KOMISSION TÄYTÄNTÖÖNPANOASETUS (EU) 2019/2092,

annettu 28 päivänä marraskuuta 2019,

lopullisen tasoitustullin käyttöön ottamisesta Indonesiasta peräisin olevan biodieselin tuonnissa

EUROOPAN KOMISSIO, JOKA

ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen,

ottaa huomioon muista kuin Euroopan unionin jäsenvaltioista tapahtuvalta tuetulta tuonnilta suojautumisesta 8 päivänä kesäkuuta 2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/1037 (1), jäljempänä ’perusasetus’, ja erityisesti sen 15 artiklan

sekä katsoo seuraavaa:

1. MENETTELY

1.1 Vireillepano

(1) Euroopan komissio, jäljempänä ’komissio’, pani 6 päivänä joulukuuta 2018 vireille tukien vastaisen tutkimuksen, joka koski Indonesiasta peräisin olevan biodieselin tuontia Euroopan unioniin, jäljempänä ’unioni’, perusasetuksen 10 artiklan perusteella.

(2) Komissio julkaisi Euroopan unionin virallisessa lehdessä tutkimuksen vireillepanoa koskevan ilmoituksen (2), jäljempänä ’vireillepanoilmoitus’.

(3) Komissio pani tutkimuksen vireille European Biodiesel Boardin, jäljempänä ’valituksen tekijä’ tai ’EBB’, tehtyä 22 päivänä lokakuuta 2018 valituksen sellaisten tuottajien puolesta, joiden osuus unionin kokonaistuotannosta on 32 prosenttia.

1.2 Väliaikaiset toimenpiteet

(4) Komissio otti 14 päivänä elokuuta 2019 käyttöön väliaikaisen tasoitustullin Indonesiasta peräisin olevan biodieselin tuonnissa unioniin komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) 2019/1344 (3), jäljempänä ’väliaikaista tullia koskeva asetus’.

(5) Kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 13 kappaleessa todetaan, tukia ja vahinkoa koskeva tutkimus kattoi 1 päivän lokakuuta 2017 ja 30 päivän syyskuuta 2018 välisen ajan, jäljempänä ’tutkimusajanjakso’, ja vahinkoa koskevaan arvioon vaikuttavien kehityssuuntausten tarkastelu kattoi 1 päivän tammikuuta 2015 ja tutkimusajanjakson päättymisen välisen ajanjakson, jäljempänä ’tarkastelujakso’.

1.3 Myöhempi menettely

(6) Kun niistä olennaisista tosiasioista ja huomioista, joiden perusteella väliaikainen tasoitustulli oli määrätty, oli ilmoitettu, jäljempänä ’alustavien päätelmien ilmoittaminen’, EBB, Indonesian viranomaiset ja kolme kaikkiaan neljästä indonesialaisesta vientiä harjoittavasta tuottajasta esittivät kirjallisia huomautuksia ja toivat esiin kantansa alustaviin päätelmiin.

(7) Kuulemista pyytäneille osapuolille annettiin mahdollisuus tulla kuulluiksi. Kuulemisia järjestettiin EBB:n, Indonesian viranomaisten ja kaikkien neljän indonesialaisen vientiä harjoittavan tuottajan kanssa.

(8) Komissio tarkasteli asianomaisten osapuolten esittämiä huomautuksia, ja niitä käsitellään tarkemmin tässä asetuksessa.

(9) Komissio ilmoitti kaikille asianomaisille osapuolille niistä olennaisista tosiasioista ja huomioista, joiden perusteella se aikoi ottaa käyttöön lopullisen tasoitustullin Indonesiasta peräisin olevan biodieselin tuonnissa unioniin, jäljempänä ’lopullisten päätelmien ilmoittaminen’.

(10) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen EBB, Indonesian viranomaiset ja neljä indonesialaista vientiä harjoittavaa tuottajaa esittävät kirjallisia huomautuksia, joissa ne toivat esiin kantansa lopullisiin päätelmiin. Komissio pani merkille, että Indonesian viranomaisten ja kahden vientiä harjoittavan tuottajan huomautukset olivat kaikilta osin samat, ja tässä asetuksessa näitä lopullisia päätelmiä koskevia huomautuksia käsitellään Indonesian viranomaisten huomautuksina.

