97/270/EY: Komission päätös, tehty 22 päivänä lokakuuta 1996, Italian käyttöön ottamasta toisen lukuun harjoitettavalle maanteiden tavaraliikenteelle myönnettävien verohelpotuksien järjestelmästä (C/45/95 NN/48/95) (Ainoastaan italiankielinen teksti on todistusvoimainen) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)



Virallinen lehti nro L 106 , 24/04/1997 s. 0022 - 0029



KOMISSION PÄÄTÖS, tehty 22 päivänä lokakuuta 1996, Italian käyttöön ottamasta toisen lukuun harjoitettavalle maanteiden tavaraliikenteelle myönnettävien verohelpotuksien järjestelmästä (C/45/95 NN/48/95) (Ainoastaan italiankielinen teksti on todistusvoimainen) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) (97/270/EY) EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 5, 92 ja 93 artiklan, ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 61 ja 62 artiklan, sekä katsoo seuraavaa: I Italian viranomaiset ovat ottaneet käyttöön verovuosia 1993 ja 1994 koskevan italialaisia maanteiden tavaraliikenteenharjoittajia koskevan verohelpotusjärjestelmän sekä yhteisön muita kuin italialaisia liikenteenharjoittajia koskevan tasoitusjärjestelmän, jonka tarkoituksena on korvata osa polttoainekuluista. Järjestelmä perustuu seuraavaan oikeudelliseen kehykseen: Verovuoden 1993 osalta: - Asetus n:o 82, joka on muunnettava laiksi, annettu 29 päivänä maaliskuuta 1993 (Gazzetta Ufficiale della Repubblica italiana [GURI] n:o 134, 10.6.1993), muunnettu laiksi n:o 162 27 päivänä toukokuuta 1993 (GURI n:o 123, 28.5.1993) - Asetukset, annettu 27 päivänä huhtikuuta 1993 (GURI n:o 100, 30.4.1993) ja 23 päivänä syyskuuta 1993 (GURI n:o 228, 28.9.1993) - Asetus n:o 309, joka on muunnettava laiksi, annettu 23 päivänä toukokuuta 1994, (GURI n:o 119, 24.5.1994), muunnettu laiksi n:o 459 22 päivänä heinäkuuta 1994 - Asetus, annettu 23 päivänä huhtikuuta 1993 (GURI n:o 100, 30.4.1993). Verovuoden 1994 osalta: - Asetus n:o 642, joka on muunnettava laiksi, annettu 22 päivänä marraskuuta 1994 (GURI n:o 273, 22.11.1994) - Asetus n:o 21, joka on muunnettava laiksi, annettu 21 päivänä tammikuuta 1995 (GURI n:o 17, 21.1.1995), muunnettu laiksi n:o 84 22 päivänä maaliskuuta 1995 (GURI n:o 68, 22.3.1995) - Asetus, annettu 28 päivänä marraskuuta 1994 (GURI n:o 280, 30.11.1994) - Asetus n:o 92, joka on muunnettava laiksi, annettu 29 päivänä maaliskuuta 1995 (GURI n:o 75, 30.3.1995) - Asetus n:o 205, joka on muunnettava laiksi, annettu 30 päivänä toukokuuta 1995 (GURI n:o 124, 30.5.1995) - Asetus n:o 311, annettu 28 päivänä heinäkuuta 1995 (GURI n:o 176, 29.7.1995) - Asetus n:o 402, joka on muunnettava laiksi, annettu 26 päivänä syyskuuta 1995 (GURI n:o 226, 27.9.1995) (ei muutettu laiksi kahden kuukauden määräajassa) - Täytäntöönpanoasetus, annettu 30 päivänä maaliskuuta 1995 (GURI n:o 78, 3.4.1995). Samanlainen vuotta 1992 koskeva verohelpotusjärjestelmä, jota tutkittiin valtion tukea koskevassa menettelyssä N:o C/32/92, todettiin yhteismarkkinoille sopimattomaksi komission 9 päivänä kesäkuuta 1993 tekemässä kielteisessä päätöksessä (93/496/ETY) (1). Lisäksi koska Italian viranomaiset eivät noudattaneet tätä kielteistä päätöstä, komissio on päättänyt 21 päivänä joulukuuta 1994 saattaa asian yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan perusteella (2). Komissio sai tietoja Italian viranomaisilta vuoden 1993 verohelpotusjärjestelmästä Italian viranomaisten ja komission välisen kirjeenvaihdon yhteydessä, joka seurasi tuomioistuinkäsittelyn aloittamista koskevaa päätöstä. Italian viranomaiset vakuuttivat, että vuoden 1993 järjestelmä poikkeaa vuoden 1992 järjestelmästä, koska siihen sisältyy yhteisön muille kuin italialaisille liikenteenharjoittajille annettava tasoitus sekä talousarvio erityisesti näiden tasoitusten maksua varten. Helmikuussa 1995 komissio sai tietoonsa Italian virallisessa lehdessä julkaistusta 21 päivänä tammikuuta 1995 annetusta asetuksesta (3), että järjestelmän mukaisia verohelpotuksia oli annettu myös vuoden 