B.

Lisätään liite XIII seuraavasti: ”LIITE XIII Typpihapon, adipiinihapon, kaprolaktaamin, glyoksaalin ja glyoksyylihapon tuotannosta aiheutuvien typpioksiduulipäästöjen (N2O) määrittämistä koskevat toimintokohtaiset ohjeet 1. SOVELTAMISALA JA TÄYDELLISYYS Tässä liitteessä esitettyjä toimintokohtaisia ohjeita sovelletaan direktiivin 2003/87/EY 24 artiklan mukaisesti päästökauppaan sisälletyissä laitoksissa tapahtuvasta typpihapon, adipiinihapon, kaprolaktaamin, glyoksaalin ja glyoksyylihapon tuotannosta aiheutuvien typpioksiduulipäästöjen (N2O) tarkkailuun. Tarkkailun on katettava kunkin N2O-päästöjä tuottavan toiminnon osalta kaikki tuotantoprosesseista aiheutuvien N2O-päästöjen lähteet, mukaan luettuina tapaukset, joissa tuotannosta aiheutuvat N2O-päästöt johdetaan puhdistuslaitteiden kautta. Tähän sisältyvät: — typpihapon tuotanto – ammoniakin katalyyttisestä hapetuksesta ja/tai NOx/N2O:n puhdistuslaitteista peräisin olevat N2O-päästöt, — adipiinihapon tuotanto – N2O-päästöt, myös hapettumisreaktiosta, suorasta prosessin ilmauksesta ja/tai päästöjen puhdistuslaitteista peräisin olevat päästöt, — glyoksaalin ja glyoksyylihapon tuotanto – N2O-päästöt, myös prosessireaktioista, suorasta prosessin ilmauksesta ja/tai päästöjen puhdistuslaitteista peräisin olevat päästöt, — kaprolaktaamin tuotanto – N2O-päästöt, mukaan luettuina prosessireaktioista, suorasta prosessin ilmauksesta ja/tai päästöjen puhdistuslaitteista peräisin olevat päästöt. Näitä säännöksiä ei sovelleta polttoaineiden poltosta peräisin oleviin N2O-päästöihin. Kaikkia tuotantoprosessiin suoraan liittyviä (ja tällä hetkellä EU:n päästökauppajärjestelmän ulkopuolelle jääviä) CO2-päästöjä, jotka sisältyvät laitoksen kasvihuonekaasujen päästölupaan, on tarkkailtava ja niistä on raportoitava näiden ohjeiden mukaisesti. Liitteessä I olevaa 16 jaksoa ei sovelleta N2O-päästöjen tarkkailuun. 2. CO2(e)- ja N2O-PÄÄSTÖJEN MÄÄRITTÄMINEN 2.1 VUOTUISET N2O-PÄÄSTÖT Typpihapon tuotannosta peräisin olevat N2O-päästöt on mitattava käyttäen jatkuvatoimisia päästömittauksia (lukuun ottamatta erittäin vähämerkityksisiä päästölähteitä – 6 jakson 3 kohta). Adipiinihapon, kaprolaktaamin, glyoksaalin ja glyoksyylihapon tuotannosta aiheutuvia N2O-päästöjä on tarkkailtava käyttämällä puhdistettujen päästöjen osalta jatkuvatoimisia päästömittauksia sekä puhdistamattomien päästöjen tilapäisten esiintymisten osalta laskentamenetelmää (2 jakson 6 kohta). Laitoksen vuotuiset N2O-kokonaispäästöt ovat laitoksen kaikista päästölähteistä peräisin olevien vuotuisten N2O-päästöjen summa. Vuotuiset kokonaispäästöt kustakin sellaisesta päästölähteestä, johon sovelletaan jatkuvatoimista päästömittausta, ovat kaikkien tuntipäästöjen summa, joka lasketaan käyttäen seuraavaa kaavaa: Tällöin N2O-päästötvuodessa = päästölähteen vuotuiset N2O-kokonaispäästöt N2O-tonneina N2O-pitoisuustunnissa = N2O-päästöjen tuntipitoisuudet mg/Nm3:nä savukaasuvirrassa toiminnan aikana mitattuna Savukaasuvirta = savukaasuvirta, laskettuna jäljempänä annettujen ohjeiden mukaan, ilmaistuna Nm3/tunti, kunkin tuntipitoisuuden osalta 2.2 N2O-TUNTIPÄÄSTÖT N2O-tuntipäästöjen