Neuvoston asetus (EY) N:o 1891/97, annettu 26 päivänä syyskuuta 1997, lopullisen tasoitustullin käyttöönotosta Norjasta peräisin olevan viljellyn merilohen tuonnissa



Virallinen lehti nro L 267 , 30/09/1997 s. 0019 - 0045



NEUVOSTON ASETUS (EY) N:o 1891/97, annettu 26 päivänä syyskuuta 1997, lopullisen tasoitustullin käyttöönotosta Norjasta peräisin olevan viljellyn merilohen tuonnissa EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, joka ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen, ottaa huomioon muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuetulta tuonnilta suojautumisesta 22 päivänä joulukuuta 1994 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 3284/94 (1) ja erityisesti sen 11 artiklan 6 kohdan, ottaa huomioon komission ehdotuksen, jonka tämä on tehnyt neuvoa-antavaa komiteaa kuultuaan, sekä katsoo, että A. MENETTELY 1. Valitus (1) Komissio ilmoitti 31 päivänä elokuuta 1996 Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä julkaistulla ilmoituksella (2) Norjasta peräisin olevan viljellyn merilohen tuontia koskevan tukien vastaisen menettelyn aloittamisesta ja pani vireille asiaa koskevan tutkimuksen. (2) Menettely aloitettiin valituksen perusteella, jonka olivat jäsentensä puolesta yhdessä jättäneet Scottish Salmon Growers' Association Ltd ja Shetland Salmon Farmers' Association, joiden edustamien tuottajien yhteenlaskettu viljellyn Atlantin merilohen tuotanto muodostaa pääosan kyseisen tuotteen koko tuotannosta yhteisössä. Valituksessa esitetyt todisteet kyseisen tuonnin tukemisesta ja siitä aiheutuvasta merkittävästä vahingosta olivat riittävät tukien vastaisen menettelyn aloittamiseksi. Asetuksen (EY) N:o 3284/94, jäljempänä `perusasetus`, 7 artiklan 9 kohdan mukaisesti Norjan viranomaisille tarjottiin tilaisuus neuvotteluihin ennen tutkimuksen aloittamista, ja kyseiset neuvottelut käytiin Brysselissä 19 ja 20 päivänä elokuuta 1996. Nämä neuvottelut eivät johtaneet ratkaisuun, joka olisi tyydyttänyt molempia osapuolia. Samanaikaisesti aloitettiin samaa tuontia koskeva polkumyynnin vastainen menettely (3), jonka yhteydessä on suoritettu tästä tukien vastaisesta menettelystä erillinen tutkimus. 2. Tutkimuksen vireillepano (3) Komissio ilmoitti virallisesti menettelyn aloittamisesta niille viejille ja tuojille, joita asian tiedettiin koskevan, viejämaan edustajille ja valituksen tehneille yhteisön tuottajille. Asianomaisille osapuolille annettiin tilaisuus esittää kantansa kirjallisesti ja pyytää saada tulla kuulluiksi asetetussa määräajassa. (4) Asiaa koskevat tiedot kerättiin seuraavaa menetelmää käyttäen: a) Norjalaiset tuottajat / viejät Komissio toimitti 3 päivänä syyskuuta 1996 tiedossa oleville norjalaisia lohentuottajia ja -viejiä edustaville järjestöille eli Norwegian Fish Farmers Association -järjestölle ja Federation of Norwegian Fishing Industry -järjestölle kirjeen, johon oli liitetty menettelyn aloittamista koskeva ilmoitus ja jäljennös siitä valituksen toisinnosta, joka ei ole luottamuksellinen. Kirjeessä tuottajia ja viejiä pyydettiin ottamaan yhteyttä komissioon ja toimittamaan menettelyn aloittamista koskevan ilmoituksen 5 kohdan a alakohdassa eritellyt tiedot ("alustava kyselylomake"). Syyskuun 5 päivänä 1996 järjestettiin norjalaisten tuottajien ja viejien eli edellä mainitun kahden järjestön ja niiden laillisen edustajan pyynnöstä kokous. Ilmeni, että Norjan lohentuotannossa on mukana noin 650 kalanviljelijää ja 200-300 viejää (vaikkakin viennin yhteisöön hoitaa pääosin 40-50 viejää). Kokous oli kutsuttu koolle, jotta asianomainen Norjan tuotannonala voisi selostaa komissiolle ne vaikeudet, jotka liittyivät siihen, miten lähes tuhat lohialan taloudellista toimijaa saataisiin toimimaan yhteistyössä edes siinä määrin, että ne vastaisivat alustavaan kyselylomakkeeseen. Tästä syystä ja tutkimuksen rajoittamiseksi kohtuulliseen määrään osapuolia perusasetuksen 18 artiklan 1 kohdan mukaisesti sovittiin, että vain rajattu määrä tuottajia ja viejiä vastaisi alkuvaiheessa kyselylomakkeeseen. Komissio kuitenkin pidätti itsellään oikeuden hyväksyä muiden yritysten toimittamia vastauksia tai pyytää tietoja alustavaan otokseen kuulumattomilta yrityksiltä. Noin 100 yritystä otti komissioon yhteyttä asetetussa määräajassa. Kyseinen Norjan tuotannonala väitti, että nämä edustivat 25 prosenttia Norjan tuotannosta ja 60 prosenttia Norjan viennistä. Komissio lähetti yksityiskohtaisen kyselylomakkeen ("täydellinen kyselylomake" näistä yrityksistä kaikille. Yhteensä 32 tuottajaa/viejää vastasi täydelliseen kyselylomakkeeseen asetetussa määräajassa. Nämä 32 yritystä sijaitsevat eri puolilla Norjaa ja edustavat merkittävää osaa Norjan lohentuotannosta ja -viennistä. Norjan hallituksen yhteistyöhalukkuuden ansiosta näistä kyselylomakkeeseen annetuista vastauksista saatiin riittävästi edustavaa tietoa Norjan lohentuotannosta tiettyjä tämän tutkimuksen osa-alueita varten, vaikkakaan tuotannon kattavuutta ei pidetty edustavana muiden osa-alueiden osalta. b) Yhteisön tuottajat Valitusta tukeneiden tuottajien suuren määrän ja perusasetuksen 8 artiklan 9 kohdassa asetettujen määräaikojen vuoksi komissio päätti tutkia vahingon yhteisön tuottajista valitun edustavan otoksen perusteella. (5) Komissio etsi ja tarkisti kaikki tuen, siitä aiheutuneen vahingon ja yhteisön edun määrittämisen kannalta tarpeellisena pitämänsä tiedot ja suoritti tutkimuksia seuraavien virastojen/yritysten toimitiloissa: a) Norjan julkiset viranomaiset Kalastusministeriö (Ministry of Fisheries), Oslo Ulkoasiainministeriö (Ministry of Foreign Affairs), Oslo Paikallishallinnosta ja työllisyydestä vastaava ministeriö (Ministry of Local Government and Labour), Oslo Valtiovarainministeriö (Ministry of Finance), Oslo Norjan teollisuus- ja aluekehitysrahasto (Norwegian Industrial and Regional Development Fund, SND), Oslo b) Valtiosta riippumattomat yksiköt Norjassa Nor-Cargo, Skein Kreditkassen, Norske Bank, Oslo c) Norjalaiset tuottajat Bolstad Fiskeopdrett AS, Eikelandsosen E. Karstensen Fiskeopdrett AS, Batalden Erwik's Laks og Ørret AS, Dyrvik Finmark Stamfiskstasjon AS, Korsfjord Hydro Seafood Mowi AS, Bergen Hyen Laks AS, Hyen Marius Eikremsvik AS, Skodje Sørrollnesfisk AS, Hamnvik Tom Hansen Fiskeopdrett AS, Rørvik Veidholmen Fisk, Veidholmen d) Norjalaiset viejät Aalesundfisk AS, Aalesund Domstein Salmon AS, Måløy Fresh Marine Company AS, Trondheim Hydro Seafood Sales AS, Bergen Møre Codfish, Aalesund Nils Williksen AS, Rørvik Rolf Olsen Seafood AS, Bergen Salmonor AS, Bergen Skaarfish Group A/S Florø Terra Seafood AS, Trondheim Timar Seafoods AS, Trondheim e) Yhteisön tuottajat (Yhdistynyt kuningaskunta) Aquascot, Alness Ardessie, Dundonnell Ardvar, Laing Ayre, Mossbank Dury, Laxo Highland Fish Farmer, Aberdeen Joseph Johnston, Montrose Kames, Argyll Kyles of Bute, Tighnabruich Landcatch, Langbank Marine Harvest, Edinburgh Murray Seafood, Dunoon North Atlantic, Vadlure Walls Ocean Reaper, Scalloway Shetland Norse, Lerwick Strathaird, Inverness f) Jalostajat Pêcheries de Fécamp, Fécamp (Ranska) (6) Tukien tutkimisessa käytetty jakso oli 1 päivän tammikuuta 1995 ja 31 päivän heinäkuuta 1996 välinen aika, jäljempänä `tutkimusajanjakso`. Tiettyjen vahinkoa kuvaavien tekijöiden kuten hinnan alittavuuden osalta tutkimusjaksona oli kuitenkin tutkimuksen aloittamista välittömästi edeltänyt 12 kuukauden jakso oli elokuun 1995 ja heinäkuun 1996 välinen aika. (7) Saatuaan tiedon komission alustavista päätelmistä tämän asetuksen liitteessä mainitut norjalaiset viejät sekä Norjan hallitus esittivät perusasetuksen 10 artiklan mukaisia sitoumuksia. (8) Komissio saattoi tämän jälkeen tukia ja vahinkoa koskevan tutkimuksen päätökseen ja ilmoitti kaikille osapuolille niistä olennaisista tosiasioista ja huomioista, joiden perusteella se aikoi suositella, että käyttöön otettaisiin jäännöstullina kannettava lopullinen tasoitustulli, jota sovellettaisiin viejiin, jotka eivät ole esittäneet sitoumusta tai jotka myöhemmin peruvat sitoumuksensa tai eivät muutoin noudata sitä. Perusasetuksen 21 artiklan mukaisesti asianomaisille osapuolille annettiin tämän ilmoittamisen jälkeen mahdollisuus esittää huomautuksiaan asetetussa määräajassa. (9) Osapuolten esittämät huomautukset otettiin huomioon ja komissio muutti päätelmiään siltä osin, kuin se katsottiin tarkoituksenmukaiseksi. B. TARKASTELTAVANA OLEVA TUOTE JA SAMANKALTAINEN TUOTE 1. Tarkasteltavana oleva tuote (10) Menettely koskee viljeltyä merilohta, myös fileinä, tuoreena, jäähdytettynä tai jäädytettynä. Tämän määritelmän perusteella voidaan sulkea pois muut samankaltaiset viljellyt kalalajit kuten isot taimenet (meritaimen), muut lohilajit kuten tyynenmerenlohi ja luonnonvarainen lohi sekä pidemmälle jalostetut tuotteet kuten savustettu lohi. Kyseinen tuote luokitellaan tällä hetkellä CN-koodeihin ex 0302 12 00, ex 0304 10 13, ex 0303 22 00 ja ex 0304 20 13 tuotteen eri tarjontamuotoja vastaavasti (tuore tai jäähdytetty kokonainen kala, tuoreet tai jäähdytetyt fileet, jäädytetty kokonainen kala ja jäädytetyt fileet). Kaikki nämä tarjontamuodot todettiin riittävän samanlaisiksi, jotta niitä voitiin pitää yhtenä tuotteena tässä menettelyssä. 2. Samankaltainen tuote (11) Tutkimus osoitti, että Norjassa tuotettu ja yhteisöön vietäväksi myyty viljelty merilohi on samanlainen tuote eli kaikissa suhteissa samanlainen kuin yhteisön tuotannonalan tuottama ja yhteisön markkinoilla myymä viljelty merilohi. Niitä olisi tästä syystä pidettävä perusasetuksen 1 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuina samankaltaisina tuotteina. C. TUET 1. Yleistä a) Peruslähtökohta (12) Valituksen tekijä väitti, että Norjan valtio on tukenut norjalaisia lohenviljelijöitä monin eri tavoin ja että myönnetyt tuet ovat perusasetuksen 3 artiklassa määriteltyjä tasoitustullin asettamiseen johtavia tukia. (13) Tästä syystä tutkittiin, ovatko julkiset toimielimet, joihin lasketaan kuuluviksi myös kaikki Norjan valtion valvonnassa olevat julkiset ja yksityiset yksiköt, antaneet norjalaisille lohenviljelijöille perusasetuksen 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua taloudellista tukea. Lisäksi tutkittiin, saivatko tämän taloudellisen tuen vastaanottajat siitä myös etua. (14) Neuvosto on tarkastellut valituksen kohteena olevia tukijärjestelmiä määritelläkseen, ovatko ne perusasetuksen mukaisesti tasoitustullin asettamiseen johtavia. Edellä määritellyt tuet johtavat tasoitustullien asettamiseen, elleivät ne ole muita kuin erityisiä tukia tai kuulu yhteen kolmesta "sallitusta" ryhmästä (tutkimus ja kehittäminen, alue- tai ympäristötuki). Olisi huomattava, että tukien erityisyys on arvioitava perusasetuksen 3 artiklan 2-4 kohdassa vahvistettuja arviointiperusteita käyttäen ja että tuet ovat muita kuin erityisiä ainoastaan, jos ne ovat yleisesti saatavissa ja jos oikeus niihin on automaattinen, minkä lisäksi kyseisen kolmannen maan on haettava "sallitun" tuen asemaa (WTO:lle ei ole tehty ennakkoilmoituksia) ja sen viranomaisten on perusasetuksen 3 artiklassa tarkoitettuja arviointiperusteita käyttäen osoitettava tämä asema. Koska yhtäkään tasoitustullin asettamiseen johtavista tuista ei myönnetä valmistettujen tai myytyjen määrien perusteella ja koska kyseessä eivät ole vientituet, kunkin tuen määrä jaetaan suhteessa (yhteistyössä toimineiden yritysten tai koko tuotannonalan) kokonaismyyntiin tutkimusajanjakson aikana perusasetuksen 4 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti ja ilmaistaan arvon mukaan. Tuen määrä lasketaan "vastaanottajan saama etu" -periaatteen pohjalta perusasetuksen 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti. (15) Tukijärjestelmiä tarkastellessaan neuvosto on ollut tietoinen siitä, että kaikki lohenviljelijät eivät aina ole hyötyneet täsmälleen samalla tavoin todetuista tukimuodoista. Koska kukin viljelijä kuitenkin voi myydä mille tahansa viejälle ja koska viljelijän henkilöllisyyttä on mahdotonta tarkistaa, ei ole mahdollista ottaa käyttöön yrityskohtaista tullia, jota tulliviranomaiset voisivat soveltaa. Tämän vuoksi kaikissa tapauksissa on laskettu yksi ainut tuen määrä, koska tässä tapauksessa ainoa mahdollisuus on yhden maanlaajuisen tullin käyttöönotto. Olisi lisäksi huomattava, että vaikka tuki onkin määritetty Norjassa myydyn lohen kokonaismäärän perusteella, tämä ei tarkoita sitä, että kaikkien lohenviljelijöiden katsottaisiin saaneen tukea. Tuoja, joka katsoo hankkineensa lohen viljelijöiltä ja/tai viejiltä, jotka ovat saaneet vähemmän tai eivät lainkaan tukea, voi anoa tasoitustullien palauttamista perusasetuksen 13 artiklan