopivista suurilämpöarvoisen kaasun kanssa yhteensopiviksi

a) Matalalämpöarvoisen kaasun pysyvä suhteellinen hinnannousu kiihdyttää korvausprosessia

(116) Osapuolet ovat esittäneet kaavakuvia, jotka havainnollistavat Saksassa vuodesta 1975 lähtien jatkuvasti edennyttä ja edelleen jatkuvaa matalalämpöarvoisen kaasun korvaamista suurilämpöarvoisella kaasulla. Tiedot perustuvat teollisuuden tilastoihin, jotka osoittavat eri kaasulaatujen (suurilämpöarvoisen, matalalämpöarvoisen, koksausuuni- ja muiden kaasulaatujen) absoluuttiset ja suhteelliset määrät.

(117) Tätä taustaa vasten tutkittava kysymys on, miten siirto- ja tukkumyyntiyhtiö reagoisi matalalämpöarvoisen kaasun tuottajien nostaessa hintoja. Siirto- ja tukkumyyntiyhtiön reaktioon vaikuttavat sen omat mahdollisuudet vaihtaa suurilämpöarvoisen kaasun tuottajan asiakkaaksi sekä se, millaiset mahdollisuudet sen asiakkailla on vaihtaa toiseen siirto- ja tukkumyyntiyhtiöön, joka saattaisi toimittaa suurilämpöarvoista kaasua halvemmalla.

(118) Vaikka kokonaisen matalalämpöarvoisen kaasun putkiverkoston muuntaminen suurilämpöarvoiselle kaasulle sopivaksi on teknisesti helppoa, siirto- ja tukkumyyntiyhtiön pahin rajoite infrastruktuurin muuttamisessa liittyy maanalaiseen varastointiin. Ongelmana on matalalämpöarvoisen kaasun muuntaminen suurilämpöarvoiseksi kaasuksi varastossa. Osapuolten mukaan muuntaminen on yksinkertaista. Wingasin mukaan siihen menee aikaa (tavallisimmillaan kolme varastoimisjaksoa, mikä merkitsee kyseessä olevien varastojen kohdalla kahta vuotta) ja se on kallista (ottaen huomioon varastosta saadun kaasun vaihtelevan lämpöarvon, kun suurilämpöarvoista kaasua syötetään matalalämpöarvoisen kaasun varastoon).

(119) Jo ennen kolmannen varastoimisjakson loppuakin varastosta otettu kaasu saattaa kuitenkin vastata suurilämpöarvoisen kaasun vaatimuksia. Lisäksi kaikki siirto- ja tukkumyyntiyhtiöt pystyvät sekoittamaan kaasua haluttuun spesifikaatioon pääsemiseksi (matalalämpöarvoista kaasua lisätään suurilämpöarvoiseen kaasuun, jotta saadaan suurilämpöarvoista kaasua, jonka lämpöarvo on alhaisempi, mutta vastaa suurilämpöarvoiselle kaasulle asetettuja vaatimuksia, tai päin vastoin). Sen vuoksi niiden saattaa olla melko helppoa säädellä varastoistaan muuntoajan kuluessa ottamaansa kaasua yksinkertaisesti sekoittamalla pitääkseen sen matalalämpöarvoisen tai suurilämpöarvoisen kaasun spesifikaatioita vastaavana. On ajateltavissa, että aluksi ne voisivat lisätä matalalämpöarvoista kaasua pitääkseen varastosta otetun kaasun matalalämpöarvoisen kaasun vaatimusten rajoissa ja vähitellen ne ryhtyisivät lisäämään siihen suurilämpöarvoista kaasua saattaakseen varastossa olevan kaasun vastaamaan suurilämpöarvoisen kaasun spesifikaatioita. Näin muuntokustannuksia todennäköisesti saisi alennettua huomattavasti.

(120) Edellä esitettyjen tietojen perusteella komissio päättelee, että matalalämpöarvoisen kaasun hinnan kohotessa pysyvästi verrattuna suurilämpöarvoiseen kaasuun saksalaisten matalalämpöarvoisen kaasun varastojen omistajien kohtaamat tekniset rajoitteet eivät estäisi niitä vaihtamasta kaasulaatua. Sen vuoksi hinnannousu nopeuttaa muuntamista, jonka on tapahduttava joka tapauksessa ennemmin tai myöhemmin.

b) Matalalämpöarvoista kaasua toimittavien siirto- ja tukkumyyntiyhtiöiden asiakkailla on merkityksellisellä Saksan alueella vaihtoehtona siirtyä Wingasin toimittamaan suurilämpöarvoiseen kaasuun

Kaasulaadun vaihto teollisuusasiakkaiden ja sähköntuottajien kannalta

(121) Markkinatutkimus on vahvistanut, että polttimien säätämisestä aiheutuvat kustannukset ovat useimmille teollisuusasiakkaille ja sähköntuottajille varsin alhaiset osuutena niiden vuotuisesta kaasulaskusta. Merkittävän teollisuusasiakkaan tai sähköntuottajan saattaisi näin ollen kannattaa rakennuttaa uusi, nimenomaan suurilämpöarvoista kaasua varten tarkoitettu putkilinja, joka yhdistäisi sen läheiseen (enintään 50 km:n päässä sijaitsevaan) suurilämpöarvoisen kaasun korkeapaineiseen putkistoon. Tärkeä kysymys on, onko lähistöllä suurilämpöarvoisen kaasun putkilinjoja, jotka omistaa jokin muu kuin matalalämpöarvoisen kaasun jakelussa osallisena oleva yhtiö. Jos näin on, riski tällaisten asiakkaiden menettämisestä toiselle siirto- ja tukkumyyntiyhtiölle saa vakiintuneen matalalämpöarvoisen kaasun siirto- ja tukkumyyntiyhtiön halukkaammaksi toteuttamaan vaihdoksen itse (jos tuottaja korottaisi hintaa). Näin ollen hinnankorotus ei olisi siirto- ja tukkumyyntiyhtiölle kannattava.