vuotuiset keskiarvot kustakin lähteestä, johon sovelletaan jatkuvatoimista päästömittausjärjestelmää, lasketaan käyttäen seuraavaa kaavaa: Tällöin N2O-päästöttuntikeskiarvo = lähteestä peräisin olevat N2O-tuntipäästöjen vuotuiset keskiarvot N2O-pittunnissa = N2O:n tuntipitoisuudet mg/Nm2:nä savukaasuvirrassa toiminnan aikana mitattuna Savukaasuvirta = savukaasuvirta, kuten se on laskettuna jäljempänä, ilmaistuna Nm3/tunti kunkin tuntipitoisuuden osalta Kunkin päästölähteen tuntipäästöjen vuotuisen keskiarvon kokonaisepävarmuus ei saa ylittää jäljempänä esitettyjä määrittämistasoarvoja. Kaikkien toiminnanharjoittajien on käytettävä ylintä määrittämistasoa. Vain jos toimivaltaisen viranomaisen hyväksymällä tavalla voidaan osoittaa, että ylin määrittämistaso ei ole teknisesti toteuttamiskelpoinen tai johtaa kohtuuttomiin kustannuksiin, voidaan valita toiseksi ylin määrittämistaso. Raportointikaudella 2008–2012 on käytettävä vähimmäismäärittämistasona määrittämistasoa 2, ellei se ole teknisesti mahdotonta. Tapauksissa, joissa vähintään määrittämistason 1 vaatimusten soveltaminen kaikkiin päästölähteisiin (lukuun ottamatta erittäin vähämerkityksisiä lähdevirtoja) ei ole teknisesti toteutettavissa tai se johtaisi kohtuuttomiin kustannuksiin, toiminnanharjoittajan on sovellettava päästölähteen vuotuisiin kokonaispäästöihin asianmukaista määrittämistasoa liitteessä XII olevan 2 jakson mukaisesti. Raportointikaudella 2008–2012 on käytettävä vähimmäismäärittämistasona määrittämistasoa 2, ellei se ole teknisesti mahdotonta. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava tätä lähestymistapaa soveltavat laitokset komissiolle direktiivin 2003/87/EY 21 artiklan mukaisesti. Määrittämistaso 1: Kunkin päästölähteen tuntipäästöjen vuotuisia keskiarvoja koskeva kokonaisepävarmuus saa olla enintään ± 10 prosenttia. Määrittämistaso 2: Kunkin päästölähteen tuntipäästöjen vuotuisia keskiarvoja koskeva kokonaisepävarmuus saa olla enintään ± 7,5 prosenttia. Määrittämistaso 3: Kunkin päästölähteen tuntipäästöjen vuotuisia keskiarvoja koskeva kokonaisepävarmuus saa olla enintään ± 5 prosenttia. 2.3 N2O-TUNTIPITOISUUDET Kustakin päästölähteestä peräisin olevan savukaasun N2O-tuntipitoisuudet [mg/Nm3] määritetään mittaamalla jatkuvatoimisella päästömittauksella edustavasta pisteestä puhdistuslaitteen jälkeinen NOx/N2O-päästö (jos puhdistuslaitteita on käytetty). Sopiva mittausmenetelmä on esimerkiksi IR-spektroskopia, mutta muita menetelmiä voidaan käyttää liitteessä I olevan 6 jakson 1 kohdan 2 alakohdan mukaisesti edellyttäen, että niillä saavutetaan tarvittava N2O-päästöjen epävarmuustaso. Käytettävillä menetelmillä on voitava mitata kaikkien päästölähteiden N2O-pitoisuuksia sekä silloin, kun käytetään puhdistusta, että silloin, kun sitä ei käytetä (esimerkiksi silloin, kun puhdistuslaitteiden käytössä on häiriö ja pitoisuudet kasvavat). Jos epävarmuus tällöin lisääntyy, se on otettava huomioon epävarmuuden arvioinnissa. Kaikki mittaustulokset on ilmoitettava pitoisuuksina kuivassa kaasussa ja niistä on raportoitava johdonmukaisesti. 