mukaisesti. b) Euroopan talousalueesta tehty sopimus (ETA-sopimus) (16) Norjan hallitus väitti Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen määräyksiin vedoten, että tiettyjä tukia ei pitäisi tutkia tasoitustulliasetuksen nojalla. ETA-sopimuksen 26 artiklassa kielletään tasoitustoimenpiteiden soveltaminen, ellei sopimuksessa toisin määrätä. ETA-sopimuksen 20 artiklassa puolestaan todetaan selvästi, että kalaan ja muihin meren tuotteisiin sovellettavat määräykset ja järjestelyt esitetään sopimuksen pöytäkirjassa 9. Kyseisen pöytäkirjan 4 artiklan 3 kohdassa annetaan nimenomaisesti mahdollisuus tasoitustoimenpiteiden soveltamiseen kalatalouden tukien vahingollisen vaikutuksen korjaamiseksi. Sopimuksen pöytäkirjassa 13 rajataan tukien vastaisten toimenpiteiden käyttö niihin aloihin, joilla yhteisön säännöstöä ei ole otettu täysin osaksi sopimusta. Tämä on tilanne kalatalouden osalta. Norja kuitenkin viittasi siihen, että vaikka jotkin väitetyistä tuista ovat nimenomaan kalataloudelle suunnattuja (kuten FOS/Rødfisk), toiset (kuten aluetuki ja eriytetyt sosiaaliturvamaksut) ovat "laaja-alaisia" järjestelmiä, joita sovelletaan kaikkiin toiminta-aloihin Norjassa. Norja katsoi, että koska nämä tuet oli Euroopan yhteisön kanssa yhteisten valtion tukea koskevien sääntöjen perusteella alistettava EFTAn valvontaviranomaisen hyväksyttäviksi, niitä ei pitäisi tutkia perusasetuksen nojalla, jota Norjan tapauksessa voitaisiin siten soveltaa vain kalataloudelle suunnattuihin tukiin. Neuvoston kanta on se, että kaikkia väitettyjä tukia olisi tarkasteltava tässä tutkimuksessa. Se, että tiettyjen "laaja-alaisten" tukien todetaan ehkä tässä tapauksessa olevan tasoitustullin asettamiseen johtavia, ei ole millään tavoin yhteydessä EFTAn valvontaviranomaisen antamaan hyväksyntään tai muuhun päätökseen taikka tukien kansainvälisiin sopimuksiin perustuvaan oikeudelliseen asemaan. Se antaisi kuitenkin sille yhteisön tuotannonalalle, joka tuottaa ETA-sopimuksen etuuksien ulkopuolelle osittain jäävää tuotetta, aiheen oikeutetun hyvityksen vaatimiseen yhteisön rajalla toteutetuin toimenpitein. Perusasetuksen tavoitteena ja tarkoituksena tässä suhteessa on ehkäistä tasoitustullin asettamiseen johtavaksi todetun tuen vahingollisia vaikutuksia tarkasteltavana olevien tuotteiden osalta siitä riippumatta, onko tuenantajamaan myöntämä tuki asiaa koskevien kansainvälisten sääntöjen perusteella oikeutettua. Perusasetuksen soveltaminen "laaja-alaisiin" tukiin ei näin ollen ole millään tavoin ristiriidassa EFTAn valvontaviranomaisen niille antaman hyväksynnän ja siten niiden ETA-sopimukseen perustuvan laillisuuden kanssa. Perusasetusta sovelletaan tässä tapauksessa pelkästään sen selvittämiseksi, mitkä ovat kyseisten "laaja-alaisten" tukien vaikutukset lohien tuotantoon ja niiden yhteisöön suuntautuvaan vientiin. I. TASOITUSTULLIN ASETTAMISEEN JOHTAVAT TUKIOHJELMAT 1. Eriytetyt sosiaaliturvamaksut a) Järjestelmän kuvaus (17) Valituksen tekijä väittää, että Norja tukee lohentuotantoa sosiaaliturvajärjestelmän välityksellä soveltamalla yrityksen sijaintipaikasta riippuen erisuuruisia työnantajamaksuja. Norja on sosiaaliturvamaksujen määrittämiseksi jaettu 5 vyöhykkeeseen, joilla sovelletaan seuraavan suuruisia maksuja: >TAULUKON PAIKKA> Norja soveltaa 17 päivänä kesäkuuta 1966 annetun sosiaalivakuutuslain nojalla eriytettyjen työnantajan maksettavaksi tulevien sosiaaliturvamaksujen järjestelmää. Nyt kyseessä oleva järjestelmä otettiin käyttöön sosiaalivakuutuslakiin vuonna 1975 tehdyllä lisäyksellä. Järjestelmä on osa Norjan syrjäseutujen tukemiseen ja kehittämiseen tähtäävää politiikkaa. Maksujen suuruus määritetään prosentteina (katso edellä) kokonaispalkkakuluista. Työnantajamaksujen määrittämisessä käytettävä prosenttimäärä riippuu työntekijän asuinpaikasta. Maksuista vapauttamiseen tai maksujen alentamiseen ovat oikeutettuja kaikki talouden osa-alueet, myös lohiteollisuus. Edellä lueteltujen vyöhykkeiden vahvistamisessa on käytetty mallia, joka perustuu 11:een eri tekijään: nettomuutto, etäisyys yli 5 000, 10 000 tai 50 000 asukkaan keskuksista, kylissä tai kaupungeissa asuvan väestön osuus prosentteina, naisten määrä sataa miestä kohti, 20-40-vuotiaiden prosenttiosuus väestöstä, työttömyysaste, työkyvyttömyyseläkettä saavien prosenttiosuus väestöstä, korkeakoulututkinnon suorittaneiden prosenttiosuus väestöstä, keskimääräinen verotettava tulo, alkutuotannossa työskentelevien prosenttiosuus väestöstä ja valikoiduilla palvelualoilla työskentelevien prosenttiosuus työvoimasta. Nämä tekijät painotetaan luvulla 0,075 lukuun ottamatta nettomuuttoa, joka painotetaan luvulla 0,25. Tämä tarkastelu suoritettiin viimeksi vuonna 1988 kunta-, alue- ja maakuntatasolla. b) Tuen olemassaolo (18) Kyselylomakkeeseen saatujen vastausten tarkastelu ja Norjan viranomaisten luona suoritettu todentaminen osoittivat, että eriytetyt työnantajan sosiaaliturvamaksut ovat perusasetuksen 2 artiklassa määriteltyä tukea. Työnantajan sosiaaliturvamaksujen alentaminen tai niistä vapauttaminen on Norjan julkisten viranomaisten myöntämää taloudellista tukea. Järjestelmä perustuu siihen, että julkisista tuloista luovutaan tai niitä ei kannateta. Työnantajan sosiaaliturvamaksuista vapauttaminen tai niiden alentaminen johtaa julkisten tulojen vähenemiseen kaikilla vyöhykkeillä vyöhykettä 1 lukuun ottamatta. Tästä syystä järjestelmä vastaa perusasetuksen 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdassa vahvistettua taloudellisen tuen määritelmää. Järjestelmän kautta annetaan selvästikin etua työnantajille perusasetuksen 2 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Työllistäessään vyöhykkeillä 2-5 asuvia työntekijöitä työnantajat ovat edullisemmassa asemassa kuin jos kaikki työntekijät asuisivat vyöhykkeellä 1 ja kuuluisivat siten 14,1 prosentin suuruisen perusmaksun soveltamisalaan. Tässä yhteydessä olisi huomattava, että väestöstä 73 prosenttia asuu vyöhykkeellä 1. Työnantajille vyöhykkeillä 2-5 asuvien työntekijöiden työllistämisestä koituva etu vastaa tosiasiallisesti maksettujen sosiaaliturvamaksujen ja niiden maksujen välistä erotusta, jotka työnantajat olisivat joutuneet maksamaan, jos olisi sovellettu 14,1 prosentin perusmaksua. Norjan julkiset viranomaiset väittivät, että kyseinen järjestelmä on yleinen verotoimenpide ja että koska keskushallinto oli vahvistanut maksut erikseen kutakin vyöhykettä varten, kyseessä ei ollut tuloista luopuminen. Tätä perustelua ei voida hyväksyä, koska tämän kaltainen alueittain eriytetty maksujärjestelmä vastaa järjestelmää, jossa perustasoa olevista maksuista myönnetään alennuksia ja vapautuksia, ja järjestelmän kautta annetaan selvästi etua näihin alennuksiin ja vapautuksiin oikeutetuille yrityksille. Tästä syystä neuvosto on päättänyt, että tuen määrä olisi määritettävä korkeimman maksuluokan perusteella. c) Erityisyys (19) Kyseessä oleva tuki on erityinen perusasetuksen 3 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti. Tutkimuksessa on käynyt ilmi, että käytännössä lähes kaikki työntekijät asuvat samalla vyöhykkeellä kuin työnantajansa. Tästä syystä järjestelmällä annetaan tosiasiallista etua työnantajille yrityksen sijainnin perusteella. Järjestelmä on erityinen, koska vyöhykkeillä 2-5 olevat työnantajat maksavat vyöhykkeellä 1 sovellettavaa perusmaksua alempia sosiaaliturvamaksuja, mistä syytä annettu etu rajoittuu kyseisillä vyöhykkeillä sijaitseviin yrityksiin. d) Edun laskeminen (20) Norjan julkiset viranomaiset eivät toimittaneet yleisiä numerotietoja lohentuottajien maksamista sosiaaliturvamaksuista. Edun laskentaperusteena käytettiin tästä syystä vyöhykkeellä 2, 3, 4 tai 5 sijaitsevien yhteistyössä toimineiden tutkittujen tuottajien sosiaaliturvamaksuja. Tuen määrä laskettiin vertaamalla tosiasiallisesti maksettuja sosiaaliturvamaksuja siihen määrään, joka olisi tullut maksettavaksi, jos olisi sovellettu 14,1 prosentin perusmaksua. Yksi yhteistyössä toiminut tuottaja on etuyhteydessä useisiin lohenviljelyä harjoittaviin yrityksiin, mutta toimitti tietoja vain osasta yhtymään kuuluvia etuyhteydessä olevia yrityksiä. Tämän yhtymän sosiaaliturvamaksuja koskevat tiedot olivat tästä syystä puutteelliset, eikä niitä näin ollen otettu tutkimuksessa huomioon. Edellä tarkoitetusta maksujen vertailusta saatavaa erotusta pidettiin lohentuottajille koituvana etuna. Tuen kokonaismäärä ilmaistuna prosentteina yhteistyössä toimineiden tutkittujen tuottajien (vyöhykkeen 1 tuottajat mukaan lukien) liikevaihdosta on 0,93. 2. Norjan teollisuus- ja aluekehitysrahasto (SND) a) Valitus (21) Valituksen tekijän mukaan aluekehitysrahasto on kalantuotannon tärkein rahoituslähde. Norjan lohenviljelijät ovat päässeet osallisiksi aluekehitysrahaston tukiohjelmista kuten avustuksista, lainoista ja lainatakauksista. b) Järjestelmän kuvaus (22) Norjan teollisuus- ja aluekehitysrahasto, josta käytetään lyhennettä "SND", perustettiin 3 päivänä heinäkuuta 1992 annetulla lailla N:o 97. SND on valtion hallinnassa, ja sen toimintaa valvoo teollisuus- ja energiaministeriö. SND:n tavoitteena on edistää Norjan teollisuuden kaupallista ja sosiaalis-taloudellista kehitystä. Sen tukitoimien kohteena ovat ensisijaisesti pienet ja keskisuuret yritykset ja taloudellisesti alikehittyneet alueet. Käytännössä hankkeiden rahoitukseen käytetään lainojen ja avustusten yhdistelmää. Hakijoiden on toimitettava rahoitusselvitys siitä hankkeesta, jota varten rahoitusta haetaan. Jos rahoitustukea myönnetään, tietty prosenttiosuus kokonaiskustannuksista katetaan avustuksella ja toinen prosenttiosuus tavallisesti lainalla. SND myöntää myös takauksia kaupallisille lainoille. Lisäksi se tekee sijoituksia omaan pääomaan (katso johdanto-osan 69 kappale). c) Tukilajit A. Avustukset (23) SND:n avustusjärjestelmän rahoitus hoidetaan osittain teollisuus- ja energiaministeriön talousarvion kautta (kaikille alueille suunnatut avustukset) ja osittain paikallishallinnosta ja työllisyydestä vastaavan ministeriön talousarvion kautta (tukialueiden avustukset). Vuosina 1986-1996 maksettiin lohenviljelijöille avustuksina noin 270 miljoonaa NKR ja moniala-/yhdistelmäyrityksille (kalaa, myös lohta, käsittelevät jalostus- ja säilöntäalan yritykset) 100 miljoonaa NKR. Avustusjärjestelmässä on viisi erityyppistä avustusta: 1. Kehittämisavustukset 2. Avustukset keskusalueiden pienten ja keskisuurten yritysten kehittämiseen 3. Tukialueiden investointiavustukset 4. Avustukset tukialueiden yritysten kehittämiseen 5. Aluekehitysavustukset. Avustukset 2, 3 ja 4 on rajattu koskemaan vain tiettyjä Norjan alueita, kun taas avustuksiin 1 ja 5 ovat oikeutettuja kaikki alueet. Tuen olemassaolo (24) SND-avustukset ovat selvästi perusasetuksen 2 artiklassa tarkoitettua tukea. Avustusjärjestelmän kautta annetaan taloudellista tukea, koska kyseessä on varojen suora siirto edunsaajille perusasetuksen 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdan mukaisesti. Lohentuottajille koituu järjestelmästä etua, koska investointikustannukset alenevat avustuksen määrää vastaavasti. Erityisyys (25) SND-avustusten erityisyys ilmenee kahdella tavalla: - alueellinen erityisyys ja - objektiivisten arviointiperusteiden puuttuminen muiden kuin alueellisten tukien osalta ja se, että näitä tukia ei ole mahdollista saada ilman eri toimenpiteitä. (26) Keskusalueiden yritysten kehittämiseen tarkoitetut avustukset, tukialueiden investointiavustukset ja tukialueiden yritysten kehittämiseen tarkoitetut avustukset ovat ainoastaan tietyillä alueilla sijaitsevien yritysten saatavilla, mistä syystä ne ovat erityisiä. (27) Valtakunnallisesti saatavilla olevien avustusten ollessa kyseessä SND yleensä jakaa käytettävissä olevat varat kuhunkin Norjan maakuntaan. Kukin maakunta päättää, mitkä hankkeet ovat tukikelpoisia. Vaikka SND-rahoitus on teoriassa kaikkien saatavilla, tukea ei myönnetä tukikelpoisille hankkeille johdonmukaisesti. Tutkimuksessa kävi ilmi, että hankkeiden valinnassa ei sovelleta objektiivisia arviointiperusteita. Koska maakunnat ovat viime kädessä vastuussa hankkeiden valinnasta, arviointiperusteet ja tärkeysjärjestys vaihtelevat maakunnittain, eikä arviointiperusteiden soveltaminen ole johdonmukaista maakuntien sisälläkään. Koska objektiivisia arviointiperusteita ei ole, on selvää, että tukien myöntäminen on suuressa määrin viranomaisten omassa harkinnassa. Harkintavallan käyttö käy selvästi ilmi Norjan hallituksen vastauksesta kyselylomakkeeseen. Vastauksessa on esimerkkejä samanlaisista hakemuksista, joista toinen on hylätty ja toinen hyväksytty. Vaikka se, että myöntävä viranomainen käyttää harkintavaltaansa tuen