(122) Teollisuuden kaasuun kohdistaman kysynnän osalta on tehtävä ero Nordrhein-Westfalenin (NRW) ja Niedersachsenin osavaltioiden välillä. NRW:ssä kaasunmyynti neliökilometriä kohden on noin kolme kertaa suurempi kuin Niedersachsenissa ja teollisuusasiakkaiden määrä neliökilometriä kohden 2,5 kertaa suurempi. Sen vuoksi Wingasin Wedal- ja Midal-nimiset putkilinjat kattavat NRW:ssä todennäköisesti riittävästi asiakkaita, jotta kaasulajinvaihdos on mahdollinen. Lisäksi Wingasin maanalainen varasto sijaitsee NRW:n ja Niedersachsenin rajalla Rehdenissä, mikä antaa yhtiölle mahdollisuuden tarjota NRW:ssä ja Niedersachsenissa sijaitseville asiakkailleen tarvittavan jouston kaasunkulutuksen tason vaihtelun mukaan. Niedersachsenissa Wingasilla on myös suurilämpöarvoisen kaasun korkeapaineinen putkiverkosto. Näyttää siltä, että ainoa merkittävä alue, johon tämä verkosto ei välttämättä ulotu, on Hannoverin alue. Käytettävissä oleva laajuus on kuitenkin todennäköisesti riittävä tekemään hinnankorotuksen kannattamattomaksi.

(123) Tosiasia on kuitenkin, että teollisuusasiakkaan laitoksille on rakennettava nimenomaan tähän tarkoitukseen varattu putkilinja Wingasin suurilämpöarvoisen kaasun korkeapaineiselta putkijohdolta. Tämä vie aikaa ja varoja, ja on käytännössä osoittautunut kannattavaksi vain silloin, kun asiakas on suostunut yksinoikeuteen perustuvaan toimitusjärjestelyyn 5-10 vuodeksi. Matalalämpöarvoisen kaasun vakiintuneessa asemassa oleva toimittaja voi sen vuoksi nostaa hintaansa voimassa olevan suurilämpöarvoisen kaasun hinnan yläpuolelle aina uuden infrastruktuurin lisäkustannuksia vastaavaan määrään saakka. Edellä mainitun kaltaiset sopimukset ovat kuitenkin alalla tavallisia, joten lisäputkilinjan rakentamiskustannuksia saadaan kompensoitua kannattavasti kuten Wingasin kokemukset muilla alueilla ovat osoittaneet.

(124) Wingas väittää, että Niedersachsenissa on vain muutamia kysynnältään merkittäviä asiakkaita, jotka ovat sijoittuneet riittävän lähelle sen korkeapaineista suurilämpöarvoisen kaasun putkilinjaa. Sen vuoksi Wingas katsoo, etteivät sen kokemukset muilta alueilta ole hyödynnettävissä tällä alueella, joka sen mukaan muodostaa erilliset maantieteelliset markkinat, Pohjois-Saksan matalalämpöarvoisen kaasun alueen.

(125) Komissio myöntää, että muuntokustannukset eivät aina ole teollisuusasiakkaille halvat. [Eräs yhtiö]* on maininnut, että maakaasua jonkin kemiallisen prosessin lähtöaineena käyttäville teollisuuskuluttajille saattaa koitua yli 20 miljoonan euron kustannukset. Komission tiedossa ei kuitenkaan ole yhtään tällaista asianomaisella Saksan alueella toimivaa asiakasta.

(126) Komissio päättelee kaiken kaikkiaan, että riittävän monilla saksalaisilla matalalämpöarvoista kaasua käyttävillä teollisuusasiakkailla ja sähköntuottajilla on mahdollisuus siirtää kysyntänsä Wingasille, jos matalalämpöarvoisen kaasun hintaa korotettaisiin pysyvästi. Näin ne edistäisivät tällaisen hinnankorotuksen kannattamattomuutta.

Kaasulaadun vaihto paikallisjakeluyhtiöiden kannalta

(127) Paikallisjakeluyhtiöt toimittavat kaasua kotitalouksille ja muille asuintalokohtaisille asiakkaille. Sen vuoksi ne tarvitsevat kaasuntoimittajia, jotka pystyvät tarjoamaan niille mahdollisuuden vastata vaihtelevantasoiseen kulutukseen. Ne harkitsisivat kaasulaadun vaihtamista ainoastaan siinä tapauksessa, että niiden uusi toimittaja pystyy tarjoamaan niille suurilämpöarvoista kaasua vaihtelevantasoiseen kulutukseen. Wingasilla on Rehdenin varastonsa kyseessä olevalla alueella ja se pystyy näin ollen vastaamaan vaihtelevaan kulutustasoon.