1994 ensimmäisen puolivuotiskauden aikana. Kun tätä koskeva kirjeenvaihto oli käynnissä, Italian viranomaiset antoivat tiedoksi uuden asetuksen, jolla pidennettiin saman verohelpotusjärjestelmän voimassaoloa käsittämään vuoden 1994 toisenkin puolivuotiskauden. Uudelleen aloitetun kirjeenvaihdon päätteeksi komissio ilmoitti Italian viranomaisille 4 päivänä joulukuuta 1995 päivätyllä kirjeellä päätöksestään käynnistää perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely Italian tukijärjestelmää vastaan, joka käsittää toisen lukuun harjoitettavalle maanteiden tavaraliikenteelle verovuosiksi 1993 ja 1994 myönnetyt verohelpotukset. Kyseisessä kirjeessä komissio pyysi myös Italian viranomaisia toimittamaan sille kaikki asiakirjat ja tiedot, jotka ovat tarpeen sen tutkimiseksi, onko tuki yhteensopivaa yhteismarkkinoiden kanssa ja keskeyttämään heti verohelpotuksen muodossa mahdollisesti myönnettävän samanlaisen uuden tuen antaminen; tämä sisältää velvoitteen pidättyä jo säädettyjen verohelpotusten täytäntöönpanosta, kuten myös velvoitteen olla hyväksymättä uutta lainsäädäntöä, jonka tarkoituksena on ottaa käyttöön samanlaisia tukijärjestelyjä. Säädetyn menettelyn mukaisesti komissio pyysi Italian viranomaisilta kannanottoa edellä mainittuihin päätöksiin ja tiedotti asiasta muille jäsenvaltioille ja muille, joita asia koskee, Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä julkaistulla kirjeellä (4). Italian pienten ja keskisuurten kuljetusyritysten yhdistys Coordinamento sekä Itävallan kauppakamarin Wienin ja Brysselin edustustot vastasivat tiedonantoon ja ilmoittivat tällöin komissiolle kantansa, joiden keskeinen sisältö oli yhdenmukainen kirjeen kanssa, jossa komissio oli perustellut tukea koskevan menettelyn käynnistämistä. Komissio lähetti Italian viranomaisille jäljennökset kolmansien osapuolten toimittamista kannanotoista 4 päivänä huhtikuuta 1996 ja pyysi samalla Italian viranomaisia toimittamaan komissiolle mahdollisen vastauksensa. Italian viranomaiset vastasivat menettelyn käynnistämistä koskevaan tietoon 26 päivänä maaliskuuta 1996 päivätyllä kirjeellä, joka kirjattiin komissiossa 1 päivänä huhtikuuta 1996. Komissio esitti eräitä huomautuksia vastaukseen sisältyneisiin perusteluihin ja pyysi Italian viranomaisia neuvotteluun, joka pidettiin Brysselissä 21 päivänä kesäkuuta 1996. II Edellä mainitulla lainsäädännöllä perustetaan verovuodeksi 1993 ja 1994 verohelpotusjärjestelmä italialaisille maanteiden tavaraliikenteenharjoittajille sekä tasoitus yhteisön muille kuin italialaisille liikenteenharjoittajille Italian alueella ajetun reitin aikana kulutetun polttoaineen osalta. Verohelpotus italialaisille maantieliikenteenharjoittajille kohdistuu luonnollisen henkilön tuloverotukseen, oikeushenkilöiden tuloverotukseen, paikalliseen tuloveroon ja arvonlisäveroon sekä palkansaajien tulosta tehtävään ennakonpidätykseen ja itsenäisille ammatinharjoittajille maksettaviin korvauksiin. Tämä verohelpotusjärjestelmä koskee italialaisia maantieliikenteenharjoittajia, jotka ovat luetteloituina 6 päivänä kesäkuuta 1974 annetulla lailla n:o 298 perustetussa rekisterissä. Tuen määrät vahvistetaan prosenttiosuutena polttoaineiden ja voiteluaineiden tosiasiallisista kustannuksista ilman arvonlisäveroa, mutta ne eivät saa ylittää tiettyjä enimmäismääriä, jotka perustuvat ajoneuvon painoon kuormineen. Vuoden 1994 toiselle puolivuotiskaudelle Italian viranomaiset rajoittivat tuen määrää siten, että se vastaisi korkeintaan sataa ajoneuvoa yritystä kohden. Tähän verohelpotukseen tarkoitettujen määrärahojen määrät sekä prosenttiosuudet ja enimmäismäärät jokaisen soveltamisajanjakson osalta esitetään seuraavassa taulukossa: >TAULUKON PAIKKA> Säädöksissä painotetaan, että enimmäismäärien laskennassa on käytetty olettamusta, jonka mukaan ajoneuvot kulkevat neljän ajoneuvoluokan mukaisesti 8, 6, 3,5 ja 2,2 kilometriä yhdellä dieselöljylitralla. Järjestelmässä otetaan myös käyttöön jokaiseksi soveltamisajanjaksoksi