myöntämisestä päätettäessä, ei välttämättä teekään tuesta erityistä, hankkeiden valintaa koskevan johdonmukaisuuden ja objektiivisten arviointiperusteiden täydellinen puuttuminen maakunnissa tarkoittaa sitä, että perusasetuksen 3 artiklan 2 kohdan b alakohdassa vahvistetut muuta kuin erityistä tukea koskevat vaatimukset eivät täyty. Lisäksi tiettyjä SND-etuja on vuosikausia myönnetty suhteettoman suuressa määrin kalanviljelyalalle, mikä joka tapauksessa johtaisi siihen, että SND-järjestelmä olisi kokonaisuudessaan todettava erityiseksi perusasetuksen 3 artiklan 2 kohdan c alakohdan perusteella. (28) SND-avustukset ovat siten erityisiä perusasetuksen 3 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Avustusten myöntämisessä ei sovelleta objektiivisia arviointiperusteita ja tiettyjä SND-etuja on myönnetty suhteettoman suuressa määrin kalanviljelyyn. Lisäksi tiettyihin alueisiin rajatut avustukset ovat määritelmänsä perusteella erityisiä. Sallitun tuen asemaan koskeva pyyntö (29) Norjan hallitus pyysi, että SND:n tukialueiden investointiavustuksina ja tukialueiden yritysten kehittämiseen tarkoitettuina avustuksina myöntämää alueellista tukea pidettäisiin sallittuna tukena perusasetuksen 3 artiklan 8 kohdan mukaisesti. Tätä pyyntöä on arvioitava tarkastelemalla sitä edellä mainitussa artiklassa vahvistettuja arviointiperusteita käyttäen. i) Arviointi a) Myönteiset tekijät (30) Avustukset annetaan alueellisen kehittämisen yleisten kehysten rajoissa lainsäädännön ja Norjan alueellisten ohjelmien mukaisesti. (31) Tukikelpoiset alueet valitaan asukasta kohti lasketun bruttokansantuotteen, työttömyysasteen ja asukastiheyden perusteella, ja niillä asuu yhteensä noin 25 prosenttia Norjan väestöstä. Tukikelpoisia alueita on kolme: vyöhykkeet A, B ja C. Muut Norjan alueet eivät ole oikeutettuja aluetukeen. (32) Tuelle on vahvistettu enimmäismäärät kunkin tukikelpoisen alueen kehitystason perusteella. Vähiten kehittynyt vyöhyke A (Norjan pohjoisimmat osat) on oikeutettu tukeen, jonka määrä on enintään 50 prosenttia tukikelpoisista kustannuksista, vyöhykkeellä B tuen määrä on enintään 30 prosenttia ja vyöhykkeellä C enintään 25 prosenttia. Kaikkiin prosenttimääriin sisältyy pienille ja keskisuurille yrityksille maksettava lisä. (33) Tukikelpoiset alueet ovat selvästi määritettyjä yhtenäisiä maantieteellisiä alueita. Norja on jaettu 19 maakuntaan ja 435 kuntaan. Kaikki tukikelpoiset alueet koostuvat kokonaisten maakuntien ja maakuntien sisällä olevien kuntaryhmien yhdistelmästä. Maakunta on aluetuen osalta tarkastelun perusyksikkö, mutta monissa maakunnissa on toisaalta eri vyöhykkeisiin kuuluvia kuntia ja toisaalta sekä tukikelpoisia kuntia että kuntia, jotka eivät ole oikeutettuja tukeen. Tästä huolimatta vaikuttaa kuitenkin siltä, että kuntien osoittaminen eri vyöhykkeisiin on suoritettu yhdenmukaisesti, minkä lisäksi kunkin vyöhykkeen rajat noudattavat aina kuntarajoja. b) Kielteiset tekijät (34) Edellä tarkastellun neljän tekijän perusteella näyttäisi toistaiseksi siltä, että perusasetuksen 3 artiklan 8 kohdassa vahvistetut sallitun tuen edellytykset täyttyisivät. Alueiden sisällä tuki on kuitenkin perusasetuksen mukaista erityistä tukea. Kuten jo aiemmin todettiin, tuen myöntää pääosin keskushallinto, mutta vastaanottajien valinnasta ja tuen maksamisesta huolehtivat maakuntien viranomaiset. Koska tukikelpoiset yritykset valitaan subjektiivisin perustein (katso johdanto-osan 25 kappale), tuen myöntämiskäytäntö vaihtelee maakunnittain, ja tästä syystä käytäntö ei ole yhtenäinen vyöhykkeiden sisällä. Lisäksi tiettyjä SND-etuja on myönnetty suhteettoman suuressa määrin kalanviljelyalalle. Tästä syystä tuki on erityistä kunkin tukialueen sisällä. (35) Tukikelpoisten alueiden valinnassa käytettävien perusteiden soveltaminen ei myöskään ole yhtenäistä. Perusasetuksen 3 artiklan 8 kohdan iii alakohdassa säädetään, että toisen seuraavista kahdesta edellytyksestä on täytyttävä: - asukasta kohti laskettu bruttokansantuote saa olla enintään 85 prosenttia kyseisen maan keskiarvosta - työttömyysasteen on oltava vähintään 110 prosenttia kyseisen maan keskiarvosta. Kaikkien vyöhykkeiden A ja B tukikelpoisista alueista (kokonaisia maakuntia tai kuntaryhmiä) on todettu täyttävän edellä esitetyn bruttokansantuotetta koskevan edellytyksen, mutta vyöhykkeen C tilanne on monimutkaisempi. Kokonaisuutena katsoen vyöhykkeen C bruttokansantuote asukasta kohti on 81,6 prosenttia maan keskiarvosta, mutta yksi vyöhykkeen C maakunnista (Sogn og Fjordane) ei täytä bruttokansantuotteelle eikä työttömyysasteelle asetettuja edellytyksiä; sama koskee useita muita sellaisia kuntaryhmiä, jotka tietyn maakunnan sisällä kuuluvat vyöhykkeeseen C. ii) Päätelmä (36) Perusasetuksen 3 artiklan 8 kohdan mukaisesti tuki, joka on erityistä alueiden sisällä, johtaa tasoitustullin asettamiseen. Koska tässä tapauksessa kaikilla tukikelpoisilla alueilla myönnettävä tuki on erityistä, yksikään alueista ei täytä sallitulle tuelle asetettuja edellytyksiä. Vyöhykkeen C osalta on todettava, että koska useat siihen kuuluvat tukikelpoiset alueet eivät täytä bruttokansantuotteelle ja työttömyysasteelle asetettuja edellytyksiä, kyseisellä vyöhykkeellä sovellettavat tuet ovat sopimattomia jo tässäkin suhteessa. Tästä johtuen pyyntö sallitun tuen aseman myöntämisestä on hylättävä. Päätelmänä on siten, että kaikki SND-avustukset ovat tasoitustullin asettamiseen johtavia. Edun laskeminen (37) Lohenviljelijöiden luona tehtyjen tarkastuskäyntien aikana todettiin, että SND-avustuksia käytettiin yleensä käyttöomaisuuden hankintaan. Tästä syystä avustusten arvo jaettiin perusasetuksen 4 artiklan 3 kohdan d alakohdan mukaisesti ajanjaksolle, joka vastaa käyttöomaisuuden tavanomaista kuolettamisaikaa kyseisellä tuotannonalalla. Tutkimus osoitti, että Norjan yleisen kirjanpitokäytännön mukaan tuotantohyödykkeet kuoletetaan 15 prosentin vuosivauhdilla, mikä tarkoittaa sitä, että kuolettamisaika on 7 vuotta. Koska myös lohenviljelijät noudattivat tätä käytäntöä, kyseistä kuolettamisaikaa sovellettiin avustuksista saadun edun jakamisessa. (38) Lohenviljelijöille 1 päivän tammikuuta 1989 ja tutkimusjakson lopun välillä myönnettyjen avustusten kokonaismäärä (204 miljoonaa NKR) jaettiin tasapoistoina 7 vuodelle. Kullekin vuodelle koituneeseen etuun lisättiin markkinakorko, joka vastaa edunsaajalle vastaavan määrän lainaamisesta vuosittain aiheutuvia tavanomaisia kustannuksia. Tällä menetelmällä laskettuna tutkimusjaksona myönnettyjen avustusten määrä on 49,98 miljoonaa NKR, mihin sisältyy ajanjakson keskimääräistä korkoa vastaava 8,25 prosentin vuosikorko. Norjan lohenviljelijöiden kokonaismyynti (vienti ja kotimaanmyynti) tutkimusjaksona oli 10,46 miljardia NKR. Avustusten määrä ilmaistuna prosentteina kokonaismyynnin arvosta on 0,48. B. Lainat (39) SND:llä on lainoitusohjelma. Ohjelmaan kuuluu kolmentyyppisiä lainoja: - vakuudelliset lainat pitkäaikaisia investointeja varten - riskipääomalainat investointeja varten - riskipääomalainat tukialueiden investointeja varten. Tukikelpoisuuden arviointiperusteet ovat samat kuin avustusten kohdalla. Kussakin tapauksessa sovellettavan koron määräytymisperusteena on valtionobligaatioiden korko, johon on lisätty 0,4 prosentin talletuspalkkio. Tutkimus osoitti, että tutkimusjakson korkokanta oli lähes sama kuin liikepankkien korkokanta. Aiemmin lainoja kuitenkin myönnettiin markkinakorkoa alemmalla korolla. SND-lainoille myönnetään tavallisesti yhden tai kahden vuoden maksuvapautusaika ilman, että tällä olisi vaikutuksia perittävään korkoon. Tuen olemassaolo (40) SND:n lainoitusohjelma on perusasetuksen 2 artiklassa tarkoitettua tukea. Valtion myöntämät lainat ovat taloudellista tukea, ja niiden kautta annetaan kolmenlaista etua: a) laina on korotonta yhden tai kahden vuoden ajan (lainan määrästä ja takaisinmaksuajasta riippuen) ja b) korko on alempi kuin vastaavien lainojen markkinakorko tai c) lainoja ei makseta takaisin vaan SND antaa ne anteeksi. Kalanviljelyalalle myönnetyistä lainoista aiheutui SND:lle noin 235 miljoonan NKR:n tappiot vuoden 1989 ja tutkimusjakson lopun välisenä aikana. Erityisyys (41) SND:n lainoitusohjelma on siten tasoitustullin asettamiseen johtava kaikkiin edellä mainittuihin ryhmiin kuuluvien lainojen osalta. Koska tukikelpoisuuden arviointiperusteet ovat samat kuin SND-avustusten kohdalla (johdanto-osan 25-28 kappale), avustusten erityisyyttä koskeva tarkastelu pätee myös lainoihin. Lisäksi on voitu selvästi osoittaa, että tätä tukimuotoa on tiettyinä vuosina käytetty suhteettoman suuressa määrin kalanviljelyalan tukemiseen. Edun laskeminen (42) SND-lainojen edullisesta korosta koituva etu laskettiin analysoimalla yhteistyössä toimineille tutkituille tuottajille myönnettyjä SND-lainoja. SND-lainoista saadaan kahdenlaista etua: edullinen korko (ennen vuotta 1994 myönnetyt lainat) ja maksuvapautusaika (1-2 vuoden pituinen koroton laina-aika). Tuki laskettiin vertaamalla tosiasiallisesti maksettua korkoa tavanomaiseen markkinakorkoon. Markkinakorkona käytettiin Norjan suurimman liikepankin Norske Bankin kuukausikorkoja. Korkoetu jaettiin laina-ajalla vuotuisen edun laskemista varten. Lopuksi etu jaettiin tutkimusjaksolle. Yksi yhteistyössä toiminut tuottaja, joka on etuyhteydessä useisiin kyseisen tuotteen viljelyä harjoittaviin yrityksiin, toimitti aluksi ainoastaan yhtymän joitakin yrityksiä koskevaa tietoa. Yhtymän muiden yritysten lainoihin liittyvää tietoa toimitettiin vasta kyseisen tiedon vastaanottamiselle asetetun määräajan päättymisen jälkeen. Näissä olosuhteissa tämän yhtymän saamia lainoja koskevaa tietoa ei otettu huomioon, sillä se oli puutteellista. Tuen määrä ilmaistuna prosenttiosuutena SND-lainoja saaneiden yhteistyössä toimineiden tutkittujen lohentuottajien liikevaihdosta on 0,19. (43) Kun tarkasteltiin SND:n tappioita, jotka johtuivat siitä, että lainoja ei maksettu takaisin, todettiin tappioiden keskittyvän erityisesti vuosille 1990-1993. Vaikka etuja, jotka ilmenivät lohentuotannonalan vapauttamisena sen velvollisuuksista, saatiin säännöllisesti, ei ole tarkoituksenmukaista osoittaa niitä kyseiselle vuodelle, sillä tappioiden epätavanomainen keskittyminen lyhyelle aikavälille muodostaa perusasetuksen 4 artiklan 3 kohdan e alakohdassa tarkoitetut "erityiset olosuhteet" ja näin ollen tappioiden jakaminen pidemmälle ajalle on perusteltua. Tämän vuoksi tätä etua voidaan pitää tosiasiallisena kertaluonteisena avustuksena, ja se jakautuu tavanomaiselle seitsemän vuoden ajanjaksolle (katso johdanto-osan 37 kappale). Tätä lähestymistapaa tukee myös se tosiseikka, että norjalaisten tuottajien riittävän yhteistyön puuttuessa voidaan olettaa näin suurilla rahamäärillä hankitun käyttöomaisuutta, mihin suurinta osaa SND-avustuksista on todettu käytettävän. Kun tutkimusjaksolle kuuluvaan määrään lisätään korko (johdanto-osan 38 kappaleessa selitettyjä tunnuslukuja käyttäen), lopputulokseksi saadaan 57,6 miljoonaa NKR. Kun tuki ilmaistaan prosenttiosuutena norjalaisen lohen kokonaismyynnistä tutkimusjaksona, se on 0,55 prosenttia. Norja väitti, että kaikkien luottotappioiden luokittelu tueksi oli epäoikeudenmukaista, koska myös yksityiset pankit olivat kärsineet tappioita ja SND hyväksyi niiden tavoin tietyn riskitason. Perittävä korko oli mitoitettu siten, että se kattoi toimintaan liittyvän riskin. Koska lisäksi useimpiin tappioihin liittyi konkurssi, asianomaiset lohenviljelijät tavallisesti lopettivat toimintansa, eikä niille siten koitunut etua tilanteesta. Tappiot katsotaan julkisen viranomaisen suorittamaksi velanmaksuvelvollisuudesta vapauttamiseksi ja tästä syystä tueksi. SND:n perimä korko todettiin joka tapauksessa markkinakorkoa alemmaksi, minkä lisäksi myönnettiin maksuvapautusaikoja. Todisteita siitä, että suurin osa SND:n tappioista liittyisi konkurssin tehneisiin yrityksiin, ei esitetty, mutta vaikka asia olisikin näin, voitiin selvästi osoittaa, että toimiluvat olivat siirtyneet muille viljelijöille, jotka puolestaan oli vapautettu velkasitoumuksesta. (44) Lainoitusohjelmassa myönnetyn tuen kokonaismäärä on näin ollen 0,74 prosenttia. C. Lainatakaukset (45) SND myöntää kahdenlaista lainatakausta: - lainatakaus - tukialueiden lainatakaus. Takaus annetaan keräystakauksena. SND:n takaamilla lainoilla voidaan ainoastaan rahoittaa investointeja tai käyttöpääomaa. Lainaajapankin on annettava SND:n takaama laina hyväksymiskirjeessä esitettyjen ehtojen mukaisesti. Velallisen maksukyvyttömyydestä on esitettävä perustellut todisteet, ennen kuin SND alkaa suorittaa takausmaksuja. Tutkimuksessa ei ilmennyt, että SND:n lainatakaus