(128) Tosiasia on, että myös kaasunjakelijan ja/tai -toimittajan on kannettava osansa kustannuksista, jotka aiheutuvat kaasulaadun vaihdosta kotitalouksissa. Kokenut kotitalouksissa kaasulaadun vaihtotöitä tekevä yhtiö on toimittanut osapuolten kautta yksityiskohtaisen kustannusarvion, jonka mukaan näiden kustannusten suuruus olisi noin 60 euroa kotitaloutta kohden. Kun kotitalouden tyypillinen vuosikulutus on 80 MBTU, paikallisjakeluyhtiön hinta 3,4 euroa/MBTU ja tyypillinen kotitalouden hinta 8 euroa/MBTU, viiden prosentin hinnankorotus siirto- ja tukkumyyntiyhtiön toimittaman matalalämpöarvoisen kaasun hinnassa pienentää paikallisjakeluyhtiön marginaalia 13,5 eurolla. Kymmenen prosentin hinnankorotus pienentää paikallisjakeluyhtiön marginaalia 27 eurolla. Näin paikallisjakeluyhtiö saisi kaasulaadun vaihdosta aiheutuneet kustannukset kokonaan takaisin kahden-neljän vuoden kuluessa. Kun siirto- ja tukkumyyntiyhtiön sekä paikallisjakeluyhtiön välisen toimitussopimuksen tyypillinen kesto on 10-20 vuotta, vaihtoehtoisen suurilämpöarvoisen kaasun toimittajan asiakkaiksi siirtyvät paikallisjakeluyhtiöt muuttaisivat 5-10 prosentin hinnankorotuksen kannattamattomaksi. Sitä paitsi, sen jälkeen kun kotitalous on vaihdettu suurilämpöarvoisen kaasun käyttäjäksi, se voi turvallisesti käyttää edelleen matalalämpöarvoista kaasua siihen saakka, että suurilämpöarvoista kaasua aletaan siirtää paikallisessa jakeluverkossa. Tämä aiheuttaa väliaikaisen, vähäpätöisen tehokkuudenmenetyksen. Jos vaihto lisäksi suoritetaan kesäkuukausien aikana, tehokkuudenmenetys jää mahdollisimman pieneksi.

(129) On väitetty, että vaikka matalalämpöarvoisesta kaasusta suurilämpöarvoiseen siirtyminen olisikin mahdollista, paikallisjakeluyhtiö ei ryhtyisi toimenpiteeseen, jos siitä tulisi vaihdon myötä ainoa suurilämpöarvoisen kaasun käyttäjä keskellä matalalämpöarvoisen kaasun käyttöaluetta. Vaihdolla olisi merkittäviä kaasuhuollon varmuuteen liittyviä seurauksia, joita asiakas ei ehkä haluaisi kannettavakseen. Wingas pitää tätä pääasiallisena syynä siihen, että huolimatta sen tarjoamista viiden-kahdeksan prosentin alennuksista (osapuolten toimittama tieto) verrattuna voimassa olevaan hintatasoon, se ei ole saanut Saksassa viittäkään paikallisjakeluyhtiötä (Stadtwerke) suostumaan vaihtoon matalalämpöarvoisesta suurilämpöarvoiseen kaasuun.

(130) Tätä perustelua ei voida hyväksyä puheena olevassa pysyvän suhteellisen hinnannousun tilanteessa. Siinä kaikilla asiakkailla olisi samanlaiset syyt vaihtamiseen, jolloin loppujen lopuksi mikään niistä ei voisi jäädä erilliseksi suurilämpöarvoisen kaasun käyttäjäksi.

c) Vakiintuneessa asemassa olevan siirto- ja tukkumyyntiyhtiön asiakkaiden vaihtoehdot kannustavat sitä vaihdokseen

(131) Kun siirto- ja tukkumyyntiyhtiöllä on vastassa matalalämpöarvoisen kaasun hinnannousu suhteessa suurilämpöarvoisen kaasun hintaan ja se päättelee, että huomattavalla osalla sen asiakkaista on mahdollisuus siirtyä kilpailevan siirto- ja tukkumyyntiyhtiön asiakkaaksi, sen on normaalia ja järkevää ryhtyä puolustamaan asemiaan. Näin ollen yhtiö pyrkii varmistamaan, että se itse kykenee tarjoamaan halvempaa suurilämpöarvoista kaasua. Niinpä vakiintuneessa asemassa oleva siirto- ja tukkumyyntiyhtiö nopeuttaa siirtymistä itse.

Kysyntäpuolen korvattavuutta koskeva päätelmä

(132) Tämän menettelyn yhteydessä komissio päättelee, että pysyvä matalalämpöarvoisen kaasun hinnannousu ei olisi kannattava ottaen huomioon, että a) ennemmin tai myöhemmin matalalämpöarvoisen kaasun käyttöketju on muunnettava suurilämpöarvoiselle kaasulle sopivaksi, b) tällainen hinnannousu nopeuttaa kaasulaadun vaihtamista, c) Wingasin toimittama suurilämpöarvoinen kaasu tarjoaa kyseisellä Saksan alueella vaihtoehdon ja d) näiden seikkojen tietäminen lisää entisestään matalalämpöarvoisen kaasun siirto- ja tukkumyyntiyhtiöiden syitä toteuttaa vaihto omalla alueellaan.