2.4 SAVUKAASUVIRRAN MÄÄRITTÄMINEN N2O-päästöjen tarkkailua varten suoritettavassa savukaasuvirran mittauksessa käytetään liitteessä XII esitettyjä savukaasuvirran tarkkailumenetelmiä. Typpihapon tuotannon osalta käytetään menetelmää A. Jos se ei ole teknisesti toteutettavissa, voidaan käyttää vaihtoehtoista menetelmää, kuten merkittäviin muuttujiin (esimerkiksi ammoniakin syöttö) perustuvaa massatasemenetelmää tai virran määrittämistä jatkuvatoimisella päästövirran mittauksella, mikäli toimivaltainen viranomainen hyväksyy tämän osana tarkkailusuunnitelman arviointia ja siihen sisältyviä tarkkailumenetelmiä. Muiden toimintojen osalta voidaan käyttää liitteessä XII esitettyjä muita savukaasuvirran tarkkailumenetelmiä, mikäli toimivaltainen viranomainen hyväksyy tämän arvioidessaan tarkkailusuunnitelmaa ja siihen sisältyviä tarkkailumenetelmiä. Menetelmä A – Typpihapon tuotanto Savukaasuvirta lasketaan käyttämällä seuraavaa kaavaa: Tällöin Vilma = kokonaisilmamäärä ilmaistuna Nm3/tunti standardiolosuhteissa; O2 ilma = O2:n tilavuusosuus kuivassa ilmassa [= 0,2095]; O2 savukaasu = O2:n tilavuusosuus savukaasussa. Vilma lasketaan kaikkien typpihapon tuotantoyksikköön virtaavien ilmavirtojen summana. Laitoksen on sovellettava seuraavaa kaavaa, ellei sen tarkkailusuunnitelmassa esitetä muuta: Vilma = Vprim + Vsek + Vtiiviste Tällöin Vprim = primaari-ilmamäärä ilmaistuna Nm3/tunti standardiolosuhteissa; Vsec = sekundääri-ilmamäärä ilmaistuna Nm3/tunti standardiolosuhteissa; Vseal = tiivisteilmamäärä ilmaistuna Nm3/tunti standardiolosuhteissa. Vprim määritetään virran jatkuvatoimisella mittauksella ennen kuin sekoitus ammoniakin kanssa tapahtuu. Vsek määritetään virran jatkuvatoimisella mittauksella esimerkiksi ennen lämmön talteenottoyksikköä. Vtiiviste tarkoittaa huuhteluilmaa typpihapon tuotantoprosessissa (mikäli relevantti). Niiden syöttöilmavirtojen osalta, jotka ovat kumulatiivisesti vähemmän kuin 2,5 prosenttia ilman kokonaisvirtauksesta, toimivaltainen viranomainen voi hyväksyä tämän ilmavirran määrittämiseksi arviointimenetelmät, joita toiminnanharjoittaja ehdottaa alan parhaiden käytäntöjen perusteella. Toiminnanharjoittajan on toimitettava normaaleissa toimintaolosuhteissa tehtyihin mittauksiin perustuvat todisteet siitä, että mitattu savukaasuvirta on riittävän tasainen ehdotetun mittausmenetelmän käyttämiseksi. Jos virta osoittautuu mittauksissa epätasaiseksi, tämä on otettava huomioon valittaessa sopivia tarkkailumenetelmiä ja laskettaessa N2O-päästöjen epävarmuutta. Kaikki mittaustulokset on ilmoitettava pitoisuuksina kuivassa kaasussa ja niistä on raportoitava jatkuvasti. 2.5 HAPPI (O2) Savukaasun happipitoisuudet mitataan, jos se on tarpeen savukaasuvirran laskemiseksi 2 jakson 4 kohdan mukaisesti. Tällöin sovelletaan liitteessä I olevassa 6 jaksossa esitettyjä pitoisuuksien mittaamista koskevia vaatimuksia. Sopivia mittausmenetelmiä ovat paramagneettinen painevaihtelumenetelmä, magneettinen torsiovaaka ja zirkonium-dioksidianturi. O2-pitoisuusmittausten epävarmuus otetaan huomioon määritettäessä N2O-päästöjen epävarmuutta. Kaikki mittaustulokset on ilmoitettava pitoisuuksina kuivassa kaasussa ja niistä on raportoitava jatkuvasti. 