vaikuttaisi lainaajapankin korkoon. Lisäksi takauksen saavan yrityksen on maksettava SND:lle maksu, joka vastaa 1:tä-1,5:tä prosenttia lainasta. Kuitenkin vuodesta 1989 alkaen koko järjestelmän ja erityisesti kalanviljelyalan osalta maksuina kerätty määrä ei ole ollut läheskään riittävä kattamaan takaisin maksamattomia lainoja. Ohjelmaa käytettiin siihen, että sen kautta pankeille maksettiin takaisin niiden lohenviljelijöille myöntämät lainat, joita ei ollut maksettu takaisin. Näin ollen kyse oli todellisuudessa lohenkasvattajille myönnetyistä avustuksista. Tuen ja erityisyyden olemassaolo (46) Tutkimuksessa selvisi, että lainatakausohjelma on tuen myöntämistä. SND myöntää taloudellista tukea, ja lohenviljelijöille, joiden lainat taattiin siten, että takausta ei annettu kaupallisin perustein, koitui etua. On selvää, että takauksista perittävät maksut oli asetettu tasolle, joka ei edes pitkällä aikavälillä kata pankeille takaisin maksettuja laiminlyötyjä lainoja: näissä olosuhteissa katsotaan, että laiminlyötyjen lainojen takaisinmaksu, siltä osin kuin se ylittää takauksista kerätyt maksut, on lohenviljelijöille annettavaa avustusta. Tuki on erityistä; SND-avustuksiin sovellettu erityisyysanalyysi (johdanto-osan 25-28 kappale) pätee myös lainatakauksiin. Lisäksi on voitu selkeästi osoittaa, että tätä tukimuotoa on käytetty suhteettoman suuressa määrin kalanviljelyalan tukemiseen. Edun laskeminen (47) Vuoden 1989 ja tutkimusjakson päättymisen välisenä aikana järjestelmän tappiot kalanviljelyalalla olivat 317 miljoonaa NKR. Perusasetuksen 4 artiklan 3 kohdan b alakohdan i alakohdan mukaisesti tukikelpoisuuden saamisesta aiheutuvat kustannukset vähennettiin SND:n lainatakausohjelmassa maksamista kokonaismaksuista. Vaikka lainatakausjärjestelmän toiminta on jatkuvaa, lähes kaikki lainan takaisinmaksun laiminlyönnistä johtuvat takausmaksut maksettiin vuosina 1989-1992, ja tämän voimakkaan keskittymisen vuoksi kyseistä etua voidaan pitää tosiasiallisena kertaluonteisena avustuksena, joka olisi näin ollen jaettava seitsemän vuoden pituiselle ajanjaksolle. Näin ollen SND-lainojen tappioita koskevat havainnot (katso johdanto-osan 43 kappale) pätevät myös tässä tapauksessa. Kun tutkimusjaksolle kuuluvaan määrään lisätään korko johdanto-osan 38 kappaleessa selitettyjä tunnuslukuja käyttäen, on lopputuloksena 77,89 miljoonaa NKR. Kun tuki ilmaistaan prosenttiosuutena norjalaisen lohen kokonaismyynnistä tutkimusjaksona, se on 0,74 prosenttia. Samoin kuin SND-lainojen kohdalla, Norja väitti, että kaikkien lainatakauksista johtuneiden tappioiden luokittelu tueksi oli epäoikeudenmukaista, koska lohenviljelijöiden laiminlyömät lainat olivat sellaisia, joiden osalta sekä SND että yksityiset pankit olivat hyväksyneet tietyn riskitason, joka oli otettu huomioon kyseisistä lainoista perityissä koroissa. SND:n myöntämiä lainoja kuitenkin pidettiin tukena ja niistä aiheutuneita tappioita velanmaksuvelvollisuudesta vapauttamisena. Lisäksi lainatakauksista perityt maksut olivat selvästi riittämättömät kattaakseen laiminlyödyistä lainoista aiheutuvat pitkän aikavälin maksusitoumukset. 3. Kuljetustuet a) Valitus (48) Valituksen tekijä väitti, että lohen kuljetusta tuettiin avustusjärjestelmällä, jolla syrjäisten alueiden tuottajille korvattiin heidän maantieteellisestä sijainnistaan johtuvat ylimääräiset rahtikulut. b) Järjestelmän kuvaus (49) Tutkimuksessa ilmeni, että Norjassa on otettu käyttöön maakuntahallinnon tasolla toimiva kuljetustukijärjestelmä. Järjestelmän tarkoituksena on myöntää tukea markkinoiden etäisyydestä johtuvien kulujen korvaamiseksi. Maakunnat vastaavat järjestelmän toiminnasta ja rahoittavat sen. Ainoastaan viidessä maakunnassa 19:stä oli kuljetustukijärjestelmä tutkimusajankohtana. Nämä maakunnat olivat Møre og Romsdal, Nord-Trøndelag, Nordland, Troms ja Finnmark. Kyseisessä viidessä maakunnassa kuljetustukiin käytetty kokonaisbudjetti vuonna 1995 oli 74 267 402 NKR. Møre og Romsdalissa, Nord-Trøndelagissa, Tromsissa ja Finnmarkissa tukia ei myönnetty tuoreen kalan kuljetukseen. Ainoastaan Nordlandissa oli kuljetustukijärjestelmä tuoreen kalan kuljetusta varten. Nordlandissa jalostusteollisuuden tietyt alat ovat oikeutettuja kuljetusavustukseen. Jos kuljetuskustannukset ovat suuret, järjestelmästä voidaan hakea osittaista korvausta tosiasiallisten kustannusten perusteella. Enimmäismäärä on 30-45 prosenttia kokonaiskuljetuskustannuksista. Ainoastaan sisämaakuljetusosuus on kuljetustukikelpoista. c) Tuen olemassaolo (50) Kuljetustukijärjestelmä on perusasetuksen 2 artiklassa tarkoitettua tukea. Järjestelmällä myönnetään selvästi taloudellista tukea perusasetuksen 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdan mukaisesti, sillä maakunnat korvaavat kuljetuskustannukset 45 prosenttiin asti. Ohjelmalla annetaan etua lohentuottajille ja/tai lohenviejille, sillä tavanomaisissa olosuhteissa syntyvät kuljetuskustannukset alenevat. Järjestelmä on erityinen perusasetuksen 3 artiklan mukaisesti. Tuen myöntämiseen ei ole selkeitä ja objektiivisia arviointiperusteita, ja kuljetustukea ei myönnetä ilman eri toimenpiteitä. Maakunnilla on paljon harkintavaltaa a) tukien myöntämisen ja b) maksetun palautuksen määrän suhteen. Tarkastuksesta selvisi, että vaikka yritys täyttäisi edun saamisen edellytykset, sen hakemus voidaan hylätä ilman selvää syytä. Tämän vuoksi kuljetustukijärjestelmä on erityinen kyseisen maakunnan alueella ja näin ollen tasoitustullin asettamiseen johtava. d) Edun laskeminen (51) Kuljetustukijärjestelmästä myönnettyjen avustusten kokonaismäärä yrityksille, jotka kuljettivat lohta muiden kalatuotteiden lisäksi, laskettiin. Lohen osuutta ei eritelty. Avustusten laskemisessa käytettiin vuosina 1995 ja 1996 kuljetustukena saatuja määriä. Tutkimusjaksolle kuuluvien avustusten määrä on 1,42 miljoonaa NKR. Avustus ilmaistiin prosentteina lohen kokonaismyynnistä tutkimusjaksona. Tuki on 0,01 prosenttia. 4. Pohjois-Norjan ja Pohjois-Trondelagin aluekomissio (Regional Commission for Northern Norway and North Trondelag) (52) Pohjois-Norjan ja Pohjois-Trondelagin aluekomissio on aluepoliittinen elin, jonka tehtävänä on laatia aluepolitiikkaa sekä edistää alueen kaupallista ja teollista kehitystä. Rahoitusta myönnetään erityisiin kehitystoimiin Pohjois-Norjassa, ja niillä pyritään edistämään innovaatiota sekä alueen kaupan ja teollisuuden rakennesopeutusta. Rahasto on jaettu ohjelmiin, joita ovat muun muassa matkailuohjelma, teollisuusohjelma sekä kalastus- ja vesiviljelyohjelma. Tutkimusajanjaksona myönnettiin yksi 800 000 NKR:n avustus hankkeelle, jossa oli mukana kolme yritystä, joista yksi toimii lohialalla. Tuen olemassaolo (53) Avustus on suora varojen siirto julkiselta viranomaiselta, ja näin ollen se on katsottava tueksi. Avustuksella annetaan selvästi etua lohentuotannolle. Etu on kuitenkin arvoltaan niin vähäinen, ettei sitä oteta tässä yhteydessä huomioon. 5. FOS/Rødfisk a) Valitus (54) Valituksen tekijä väitti, että valtio tuki lohenviljelijöitä Norjan kalanviljelijöiden myyntijärjestön (FOS, Norwegian Fish Farmer' Sales Organisation) ja Rødfisk OY:n kautta. b) Järjestelmän kuvaus (55) Vuoden 1989 lopussa Euroopan lohimarkkinoilla syntyi kysynnän ja tarjonnan epätasapaino. Markkinoilla vallitsevien vaikeuksien vuoksi Norjan kalanviljelijöiden järjestö (Norwegian Association of Fish Farmers) ja FOS, joka oli Norjan ainoa lohenviejä, ottivat käyttöön jäädytysvarasto-ohjelman tammikuussa 1990. Tavoitteena oli pitää tietty määrä lohta poissa markkinoilta hintojen nostamiseksi. Ohjelman rahoittamista varten otettiin käyttöön pakollinen jäädytysmaksu, joka oli 5 NKR kilolta. Lisäksi FOS lainasi Christiana Bank -pankilta 1,3 miljardia NKR. Norjalaisten pankkien ryhmittymä myönsi toisen lainan, joka oli 600 miljoonaa NKR. Lokakuussa 1991 FOSilla oli suuria lainan takaisinmaksuun liittyviä vaikeuksia. Lisäksi Trondheimin maakuntaoikeus teki 28 päivänä lokakuuta 1991 päätöksen, jonka mukaan 5 NKR:n suuruinen jäädytysmaksu oli lainvastainen. Näiden tekijöiden vaikutuksesta syntyi vakavia epäilyksiä FOSin kyvystä maksaa takaisin lainansa pankeille, mikä johti sen konkurssiin vuoden 1991 marraskuun alussa. Konkurssin seurauksena pankit ja Norjan valtio aloittivat neuvottelut kriisin ratkaisemiseksi. FOS oli ennen konkurssia pakastanut 90 000 tonnia lohta ja suurimmalla osalla sille lohta toimittaneista lohenviljelijöistä oli erääntyneitä laskuja. Pankit ja Norjan valtio ryhtyivät yhteistyöhön asettaakseen FOSin hallittuun selvitystilaan. Sopimuksen seurauksena perustettiin yritys nimeltä Rødfisk, joka hoitaisi FOSin konkurssin selvityksen. Rødfisk on niiden suurten norjalaisten pankkien ryhmittymä, jotka olivat FOSin pääasialliset lainanantajat. Rødfisk perustettiin suorittamaan kaksi päätehtävää: jäljellä olevan varaston myynti ja takaisinmaksu kalanviljelijöille, joilla oli saamisia FOSilta. Konkurssin sattuessa varastossa oli noin 35 000 tonnia jäädytettyä lohta. Pankit ja Norjan valtio rahoittivat Rødfiskin toiminnan. Valtio myönsi korottoman 400 miljoonan NKR:n suuruisen lainan. Tätä lainaa ei koskaan maksettu takaisin, ja lopulta se poistettiin. Pankit ottivat vastatakseen 560 miljoonan NKR:n suuruiset FOSin vararikosta johtuvat saamiset. Vasta rahoitettu Rødfisk aloitti takaisinmaksun lohenviljelijöille maksaen 49 prosenttia niiden aluksi esittämästä vaatimuksesta ja myi jäädytetyn lohen muilla kuin perinteisillä markkinoilla. Norja oli tehnyt Euroopan yhteisöjen komission kanssa sopimuksen siitä, että lohta ei myydä yhteisön alueella. Tutkimuksessa selvisi, että Rødfisk myönsi lohenviljelijöille lainoja 6,0 prosentin korolla vuonna 1992. Markkinahintainen korko tänä aikana oli 11,5 prosenttia. c) Tuen olemassaolo Valtion avustukset Rødfiskille (56) Norjan valtion Rødfiskille myöntämä 400 miljoonan NKR:n suuruinen koroton laina, joka myöhemmin poistettiin, on tukea perusasetuksen 2 artiklan mukaisesti. Taloudellinen tuki on kertaluonteinen 400 miljoonan NKR:n suuruinen perusasetuksen 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdan mukainen avustus. Lohenviljelijät saavat kahdenlaista etua Rødfiskin myöntämien avustusten käytöstä: a) niiden saamiset FOSilta maksetaan osittain takaisin, mitä ei olisi tapahtunut tavanomaisten markkinaedellytysten vallitessa ja b) lainoja myönnetään edullisella korolla. Vaikka 400 miljoonan NKR:n suuruinen avustus annettiin Rødfiskille eikä suoraan lohenviljelijöille, voidaan päätellä, että lohenviljelijät hyötyivät edusta, sillä Rødfisk oli olemassa ainoastaan FOSilta periytyvien hoitamattomien ongelmien ratkaisemiseksi. Myönnettyjen 400 miljoonan Norjan kruunun katsotaan kattavan saamisten takaisinmaksusta ja edullisista lainoista koituvat edut. Erityisyys (57) Tuki on selvästi erityistä, sillä ainoastaan lohenviljelijät hyötyivät Rødfiskin maksuista. Tämän vuoksi 400 miljoonan NKR:n suuruinen kertaluonteinen avustus johtaa tasoitustullin asettamiseen. Norjan hallitus viittasi Euroopan yhteisöjen komission kanssa tehtyyn sopimukseen (johdanto-osan 55 kappale) ja väitti, että kyseisen ajankohdan olosuhteet huomioon ottaen oli kohtuutonta ottaa asia nyt uudelleen esille ja ryhtyä toimenpiteisiin tuen tasoittamiseksi. Neuvosto kuitenkin katsoo, että mainittu sopimus ei millään tavoin estä suojatoimenpiteisiin ryhtymistä ja että koska tuen vaikutukset ovat edelleen havaittavissa, tasoitustoimenpiteisiin on ryhdyttävä mahdollisten vahingollisten vaikutusten korjaamiseksi. Pankkien lainat FOSille (58) Tutkimuksessa ilmeni, että pankit myönsivät lainoja kaupallisin perustein. Christiana Bank oli yksityinen pankki kyseisenä ajankohtana, ja lähes koko laina maksettiin lopulta takaisin. Vaikka osa FOSille ja Rødfiskille myöhemmin myönnettyihin lainoihin osallistuneista pankeista oli jonkin aikaa valtion omistamia, ei ole todisteita siitä, että ne olisivat toimineet muuten kuin kaupallisin perustein. Koska tietyt pankit olivat perusasetuksen 1 artiklan 3 kohdan määritelmän mukaisesti osa julkista viranomaista, taloudellista tukea myönnettiin lainoina FOSille ja Rødfiskille. Koska pankit kuitenkin toimivat kaupallisin perustein ja Rødfisk maksoi takaisin lainat, lohenviljelijät eivät saaneet etua. Edun laskeminen (59) Suuret kertaluonteiset lainat jaetaan ajanjaksolle, joka heijastaa kyseisen tuotannonalan käyttöomaisuuden tavanomaista kuolettamisaikaa. Tuen kokonaismäärä (400 miljoonaa NKR) jaettiin 7 vuoden pituiselle ajanjaksolle, sillä 7 vuotta on Norjassa sovellettava tavanomainen kuolettamisaika, kuten SND-avustusten yhteydessä jo selitettiin (johdanto-osan 37 kappale). Näin saatiin 