(133) Vaihtamiskustannukset merkitsevät kuitenkin kilpailuetua sellaiselle siirtoyhtiölle, joka pystyy tarjoamaan vallitsevan spesifikaation mukaista kaasua, sillä tämä kasvattaa kynnystä siirtyä toisen toimittajan asiakkaaksi.

Merkitykselliset maantieteelliset markkinat

(134) Osapuolet katsovat, että yleisesti ottaen kaasun siirto- ja tukkumyyntimarkkinat ovat kansalliset. Ne viittaavat siihen, että jakelu on perinteisesti järjestetty pitkälti kansalliselta pohjalta kansallisten tai alueellisten toimijoiden kautta. Osapuolten mielestä on kuitenkin maakaasudirektiivin antamisen jälkeen otettava huomioon suuntaus kohti ostoja yli rajojen. Osapuolten mukaan yritykset nostaa hintoja yksittäisissä jäsenvaltioissa sulautuman jälkeen kumoutuisivat kansallisen tason kilpailun lisäksi myös siksi, että siirto- ja tukkumyyntiyhtiöt, paikallisjakeluyhtiöt, sähköntuottajat ja suuret teollisuuskäyttäjät hankkisivat kaasua yhä useammin muista maista.

(135) Koska infrastruktuurin omistus on edelleen järjestetty suurimmaksi osaksi kansalliselta pohjalta ja koska kolmansien osapuolten verkkoonpääsyoikeutta koskevat ehdot määritellään jatkossakin olennaisilta osiltaan kansallisella tasolla, komissio katsoo markkinoiden säilyvän lähitulevaisuudessa suurimmillaan kansallisina.

a) Alankomaat

(136) Edellisessä kohdassa minituista syistä komissio on osapuolten kanssa samaa mieltä siitä, että Alankomaiden siirto- ja tukkumyyntimarkkinat ovat kansalliset.

b) Saksan kaukosiirto- ja tukkumyyntimarkkinat

(137) Saksan kohdalla on viitteitä siitä, että markkinat saattavat tällä hetkellä olla edelleen alueelliset. Alueet määräytyisivät a) aikaisemmin sovellettujen, mutta nyt laittomien, alueiden määrittelyä koskevien sopimusten perusteella (kuten Ruhrgasin aikaisempi sopimus BEB:n ja Thyssengasin kanssa) ja b) korkeapaineisten kaukosiirtoputkistojen omistamisen perusteella. Vaikka alueiden määrittelyä koskevat sopimukset ovat olleet laittomia huhtikuusta 1998, sen jälkeen on tehty vain kaksi sopimusta toimituksista saksalaiselle asiakkaalle kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiön oman alueen ulkopuolella; molemmat on tehnyt Ruhrgas [...]* miljoonan m3:n vuositoimituksista uuden putkilinjan rakentamisen myötä. [...]*

Aikaisemmissa sopimuksissa määritellyillä alueilla on edelleen merkitystä kostotoimien pelon vuoksi

(138) [...]*:n, [...]*:n ja [...]*:n sisäiset asiakirjat vahvistavat, että aikaisemmissa sopimuksissa määritellyillä alueilla on edelleen merkitystä, mikä johtuu kostotoimien pelosta.

(139) [...]*.

(140) [...]*(12)

(141) [...]*

(142) [...]*

(143) [...]*

(144) [...]*(13)

(145) [...]*

(146) [...]*

Alueiden määrittely

(147) Alueet muodostuisivat näin ollen seuraavasti: Thyssengasin alue (Nordrhein-Westfalenin länsiosa Belgian ja Alankomaiden rajan mukaisesti), BEB:n alue (Hampuri, Schleswig-Holstein sekä osia Bremenistä ja Niedersachsenista), VNG:n alue (Mecklenburg-Vorpommern, Brandenburg, osia Sachsenista ja Sachsen-Anhaltista - alue, jolla Ruhrgasilla ei ole omaa putkiverkostoa) ja Ruhrgasin alue (loput entisen Länsi-Saksan osavaltioista ja ne osat Sachsenista ja Sachsen-Anhaltista, joita palvelee Ruhrgasin ja VNG:n yhteisesti omistama lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiö).

Eräiden muiden kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöiden asema

(148) Mobililla ei ole koskaan ollut "omaa aluetta" eikä korkeapaineisia putkilinjoja, mutta se toimitti kaasua asiakkailleen [...]* kanssa tehtyjen kolmansien osapuolten verkkoonpääsyoikeutta koskevien sopimusten avulla.

(149) Wingas kilpailee oman kaasuverkkonsa avulla kaikilla näillä alueilla, ja useimmat lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiöt ovat sen putkiverkoston ulottuvilla (väliin jää pisimmillään 50 km:n maa-alue). Tällä perusteella ei kuitenkaan voida päätellä kilpailuedellytysten olevan yhtäläiset koko maan alueella. [...]* kauko- sekä lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiöt eriyttävät hintansa sen mukaan, onko asiakkaalla vaihtoehtoja Wingasilta saatavissa olevien toimitusten muodossa.