2.6 N2O-PÄÄSTÖJEN LASKEMINEN Typpihapon, adipiinihapon, kaprolaktaamin, glyoksaalin ja glyoksyylihapon tuotannosta aiheutuvien spesifisten satunnaisten N2O-päästöjen (kuten turvallisuussyistä tapahtuvasta tuuletuksesta aiheutuvien puhdistamattomien päästöjen ja/tai puhdistuslaitteiston häiriöstä aiheutuvien päästöjen) osalta, jos N2O-päästöjen jatkuvatoiminen päästötarkkailu ei ole teknisesti mahdollista, N2O-päästöt voidaan laskea käyttäen massatasemenetelmää. Laskentamenetelmän perusteena on kemiallisesta reaktiosta päästön syntyhetkellä muodostuvien N2O-päästöjen suurin potentiaalinen määrä ja päästön kesto. Valittu laskentamenetelmä on hyväksytettävä toimivaltaisella viranomaisella osana tarkkailusuunnitelman ja sen sisältämän tarkkailumenetelmän arviointia. Laskettujen päästöjen epävarmuus tietyn päästölähteen osalta otetaan huomioon määritettäessä päästölähteen tuntipäästöjen vuotuisen keskiarvon epävarmuutta. Laskettuihin päästöihin sovelletaan samoja määrittämistasoja kuin silloin, kun päästöt on mitattu kokonaan jatkuvatoimisilla päästömittausjärjestelmillä, tai kun N2O-päästöjen määrittämiseen on käytetty laskennan ja jatkuvatoimisten mittausten yhdistelmää. 3. VUOTUISTEN CO2-EKVIVALENTTIEN (CO2(e)) LASKEMINEN Kaikista päästölähteistä peräisin olevat vuotuiset N2O-kokonaispäästöt (mitattuna tonneina kolmen desimaalin tarkkuudella) muunnetaan vuotuisiksi CO2(e)-päästöiksi (tonneiksi pyöristettyinä) käyttäen seuraavaa kaavaa: Kaudella 2008–2012 syntyvien päästöjen osalta käytetään globaalisen lämmityspotentiaalin arvoa GWPN2O = 310 t CO2(e)/t N2O. Tätä arvoa on käytetty hallitusten välisen ilmastonmuutospaneelin toisessa arviointiraportissa (1995 IPCC GWP -arvo). Kaikista päästölähteistä peräisin oleva vuotuinen CO2(e)-kokonaismäärä ja kaikki muista päästölähteistä syntyvät suorat CO2-päästöt (jos ne sisältyvät kasvuhuonekaasujen päästölupaan) lisätään laitoksen vuotuisiin CO2-kokonaispäästöihin ja niitä käytetään raportoinnissa sekä päästöoikeuksien palauttamisessa. 4. TOIMINNON TUOTANTOMÄÄRIEN MÄÄRITTÄMINEN Tuotantomäärät lasketaan käyttäen päivittäisiä tuotantoraportteja ja toimintatunteja. 5. TARKKAILUSUUNNITELMA Liitteessä I olevan 4 jakson 3 kohdan a, b, c, d, j, k, m and n alakohdassa esitettyjen vaatimusten lisäksi tämän liitteen soveltamisalaan kuuluvien laitosten tarkkailusuunnitelmissa on oltava seuraavat tiedot: a) kaikki relevantit päästölähteet tavanomaisen toiminnan aikana sekä rajoitetun toiminnan aikana ja siirtymäkausina (esim. häiriöiden tai käyttöönoton aikana) prosessikaaviona esitettynä; b) menetelmä ja muuttujat, joita käytetään määritettäessä tuotantoprosessissa käytettyjen materiaalien (esim. ammoniakin) määrää sekä määritettäessä käytetyn materiaalin enimmäismäärää toimittaessa täydellä kapasiteetilla; c) menetelmä ja muuttujat, joita käytetään määritettäessä tuotetun tuotteen määrää tuntikuormituksena ilmaistuna typpihappona (100 %), adipiinihappona (100 %), glyoksaalina ja glyoksyylihappona ja kaprolaktaamina tuntia kohti; d) menetelmä ja muuttujat, joita käytetään määritettäessä kustakin päästölähteestä peräisin olevan