97,94 miljoonan NKR:n suuruinen tutkimusjaksolle kuuluva määrä. Samoin kuin SND-avustusten suhteen, tähän määrään lisättiin kalanviljelyalalle tutkimusjaksona myönnettyjen lainojen painotettu keskimääräinen korko (8,25 prosenttia), sillä lohenviljelijät olisivat maksaneet korkoa lainatessaan vastaavan määrän liikepankeilta. Avustus ilmaistiin prosentteina norjalaisten lohenviljelijöiden kokonaismyynnin arvosta tutkimusjaksona. Tuki on 0,94 prosenttia. II. OHJELMAT, JOTKA EIVÄT JOHDA TASOITUSTULLIEN ASETTAMISEEN 6. Norjan tutkimusneuvosto RCN (Research Council of Norway) (60) Valituksen tekijä väitti, että Norjan tutkimusneuvosto (RCN) käyttää vuosittain viidessä eri ohjelmassa 100 miljoonaa NKR kalastukseen suunnattuun tutkimukseen ja kehittämiseen. RCN:n tarkoituksena on tukea tutkimusta ja kehittämistä eri aloilla Norjassa. Tukea voidaan myöntää yliopistoille, tutkimuslaitoksille ja yrityksille. Lohenviljelijöiden todettiin saaneen tukea RCN:ltä 24 miljoonaa NKR tutkimusjaksona. Norjan valtio on vaatinut tämän tuen sallimista, koska se myönnetään perusasetuksen 3 artiklan 7 kohdassa säädettyjen arviointiperusteiden mukaisesti. RCN:n tuen todettiin kattavan enintään 50 prosenttia teollisen perustutkimuksen kustannuksista ja 25 prosenttia soveltavan tutkimuksen kustannuksista; näitä prosenttiosuuksia voidaan kasvattaa 10 prosentilla, jos tutkimukseen osallistuu pieniä ja keskisuuria yrityksiä. Kyseessä olevat kustannukset kuuluvat 3 artiklan 7 kohdassa eriteltyjen tukikelpoisten kustannusten määritelmän soveltamisalaan, ja prosenttiosuudet ovat selvästi pienempiä kuin tässä artiklassa perustutkimukselle sallittu 75 prosenttia ja soveltavalle tutkimuksella sallittu 50 prosenttia. Tämän vuoksi todettiin, että RCN:n tutkimus- ja kehittämistyöhön myöntämä tuki ei voi johtaa tasoitustullien asettamiseen. Lisäksi riippumatta siitä, myönnetäänkö RCN:n tuelle sallitun tuen asema vai ei, ei ole olemassa todisteita siitä, että tämä tuki olisi erityistä. 7. Meren tuotteiden vienninedistämisneuvosto (Seafood Export Council) (61) Tämä elin perustettiin vuonna 1991 FOSin seuraajaksi edistämään norjalaisten meren tuotteiden (kalat ja äyriäiset) kauppaa vientimarkkinoilla. Sen menot ovat kasvaneet 2 miljoonasta NKR:sta vuonna 1992 35 miljoonaan NKR:uun vuonna 1995. Tutkimuksessa todettiin, että meren tuotteiden vienninedistämisneuvosto ei anna avustuksia yksittäisille lohenviljelijöille tai -viejille, mutta se edistää tuotteen vientiä messuilla ja erityisten kampanjoiden yhteydessä. Vienninedistämisneuvoston toiminta rahoitetaan suoraan lohenviljelijöiden maksamalla maksulla. Näin ollen sen rahoitus tulee yhteisesti sovitusta yksityisestä lähteestä ja myönnetyt avustukset eivät ole tukea. 8. Pohjois-Norjan Kasvu -yhtiö (North Norwegian Growth) (62) Valituksen tekijä väitti, että Pohjois-Norjan Kasvu -yhtiö, josta 30 prosenttia omistaa valtio ja osan valtion omistama SIVA, DNM ja Tromsin maakuntavaltuusto, myönsi tukea ja teki sijoituksia omaan pääomaan muun muassa vesiviljelyalalla. Tutkimuksessa todettiin, että Pohjois-Norjan Kasvu on julkinen investointiyhtiö, joka myöntää varoja osakepääomana sekä antaa neuvoja Pohjois-Norjan pienille ja keskisuurille yrityksille, joilla on kasvu- ja kannattavuusmahdollisuuksia. Yhtiö perustettiin vuonna 1992. Sen toiminta keskittyy merialalle. On selvää, että Pohjois-Norjan Kasvu tekee pääomasijoituksia pohjoisnorjalaisiin yrityksiin. Se on valtionyhtiö, mutta se pyrkii tuottoon, joka on vähintään 8-10 prosenttia yli vuosittaisen riskittömän tuoton. Kesäkuussa 1996 Pohjois-Norjan Kasvu teki suurimman investointinsa lohialalle - 8,5 miljoonaa NKR lohentuottajaan - minkä seurauksena se sai kyseisestä yrityksestä 34,5 prosentin osuuden. Tämän omaan pääomaan sijoittamisen analyysistä kävi ilmi, että Pohjois-Norjan Kasvun osallistuminen on pitkäaikaista ja että se aikoo varmistaa riittävän tuoton investoinnilleen. Yrityksen tulevaisuudennäkymien taloudellisen arvioinnin perusteella sijoitus sen omaan pääomaan vaikutti perustellulta järkiperäisesti toimivan yksityisen sijoittajan kannalta. Kalanviljelyalalla aiemmin tehtyjen pääomasijoitusten todettiin myös olleen kannattavia. Lisäksi tapauksissa, joissa mukana olevien yritysten osakkeille oli vahvistettu markkinahinta, ei ollut todisteita siitä, että Pohjois-Norjan Kasvu olisi maksanut tätä hintaa enemmän. Vaikka omaan pääomaan sijoittaminen onkin julkisen viranomaisen myöntämää taloudellista tukea, ei siitä näyttänyt koituneen etua vastaanottajalle ja sitä ei näin ollen voida pitää tukena, joka johtaa tasoitustullin asettamiseen. 9. Sties a) Valitus (63) Valituksen tekijä väitti, että Sties Transport on yritys, joka kuljettaa noin 70-80 prosenttia norjalaisesta lohesta, ja että se oli tehnyt tappiota edeltävinä vuosina. Valituksen tekijän mukaan vaikutti vahvasti siltä, että Norjan valtio on rahoittanut Stiesin tappiollista toimintaa. b) Järjestelmän kuvaus (64) Sties Thermo-Transport AS muutti nimensä 1 päivästä kesäkuuta 1996, ja sen uusi nimi on Nor-Cargo Thermo AS (jäljempänä `Nor-Cargo`). Nor-Cargo on kuljetusyritys, joka on erikoistunut lämpötilan vaihteluille alttiiden tuotteiden, kuten lohen, kuljetukseen kotimaassa ja ulkomailla. Nor-Cargon osuus Norjan lohikuljetuksista väheni 50 prosentista noin kymmenen vuotta sitten 36 prosenttiin vuonna 1994, 34 prosenttiin vuonna 1995 ja 24 prosenttiin vuonna 1996. Nor-Cargon lohenkuljetuksen nettotulos oli lievästi voitollinen vuosina 1994 ja 1995, ja se vastasi 4 prosenttia liikevaihdosta. Yritys kokonaisuudessaan kärsi lievistä tappioista vuosina 1992-1995. Tutkimuksessa kävi ilmi, että nämä tappiot katettiin yrityksen käytettävissä olevilla varoilla (aiempina vuosina kootut vararahastot) tai Nor-Cargo-yhtymään kuuluvalta kannattavalta sisaryritykseltä saadulla avustuksella. Lohikuljetusten osalta Nor-Cargo selitti, että sen on hinnoiteltava lähes kustannuksia vastaavasti, koska kilpailu kuljetusmarkkinoilla on kovaa. Lohentuotannossa toimiville asiakkaille ei anneta erityisiä alennuksia. Nor-Cargon omistaa kokonaan Nor-Cargo AS, joka on yksityinen yritys. Nor-Cargo AS -yrityksellä on kolme pääosakasta: Vesteralens Dampskipsselskap (VD), Stavagerske Dampskipsselskap (SD) ja Troms Fylkes Dampskipsselskap (TFD). Kunnat omistavat 25 prosenttia VD:stä ja TFD:stä. Nor-Cargon johtokunnassa ei ole yhtään kuntien edustajaa. Tarkastuksessa ei löytynyt todisteita siitä, että keskus- tai paikallishallinnon julkiset viranomaiset olisivat osallisia Nor-Cargon toiminnassa tai että ne vaikuttaisivat siihen. c) Tuen olemassaolo (65) Nor-Cargon kuljetuspalvelut eivät ole perusasetuksen 2 artiklassa tarkoitettua tukea seuraavista syistä: Ensiksi Nor-Cargo ei vastaa perusasetuksen 1 artiklan 3 kohdassa annettua julkisen toimielimen määritelmää. Yksityinen Nor-Cargo-yritys omistaa kokonaan Nor-Cargo Thermon. Vaikka kunnat ja valtionyhtiöt ovat Nor-Cargon pienosakkaita noin 16 prosentin kokonaisosuudella, tutkimuksessa ei löytynyt todisteita siitä, että ne vaikuttaisivat millään tavoin Nor-Cargon päätöksentekoon. Toiseksi Nor-Cargo ei ole myöntänyt taloudellista tukea lohenviljelijöille. Palveluista veloitetaan tavanomainen markkinahinta. Nor-Cargo kilpailee yksityisyrityksenä Norjan kuljetusalalla. Kolmanneksi Nor-Cargo ei soveltanut etuuskohteluun perustuvia kuljetusmaksuja lohentuottajiin ja näin ollen lohenviljelijöille ei koitunut etua. Lopuksi julkinen viranomainen ei ole kattanut Nor-Cargon tappioita. Kaikki tappiot on katettu yrityksen käytettävissä olevilla varoilla tai Nor-Cargo-yhtymän sisäisellä varojen siirrolla. Tämän vuoksi kyseessä ei ole tuen myöntäminen. 10. Valtion omistamat pankit a) Valitus (66) Valituksen tekijä väitti, että Norjan pankkikriisin seurauksena norjalaiset valtion omistamat pankit rahoittivat lohialan tappiota. Valituksen tekijän mukaan noin 14 prosenttia tällä alalla toimiville lainaajille myönnetyistä lainoista poistettiin vuonna 1991. b) Kuvaus (67) Norjalaiset pankit alkoivat kokea vakavia luottotappioita vuonna 1987, ja sitä seuraavina vuosina tappiot kasvoivat jyrkästi. Vuoteen 1989 mennessä kahdeksan pankkia oli menettänyt pääomansa ja ne eivät pystyneet hoitamaan vastuitaan. Vuonna 1991 oli selvää, että yksityisten pankkien vakuusrahasto ei enää pystyisi kattamaan tämän tuotannonalan pääoman tarvetta. Hallitus perusti maaliskuussa 1991 valtion pankkivakuutusrahaston (Government Bank Insurance Fund, GBIF, perustettu maaliskuun 15 päivänä 1991 annetulla säädöksellä N:o 2) myöntämään lainoja erityisehdoilla pankkien vakuusrahastoille ja lopulta hankkimaan pankkien osakkeita. Hallitus perusti lokakuussa 1991 valtion pankki-investointirahaston (Government Bank Investment Fund), jolla oli valtuudet tarjota pankeille pääomaa ja lainoja kaupallisin perustein. Näin valtiosta tuli lähes kaikkien Norjan tärkeimpien pankkien pääosakas vuosien 1991 ja 1992 aikana. Joidenkin pankkien osalta valtion osakkuutta on myöhemmin pienennetty tai se on poistettu. Näiden toimenpiteiden katsottiin olevan tarpeen, jotta Norjan pankkijärjestelmä voisi jatkaa toimintaansa ja jotta yritysten ja kuntien tarpeisiin olisi jatkossakin tarjolla pääomaa. Vaikka GBIF käytti valtaa pankeissa äänioikeudellaan, se ei puuttunut pankkien liiketoimintaan. Väite siitä, että julkiset viranomaiset suosivat tiettyjä tuotannonaloja GBIF:n kautta, ei vaikuta pitävän paikkaansa. Tutkimuksessa ei löytynyt todisteita siitä, että kyseiset pankit, vaikka olivatkin kokonaan tai osittain valtion omistuksessa, olisivat toimineet tavanomaisten liikeperiaatteiden vastaisesti suhteessa asiakkaisiinsa. c) Tuen olemassaolo (68) Norjalaisten valtion omistamien pankkien toiminta ei vaikuta olevan tasoitustullin asettamiseen johtavaa tukea. Tutkimuksessa ilmeni, että lohenviljelijöille ei koidu etua. Pankit jatkoivat lainojen myöntämistä markkinahinnoin, kuten edellä kuvattiin. Valtion omistajuuden aikana kalanviljelyalaan sovellettiin pitkäaikaisiin valtionobligaatioihin (yli 11 vuotta) sovellettavia nimelliskorkoja, joihin lisättiin 1,5-2 prosenttia. Näitä korkoja sovellettiin myös muihin tuotannonaloihin. Tarkastuksessa ilmeni, että kaikkiin lohenviljelijöille myönnettyihin lainoihin sovellettiin korkoja, jotka vastaavat kaikkien pankkien kaikkiin aloihin soveltamien korkojen kansallista keskiarvoa; lohenviljelyalaan ei sovellettu muita edullisempia korkoja. Tutkimuksessa kävi ilmi, että kalanviljelyyn myönnetyt lainat aiheuttivat asianomaisille pankeille huomattavia tappioita vuodesta 1987 alkaen. Tällaisten tappioiden määrä lisääntyi jyrkästi vuosina 1990 ja 1991, mutta vuoteen 1994 mennessä niitä esiintyi enää tuskin ollenkaan. Näin ollen tappioita aiheutui jo silloin, kun asianomaiset pankit olivat vielä yksityisessä omistuksessa eikä ole löydetty todisteita siitä, että valtion omistukseen siirtyminen olisi vaikuttanut pankkien luotonantokäytäntöön tai saanut niitä myöntämään lainoja edullisimmin ehdoin. Tosiasiallisesti kalanviljelyalalle myönnetyistä lainoista aiheutuvat tappiot olivat suurimmillaan vuonna 1990, ennen kuin hallitus oli hankkinut yhdenkään suuren pankin osakkeita. Kaikki valtion omistusajalle osuvat lohentuottajille myönnetyistä lainoista aiheutuneet tappiot johtuivat alan 1990-luvun alussa kokemista jatkuvista vaikeuksista (jotka johtuivat ylituotannosta ja FOSin jäädytysohjelmasta), ja ne eivät näytä edustaneen tavanomaisista liikeperiaatteista poikkeamista kalanviljelyn osalta. On kiistatta selvää, että valtion puuttuminen pankkialan toimintaan mahdollisti lohenviljelijöiden jatkuvan tukemisen ja että ilman valtion väliintuloa tätä tukea ei ehkä olisi voitu antaa. Lainoista valtion omistajuuden aikana aiheutuneet tappiot olivat kuitenkin toistuvia etuja ja olisi kirjattu tileihin kyseisenä vuonna. Näin ollen jos kyseessä oli tuki, sillä ei olisi enää ollut mitään vaikutusta. Lisäksi mahdollisten saatujen etujen osalta ei ole olemassa todisteita erityisyydestä. 11. SND:n sijoitukset omaan pääomaan (69) SND on investoinut noin 120 miljoonaa NKR lohialalla toimiviin yrityksiin. Tutkimuksessa todettiin, että SND:n investointipolitiikka perustuu riittävän tuoton saamiseen omaan pääomaan tehdyistä sijoituksista, ja SND:n tilien tutkimus osoittaa näiden liiketoimien olevan kannattavia. Lisäksi tapauksissa, joissa asianomaisten yritysten osakkeille oli vahvistettu markkinahinta, ei ole todisteita siitä, että SND olisi maksanut tätä hintaa enemmän. Vaikka näihin sijoituksiin siten liittyy julkisen viranomaisen myöntämä taloudellinen tuki, lohenviljelijät eivät näytä saaneen etua, sillä ei ole todisteita siitä, että SND:n sijoituskäytäntö poikkeaisi norjalaisten yksityisten sijoittajien käytännöstä. Näin ollen tutkimuksessa ei ole todettu tuen olemassaoloa. 