yhteisön jäsenvaltioiden liikennealan yrityksille myönnettävä tasoitus Italian alueella suoritetun matkan aikana kulutetun polttoaineen osalta. Tähän tasoitusjärjestelmään kohdistetut määrärahat olivat 30 miljardia liiraa vuodelle 1993, 15 miljardia liiraa vuoden 1994 ensimmäiselle puolivuotiskaudelle ja 8 miljardia liiraa vuoden 1994 toiselle puolivuotiskaudelle. Tämän tarkoituksen myöntämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt olisi määritettävä asetuksella (katso 29 päivänä maaliskuuta 1993 annetun laiksi muunnettavan asetuksen n:o 82, sellaisena kuin se on muunnettuna 27 päivänä toukokuuta 1993 annetuksi laiksi n:o 162, 15 artiklan 4 kohta; 21 päivänä tammikuuta 1995 annetun laiksi muunnettavan asetuksen, sellaisena kuin se on muunnettuna 22 päivänä maaliskuuta 1995 annetuksi laiksi n:o 84, 1 artiklan 4 kohta ja 29 päivänä maaliskuuta 1995 annetun laiksi muunnettavan asetuksen n:o 92, 1 artiklan 4 kohta). Italian viranomaiset ilmoittivat 26 maaliskuuta 1996 päivätyssä kirjeessä, että uusia säännöksiä oli vielä työn alla, mutta komission asettaman kiellon vuoksi näitä ei otettaisi käyttöön. Lainsäädäntöä koskevat ehdotukset toimitettaisiin kuitenkin komissiolle, jotta kiellosta voitaisiin mahdollisesti poiketa. Toisaalta Italian viranomaiset ovat myöntäneet 19 päivänä toukokuuta 1995 päivätyssä kirjeessä, että vuoden 1994 ensimmäisen puolivuotiskauden järjestelmä merkitsee kuuden kuukauden pidennystä vuonna 1993 käyttöön otetulle järjestelmälle, samoin kuin valtion tukikäsittelyn N:o C/32/92 kohteena olleelle järjestelmälle, josta annettiin kielteinen päätös 9 päivänä kesäkuuta 1993; tämän päätöksen mukaan järjestelmä oli soveltumaton yhteismarkkinoille perustamissopimuksen 93 artiklan 1 kohdan mukaisesti, sillä se ei täyttänyt yhtäkään 92 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitetuista poikkeusten edellytyksistä eikä asetuksen (ETY) N:o 1107/70 (5) edellytyksiä. III Perustamissopimuksen 92 artiklassa määrätään, että jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu yhteismarkkinoille siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Tämä tuen käsite edellyttää siten kolmen keskeisen tekijän analysointia: valtion varojen käyttöä, kilpailun vääristymistä ja vaikutuksia valtioiden väliseen kauppaan. IV Perustamissopimuksen 92 artiklassa ei tukitoimenpiteitä erotella toisistaan niiden muodon syiden tai tavoitteiden mukaan, vaan tukitoimenpiteet määritellään niiden vaikutusten perusteella. Se, että toimenpide on verotuksellinen, ei siten ole riittävä peruste sen rajaamiselle 92 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle. Tässä tapauksessa verohelpotusjärjestelmä nostaa tulorahoituksen bruttokatetta yhdellä ainoalla elinkeinoelämän osa-alueella, maantieliikennettä toisen lukuun harjoittavien italialaisten yritysten osalta, suosimalla näitä omaan lukuunsa toimiviin liikenteenharjoittajiin nähden yleisestä verotusjärjestelmästä tehtävän väliaikaisen poikkeuksen avulla, ja se on näin ollen luonteeltaan ja taloudellisesti perusteeton poikkeusjärjestely yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 173/73 (6) antaman tuomion tarkoittamassa merkityksessä, eikä kyse ole siten yleisestä järjestelmästä. Italian viranomaiset puolustivat verohelpotusjärjestelmää 26 päivänä maaliskuuta 1996 päivätyssä kirjeessä, jonka mukaan kyseessä oli "elinkeinopolitiikalle" ominainen järjestely, jossa polttoaineille määritellään eri hinnat riippuen siitä, käytetäänkö niitä kotitalouksissa vai teollisuudessa, samaan tapaan kuin sähkön ja veden hinnoittelussa. Kuten komission kirjeestä 31 päivältä toukokuuta 1996 ilmenee, komissio on huomauttanut, että jos kyse olisi puhtaasti kaupallisin perustein tehtävästä hinnoitteluerosta, järjestelyä voitaisiin itse asiassa pitää taloudellisen toimijan tavanomaisena toimintana eikä valtion tukena (7). Maantieliikenteenharjoittajille myönnettävän verohelpotuksen osalta ei kuitenkaan voi olla kyse kaupallisin