savukaasun N2O-pitoisuutta, sen mittausaluetta ja mittauslaitteen epävarmuutta, sekä tiedot mahdollisista vaihtoehtoisista menetelmistä, joita käytetään, jos pitoisuudet ulottuvat mittausalueen ulkopuolelle, sekä tilanteista, joissa tämä voi tapahtua; e) menetelmä, jota käytetään määritettäessä kustakin päästölähteestä peräisin olevan koko savukaasun virtausnopeutta (ilmaistuna Nm3:nä tunnissa), sen mittausaluetta ja siihen liittyvää epävarmuutta. Jos tämä saadaan laskemalla, on annettava tiedot kustakin tarkkaillusta savukaasuvirrasta; f) laskentamenetelmä, jota käytetään määritettäessä N2O-päästöjä, jotka ovat peräisin satunnaisista puhdistamattomista lähteistä adipiinihapon, kaprolaktaamin sekä glyoksaalin ja glyoksyylihapon tuotannossa; g) se, miten tai missä määrin laitoksessa käytetään vaihtelevia kuormituksia, ja tapa, jolla toimintaa hallinnoidaan; h) menetelmä ja mahdollinen laskentakaava, joita käytetään kunkin päästölähteen vuotuisten N2O-päästöjen määrittämiseen; i) tavanomaisesta toiminnasta poikkeavat tuotanto-olosuhteet, tiedot tällaisten olosuhteiden potentiaalisesta taajuudesta ja kestosta sekä tiedot N2O-päästöjen määrästä poikkeavien tuotanto-olosuhteiden (kuten puhdistuslaitteiden häiriöiden) aikana; j) arviointi, jolla osoitetaan, että tämän liitteen 2 jaksossa tarkoitettuja epävarmuusvaatimuksia noudatetaan ja kyseinen määrittämistaso saavutetaan; k) arvo (ilmaistuna kg/N2O:na tunnissa), joka on määritetty liitteessä I olevan 6 jakson 3 kohdan a ja b alakohdan mukaisesti ja jota käytetään, jos mittauslaitteeseen tulee häiriö tai se ei toimi asianmukaisesti; l) kaikki mahdolliset poikkeamat yleisistä standardeista, kuten standardeista EN14181 ja ISO 14956:2002. Liitteessä I olevan 4 jakson 3 kohdassa esitettyjen vaatimusten lisäksi toimivaltaiselta viranomaiselta on saatava hyväksyntä tarkkailusuunnitelmaan kuuluvaan tarkkailumenetelmään tehtäville merkittäville muutoksille, jos kyseessä on — merkittävät laitoksen toiminnan muutokset, jotka vaikuttavat N2O-päästöjen kokonaismäärään, N2O-pitoisuuteen, savukaasun virtausnopeuteen tai muihin savukaasuun liittyviin muuttujiin, erityisesti jos asennetaan tai vaihdetaan N2O:n puhdistuslaitteita, — muutokset menetelmissä, joita käytetään N2O-päästöjen määrittämiseen, mukaan luettuina sellaiset muutokset pitoisuuksien, happipitoisuuksien ja savukaasuvirran jatkuvatoimisessa mittauksessa tai laskentamenetelmässä, jotka merkittävästi vaikuttavat päästöjen kokonaisepävarmuuteen, — muutokset muuttujissa, joita käytetään määritettäessä vuotuisia päästöjä ja/tai typpihapon, adipiinihapon, kaprolaktaamin, glyoksaalin ja glyoksyylihapon tuotantoa, — muutokset epävarmuuden arvioinnissa. 6. YLEISTÄ 6.1 NÄYTTEENOTTOTAAJUUS Validit tuntikeskiarvot on laskettava liitteessä I olevan 6 jakson 3 kohdan a alakohdan mukaisesti seuraaville: — savukaasun N2O-pitoisuudet, — savukaasun kokonaisvirtaus (tarvittaessa), jos se mitataan suoraan, — kaikki kaasuvirrat ja happipitoisuudet, jotka ovat tarpeen savukaasuvirran epäsuorassa määrityksessä. 