12. Muut toimielimet (70) Valituksen tekijä väitti, että Norjan lohenviljelyala saa edelleen etua jatkuvasta tuen myöntämisestä ja luetteloi joukon erilaisia valtion elimiä, joiden väitetään myöntävän tukia. Yhdenkään luetelluista toimielimistä ei todettu myöntävän perusasetuksessa tarkoitettua taloudellista tukea. a) Norjan lohenviljelijät (Norwegian Salmon Breeding) (71) Norjan lohenviljelijät -järjestön ei todettu myöntävän taloudellista tukea lohenviljelijöille. Järjestö on jatkoa Norske Fiskeopdretters Avlsstasjon AS (NFA AS) -järjestölle, jonka Norjan kalanviljelijöiden järjestö (Norwegian Fishfarmers' Association), Kalanviljelijöiden myyntijärjestö (Fishfarmers Sales Organisation) ja Kalanhautomojen kansallinen järjestö (National Association of Fish Hatcheries) perustivat vuonna 1985. Norjan lohenviljelijät perustettiin NFA AS:n ja Sunndalørassa vasta perustetun yrityksen Ava Gen AS yhteenliittymänä. Kalanviljelyalan toimijoille suunnatun osakeannin jälkeen Norjan lohenviljelijät -järjestön osakepääoma oli 21 182 000 NKR, joka jakautui 149 osakkeenomistajan kesken. Norjan teollisuus- ja aluekehitysrahasto (SND) on yksi osakkaista. b) VESCO (72) Eläinlääkinnän sopimustutkimuksen ja kaupallisten palvelujen kansallinen keskus VESCO (National Centre for Veterinary Contract Research and Commercial Services) on valtion omistama osakeyhtiö, jonka Norjan maatalousministeriö omistaa kokonaan. VESCO tekee kotimaassa ja ulkomailla sopimustutkimusta kaupalle, teollisuudelle ja julkiselle sektorille. VESCO on Norjan suurin eläinrokotteiden jakelija. VESCO on saanut voittoa tavaroiden ja palvelujen myynnistä kalanviljelyalalle, se on toiminut kaupallisin perustein ja se ei ole myöntänyt lohenviljelijöille tasoitustullin asettamiseen johtavia tukia. c) SIVA (73) SIVA on valtionyhtiöitä koskevan säädöksen mukaisesti järjestetty valtionyhtiö, jonka paikallishallinnosta ja työllisyydestä vastaavan ministeriön edustama Norjan valtio omistaa kokonaan. SIVAn taloudellinen toiminta liittyy teollisuuskiinteistöjen rakentamisen ja pitkäaikaiseen vuokraukseen sekä alueellisten sijoitusyhtiöiden alullepanoon ja niihin osallistumiseen. SIVA myötävaikutti Pohjois-Norjan Kasvu -sijoitusyhtiön perustamiseen (katso johdanto-osan 62 kappale), ja sen hallussa on 25,62 prosenttia yhtiön 60,3 miljoonan NKR:n suuruisesta osakepääomasta. Kuten edellä selitettiin, Pohjois-Norjan Kasvu teki investointeja kalanviljelyalaan, mutta SIVA ei tehnyt tutkimusjaksona investointeja tai harjoittanut liiketoimintaa, jotka olisivat liittyneet kalanviljelyalaan. d) Valtion eläinlääketieteelliset laboratoriot (74) Valtion eläinlääketieteelliset laboratoriot (SVL) koostuvat Norjan valtion eläinlääketieteellisistä diagnostisista laboratorioista eli Oslossa sijaitsevasta eläinlääketieteellisestä keskuslaboratoriosta ja Sandnesissa, Bergenissä, Trondheimissa ja Harstadissa sijaitsevista alueellisista valtion eläinlääketieteellistä laboratorioista. Eläinten, myös kalojen ja nilviäisten, diagnosoinnin lisäksi SVL toimii maatalousviranomaisten neuvoa-antavana elimenä taudinvalvonnassa sekä eläinten ja vesieläinten terveyttä koskevien virallisten säännösten hallinnoinnissa. Kalanviljelyalan on maksettava SVL:n diagnosointipalveluista. SVL myös myöntää maksullisia terveystodistuksia kalanviejille (tuontimaan niitä vaatiessa). SVL:n toinen tärkeä kaloihin liittyvä toiminta on Norjan kalanviljelyalalla esiintyneiden vakavien tautien eri näkökohtien tutkiminen. Tämä tutkimus on rahoitettu osittain Norjan tutkimusneuvoston avustuksilla, osittain omista budjettimäärärahoista tai kyseisen tuotannonalan tai valtion tiettyä tutkimusta varten myöntämistä varoista. Rahoituksesta ei koidu etua lohenviljelijöille, ja tästä syystä se ei johda tasoitustullien asettamiseen. e) Vientiluottojen takuulaitos (Guarantee Institute for Export Credits) (75) Vientiluottojen takuulaitos (GIEK) on julkinen toimielin. GIEK antaa takauksia ja yleisesti takaa norjalaisille viejille myönnetyt vientiluotot. Näin ollen GIEK on usein taannut lohen viennin yhteisöön osana lyhyiden kaupallisten luottojen ohjelmaa, jos norjalainen viejä on myöntänyt luoton eurooppalaiselle ostajalle. Takauksen antaminen on perusasetuksen 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määriteltyä taloudellista tukea. GIEK takaa vientiluoton viejän maksamaa palkkiota vastaan. Palkkion on tarkoitus kattaa kaikki liiketoimesta GIEKille tulevat kustannukset, mukaan lukien saatavien perimisestä ja tappioista aiheutuva riski. Tämä johtuu GIEKin oikeusperustasta, joka on valtion vuosittainen budjetti. Budjetissa määrätään, että GIEKillä on valtuudet taata vientiluottoja sillä edellytyksellä, että sen menot eivät ole tuloja suuremmat. Vuonna 1995 GIEK takasi kalanvientiä noin 1 800 miljoonan NKR:n arvosta, ja GIEKin sisäisessä analyysissä arvioidaan nettovoiton olevan 1,5-2,0 miljoonaa NKR. Tarkastuksessa ilmeni, että GIEKin ohjelma on valtion virallisesti tukemia vientiluottoja varten annettuja ohjeita koskevan OECD-sopimuksen (Arrangement on Guidelines for Officially State Supported Export Credits) mukainen, ja että sopimuksen korkomääräyksiä näytetään noudatettavan. Näin ollen se on perusasetuksen liitteen I ("luettelo vientitukia koskevista esimerkeistä") k alakohdan toisessa kohdassa olevien poikkeusta koskevien säännösten mukainen. Koska GIEKin ohjelma perustuu kustannusten kattamiseen ja koska sen toiminta oli kannattavaa tutkimusjakson aikana, todettiin, että kyse ei ole tasoitustullin asettamiseen johtavasta tuesta. f) Kalatalouden sekakomitea (Joint Competence Committee for the Fisheries Industry, FFK) (76) Kalatalouden sekakomitea (FFK) perustettiin Norjan kalastajien järjestön (Norwegian Fishermens' Association), Norjan kalanviljelijöiden järjestön (Norwegian Fishfarmers Association), Norjan kalatalouden liiton (Federation of Norwegian Fishing Industry) ja Norjan ammattiyhdistysten liiton (Norwegian Federation of Trade Unions) tekemällä, 9 päivänä lokakuuta 1991 päivätyllä sopimuksella. FFK on edellä mainittujen kalatalouden järjestöjen ja kalastusministeriön edustamien kalastusviranomaisten yhteyselin. Rahastoista ei koidu etua lohen tuotannolle tai viennille eikä yksittäisille tuottajille. g) Kalatalouden naiskomitea (Womens' Committee of the Fisheries Industry) (77) Kalastusministeriö perusti kalatalouden naiskomitean heinäkuussa 1991. Komitea hallinnoi kalastusministeriön budjetista naisille myönnettyjä varoja, ja sen toiminta kohdistuu erityisesti 66:een kalastuksesta riippuvaiseen Norjan kuntaan. Komitean päätarkoitus on lujittaa naisten asemaa kalastusteollisuudessa ja rannikkokunnissa. Varoja ei käytetä tiettyjen yritysten tukemiseen. Nämä avustusjärjestelmät eivät ole lohenviljelijöille myönnettävää perusasetuksessa määriteltyä tukea. III. TUKIA KOSKEVA PÄÄTELMÄ (78) Seuraavien järjestelmien katsottiin johtavan tasoitustullin asettamiseen perusasetuksen säännösten mukaisesti tuen arvon ollessa seuraava: >TAULUKON PAIKKA> Tuen kokonaisarvo on 3,84 prosenttia. D. YHTEISÖN TUOTANNONALA (79) Valitusta tukevat yhteisön tuottajat edustavat noin 57 prosenttia asianomaisen tuotteen yhteisön tuotannosta, ja niiden katsottiin tämän vuoksi edustavan yhteisön tuotannonalaa perusasetuksen 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti. E. VAHINKO 1. Alustavat huomiot (80) Valituksen tehneiltä yrityksiltä pyydettiin ja saatiin tietoja tuotannosta, myynnistä ja markkinaosuuksista. Ottaen kuitenkin huomioon valitusta tukevien tuottajien suuren määrän sekä perusasetuksen 8 artiklan 9 kohdassa säädetyt määräajat, jäljelle jääneet vahinkoa kuvaavat tekijät määritettiin yhteisön tuottajia edustavalta otokselta saatujen tietojen perusteella. (81) Valitusta tukeneesta 90:stä yhteisön tuottajasta komissio valitsi 16 tuottajan otoksen yritysten maantieteellisen sijainnin sekä niiden tuotannon ja myynnin mukaisesti määritetyn koon perusteella. Näiden yritysten tuotanto muodosti 73 prosenttia valituksen tehneiden yhteisön yritysten tuotannosta ja 42 prosenttia yhteisön kokonaistuotannosta. (82) Tässä menettelyssä tutkittiin vahingon määrittämiseksi tiedot, jotka liittyivät vuodesta 1992 alkavaan ja vuoden 1995 elokuun ja vuoden 1996 heinäkuun välisen ajan kattavaan ajanjaksoon. Tätä ajanjaksoa koskevan tutkimuksen maantieteellisenä kohdealueena oli yhteisö sellaisena, kuin se oli menettelyä aloitettaessa, eli 15 jäsenvaltion yhteisö. Vahingon määritys perustui olennaisiin taloudellisiin tekijöihin perusasetuksen 5 artiklan mukaisesti. (83) Olisi huomattava, että Norjasta tapahtuvan tuonnin vahingollinen vaikutus viljeltyä merilohta tuottavan yhteisön tuotannonalan tilanteeseen todettiin ensimmäisen kerran vuonna 1991 polkumyynnin vastaisen menettelyn yhteydessä. Sen jälkeen Norjasta peräisin oleva tuonti on useampaan otteeseen johtanut siihen, että komissio on ottanut käyttöön vähimmäistuontihintoja. Näillä toimenpiteillä näyttää kuitenkin olleen parhaimmillaankin vain lyhytaikainen vaikutus markkinoihin. (84) Seuraavia vahinkoa kuvaavia tekijöitä tarkasteltaessa olisi tämän vuoksi otettava huomioon asianomaisen yhteisön tuotannonalan pitkään kestänyt epäsuotuisa tilanne. 2. Yhteisön kulutus (85) Viljellyn merilohen todennettavissa olevaa kokonaiskulutusta yhteisössä laskettaessa on otettu huomioon seuraavat kokonaismäärät: - yhteisön tuottajien yhteisössä myymät määrät, jotka on määritetty lohenviljelijöiden järjestöiltä (Scottish Salmon Growers' Association, Shetland Salmon Farmers' Association ja Irish Salmon Growers' Association) saatujen tietojen ja yhteisön ulkopuolelle suuntautuvaa vientiä koskevien Eurostat-tietojen perusteella, - asianomaisten tuotteiden (CN-koodit 0302 12 00, 0303 22 00, 0304 10 13 ja 0304 20 13) tuonti Norjasta yhteisöön, - samojen tuotteiden tuonti kaikista muista kolmansista maista yhteisöön. Tuonnin kokonaismäärä laskettiin Eurostatin ja EFTAn asianmukaisten tuontitilastojen perusteella, jotta saataisiin laajennettua viidentoista jäsenvaltion yhteisöä koskevat johdonmukaiset luvut koko tarkasteltavana olevalta ajanjaksolta. Lukujen yhteensopivuuden varmistamiseksi kaikki tiedot muunnettiin lisäksi kokonaisia kaloja koskeviksi. Tätä tarkoitusta varten tuoreen ja jäähdytetyn lohen sekä tuoreiden ja jäähdytettyjen lohifileiden tuontimäärät jaettiin vastaavasti 0,90:llä ja 0,65:llä. Olisi huomattava, että CN-koodeihin 0302 12 00, 0304 10 13 ja 0304 20 13 voi kuulua myös tämän menettelyn ulkopuolella olevia tuotteita (eli tyynenmerenlohet ja/tai luonnonvaraiset lohet), joiden tuontimääriä voidaan kuitenkin ilmoitetun alkuperän perusteella pitää mitättöminä. (86) Tämän perusteella viljellyn merilohen todennettavissa oleva kulutus yhteisössä kasvoi 58 prosentilla eli 201 037 tonnista vuonna 1992 tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden (eli 1 päivän elokuuta 1995 ja 31 päivän heinäkuuta 1996 välisen ajan) 316 866 tonniin. 3. Tuetun tuonnin määrä ja markkinaosuus (87) Norjasta tapahtuvan tuonnin kokonaismäärä kasvoi koko ajan merkittävästi siten, että se oli 134 338 tonnia vuonna 1992 ja 211 597 tonnia tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden aikana, mikä tarkoittaa sitä, että lisäys oli yhteisön kulutuksen kasvua vastaavasti 58 prosenttia. (88) Norjasta yhteisöön suuntautuvan tuonnin markkinaosuus pieneni noin 67 prosentista vuonna 1992 noin 62 prosenttiin vuosina 1993 ja 1994 ja nousi jälleen 67 prosenttiin vuonna 1995 ja tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden aikana. (89) Norjasta peräisin oleva tuonti on viimeisten neljän ja puolen vuoden ajan pystynyt säilyttämään erittäin suuren markkinaosuutensa nopeasti kasvavilla markkinoilla, mikä sinänsä jo kuvastaa norjalaisten viejien asemaa yhteisön markkinoilla. Lisäksi Norjasta tuleva tuonti kasvoi huomattavasti siitä huolimatta, että komissio otti kyseisen ajanjakson aikana käyttöön vähimmäistuontihinnat (katso johdanto-osan 123 kappale). 