perustein toteutettavasta toiminnasta, koska sen toteuttaa valtio verotusjärjestelmän avulla eikä vähennys vaikuta polttoainealan toimijoiden taloudelliseen tulokseen, joten se ei vastaa taloudellisen toimijan tavanomaista toimintaa. Lisäksi on todettava, että jos verovähennyksellä olisi todelliset kaupalliset perusteet, ei tukea olisi rajoitettu vuoden 1994 toisella puolivuotiskaudella sataan ajoneuvoon yritystä kohden. Toisten lukuun toimivien italialaisten maantieliikenteenharjoittajien saamat verohelpotukset, joita on analysoitu tukea koskevassa asiakirjassa N:o C/45/95, ovat määrältään 9,7-24,3 prosenttia tieliikenteenharjoittajien tosiasiallisista polttoaine- ja voiteluainekustannuksista. Italian viranomaisten mukaan tuki ei ole etuus vaan hyvitystä siitä, että muihin yhteisön jäsenvaltioihin verrattuna Italian polttoaineiden valmisteverot ovat korkeita. Seuraavassa taulukossa esitetään dieselöljyn valmisteverojen taso yhteisön jäsenvaltioissa vuosina 1993 ja 1994: >TAULUKON PAIKKA> Kivennäispolttoaineiden välillisten verojen vähimmäisasteesta säädetään kivennäisöljyjen valmisteverojen määrän lähentämisestä 19 päivänä syyskuuta 1992 annetussa direktiivissä 92/82/ETY (8), jota sovelletaan jäsenvaltioissa 1 päivästä tammikuuta 1993 alkaen. Dieselöljyn osalta vähimmäisaste on 245 ecua 1 000 litralta. On totta, että Italian valmisteverot dieselöljylle vuosina 1993 ja 1994 ovat unionin korkeimmat, mutta yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti (9) komissio ei kuitenkaan voi hyväksyä tätä perusteeksi rahoitustuelle, joka selvästi alentaa yhden toimialan toimintakustannuksia. Seikat, joilla Italian hallitus perusteli pyrkimystään lähentää polttoaineiden verotuksen tasoa muissa maissa käytössä oleviin veroihin, eivät poista sitä tosiasiaa, että kyseinen toimenpide on luonnehdittavissa tueksi, joka on kielletty muissa kuin perustamissopimuksessa tarkoitetuissa tapauksissa ja muutoin kuin siinä tarkoitettujen menettelyjen mukaisesti toteutettuina. Lainsäädännössä esiintyvät kilpailun vääristymiä aiheuttavat erot eivät ole riittävä peruste tasoittavalle valtion tuelle. Tuki on siten edunsaajina olevien liikenteenharjoittajien saama erityinen lisäetu, sillä se nostaa yhden ainoan alan omarahoituksen bruttomarginaalia. Lisäksi seuraavassa taulukossa määritetään jokaisen luokan osalta enimmäistukea saanut kilometrimäärä ajoneuvoluokittain, ottaen huomioon kummankin vuoden hinnat ilman arvonlisäveroa (599 ecua 1 000 litralta vuonna 1993 ja 550 ecua 1 000 litralta vuonna 1994) (10) sekä Italian viranomaisten täytäntöönpanosäädöksissä käyttämät olettamukset ajoneuvon kilometrimääristä yhtä dieselöljylitraa kohden. Kysymyksessä on siten sellaisten ajettujen kilometrien määrä, joista liikenteenharjoittajalle ei ole aiheutunut polttoainekustannuksia. >TAULUKON PAIKKA> On huomattava, että verohelpotus merkitsee sellaisen tuen antamista, joka kasvaa ajoneuvon koon mukaan. Kasvu ei ole lineaarista, ja suurimman edun saavat suurimmat ajoneuvot. Juuri nämä ovat luultavimmin kilpailuasemassa kansainvälisillä markkinoilla. Italian pienten ja keskisuurten kuljetusalan yritysten yhdistys Coordinamento korosti menettelyn käynnistämiseen liittyvässä kannanotossaan, että siitä lähtien kun 29 päivänä maaliskuuta 1995 annettua asetusta N:o 92 on sovellettu, on verohelpotusjärjestelmä rajoittunut sataan ajoneuvoon yritystä kohden, joten suurimmat yritykset eivät saa polttoainekorvauksia kaikista ajoneuvoistaan samalla tavoin kuin pienet yritykset. Muiden kuin italialaisten maantieliikennettä toisen lukuun harjoittavien yritysten osalta Italian viranomaiset puolustautuvat väitteellä, ettei toimenpiteestä aiheudu syrjintää, koska näille yrityksille annetaan vastaavat tasoitukset. Italian viranomaiset ilmoittivat 21 päivänä kesäkuuta 1996 pidetyn kokouksen aikana, että ne olivat laatineet menetelmän, jonka avulla muiden kuin italialaisten yritysten polttoainekustannuksia voitaisiin korvata viennistä