6.2 PUUTTUVAT TIEDOT Puuttuvia tietoja on käsiteltävä liitteessä I olevan 6 jakson 3 kohdan a ja b alakohdan mukaisesti. Jos tiedot puuttuvat ajalta, jolloin puhdistuslaitteissa oli häiriö, oletetaan, että päästöt olivat puhdistamattomia koko kyseisen tunnin ajan ja korvaavat arvot lasketaan sen mukaan. Toiminnanharjoittajan on toteutettava kaikki käytännön toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jatkuvatoimisen päästötarkkailun välineet eivät ole pois käytöstä yli viikkoa minään kalenterivuonna. Mikäli tällainen tilanne kuitenkin syntyy, toiminnanharjoittajan on ilmoitettava siitä toimivaltaiselle viranomaiselle viipymättä. 6.3 ERITTÄIN VÄHÄMERKITYKSISET TYPPIOKSIDUULIN LÄHTEET ’Erittäin vähämerkityksisillä lähdevirroilla’ tarkoitetaan N2O-päästölähteiden osalta toiminnanharjoittajan valitsemaa yhtä tai useampaa vähäistä puhdistamatonta lähdevirtaa, joiden yhteispäästöt ovat enintään 1 000 tonnia hiilidioksidiekvivalenttia vuodessa tai joiden yhteispäästöt ovat enintään 20 000 tonnia hiilidioksidiekvivalenttia vuodessa ja niiden osuus on alle kaksi prosenttia kyseisen laitoksen kokonaispäästöistä hiilidioksidiekvivalentteina vuodessa. Toimivaltaisen viranomaisen luvalla toiminnanharjoittaja voi käyttää erittäin vähämerkityksisten N2O-päästölähdevirtojen tarkkailuun ja raportointiin omaa, tasoltaan määrittelemätöntä arviointimenetelmäänsä. 6.4 PÄÄSTÖJEN VARMENNUSLASKENTA Raportoitujen (jatkuvatoimiseen mittaukseen ja laskentaan perustuvien) N2O-päästöjen varmentamiseen sovelletaan liitteessä I olevan 6 jakson 3 kohdan c alakohtaa. Tällöin käytetään tuotantotietoja, vuoden 2006 IPCC-ohjeita sekä liitteessä I olevan 10 jakson 3 kohdan 3 alakohdassa esitettyä horisontaalista lähestymistapaa. 7. EPÄVARMUUDEN ARVIOINTI Epävarmuus, joka on arvioitava sen osoittamiseksi, että 2 jakson mukaisia relevantteja määrittämistasoja noudatetaan, määritetään soveltamalla virheenetenemislaskentaa, jossa otetaan huomioon kaikkien päästölaskennan relevanttien osien epävarmuus. Jatkuvatoimisessa mittauksessa on arvioitava standardien EN 14181 ja ISO 14956:2002 mukaisesti seuraavat epävarmuuslähteet: — jatkuvatoimisessa päästömittauksessa käytettävien laitteiden yksilöity epävarmuus (näytteenotto mukaan luettuna), — kalibrointiin liittyvät epävarmuudet, ja — muu epävarmuus, joka liittyy tarkkailulaitteiden tosiasialliseen käyttöön. Edellä olevan 2 jakson 2 kohdassa käytettävän kokonaisepävarmuuden laskemista varten käytetään 2 jakson 3 kohdan mukaisesti määritettyjä N2O-tuntipäästöjä. Ainoastaan epävarmuuslaskentaa varten N2O-tuntipitoisuudet, jotka ovat alle 20 mg/Nm3, korvataan oletusarvolla 20 mg/Nm3. Toiminnanharjoittajan on hallittava laadunvarmennus- ja kontrollointijärjestelmänsä avulla päästöraporttinsa päästötietoihin vielä sisältyvät epävarmuudet ja pienennettävä niitä. Todentamisprosessin aikana todentaja tarkistaa, että hyväksyttyjä tarkkailumenetelmiä sovelletaan oikein, ja arvioi, miten toiminnanharjoittaja hallitsee ja pienentää jäljellä olevia epävarmuuksia laadunvarmennus- ja kontrollointijärjestelmiensä avulla. 