Saksassa alalla noudatettavaksi ehdotettu kolmansien osapuolten verkkoonpääsyoikeutta koskeva järjestelmä (VV Gas -sopimuksen viitetapaus) ei vaikuta kilpailuedellytysten maantieteellisiin puitteisiin

(150) VV Gas -sopimuksen kuvauksesta tuotemarkkinoita käsittelevässä osuudessa on seurauksena, ettei komissio katso VV Gas -sopimuksen mahdollistavan maakaasun maahantuontia kilpailuasemassa vakiintuneiden toimijoiden kanssa.

(151) VV Gas -suunnitelmaan ja kaasuteollisuuden viitetapaukseen sisältyy sisäänrakennettuja rajoituksia kuten a) yleiset vaikeudet arvioida kapasiteetin saatavuutta, b) vähimmäiskeston ollessa yksi vuosi putkilinjan vapaata kapasiteettia arvioitaessa otetaan aina huomioon talven kulutuspiikki, c) kaasun spesifikaatioista aiheutuvat vaikeudet (lämpöarvo, paine jne.) ja d) tarjottujen palvelujen rajoitettu laajuus. Näin näihin rajoituksiin liittyvästä, edellisessä kohdassa mainitussa osuudessa esitetystä syystä komissio katsoo, ettei VV Gas -sopimus ole riittävä syy pitää markkinoita kansallisina tulevaisuutta koskevan analyysin näkökulmasta. Lisäksi komissio ottaa huomioon sen, että jos kolmannen osapuolen verkkoonpääsyoikeutta hakevan ja sen myöntämisestä kieltäytyvän osapuolen välillä syntyy erimielisyyttä, kilpailuviranomaisten ja/tai tuomioistuinten käsittelyssä saattaa kestää useita vuosia, ennen kuin ennakkotapauksesta saadaan ratkaisu.

Päätelmä

(152) Edellä esitetyn perusteella komissio katsoo, että Saksan siirto- ja tukkumyyntimarkkinat saattavat olla edelleen alueelliset, aikaisemman alueiden määrittelyn mukaiset. Tämän päätöksen yhteydessä ei kuitenkaan ole ehkä välttämätöntä päättää Saksan kaukosiirto- ja tukkumyyntimarkkinoiden maantieteellistä määritelmää, sillä keskittymä johtaa myös (yhteisen) määräävän aseman vahvistumiseen, jos kaukosiirto- ja tukkumyyntimarkkinat olisivat kansalliset.

(153) Osapuolet ovat vastauksessa väittäneet markkinoiden olevan alueellisten sijaan kansalliset. Ne viittaavat kaasun hintojen määräytymiseen vaihtoehtoisen polttoaineen, ei sijainnin mukaan. Tämä lausunto on kuitenkin ristiriidassa komission markkinatutkimuksessa saamien tietojen kanssa, joiden mukaan hinnat vaihtelevat myös sen mukaan, onko asiakkaalla vaihtoehtoja kaasuntoimittajan suhteen (kaasuntoimittajien välinen kilpailu). Osapuolet esittävät myös, että pitkän tähtäyksen analyysissä on otettava huomioon äskettäin tapahtunut alueiden määrittelyn poistaminen sekä alalla lähitulevaisuudessa tehtävä sopimus neuvotteluihin perustuvasta kolmansien osapuolten verkkoon pääsystä. Epävarmuustekijöitä jää kuitenkin edelleen voimaan niin paljon, ettei voida päätellä lopullisen sopimuksen johtavan kansallisiin markkinoihin, joilla kilpailuedellytykset olisivat samanlaiset.

Markkinaosapuolten asema

a) Alankomaiden siirto- ja tukkumyyntimarkkinat

1. Alankomaalaisten kaasuntuottajien ja Gasunien väliset suhteet

(154) Exxon ja Shell perustivat vuonna 1947 kummankin puoliksi omistaman yhteisyrityksen nimeltä Nederlandse Aardolie Maatschappij (jäljempänä "NAM"), jonka tarkoituksena oli etsiä ja tuottaa hiilivetyjä Alankomaissa. NAMin löydettyä suuren Groningenin kaasukentän vuonna 1959 Alankomaiden valtio järjesti maan kaasuteollisuuden vastaamaan Groningenin kentän strategista merkitystä Alankomaiden taloudelle. Tässä tarkoituksessa Alankomaiden valtio teki vuonna 1963 sopimuksen Exxonin, Shellin ja NAMin kanssa; siinä NAM saa vastuun Groningenin toimilupa-alueen kehittämisestä ja tuotannosta Groningen Partnership -yhtiön puolesta. Groningen Partnershipissa NAMin osuus on 60 prosenttia ja Alankomaiden valtion EBN:n kautta 40 prosenttia. Lisäksi Exxon, Shell ja Alankomaiden valtio muodostivat Gasunie-yhtiön, jonka tehtäväksi määriteltiin kaiken Groningenin maakaasun markkinointi. Alankomaiden valtio omistaa Gasuniesta 50 prosentin pääomaosuuden (10 prosenttia suoraan, 40 prosenttia EBN:n kautta), kun taas Exxon ja Shell omistavat kumpikin 25 prosenttia. Alankomaiden valtio teki vielä Gasunien kanssa yksityisoikeudellisen sopimuksen, jonka mukaan Gasunien on saatava valtion hyväksyntä tietyille kaupallisille päätöksille.