suoritettavien arvonlisäverojen palautuksia koskevien hakemusten perusteella. Tätä menettelyä koskevan lakialoitteen käsittely oli niiden mukaan ilmeisesti keskeytettävä komission antaman toimenpiteiden keskeyttämistä koskevan määräyksen vuoksi. Näin ollen italialaisille maantieliikennettä toisen lukuun harjoittaville yrityksille takaisin maksettavat kustannukset lasketaan tällä hetkellä automaattisesti yritysten veroilmoitusten perusteella ja tästä on säädetty asetuksella jo vuonna 1993, kun taas tasoitusten soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt muiden kuin italialaisten osalta eivät ole selvät, eikä niitä ole pantu täytäntöön tehokkaasti. Toisaalta Italian viranomaiset ilmoittivat 21 päivänä kesäkuuta 1996 pidetyn kokouksen aikana, että muut kuin italialaiset liikenteenharjoittajat olisivat voineet tehdä epävirallisia veronpalautusta koskevia hakemuksia, mutta ne eivät olleet niitä tehneet, mikä Italian viranomaisten mielestä oli merkki siitä, etteivät muut kuin italialaiset liikenteenharjoittajat tarvinneet tasoituksia, koska ne ostivat polttoaineen Italian ulkopuolelta, missä vero oli alhaisempi. Komissio ei pidä edellä mainittuja perusteluja hyväksyttävinä, koska se, ettei tasoitusmaksujen osalta ole olemassa ennalta säädettyä menettelyä, estää selvästi muiden kuin italialaisten liikenteenharjoittajien aloitteentekoa, ja toisaalta italialaiset liikenteenharjoittajat voivat käydä hankkimassa polttoainetta ulkomailta samoin edellytyksin kuin muut kuin italialaiset liikenteenharjoittajat. Lisäksi muille kuin italialaisille liikenteenharjoittajille varattu rahamäärä on 3,7-5,3 prosenttia kokonaistalousarviosta. Verovuoden 1993 osalta alkuperäisen kokonaistalousarvion jakautuminen italialaisten ja muiden kuin italialaisten liikenteenharjoittajien välillä on toteutettu asetuksella "kahden luokan Italian alueella ajamien matkojen perusteella". Ei ole esitetty mitään perusteita sille, miten vuoden 1993 200 miljardin liiran lisätalousarvio sekä vuodelle 1994 varattu talousarvio jakautuvat. Varojen jakaminen ei vaikuta tasapainoiselta, ja siitä voi aiheutua syrjintää italialaisten maantieliikenteenharjoittajien eduksi. Lopuksi vaikuttaa siltä, että muille kuin italialaisille maantieliikennettä toisen lukuun harjoittaville yrityksille ei korvattaisi voiteluainekustannuksia kuten italialaisille. Tavaraliikennettä maanteitse toisen lukuun harjoittavat italialaiset yritykset kilpailevat muita kansalaisuuksia olevien maantieliikenteenharjoittajien kanssa ja sellaisten tavaraliikenteenharjoittajien kanssa, jotka toimivat omaan lukuunsa. Omaan lukuun harjoitettu liikenne vastasi vuonna 1992 19,2:ta prosenttia kansallisesta liikenteestä ja 3,8:aa prosenttia italialaisten harjoittamasta kansainvälisestä liikenteestä (11). Syrjintä, jota maanteiden ammattiliikenteenharjoittajien tukijärjestelmä aiheuttaa liikennettä omaan lukuunsa harjoittaville yrityksille tai tavaraliikennettä muita kuljetusmuotoja käyttäen, on Italian viranomaisten mukaan vähäistä (13. tammikuuta 1994 päivätty kirje). Tämän kannan tueksi esitettiin omaan lukuun tapahtuvan liikenteen harjoittamisen osalta, että poltto- ja voiteluaineiden kustannukset ovat vähämerkityksisiä näissä yrityksissä, sillä kuljetustoiminta liittyy niissä vain sivutoimintana yrityksen keskeiseen toimialaan. Komissio ei voi hyväksyä näitä perusteluja, vaan katsoo, että kilpailun näkökulmasta kuljetusten markkinat käsittävät yhtä hyvin muiden lukuun harjoitetun liikenteen kuin tätä korvaavan liikenteen, nimittäin liikenteen, jota harjoitetaan omaan lukuun, ja että kilpailun vääristymistä koskevat arviot on tehtävä vertailemalla keskenään kilpailevien toimintojen edellytyksiä ottamatta huomioon muita toimintoja, joihin nämä yritykset mahdollisesti osallistuvat. Kilpailun osalta, jota käydään yhteisön muiden liikennettä harjoittavien yritysten kanssa, on huomattava, että vuonna 1992 toisen lukuun harjoitetusta Italian maantieliikenteestä oli kansainvälistä