4. Norjan vientihinnat a) Yleinen suuntaus (90) Tilastotiedoista käy ilmi, että Norjasta peräisin olevan lohen cif-tuontihinta laski jatkuvasti, yhteensä 27 prosenttia vuoden 1992 ja tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden (1 päivästä elokuuta 1995 31 päivään heinäkuuta 1996) välillä. Tämä kehityssuunta näyttäisi osoittavan, että norjalaiset viejät eivät noudattaneet johdonmukaisesti tarkastelujakson aikana käyttöön otettuja vähimmäistuontihintoja. b) Hinnan alittavuus (91) Otokseen kuuluvien yhteisön tuottajien hintoja verrattiin norjalaisten vientihintoihin tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden aikana. Yhteisön tuottajien osalta hintavertailun perustaksi otettiin perattu lohi, jonka päätä ei ole poistettu. Tähän luokkaan kuuluvan lohen myynti edusti yli 65 prosenttia otokseen kuuluvien yhteisön tuottajien lohenmyynnin kokonaismäärästä sekä suurinta osaa norjalaisen lohen tuonnista. (92) Viejien osalta hinnat perustuivat polkumyyntiä ja tukia koskevissa tutkimuksissa yhteistyössä toimineiden norjalaisten viejien antamiin myyntilukuihin. Hintoihin tehtiin tarvittavat oikaisut niiden saattamiseksi vapaan yhteisön rajalla tullattuna -tasolle. (93) Vertailut tehtiin kuukausittaisen painotetun keskiarvon perusteella. Yhteisön tuottajien osalta otettiin huomioon vapaasti tehtaalla -hinnat Norjasta peräisin olevaa tuontia vastaavissa kaupan portaissa. Vertailusta ilmeni, että kuukausittaiset hinnan alittavuuden marginaalit olivat jopa 12 prosenttia. Lisäksi todettiin, että hinnan alittavuus oli suurimmillaan myyntikauden tärkeimmän jakson aikana eli juuri ennen joulua. (94) Olisi huomattava, että lohta kaupataan hyödykkeenä avoimilla kilpailumarkkinoilla. Sitä myydään päivittäisissä erissä ja toimittajien on mukauduttava nopeasti, eli päivittäin tai tunneittain, kilpailijoidensa hintojen laskuun, minkä vuoksi alihinnoittelun määrittäminen on vaikeaa. Tämän vuoksi todettuja hinnan alittavuuden marginaaleja tarkasteltaessa olisi otettava huomioon Norjasta tulevan tuonnin markkinahintoihin aiheuttama jatkuva paine. (95) Eräät tuojat väittivät, että hintavertailussa norjalaisen lohen hintoja olisi tarkistettava ylöspäin sen huomioon ottamiseksi, että kuluttaja on valmis maksamaan enemmän Skotlannista peräisin olevasta lohesta. Tätä väitettä ja erityisesti sitä, että tuotteiden fyysisissä ominaisuuksissa olisi eroja, joiden perusteella hintaa voitaisiin oikaista, ei kuitenkaan perusteltu. 5. Yhteisön tuotannonalan tilanne 5.1 Yleiset tiedot a) Tuotanto (96) Yhteisön tuotannonalan kokonaistuotanto tarkasteltavana olevan tuotteen osalta kasvoi 45 801 tonnista vuonna 1992 tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden 90 206 tonniin. Tämä tuotannon kasvu johtui kysynnän lisääntymisestä ja yhteisön tuotannonala pystyi sen turvin alentamaan yksikkökustannuksiaan ja parantamaan tuottavuuttaan. Otokseen kuuluvilta yrityksiltä saadut tiedot osoittavat, että yritykset pystyivät tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden aikana tuottamaan samalla määrällä työntekijöitä 2,35 kertaa enemmän kuin vuonna 1992. b) Myynti ja markkinaosuudet (97) Yhteisön tuotannonalan myyntimäärät yhteisön markkinoilla kasvoivat tarkastelujakson aikana 40 320 tonnilla eli 42 535 tonnista vuonna 1992 tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden 82 885 tonniin. Tätä kasvua tarkasteltaessa olisi otettava huomioon yhteisön kulutuksessa samana ajanjaksona tapahtunut 116 000 tonnin kasvu. (98) Myyntimäärien kehityksen vertaaminen yhteisön todennettavissa olevan kulutuksen kehitykseen osoittaa, että yhteisön tuotannonalan markkinaosuus nousi 21,2 prosentista 28,9 prosenttiin vuosina 1992-1994 ja laski tämän jälkeen 26,2 prosenttiin tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden aikana. 5.2 Otokseen perustuvat tiedot c) Tuotantokapasiteetti ja sen käyttöaste (99) Tuotantokapasiteetin osalta todettiin, että otokseen valitut yritykset käyttivät erilaisia perusteita tuotantokapasiteetin määrittämiseen, minkä vuoksi kapasiteetin kehitystä koskevia luotettavia lukuja ei ollut saatavilla tutkimusjakson viimeistä kahtatoista kuukautta edeltävältä ajalta. Tämän kahdentoista kuukauden osalta todettiin kuitenkin, että äskettäin perustetun Scottish Environment Protection Agency -nimisen järjestön, joka määrittää kestävän tuotantokapasiteetin rajoja ympäristövaatimusten perusteella, antamat tuotantokapasiteettia koskevat tiedot olivat luotettavia. Tämän perusteella todettiin, että tuotantokapasiteetin käyttöaste oli tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden aikana keskimäärin 59 prosenttia. d) Hintojen kehitys (100) Otokseen kuuluvien yritysten veloittamat hinnat laskivat 24 prosenttia vuoden 1992 ja tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden välisenä aikana. Tämä hintojen lasku vastaa paljolti Norjasta peräisin olevassa tuonnissa havaittua hintojen laskua, mikä osoittaa, että yhteisön tuotannonala ei kyennyt vastustamaan norjalaisten viejien hinnoista johtuvaa painetta. (101) Norjalaiset viejät väittivät, että hintojen lasku johtui yksinomaan lohentuottajien kustannustehokkuuden maailmanlaajuisesta paranemisesta. (102) Yhteisön tuotannonala on todellakin lisännyt tuotantoaan ja myyntiään tarkastelujakson aikana ja pystynyt näin alentamaan yksikkökustannuksiaan ja lisäämään tuntuvasti tuottavuuttaan. Tutkimuksesta kävi kuitenkin ilmi, että edellä mainittu hintojen lasku johti tästä huolimatta riittämättömään kannattavuuteen yhteisön tuotannonalan osalta. Tämä johtui siitä, että hinnat ovat laskeneet enemmän kuin tuottavuuden paranemisen jälkeen osattiin odottaa. Vaikka onkin totta, että tuotantokustannusten pieneneminen johtaa lohen hinnan alenemiseen, tämä ei selitä yhteisön tuotannonalan heikentynyttä kannattavuutta (katso johdanto-osan 103 kappale). e) Kannattavuus (103) Keskimääräinen kannattavuus parani vuosina 1992-1993, mutta huononi myöhemmin markkinoiden kasvusta ja yhteisön tuotannonalan suorittamasta kustannusten karsimisesta huolimatta. Lisäksi keskimääräinen kannattavuus ei missään vaiheessa saavuttanut sitä voiton vähimmäistasoa (noin 15 prosenttia liikevaihdosta), jota pidetään välttämättömänä tämänkaltaisella erittäin riskialttiilla tuotannonalalla (jota uhkaavat taudeista, petoeläimistä ja huonosta säästä johtuvat epävarmuustekijät); keskimääräinen kannattavuus oli vuoden 1992 jälkeen alimmillaan (3,3 prosenttia) tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden aikana. Korostettakoon, että pääosa otokseen kuuluvista yhteisön tuottajista teki huomattavia tappioita tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden aikana. (104) Norjalaiset viejät pitivät komission tavanomaiseksi voittomarginaaliksi esittämää 15 prosenttia liian suurena. (105) Kuten edellä jo todettiin, tutkimus osoitti, että 15 prosentin osuutta liikevaihdosta vastaava voittomarginaali on välttämätön tällä tuotannonalalla. Tämä johtuu tuotannonalan edellä mainitusta riskialttiudesta, mutta se voitiin varmistaa myös tarkastelemalla vahingollisia tukikäytäntöjä edeltäviä lohentuotannon voittomarginaaleja ja muilla vertailukelpoisilla yhteisön tuotannonaloilla kuten taimenenviljelyssä ja kanankasvatuksessa esiintyviä, kohtuullisiksi katsottuja voittomarginaaleja. Kaikki nämä tapaukset vahvistivat, että 15 prosentin voittomarginaalia voitiin pitää kohtuullisena. Lisäksi eräs norjalaisomistuksessa oleva yhteisön tuottaja piti 15 prosentin voittoa kohtuullisena, joskin varovaisena arviona. Tämä yritys katsoi, että 15 prosenttia oli todennäköisesti liiankin pieni marginaali pienten yritysten osalta. Lopuksi voidaan vielä todeta, että 15 prosentin voitto vastaa otokseen kuuluneiden norjalaisten lohenviljelijöiden ja -viejien kotimarkkinoillaan tavanomaisessa kaupankäynnissä saavuttamaa kumuloitua myyntivoittoa. f) Työllisyys (106) Otokseen kuuluvien yhteisön tuottajien työllisyystaso pysyi vakaana vuoden 1992 ja tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden välisenä aikana; kyseisissä yrityksissä oli noin 1 100 suoraan viljeltyjen merilohien tuotantoon liittyvää työpaikkaa. Kokonaisuudessaan yhteisön lohentuotannossa työskenteli samana ajanjaksona arviolta 3 300 henkilöä. g) Investoinnit (107) Investointien määrä kasvoi vuoden 1992 ja tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden välisenä aikana. Tätä kasvua tarkasteltaessa olisi kuitenkin otettava huomioon lohentuotannon erityistilanne, jonka vuoksi yli puolet tämän ajanjakson aikana tehdyistä investoinneista liittyi laitteiden korvaamiseen. Kun lisäksi otetaan huomioon, että kyseessä on kasvava tuotannonala, jolle nykyaikaisten laitteiden hankkiminen on ratkaisevan tärkeää, nettoinvestoinnit eivät näytä olevan riittäviä, jotta nähtävissä oleva kasvu olisi kestävää pitkällä aikavälillä. 6. Päätelmä (108) Seuraavat seikat otettiin huomioon pääteltäessä, että yhteisön tuotannonalalle oli aiheutunut merkittävää vahinkoa tarkastelujakson aikana: (109) Tutkimuksesta ilmeni, että otokseen kuuluviin yhteisön tuottajiin on tarkastelujakson aikana kohdistunut huomattavia hintapaineita, minkä seurauksena kyseiset yritykset ovat joutuneet laskemaan hintojaan merkittävästi. Tämä on johtanut asianomaisten tuottajien taloudellisen tilanteen huononemiseen, mikä ilmenee siinä, että otokseen kuuluvien yritysten kannattavuus on kokonaisuutena ottaen ollut riittämätön ja monet tuottajat ovat tehneet tappiota. Useat yritykset ovat lopettaneet toimintansa viime aikoina ja tiettyjen jäljellä olevien otokseen kuuluvien yritysten toiminta on uhattuna. Lisäksi kannattavuuden heikkenemistä tarkasteltaessa olisi otettava huomioon tuottavuudessa tarkastelujakson aikana saavutetut huomattavat parannukset. Markkinaosuuden osalta olisi huomattava, että yhteisön markkinaosuus on vuonna 1994 tapahtuneen kasvun jälkeen uudelleen laskemassa kulutuksen huomattavasta lisääntymisestä huolimatta. (110) Edellä selostetun perusteella on päätelty, että yhteisön tuotannonalalle on aiheutunut merkittävää vahinkoa perusasetuksen 5 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Tämä päätelmä perustuu pääosin otokseen kuuluviin yhteisön tuottajiin kohdistuneisiin hintapaineisiin sekä kyseisten tuottajien laskevaan ja selvästi riittämättömään kannattavuusasteeseen. F. VAHINGON SYYT (111) Seuraavat tekijät otettiin huomioon, kun pyrittiin määrittämään, johtuiko yhteisön tuotannonalan kärsimä vahinko Norjasta peräisin olevasta tuetusta tuonnista vai olivatko muut tekijät aiheuttaneet kyseisen vahingon tai myötävaikuttaneet sen syntyyn. 1. Asianomaisen tuonnin ja vahingon syy-yhteys (112) Olisi huomattava, että koska Norjasta peräisin olevan lohen tuonnissa todettiin tapahtuvan polkumyynnillä saman ajanjakson aikana, jolloin tasoitustullin alaisia tukia maksettiin norjalaisille tuottajille, polkumyynnin ja tukien samanaikaisia vaikutuksia ei voida erottaa toisistaan ja niitä täytyy tämän vuoksi tarkastella yhdessä. (113) Tutkittaessa, johtuiko yhteisön tuotannonalalle aiheutunut merkittävä vahinko polkumyynnillä tapahtuneesta ja tuetusta tuonnista, todettiin ensinnäkin, että vahinko muodostui pääosin jatkuvista hintapaineista ja yhteisön tuottajien kannattavuuden heikkenemisestä. Samaan aikaan lohen polkumyynnillä tapahtuva ja tuettu tuonti Norjasta kasvoi huomattavasti. Tämän seurauksena Norja on pystynyt säilyttämään markkinaosuutensa erittäin korkealla tasolla (67 prosenttia) kasvavilla markkinoilla. Lisäksi kyseisen tuonnin hinnat laskivat huomattavasti tarkastelujakson aikana ja hinnan alittavuus todettiin jopa 12 prosentiksi tärkeimmän myyntikauden aikana. Tässä yhteydessä olisi muistettava, että lohen markkinat ovat avoimet. Tällaisilla markkinoilla hintojen laskuun johtava paine on todennäköisesti tärkeimmän toimittajan, tässä tapauksessa Norjan, aiheuttama. (114) Näissä olosuhteissa päätellään, että Norjasta peräisin oleva polkumyynnillä tapahtuva tuonti ja tuettu tuonti ovat yhdessä aiheuttaneet merkittävää vahinkoa yhteisön tuotannonalalle. 2. Muut tekijät (115) Kulutuksen kehittymistä yhteisön markkinoilla, muista kolmansista maista peräisin olevan tuonnin kehitystä ja vaikutusta ja yhteisön lohentuotannon kilpailukykyä tarkasteltiin, jotta saataisiin selville, olisiko yhteisön tuotannonalan kärsimä vahinko voinut johtua näistä tekijöistä. a) Yhteisön kulutus (116) Merilohen kulutus yhteisössä kasvoi jatkuvasti vuoden 1992 ja tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden välisenä aikana (yhteensä 58 prosenttia). Yhteisön tuotannonalalle aiheutunut vahinko ei voi tämän vuoksi johtua kysynnän laskusuuntauksesta. b) Tuonti muista kolmansista maista (117) Tämän menettelyn ulkopuolella olevista kolmansista maista (lähinnä Färsaaret, Chile, Kanada ja Islanti) tulevan tuonnin yhteenlasketun markkinaosuuden todettiin laskeneen 12 prosentista 7 prosenttiin tarkastelujakson aikana. Tämän vuoksi pääteltiin, että kyseisen tuonnin vaikutus oli ollut vähäinen. c) Yhteisön tuotannonalan kilpailukyky Olisi huomattava, että yhteisön lohentuottajat ovat parantaneet kilpailukykyään huomattavasti vuoden 1992 ja tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden välisenä aikana; tuotanto työntekijää kohti kasvoi yli kaksinkertaiseksi, kalojen kuolleisuus laski 23 prosentilla ja kasvatetun lohen keskimääräinen paino nousi 25 prosentilla. Lisäksi yhteisön tuotannonalan vienti kannattavilla hinnoilla kasvoi 3 266 tonnista vuonna 1992 tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden 7 321 tonniin. Tämän perusteella voidaan todeta, että yhteisön tuotannonalan kustannustehokkuus on parantunut merkittävästi. 