(155) Vuoden 1959 jälkeen NAM on saanut tuotantolisenssejä muillekin Alankomaiden on- ja off-shore-kaasukentille, ja noin puolet sen tuotannosta on tällä hetkellä peräisin näiltä muilta, niin kutsutuilta pieniltä kentiltä (Groningeniin verrattuna). Osapuolet ovat antaneet ymmärtää, että myös useimmilla näistä toimilupa-alueista tuotetaan yhtiöille, joissa EBN:n osuus on yleensä 40-50 prosenttia. Näiden kenttien maakaasu on myyty Gasunielle. Lisäksi kaikki NAMin tulevaisuudessa tekemät kaasulöydöt on myytävä Gasunielle [...(14)]* mukaan. Kaiken kaikkiaan NAMin osuus koko Alankomaiden maakaasuntuotannosta on 75-80 prosenttia (ottaen huomioon EBN:n pääomaosakkuuden NAMin tuotannosta NAMin osuus on noin 45 prosenttia tuotannosta oman nettopääoman perusteella tarkasteltuna). EBN on myös johdonmukaisesti markkinoinut kaikki pääomaosakkuutensa Gasunien kautta. [...]*.

(156) Vuoteen 1994 saakka Alankomaiden tuottajien oli myytävä kaikki Alankomaiden markkinoille tarkoitettu kaasu Gasunielle. Alankomaalaiset tuottajat saattoivat itse myydä kaasua vientimarkkinoille, vaikkakin hinnat olivat ja ovat edelleen valtion valvonnassa. Lisäksi Gasunien on ostettava pienten kenttien kaasu ennen sen tuotantoa taloudellisin ehdoin, jotka on määritelty heti aluksi, jos tuottaja on päättänyt tarjota kaasuaan Gasunielle. [...]*

(157) Vaikuttaa siltä, että Alankomaiden valtio ei yleensä hyväksy alankomaalaisen kaasun vientisopimuksessa määriteltyä hintaa, jos hinta on Gasunien netback-hintaa (Norm Inkoop Prijs, NIP, eli ohjeostohinta) alhaisempi. Tällä tavoin valtio varmistaa, että se saa osuutensa kaasumarkkinoiden tuotosta.

(158) [...]*(15)

(159) NAM omistaa Alankomaiden kolmesta maanalaisesta varastosta kaksi (loppuun käytettyjä kaasukenttiä), jotka se on vuokrannut kokonaan Gasunielle. Kolmas varasto, jossa toimintaa harjoittaa BP Amoco, on sekin kokonaan vuokrattu Gasunien käyttöön. Näin Gasunie on ainoa maanalaisten varastopalvelujen tarjoaja Alankomaissa. Maassa on kyllä muutama muu loppuun käytetty kaasukenttä, jotka voitaisiin muuttaa maanalaisiksi varastoiksi Alankomaiden markkinoiden käyttöön, mutta asiaan liittyvien riskien vuoksi ei ole todennäköistä, että muut toimijat ryhtyisivät kehittämään niitä. Riskit liittyvät vaadittuihin investointeihin ja lisäksi siihen, että Gasunie voisi aina alentaa tariffiaan ja tehdä siten tällaisen investoinnin kannattamattomaksi. Merkillepantavaa on myös se, että [...]*.

2. Gasunien yhtiöhallinnon rakenne

(160) Alankomaiden valtio omistaa Gasuniesta 50 prosenttia ja sekä Exxon että Shell kumpikin 25 prosenttia. Päätökset tehdään [...]* prosentin ääntenenemmistöllä. Yhtiössä ei ole erityisiä osakkeenomistajien sopimuksia. Näin ollen Exxonilla ei ole Gasuniessa sulautuma-asetuksessa tarkoitettua laillista määräysvaltaa.

(161) Mitä sen sijaan tulee tosiasialliseen määräysvaltaan, osapuolet väittävät, ettei Exxonilla ja Shellillä ole yhteisiä etuja. [...]*. Jäljempänä esitetyistä syistä ei kuitenkaan ole välttämätöntä päättää, onko Exxonilla sulautuma-asetuksessa tarkoitettu tosiasiallinen määräysvalta Gasuniessa.

3. Gasunien asema kaasunmyynnissä Alankomaiden markkinoilla

(162) Gasunie on Alankomaissa määräävässä asemassa oleva siirtoyhtiö; sen osuus on noin [...]* prosenttia kokonaismyynnistä. Gasunie myöntää selvästi määräävän asemansa ottamalla käyttöön uuden tariffijärjestelmän. [...]*(16). Lisäksi Gasunien vuoden 1999 kaasun myyntisuunnitelman mukaan se toimittaa [...]*.

(163) Gasuniella on yksinoikeudet, jotka kattavat a) koko Alankomaiden korkeapaineisen putkiverkon (lukuun ottamatta yhtä Alankomaiden eteläosassa sijaitsevaa putkilinjaa, jota pitkin tuodaan kaasua Yhdistyneestä kuningaskunnasta), b) kaikki kaasunkäsittely- ja sekoituslaitokset ja c) kaikki (maanalaiset ja nesteytetyn maakaasun) varastot.

(164) Myös useista [asiakirjoista]* saa sen käsityksen, että Gasuniella on ja tulee jatkossakin olemaan vain vähän kilpailua. Nämä asiakirjat, joita lainataan seuraavissa kohdissa, tukevat Gasunien sisäistä arviota siitä, että se on määräävässä asemassa oleva yhtiö.