8. KONTROLLOINTI JA TODENTAMINEN 8.1 KONTROLLOINTI Liitteessä I olevissa 10 jakson 1, 2 ja 3 kohdassa esitettyjen vaatimusten lisäksi sovelletaan seuraavia laadunvarmistusmenettelyjä: — N2O- ja happipitoisuuden jatkuvatoimisen mittauksen laadunvarmistus suoritetaan standardin EN 14181 mukaisesti, — asennetut mittausvälineet kalibroidaan joka kolmas vuosi suoritettavien rinnakkaismittauksien avulla, — tapauksissa, joissa käytetään tyypillisesti päästöjen raja-arvoja jatkuvatoimisten päästötarkkailulaitteiden kalibroinnin perusteena ja joissa typpioksiduulin (N2O) tai hapen (O2) päästöjen raja-arvoja ei ole, päästöjen raja-arvojen sijasta käytetään vuotuisten pitoisuuksien tuntikeskiarvoja, — QAL 2 -menettely olisi suoritettava näytekaasun lisäksi sopivilla vertailukaasuilla sen varmistamiseksi, että arvioidaan riittävän laaja kalibrointialue, — mittauslaitteet, joilla mitataan savukaasun tilavuusvirtaa, kalibroidaan joka vuosi tai silloin, kun laitos huolletaan, sen mukaan, kumpi on aikaisemmin. Savukaasun määrän laadunvarmistusta ei tarvitse suorittaa standardin EN 14181 mukaisesti, — jos sisäisissä tarkistuksissa todetaan, että standardia EN 14181 ei noudateta tai että kalibrointi on suoritettava uudelleen, tästä on ilmoitettava toimivaltaiselle viranomaiselle viipymättä. 8.2 TODENTAMINEN Liitteessä I olevan 10 jakson 4 kohdassa esitettyjen todentamisvaatimusten lisäksi on tarkistettava seuraavat: — tämän liitteen 7 jaksossa ja 8 jakson 1 kohdassa nimettyihin standardeihin sisältyvien vaatimusten asianmukainen soveltaminen, — laskentamenetelmät ja tulokset, jos puuttuvia tietoja on korvattu lasketuilla arvoilla, — laskettujen korvaavien arvojen ja mitattujen arvojen uskottavuus, — vertailevat arviot, joilla varmennetaan päästötulokset ja laskentaan perustuvat menetelmät sekä esimerkiksi kuhunkin toimintaan liittyvien tietojen ja päästökertoimien raportointi. 9. RAPORTOINTI Vuotuiset N2O-kokonaispäästöt raportoidaan tonneina kolmen desimaalin tarkkuudella ja hiilidioksidiekvivalentteina tonneihin pyöristettynä. Liitteessä I olevassa 8 jaksossa esitettyjen raportointivaatimusten lisäksi tämän liitteen soveltamisalaan kuuluvien laitosten toiminnanharjoittajien on ilmoitettava laitoksista seuraavat tiedot: a) prosessiyksikön vuotuinen toiminta-aika ja koko laitoksen toiminta-aika; b) tuotantotiedot kustakin yksiköstä ja menetelmä, jota on käytetty määrittämään tuotteen määrä; c) kunkin muuttujan kvantitoinnissa käytetyt mittauskriteerit; d) kunkin mitatun ja lasketun muuttujan määritysepävarmuus (mukaan luettuina kaasupitoisuudet, savukaasuvirta, lasketut päästöt) sekä tuloksena saatava tuntikuormituksen ja/tai vuotuisen päästömäärän kokonaisepävarmuus; e) tiedot mahdollisista laitteiden häiriöistä, jotka ovat vaikuttaneet päästöihin sekä päästöjen ja savukaasuvirtauksen mittauksiin ja laskelmiin, mukaan luettuina häiriöiden määrä, tunnit, kesto ja päivämäärät; f) tiedot siitä, milloin on jouduttu soveltamaan tässä liitteessä olevaa 6 jakson 2 kohtaa, mukaan luettuina tällaisten tapahtumien määrä, tunnit, kesto ja päivämäärät; g) tiedot, joita on käytetty mahdollisissa varmennusarvioinneissa liitteessä I olevan 6 jakson 3 kohdan c alakohdan ja 4 jakson 3 kohdan mukaisesti vuotuisten N2O-päästöjen tarkistamiseksi.”