(11) Kuulemista pyytäneille osapuolille annettiin mahdollisuus tulla kuulluiksi. Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen järjestettiin kuulemisia EBB:n, Indonesian viranomaisten ja kahden indonesialaisen vientiä harjoittavan tuottajan kanssa, joita oli kaikkiaan neljä.

(12) Lopullisia päätelmiä koskevissa huomautuksissaan Indonesian viranomaiset ja kaksi vientiä harjoittavaa tuottajaa esittivät, että niiden puolustautumisoikeuksia ei ollut kunnioitettu, erityisesti seuraavien seikkojen osalta: hintojen alittavuutta koskevat laskelmat, laskelmissa käytettyjen unionin tuotannonalan tuotevalvontakoodien ilmoittaminen asianomaisille osapuolille, unionin tuotannonalan sekoituksissa käytetty raaka-aine ja suodatettavuuden rajalämpötila, jäljempänä ’CFPP’ (4), unionin tuotannonalan myynnissä.

(13) Indonesian viranomaiset ja kaksi neljästä indonesialaisesta vientiä harjoittavasta tuottajasta pyysivät kuulemista kuulemisesta vastaavan neuvonantajan kanssa, ja tällainen kuuleminen pidettiin 14 päivänä lokakuuta 2019.

(14) Kaikkia näitä seikkoja käsiteltiin jo lopullisten päätelmien ilmoittamisessa, ja ne selitettiin Indonesian viranomaisille niiden kuulemisten aikana, jotka järjestettiin lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen.

(15) Komissio tarkasteli huomautuksia, joita asianomaiset osapuolet esittivät lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen, ja niitä käsitellään tarkemmin tässä asetuksessa.

1.4 Tutkimusajanjakso ja tarkastelujakso

(16) Koska tutkimusajanjaksosta ja tarkastelujaksosta ei esitetty huomautuksia, väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 13 kappaleessa esitetyt päätelmät voitiin vahvistaa.

2. TARKASTELTAVANA OLEVA TUOTE JA SAMANKALTAINEN TUOTE

2.1 Tuotteen määritelmää koskevat väitteet

(17) Väliaikaista tullia koskevan asetuksen julkaisemisen jälkeen Wilmar Group, jäljempänä ’Wilmar’, joka on yksi indonesialaisista vientiä harjoittavista tuottajista, esitti väitteen, jonka mukaan sen toteuttamaa fraktioitujen metyyliestereiden vientiä ei pitäisi katsoa tarkasteltavana olevan tuotteen vienniksi. Wilmar huomautti, että tämä väite oli esitetty määräaikaan mennessä, sillä se oli Wilmarin otantalomakkeen liitteessä I.

(18) Väitettä ei kuitenkaan esitetty erikseen. ja siksi muut asianomaiset osapuolet eivät olleet panneet sitä merkille ennen väliaikaista tullia koskevaan asetukseen annettujen huomautusten vastaanottoa.

(19) Komissio totesi, että sama vientiä harjoittava tuottaja oli Indonesiasta tulevan biodieselin tuontia koskeneessa aiemmassa polkumyyntitutkimuksessa esittänyt saman väitteen samojen tietojen pohjalta ja että se oli hylätty sekä väliaikaista tullia koskevassa asetuksessa (5) että lopullista tullia koskevassa asetuksessa (6), jäljempänä ’alkuperäinen tutkimus’.

(20) Nyt käsillä olevassa tutkimuksessa komissio hylkäsi jälleen tämän väitteen, joka koskee kyseisen tuotteen jättämistä tuotteen määritelmän ulkopuolelle, niistä kolmesta seuraavassa esitettävästä syystä, jotka on esitetty aiemmassa polkumyynnin vastaisessa asetuksessa:

(21) Ensinnäkin fraktioidut metyyliesterit ovat rasvahappojen metyyliestereitä ja niitä voidaan käyttää biodieselissä. Tässä mielessä polttoaineena voidaan käyttää biodieseliä, joka on ilmoitettu muuhun kuin polttoainekäyttöön, koska sillä on samat fyysiset ja tekniset ominaisuudet.

(22) Toiseksi on vaikeaa erottaa yhtä rasvahappometyyliesteriä toisesta ilman kemiallista analyysia tuontisatamassa.

(23) Kolmanneksi fraktioidut metyyliesterit eivät ole eurooppalaisen standardin (EN 14214) mukaisia, mutta niitä voidaan siitä huolimatta sekoittaa muihin biodieseleihin standardin mukaisen seoksen saamiseksi.