(165) [...]*

(166) [...]*

(167) [...]*

(168) [...]*

(169) [...]*

4. Mobilin asema Alankomaiden markkinoilla

(170) Mobil on yksi kolmesta todellisesta kilpailijasta. Sillä on osapuolten mukaan [alle viiden]* prosentin osuus kokonaismarkkinoista. Statoililla (tai kaiken norjalaisen kaasun markkinoivalla yhteisellä neuvottelukomitealla) on arviolta neljän prosentin markkinaosuus merkittävän sähköntuotantolaitoksen kanssa tekemänsä toimitussopimuksen turvin. EnTrade, alankomaalaisen alueellisen jakeluyhtiön Pnem/Megan kauppayhtiö, on toinen kilpailija neljän prosentin markkinaosuudellaan, jonka se saa Yhdistyneestä kuningaskunnasta peräisin olevan kaasun myynnistä teollisuusasiakkaille ja eräälle sähköntuottajalle. Sen laitoksiin ulottuu Pnem/Megan osittain omistama suurilämpöarvoisen kaasun Zebra-putkilinja Alankomaiden eteläosassa. Toimituksista yhdelle asiakkaalleen sillä on kolmannen osapuolen verkkoonpääsyoikeutta koskeva kuljetussopimus Gasunien kanssa.

(171) Mobilin asema Alankomaissa juontaa juurensa sen Euroopan kaasunmyyntistrategiasta [...]*. Tätä Eurooppaa koskevaa strategiaa kuvataan seuraavissa kohdissa. Kuvaus on merkityksellinen myös Mobilin aseman arvioimiseksi Saksan markkinoilla.

Mobilin kaasunmyyntistrategia Euroopassa

(172) [...]*

(173) [...]*

(174) [...]*

(175) [...]*

(176) [...]*

Mobil Alankomaissa

(177) [...]*(17)

(178) [...]*

(179) [...]*

(180) [...]*

b) Saksan kaukosiirto- ja tukkumyyntimarkkinat

Markkinaosapuolet

(181) Tuotemarkkinoiden määritelmää koskevassa osuudessa komissio päätteli kaukosiirto- ja tukkumyyntimarkkinoiden muodostavan erilliset tuotemarkkinat, joille pääseminen riippuu vakiintuneiden toimijoiden suopeudesta. On päätelty myös olevan epätodennäköistä, että markkinoille tultaisiin omaan uuteen infrastruktuuriin investoimalla.

(182) Vakiintuneet toimijat ovat yhtiöitä, jotka a) hankkivat maakaasua ulkomaisilta tuottajilta, b) pystyvät kuljettamaan kaasun asiakkailleen korkeapaineisen putkiverkoston avulla, c) pystyvät vastaamaan kaasunkulutuksen heilahteluun ja d) pystyvät tarjoamaan muita liitännäispalveluja. Näitä palveluja ne tarjoavat joko omien investointiensa perusteella tai saatuaan niiden joitakin osa-alueita varten kolmannen osapuolen verkkoonpääsyoikeuden muilta yhtiöiltä.

(183) Markkinoiden tärkeimmät toimijat ovat Ruhrgas, BEB, VNG, Thyssengas ja Wingas. Ne kaikki tarjoavat edellä mainittuja palveluja omien investointiensa perusteella.

(184) Exxon toimii Saksan markkinoilla aktiivisesti Shellin kanssa puoliksi omistamansa pitkäaikaisen yhteisyrityksen BEB:n välityksellä. Exxon myöntää, että sillä on BEB:ssä sulautuma-asetuksessa tarkoitettu yhteinen määräysvalta Shellin kanssa. Exxon toimii merkityksellisillä markkinoilla myös Thyssengasissa omistamansa 25 prosentin osuuden kautta. Loppuosan osakkeista omistavat Shell (25 %) ja RWE (50 %). Exxon myöntää, että sillä on RWE:n ja Shellin kanssa sulautuma-asetuksessa tarkoitettu yhteinen määräysvalta Thyssengasissa.

(185) Ruhrgas on Saksan tärkein kaukosiirtoyhtiö. Sekä Exxon, BEB:n kautta, että Mobil ovat Ruhrgasin osakkaita. BEB:n omistusosuus on 29,5 prosenttia. Suurin osa tähän omistusosuuteen kuuluvasta äänioikeudesta on suoraa äänioikeutta (25 %); loppuosa (4,5 %) kuuluu Ruhrgasin sisäiseen niin kutsuttuun Schubert-yhteenliittymään. Schubert-yhteenliittymän äänioikeusosuus Ruhrgasissa on 15 prosenttia. Yhteenliittymään kuuluvat Mobil (7,4 %:n osuus), BEB (4,5 %), BP Amoco (0,5 %) ja Preussag (2,6 %). Äänet on käytettävä yhtenä eränä, ja Schubert-yhteenliittymän sääntöjen mukaan yhdelläkään jäsenellä ei voi olla yli [...]* prosenttia yhteenliittymän äänioikeudesta. Osapuolet väittävät, että näiden sääntöjen seurauksena BEB:llä tällä hetkellä Schubert-yhteenliittymässä oleva äänioikeus siirtyisi sulautuman jälkeen BP Amocolle ja Preussagille. On huomattava, että Schubert-yhteenliittymän osakkeenomistajat ovat tehneet sopimuksen siitä, että ne toimittavat [...]* prosenttia todetusta kotimaan varojen lisäyksestä Ruhrgasille. Nämä toimitukset RG:lle kuljettaa [...]*.