liikennettä noin 16,2 prosenttia kilometritonneissa laskettuna. Samoin vuodesta 1990 vuoteen 1993 yhteisön kabotaasiliikenteestä toteutettiin 14 prosenttia kilometritonneina laskettuna Italiassa (12), mikä tekee Italiasta yhteisön toiseksi houkuttelevimman maan yhteisön liikenteenharjoittajille. Nämä tiedot, jotka koskevat toteutunutta kilpailutilannetta, on otettava huomioon, samoin kuin mahdollinen kilpailu sekä äskettäin toteutunut maanteiden tavaraliikenteen kilpailun vapautuminen, joka on vuodesta 1993 alkaen mahdollistanut entistä tiiviimmän kilpailun tällä alalla. Tavaraliikenteen vapauttaminen toteutettiin erityisesti seuraavan yhteisön lainsäädännön avulla: - Yhteisössä jäsenvaltion alueelle tai sen alueella taikka yhden tai useamman jäsenvaltion alueen kautta tapahtuvan maanteiden tavaraliikenteen markkinoille pääsystä annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 881/92 (13). Asetuksessa edellytetään kaikkien määrällisten rajoitusten poistamista kansainvälisestä liikenteestä 1 päivästä tammikuuta 1993 alkaen. - Edellytyksistä, joilla muut kuin jäsenvaltioista olevat liikenteenharjoittajat voivat harjoittaa kansallista maanteiden tavaraliikennettä jäsenvaltiossa annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 3118/93 (14). Asetuksessa vahvistetaan kabotaasitieliikenteen vapauttaminen kokonaan 1 päivänä heinäkuuta 1998, mutta säädetään siirtymäajanjaksosta, jonka aikana yhteisön lupien määrä nousee vuosittain 30 prosenttia alkuperäisestä 30 000 luvasta 1 päivästä tammikuuta 1995 alkaen. Komissio katsoo näin ollen, että tuesta hyötyvät yritykset alalla, jolla on kansainvälistä kilpailua ja joka siten liittyy kansainväliseen kauppaan. Kun jäsenvaltion myöntämä rahoitustuki vahvistaa tietyn alan yritysten mahdollisuuksia yhteisön sisäisessä kaupassa, sen katsotaan vaikuttavan kauppaan perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Tuki, jonka Italia antaa maantieliikennettä toisen lukuun harjoittaville yrityksille, vahvistaa tukea saavien yritysten asemaa ja toimintamahdollisuuksia kilpailijoihin nähden yhteisön sisäisessä kaupassa tavalla, joka on omiaan vaikuttamaan yhteisön sisäiseen kauppaan. Italian viranomaiset perustelivat 26 päivänä maaliskuuta 1996 päivätyssä kirjeessään toimiaan sillä, että yli 24 000 kg:n kuorma-auto kulkee vuosittain keskimäärin 80 000 km, ja 2 303 km:n matkaa koskeva tuki vastaisi ainoastaan Rooman ja Münchenin välistä edestakaista matkaa ilman polttoainekuluja. Italian viranomaiset esittivät muitakin samankaltaisia laskelmia puolustaakseen kantaansa, jonka mukaan tuen määrät ovat liian vähäisiä "aiheuttaakseen kilpailun vääristymiä tai uhatakseen vääristää kilpailua". Komissio on muistuttanut Italian viranomaisia lukuisia kertoja siitä, että vähimmäistasoa koskeva sääntö, joka otettiin käyttöön tuolloin voimassa olleita pienten ja keskisuurten yritysten tukia koskevissa suuntaviivoissa (15), ei kyseisten suuntaviivojen 3 artiklan 2 kohdan mukaan koskenut liikennettä. Kuljetusalan kaltaisella sektorilla, jolla yhteisö toteuttaa kaikkia mahdollisia toimenpiteitä edistääkseen siirtymistä maantiekuljetuksista muihin kuljetusmuotoihin, on syytä arvioida tukijärjestelmiä laadullisilla eikä määrällisillä perusteilla. V Koska tuki maanteiden tavaraliikenteen alalle on perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea, on tutkittava, voidaanko siihen soveltaa perustamissopimuksen 77, 92 ja 93 artiklan poikkeuksia, joihin Italian viranomaiset eivät itse asiassa ole vedonneet. Tuen myöntämisestä rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteeseen 4 päivänä kesäkuuta 1970 annetun asetuksen (ETY) N:o 1107/70 3 artiklan mukaan tuen myöntäminen on sallittua siihen asti, kunnes kuljetusmarkkinoille pääsyä koskevat yhteisön säännöt tulevat voimaan, jos tuki myönnetään poikkeuksellisena ja väliaikaisena ja sen tarkoituksena on uudelleenjärjestelyn osana poistaa vakavia rakenteellisia ongelmia aiheuttavaa ylikapasiteettia