3. Päätelmä (118) Edellä esitetyn perusteella pääteltiin, että norjalaisen lohen polkumyynnillä tapahtuva tuonti ja tuettu tuonti ovat yksinään aiheuttaneet merkittävää vahinkoa yhteisön tuotannonalalle. Lisäksi voidaan todeta, että vaikka tuen määrä oli todettua polkumyyntimarginaalia alempi, tuet ovat merkittävässä määrin vaikuttaneet kyseisen tuonnin aiheuttamaan vahinkoon. G. YHTEISÖN ETU 1. Yleiset huomiot (119) Esitettyjen todisteiden perusteella tutkittiin, oliko tuonnin tukemista ja tästä aiheutunutta vahinkoa koskevista päätelmistä huolimatta olemassa pakottavia syitä, joiden perusteella olisi todettava, että toimenpiteiden käyttöönotto tässä tapauksessa ei olisi yhteisön etujen mukaista. Tästä syystä arvioitiin mahdollisesti käyttöön otettavien toimenpiteiden vaikutukset kaikkiin menettelyissä mukana olleisiin osapuoliin samoin kuin ne seuraukset, joita toimenpiteiden käyttöön ottamisesta luopumisella olisi samoihin osapuoliin. (120) Tässä arvioinnissa kiinnitettiin perusasetuksen säännösten mukaisesti erityistä huomiota tarpeeseen poistaa vahingollisten tukien kauppaa vinouttavat vaikutukset ja palauttaa tehokas kilpailu. 2. Yhteisön tuotannonalan etu (121) Ensinnäkin olisi huomattava, että yhteisön viljellyn merilohen tuotanto on pitkään kärsinyt niistä hyvien kauppatietojen vastaisista käytännöistä, jotka ovat liittyneet Norjan harjoittamaan vientiin. (122) Komissio totesi vahingollisen polkumyynnin olemassaolon jo vuonna 1991 (komission päätös 91/142/ETY) (4), jolloin päätettiin, että vaikka polkumyynti ja siitä aiheutuva vahinko voitiin todeta, toimenpiteitä ei pitäisi ottaa käyttöön sillä perusteella, että Norjan viranomaiset olivat toteuttaneet kansallisen tason toimenpiteitä, joiden arveltiin vakauttavan tilannetta markkinoilla. (123) Tämän jälkeen komissio on määritellyt vähimmäistuontihinnat useaan eri otteeseen viime vuosien aikana (vuoden 1993 marraskuu, vuoden 1994 helmikuu ja maaliskuu); viimeksi ne vahvistettiin 16 päivän joulukuuta 1995 ja 13 päivän kesäkuuta 1996 väliseksi ajaksi asetuksella (EY) N:o 2907/95 (5). Vähimmäistuontihintoja perusteltiin sillä, että tuonnin määrä ja hinnat aiheuttivat tai uhkasivat aiheuttaa markkinahäiriöitä, jotka olisivat johtaneet vakaviin taloudellisiin ja yhteiskunnallisiin sekä ympäristöön liittyviin ongelmiin ja jotka edellyttivät välittömiä toimenpiteitä. Toisin kuin polkumyynnin vastaiset toimenpiteet tai tasoitustoimenpiteet, nämä toimenpiteet eivät edellyttäneet päätelmää siitä, että viejämaa olisi syyllistynyt hyvien kauppatapojen vastaisiin käytäntöihin. Näillä toimenpiteillä ei saatu aikaan toivottuja vaikutuksia. (124) Tässä tilanteessa katsotaan, että jos Norjasta peräisin olevan polkumyynnillä tapahtuvan ja tuetun tuonnin vahingollisten vaikutusten korjaamiseksi ei ryhdytä tehokkaisiin toimenpiteisiin, yhteisön tuotannonalan tilanne heikkenee entisestään siihen pisteeseen, että sen olemassaolo saattaa lopulta olla uhattuna. (125) Olisi myös muistettava, että viljellyn merilohen tuotannonala yhteisössä koostuu lähinnä pienistä ja keskisuurista yrityksistä, jotka sijaitsevat etupäässä yhteisön vähiten kehittyneillä maaseutualueilla (tavoitteen 1 kohdealueet), joilla taloudellinen toiminta on vähäistä. Kuten edellä mainittiin, yhteisön tuotannonala on jatkuvasti parantanut tuottavuuttaan, eikä sitä näin ollen ole syytä epäillä. Suuriin yhtymiin kuuluvat tuottajat ovat rakenneuudistuksen aikana ostaneet useita pieniä viljelylaitoksia. Jos toimenpiteitä ei toteuteta, kilpailijoiden määrä markkinoilla todennäköisesti vähenee entisestään, minkä lisäksi saattaa osoittautua, että tuottavuuden parantamiseen tähtäävillä investoinneilla ja rakenneuudistuksella ei ole ollut toivottuja vaikutuksia. 3. Muiden yhteisön tuotannonalojen etu (126) Tietyt viljellyn merilohen jatkokäyttäjät, kuten savustajat ja tukkumyyjät, väittivät, että Norjasta peräisin olevan viljellyn merilohen tuontia koskevien toimenpiteiden käyttöönotto vaikuttaisi kielteisesti niiden toimintaan. Nämä käyttäjät väittivät, että jos Norjasta tuodun viljellyn merilohen määrä vähenee näiden toimenpiteiden johdosta, vaihtoehtoisia hankintalähteitä ei olisi. Samat käyttäjät väittivät, että jos Norjasta tuodun viljellyn merilohen hinta nousisi, niiden olisi siirrettävä lisäkustannukset lopullisille kuluttajille, jotka sitten siirtyisivät käyttämään muita tuotteita. Lisäksi väitettiin, että Norjasta peräisin olevan käsittelemättömän viljellyn merilohen tuonnissa käyttöön otettava tulli voisi johtaa viljeltyä merilohta jalostavan teollisuuden laajenemiseen Norjassa yhteisön jalostusteollisuuden kustannuksella. (127) Ensinnäkin olisi korostettava, että tutkimuksen mukaan yhteisön tuotannonala pystyisi lisäämään tuotantoa ja varmasti tekisi niin, jos se voisi saada kohtuullisen tuoton. Lisäksi on todettava, että jos ehdotetut toimenpiteet johtaisivat Norjasta tuodun viljellyn merilohen määrän vähenemiseen, vaihtoehtoisia hankintalähteitä on kyllä tarjolla (esimerkiksi Chile, Kanada, Islanti ja Färsaaret). (128) Toimenpiteiden käyttöönoton jälkeisestä hinnoittelupolitiikasta voidaan todeta, että yhteisön tuottajat todennäköisesti nostavat hintojaan ainoastaan sen verran, kuin on ehdottomasti tarpeen kohtuullisemman tuoton saamiseksi. Jos yhteisön tuottajat nostaisivat hintojaan tuntuvasti, olisi erittäin todennäköistä, että muut viejämaat saisivat aiempaa suuremman osuuden yhteisön markkinoista. Yhteisön tuotannonalan hinnankorotuksia rajoittaa myös toinen seikka eli se, että kuluttajille on tarjolla myös viljeltyä meritaimenta, joka muistuttaa melko paljon lohta ja voi siten korvata sen; viljeltyä taimenta myydään yhteisössä hieman alhaisempaan hintaan ja Norjasta peräisin olevan viljellyn merilohen tuetun tuonnin lisääntyminen on vaikuttanut kielteisesti myös siihen. (129) Siitä mahdollisuudesta, että Norjasta tulevilla kilpailevilla jalostustuotteilla olisi kielteinen vaikutus yhteisön jalostusteollisuuteen, voidaan todeta, että polkumyynti- ja tasoitustulleja sovelletaan raaka-aineeseen, joka muodostaa vain osan jalostetun tuotteen kustannuksista. Ehdotettujen tullien rajallinen vaikutus ei näin ollen riittäisi aikaansaamaan jalostustoiminnan vähenemistä yhteisössä. Lopuksi voidaan vielä todeta, että suurin osa yhteisössä toimivista savustamoista jalostaa ja kauppaa myös yhteisössä tuotettua lohta sekä muita tuotteita, joten ne eivät ole täysin riippuvaisia Norjasta tuodusta lohesta. (130) Arvioidakseen toimenpiteiden todennäköistä vaikutusta yhteisön jalostusalan yrityksiin komissio lähetti kyselylomakkeet kaikille yrityksille, jotka olivat jäseniä niissä kolmessa kauppiaiden ja jalostajien yhdistyksessä, jotka olivat ilmoittautuneet ja pyytäneet kuulemista. (131) Kyselylomakkeita lähetettiin yhteensä 93, mutta vastauksia saatiin vain yksi täydellinen ja todennettavissa oleva, minkä vuoksi on mahdotonta edustavasti arvioida toimenpiteiden käyttöönoton mahdollisia vaikutuksia viljeltyä merilohta kauppaavaan tai jalostavaan yhteisön teollisuuteen. (132) Tähän mennessä saadut tiedot osoittavat joka tapauksessa, että savustetun lohen osalta raaka-aineesta eli viljellystä merilohesta aiheutuvat kustannukset ovat noin 45 prosenttia tuotannon kokonaiskustannuksista. Niinpä jos raaka-aineen hintaa nostettaisiin vaikkapa 10 prosentilla, savustetun lohen tuotantokustannukset nousisivat kokonaisuudessaan vain 4,5 prosentilla. (133) Lisäksi useista luotettavista lähteistä saadut tiedot näyttävät osoittavan, että jalostusalan yritysten tilanne yhteisössä vaihtelee suuresti. Toisaalta on olemassa suuriin yhtymiin kuuluvia valmisaterioita tuottavia yrityksiä. On epätodennäköistä, että ehdotetut toimenpiteet vaikuttaisivat kielteisesti näihin yrityksiin, koska raaka-aineena käytettävästä kalasta aiheutuvat kustannukset muodostavat vain vähäisen osan lopputuotteen kustannuksista. Toisaalta on myös olemassa yrityksiä, jotka savustavat tai suolaavat lohta ja jotka ovat riippuvaisempia raaka-aineen hinnoista. Nämä yritykset joutuisivat todennäköisesti siirtämään osan lisäkustannuksistaan seuraavan kaupan portaaseen. Kuten edellä johdanto-osan kappaleessa 132 todettiin, kustannusten lisäys olisi kuitenkin vähäistä. Tähän mennessä saadut tiedot näyttävät sitä paitsi osoittavan, että vasta yli 20 prosentin hintojen nousu saattaisi johtaa siihen, että kuluttajat siirtyvät käyttämään toisia tuotteita. 4. Tuojien etu (134) Tietyt tuojat ovat yleisellä tasolla väittäneet, että suojatoimenpiteiden käyttöönotto vaikuttaisi niihin kielteisesti. (135) Kuten edellä todettiin, ehdotetut toimenpiteet antavat yhteisön tuotannonalalle mahdollisuuden toipua tuetun tuonnin vahingollisista vaikutuksista, mutta ne eivät vaikuta tuojien mahdollisuuksiin hankkia lohta Norjasta tai muista lähteistä, eivätkä ne myöskään merkitse hintojen korottamista yli sen tason, joka on tarpeen, jotta yhteisön tuotannonalan kannattavuus muodostuisi jälleen kohtuulliseksi. 5. Kuluttajien etu (136) Kuluttajien edustajat (BEUC) ovat väittäneet, että suojatoimenpiteet eivät olisi yhteisön kuluttajien edun mukaisia, koska niillä rajoitettaisiin tarjolla olevien tuotteiden määrää ja/tai ne aiheuttaisivat kuluttajahintojen nousua. (137) Kuten edellä todettiin, vaihtoehtoisten hankintalähteiden olemassaolo ja korvaavien tuotteiden saatavuus näyttäisivät viittaavan siihen, että mahdolliset vaikutukset lopulliseen kuluttajaan ovat erittäin pieniä. Lisäksi olisi muistettava, että tulli kannetaan cif-tuontihinnasta. Tämän vuoksi mahdolliset vaikutukset vähittäismyyntihintoihin olisivat vielä pienempiä. Olisi myös huomattava, että lohen vuosikulutus yhteisössä on arvioitu keskimäärin 0,8 kilogrammaksi henkilöä kohti, mistä syystä kokonaisvaikutus kuluttajiin lienee hyvin pieni. 6. Päätelmä (138) Kun kaikki edellä kuvatut seikat oli tarkoin tutkittu, pääteltiin, että tasoitustoimenpiteiden käyttöönotto Norjasta peräisin olevan viljellyn merilohen tuonnissa on yhteisön edun mukaista, koska ei ole olemassa pakottavia syitä, joiden vuoksi olisi pääteltävä, että kyseisten toimenpiteiden käyttöönotto ei ole yhteisön edun mukaista. H. TASOITUSTOIMENPITEET 1. Tasoitustoimenpiteiden taso (139) Perusasetuksen asiaa koskevien säännösten perusteella tutkittiin, olisiko käyttöön otettavien toimenpiteiden tason oltava alempi kuin todettu tukimäärä, jos tämä alempi taso riittäisi poistamaan yhteisön tuotannonalalle aiheutuvan vahingon. (140) Tässä suhteessa katsotaan, että yhteisön tuotannonalan on käyttöön otettavien toimenpiteiden myötä voitava saada tuotteistaan hinta, jonka ne olisivat saaneet ilman polkumyynnillä tapahtuvaa tuontia. Koska päinvastaisia tietoja ei ole esitetty, voidaan lähteä siitä, että kyseisen hinnan on katettava tuotantokustannukset ja kohtuullinen voitto. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi tuontihintoja olisi vastaavasti nostettava. (141) Tarvittavan hintojen korotuksen määrittämiseksi tuetun tuonnin hintoja olisi verrattava myyntihintoihin, jotka perustuvat yhteisön tuotannonalan tuotantokustannuksiin sekä kohtuulliseen voiton määrään. Tässä yhteydessä katsottiin, että 15 prosentin voittomarginaali edustaa sitä vähimmäisvoittotasoa, joka tarvitaan, jotta ala olisi elinkelpoinen. Tätä voittotasoa määritettäessä otettiin huomioon tuotannonalan riskialttius, joka johtuu muun muassa tuotantovaiheen pituudesta (18-24 kuukautta), alaa uhkaavista taudeista, petoeläimistä ja huonoista sääolosuhteista, hyödykkeenä kaupattavan tuotteen hintakehityksen heikosta ennustettavuudesta ja tuotteen lyhyestä säilytysajasta. Todettiin myös, että riittävää voittomarginaalia tarvittiin, jotta yhteisön tuottajilla olisi mahdollisuus saada rahoitusta, mikä on ratkaisevan tärkeää kilpailukyvyn säilyttämiseksi nopeasti kasvavilla markkinoilla. Tämän perusteella hinnan alittavuuden määrityksessä (katso johdanto-osan kappale 91) käytettyjen tuotetyyppien vientihintojen painotettua keskiarvoa vapaasti yhteisön rajalla -tasolla ja tarvittaessa oikaistuna rahtikustannusten, tullien ja tuonnin jälkeisten kustannusten huomioon ottamiseksi verrattiin tutkimusjakson viimeisten kahdentoista kuukauden osalta valikoitujen yhteisön tuottajien v