(186) Määräysvalta Ruhrgasissa on virallisesti niin kutsutulla Bergemann-yhteenliittymällä; tämä osakkeenomistajien muodostama yhteenliittymä edustaa 59,76 prosenttia äänistä. Yhteenliittymä kokoaa yhteen BP Amocon 25 prosentin omistusosuuden sekä saksalaisten hiilen- ja teräksentuottajien muodostaman ryhmän hallussa olevat äänet (nämä toimivat hyvin usein myös sähköntuotannon ja -jakelun aloilla). Näiden monimutkaisten sääntöjen tarkoituksena on estää Ruhrgasin joutuminen monikansallisten öljy- ja kaasukonsernien määräysvaltaan.

(187) [...]*(18).

(188) Lisäksi BEB:n ja Ruhrgasin välisen osakkeenomistajien sopimuksen mukaan kysymyksissä, jotka ovat "BEB:n kannalta elintärkeitä", vaaditaan [...]* prosentin ääniosuus. Näin ollen BEB:llä on veto-oikeus kaikissa kysymyksissä, jotka ovat sen kannalta elintärkeitä. Osapuolet ovat viitanneet siihen, ettei tätä lauseketta ole koskaan käytetty. [...]*

(189) [...]*. Näyttää siis siltä, että öljy-yhtiöillä on laillisen määräysvallan puuttumisesta huolimatta tosiasiallinen määräysvalta Ruhrgasissa.

(190) Verbundnetz Gas (VNG) on Saksan uusissa osavaltioissa toimiva kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiö. Se perustettiin 60-luvulla ja yksityistettiin Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen. Sen tämänhetkiset osakkeenomistajat ovat Ruhrgas (36,8 %), Wintershall (15,8 %), paikalliset kunnat (15,8 %) ja BEB (10,5 %). Lisäksi Statoil, Erdöl-Erdgas Gommern, PreussenElektra ja Gazprom omistavat siitä kukin 5,2 prosenttia. Näin ollen kaikki VNG:n osakkeenomistajat kuntia lukuun ottamatta ovat kaasuntuottajia ja/tai kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiöitä.

(191) Wingas on Wintershallin (BASF:n tytäryhtiö) ja Gazpromin yhteisyritys (omistusosuudet 65 % ja 35 %).

(192) [...]*

(193) EWE on tosiasiassa lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiö, sillä se ei jälleenmyy maahantuotua eikä itse tuotettua kaasua muille, korkeapaineista putkistoa ylläpitäville yhtiöille (kauko- ja lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiöt). Se tuo kuitenkin suoraan Gasunielta maahan huomattavan osuuden kaasumyynnistään oman korkeapaineisen (matalalämpöarvoisen kaasun) putkiston kautta. Tämän vuoksi sen katsotaan olevan kaukosiirto- ja tukkumyyntiyhtiö.

Markkina-asema

a) Paikallisesti

(194) BEB on ilmoittanut pitävänsä hallussaan [40-50]* prosentin markkinaosuutta Pohjois-Saksan alueella (Schleswig-Holstein, Hampuri, Bremen ja Niedersachsen). Tämä Pohjois-Saksan alue on kuitenkin laajempi kuin alueiden määrittelyyn perustuvan käytännön mukainen BEB:n alue, johon kuuluu ainoastaan osia Bremenistä ja Niedersachsenista. Loppuosa on Ruhrgasin aluetta, missä Ruhrgas oli vuorostaan aiemmin tehnyt alueiden määrittelyä koskevan sopimuksen Erdgas Münsterin kanssa. Sen vuoksi BEB:n markkinaosuus omalla alueiden määrittelyä koskevan käytännön mukaisella seudullaan on yli [40-50]* prosenttia.

(195) [...]*

(196) [...]*

(197) RG:n strategiaa koskevassa asiakirjassa lokakuulta 1998 viitataan siihen, että kaasuntoimittajien välisen kilpailun seurauksena se ei pysty säilyttämään sadan prosentin osuutta alueellaan. Vaikka tarkkoja tietoja ei ole käytettävissä, RG:n markkinaosuudesta parhaan kuvan antaa sen osuus toimituksista alueellaan toimiville lähisiirto- ja tukkumyyntiyhtiöille, joka on noin [yli 50]* prosenttia.

(198) VNG:llä oli, jopa osapuolten 11 artiklan mukaiseen tietojensaantipyyntöön antaman vastauksen mukaan, [90-100]* prosentin markkinaosuus vuonna 1997. TG:n osuus oli osapuolten mukaan [70-80]* prosenttia vuonna 1997. [...]*

b) Saksan markkinoilla

(199) Kaikki tämän osuuden myyntitiedot ovat vuodelta 1997. Kaasun kokonaistuontimäärä Saksaan oli 75,6 miljardia m3.

(200) BEB tuottaa puolet saksalaisesta maakaasusta, [...]* miljardia m3. Lisäksi se ostaa suunnilleen saman verran, [.