ja siten edistää kuljetusmarkkinoiden tarpeiden tehokkaampaa tyydyttämistä. Tässä asiassa N:o C/45/95 tutkittu tuki tavaroiden maantiekuljetusalalle ei ole edellä mainittuun asetukseen sisältyvän poikkeuksen mukaista, koska se ei kuulu mihinkään kyseisen alan uudelleenjärjestelyyn edellä mainitussa artiklassa tarkoitetulla tavalla. Tukijärjestelmä ei myöskään sisällä yksittäisille kuluttajille suunnattua sosiaalista tukea, se ei ole tarkoitettu luonnonmullistusten tai muiden poikkeuksellisten tapahtumien aiheuttaman vahingon korvaamiseen eikä myöskään Euroopan yhteistä etua koskevan hankkeen tukemiseen perustamissopimuksen 92 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan a ja c alakohdassa tarkoitetut poikkeukset sellaisen tuen osalta, jota myönnetään aluekehityksen edistämiseen, eivät myöskään ole sovellettavissa kyseiseen italialaiseen järjestelmään, koska kaikki toisen lukuun maanteiden tavaraliikennettä harjoittavat yritykset voivat saada tukea niiden toimipaikan sijainnista riippumatta, eikä tukea ole liitetty mihinkään aluekehityksen tavoitteeseen. Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan osalta, joka koskee tukea tietyn taloudellisen toiminnan edistämiseen, on huomattava, että kyseinen tuki, jota kaikki maanteiden tavaraliikenteenharjoittajat voivat hakea (koska ainoa edellytys on olla kirjattuna liikenteenharjoittajien rekisteriin), ei liity mihinkään kyseisen alan rakenneuudistuksen tavoitteeseen, vaan on pelkästään toimintatukea, jonka ei yleisesti katsota täyttävän kyseisessä artiklassa asetettuja edellytyksiä. Tällainen toimintatuki voi johtaa muut jäsenvaltiot tilanteeseen, jossa ne joutuvat ottamaan käyttöön samanlaisia toimenpiteitä vastaavin rahoituskustannuksin. Koska päinvastaiselle kannalle ei ole perusteita, kyseessä on aiheeton etuus, jota ei voida pitää yhteisön edun mukaisena. Italian viranomaiset vakuuttivat 26 päivänä elokuuta 1993 ja 26 päivänä maaliskuuta 1996 päivätyssä kirjeessään, että sama tulos olisi voitu saavuttaa vähentämällä polttoaineveroa (joka ylittää yhteisön vähimmäistason), mutta tämä "olisi ollut vastoin talousarviopolitiikkaa ja polttoainekulutuksen vähentämiseen tähtäävää politiikkaa". Tällaiset seikat eivät kuitenkaan riitä puolustukseksi, kun tuki on perusteiltaan yhteismarkkinoille soveltumatonta, eikä komissio voi hyväksyä näitä perusteluja edellä esitetyn vuoksi, sillä toimenpide liittyy perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan mukaiseen tukeen. Lisäksi on todennäköistä, että tällainen tuki myös alentaa liikenteenharjoittajien polttoainekustannuksia ja kannustaa siten suurempaan kulutukseen. Komissio katsoo näin ollen että tuki, jonka Italia myöntää maantieliikennettä toisen lukuun harjoittaville yrityksille verohelpotuksen muodossa, ei ole yhdenmukainen sisämarkkinoiden kanssa perustamissopimuksen 92 artiklassa tarkoitetulla tavalla. VI Tuesta olisi ollut annettava ilmoitus komissiolle hyvissä ajoin 93 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Koska Italian hallitus on pannut tukijärjestelmän täytäntöön noudattamatta ilmoitusvelvollisuuttaan, järjestelmä on yhteisön oikeuden mukaan laiton. Kun menettelyn käynnistämisestä ilmoitettiin Italian viranomaisille 4 päivänä joulukuuta 1995 päivätyllä kirjeellä, komissio antoi Italian valtiolle ilmoituksen, että sen olisi välittömästi keskeytettävä edellä esitetyn mukaisen uuden tuen maksaminen komission tutkimusten tulosten julkistamiseen asti ja ilmoitettava komissiolle 15 työpäivän kuluessa kirjeen päiväyksestä niistä toimenpiteistä, joita se on toteuttanut tämän velvoitteen täyttämiseksi. Tämä käsittää jo täytäntöönpantujen tukien maksamisesta pidättymisen lisäksi myös pidättymistä uuden, edellä kuvatun tuen käyttöönottamista koskevan lainsäädännön ja määräysten antamisesta. Italian viranomaiset ilmoittivat 26 päivänä maaliskuuta 1996 päivätyllä kirjeellä, ettei Italiassa ole säädetty uutta lainsäädäntöä verohelpotusjärjestelmän voimassaolon pidentämiseksi verovuoden 1994 jälkeiselle ajalle. Ne ovat myös ilmoittaneet, ettei vuosia 1993 ja 1994 koskevan järjestelmän täytäntöönpanoa ole mahdollista keskeyttää, koska se oli jo tullut täysimääräisesti voimaan, kun komissio antoi määräyksen. Lopuksi Italian viranomaiset ilmoittivat, että ne olivat keskeyttäneet muille kuin italialaisille liikenteenharjoittajille maksettavien korvausten käyttöönottoa koskevien asetusten säätämismenettelyn. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti komissiolla on oikeus tehdä päätös, jonka mukaan jäsenvaltion on perittävä takaisin kaikki laittomasti annetut tuet, kuten jäsenvaltioille on ilmoitettu tiedonannossa, joka on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä N:o C 156, 22.6.1995, s. 5. Komissio katsoo, että tuen periminen takaisin on tarpeellista ennen tuen antamista vallinneiden tasapuolisten kilpailuolosuhteiden palauttamiseksi, ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN: 1 artikla Italian verohelpotusten muodossa käyttöönottama tukijärjestelmä, jota sovelletaan toisen lukuun harjoitettavaan maanteiden tavaraliikenteeseen 27 päivänä toukokuuta 1993 annettuun lakiin n:o 162 (GURI n:o 123, 28.5.1993), 22 maaliskuuta 1995 annettuun lakiin n:o 84 (GURI n:o 68, 22.3.1995) ja asetukseen n:o 402, joka on muunnettava laiksi, (GURI n:o 226, 27.9.1995) sisältyvien yksityiskohtaisten säännösten mukaisesti, on laiton, koska se on pantu täytäntöön perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdassa mainittujen menettelyä koskevien määräysten vastaisesti; se ei myöskään sovellu sisämarkkinoille perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan mukaisesti, sillä se ei täytä yhtäkään 92 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitettujen poikkeusten edellytyksistä eikä asetuksen (ETY) N:o 1107/70 edellytyksiä. 2 artikla Italian on lakkautettava 1 artiklassa tarkoitettu tuki, pidättäydyttävä säätämästä uutta lainsäädäntöä ja antamasta uusia määräyksiä kaiken 1 artiklassa tarkoitetussa muodossa annettavan uuden tuen käyttöönotosta ja perittävä tuki takaisin. Tuki peritään takaisin menettelyä ja täytäntöönpanoa koskevan Italian lainsäädännön mukaisesti korkoineen, jotka lasketaan alueellisia tukijärjestelmiä arvioitaessa käytettävien vertailulukujen pohjalta ja jotka peritään tuen maksupäivästä sen todelliseen takaisinmaksupäivään. 3 artikla Italian on ilmoitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksi antamisesta toimenpiteistä, jotka se on toteuttanut noudattaakseen sitä. 4 artikla Tämä päätös on osoitettu Italian tasavallalle. Tehty Brysselissä 22 päivänä lokakuuta 1996. Komission puolesta Neil KINNOCK Komission jäsen (1) EYVL N:o L 233, 16.9.1993, s. 10. (2) Katso Brysselissä 21 päivänä joulukuuta 1994 (aamupäivällä) pidetyn komission 1228. kokouksen pöytäkirja. (3) Asetus n:o 20, joka on muunnettava laiksi, annettu 21 päivänä tammikuuta 1995. Julkaistu Italian virallisessa lehdessä (Gazzetta Ufficiale della Repubblica italiana) 21 päivänä tammikuuta 1995. (4) EYVL N:o C 3, 6.1.1996, s. 2. (5) EYVL N:o L 130, 15.6.1970, s. 1. (6) Italian tasavallan hallitus v. komissio, tuomio 2.7.1994 (Kok. 1974, s. 709-721). (7) Vertaa asia C-56/96, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 29.2.1996 (hollantilaisia typpilannoitetuotteita valmistettaessa käytettävää luonnonkaasua suosiva hinnoittelujärjestelmä), Kok. 1996, s. I-723. (8) EYVL N:o L 316, 31.10.1992, s. 19. (9) Asiat 6/69 ja 11/69, komissio v. Ranska, tuomio 10.12.1969, 21 kohta (Kok. 1969, s. 523). (10) Tiedot Euroopan komission energian pääosaston julkaisemasta öljyalan lehdestä. (11) Maanteiden tavaraliikenne Euroopan yhteinäismarkkinoilla - asiantuntijaryhmän kertomus - heinäkuu 1994. (12) Jäsenvaltioiden PO VII:lle toimittamat tiedot, koottu 10 päivänä helmikuuta 1995 päivättyyn kirjeeseen pysyville edustustoille. (13) EYVL N:o L 95, 9.4.1992, s. 1. (14) EYVL N:o L 279, 12.11.1993. (15) EYVL N:o C 213, 19.8.1992, s. 2.