(24) Wilmar myös pyysi komissiota vahvistamaan, että fraktioidulle metyyliesterille on periaatteessa mahdollista myöntää loppukäyttöön perustuva tullimenettely, jossa tulleista annetaan vapautus sillä edellytyksellä, että yritys voi kansallisia tulliviranomaista tyydyttävällä tavalla osoittaa, että fraktioidun metyyliesterin loppukäyttö ei ole polttoaineena.

(25) Komissio totesi, että tullisuspensio on myönnetty osalle fraktioitujen metyyliesterien tuontia sillä edellytyksellä, että loppukäyttö on tullivalvonnassa, kuten neuvoston asetuksessa (EU) 2018/2069 (7) säädetään. Tämä huojennus koskee kuitenkin ainoastaan yhteisen tullitariffin autonomisia tulleja eikä sillä rajoiteta tasoitustullien soveltamista. Näin ollen komissio hylkäsi lopullisen loppukäyttöön perustuvaa helpotusta koskevan pyynnön siltä osin kuin kyse on tasoitustullista.

(26) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Wilmar esitti jälleen loppukäyttöön perustuvaa helpotusta koskevan pyynnön tasoitustullien osalta fraktioitujen metyyliesterien viennissä. Mitään uusia tietoja tai syitä siihen, miksi loppukäyttöön perustuva helpotus olisi myönnettävä tasoitustulleihin, ei toimitettu, joten pyyntö hylättiin. Komissio ei havainnut pätevää syytä jättää fraktioidut metyyliesterit pois tuotteen määritelmästä. Se, että Wilmar voi käyttää fraktioituja metyyliestereitä muihin käyttöihin kuin polttoaineeksi, ei tarkoita, että tällainen tuotelaji olisi jätettävä tämän tutkimuksen ulkopuolelle.

(27) Koska tuotteen määritelmästä ei esitetty muita huomautuksia, komissio vahvisti väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 31–37 kappaleessa esitetyt päätelmät.

3. TUET

3.1 Valtion tuki biodieselteollisuudelle suorilla varojen suoralla siirrolla palmuöljyn viljelyn rahaston (Oil Palm Plantation Fund) kautta

3.1.1 Taloudellinen tuki

(28) Alustavien päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset väittivät, että komissio ei osoittanut, että vientiä harjoittavien tuottajien hyväksi oli annettu taloudellista tukea.

(29) Indonesian viranomaiset ja kaikki vientiä harjoittavat tuottajat väittivät, että palmuöljyn viljelyn rahastoa, jäljempänä ’OPPF’, rahoitetaan yksinomaan perimällä vientimaksua raa’asta palmuöljystä ja siitä johdetuista tuotteista. Lisäksi Indonesian viranomaiset väittivät, että vientiä harjoittavat tuottajat maksavat vientimaksun suoraan OPPF:lle ennen tavaroiden vientiä. Indonesian viranomaisten mukaan valtion yleisestä talousarviosta ei näin ollen poisteta varoja eikä kyse siis ole rahoitusosuudesta.

(30) Tältä osin komissio toisti, että kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 56–61 kappaleessa todetaan, palmuöljyn viljelyn rahaston hallinnointivirasto, jäljempänä ’hallintovirasto’, toimii julkisena elimenä perusasetuksen 2 artiklan b alakohdassa sekä perusasetuksen 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdassa tarkoitetulla tavalla ja WTO:n oikeuskäytännön mukaisesti. Tämän vuoksi hallinnointiviraston käyttämät varat ovat julkisia varoja.

(31) Komissio pyrki Indonesian viranomaisten tiloissa toteutetun tarkastuskäynnin aikana hankkimaan ja todentamaan näyttöä, joka tukee Indonesian hallituksen väitettä, jonka mukaan OPPF-varat eivät kuulu valtion talousarvioon. Indonesian viranomaiset eivät kuitenkaan voineet esittää tällaista näyttöä.

(32) Sen sijaan Indonesian viranomaiset esittivät näyttöä, joka osoitti, että vientiä harjoittavat tuottajat todella maksoivat vientimaksun ennen tavaroidensa vientiä. Ne eivät kuitenkaan voineet antaa mitään osoitusta siitä, että tällaiset maksut suoritetaan OPPF:n tilille, joka olisi erillinen valtion talousarvioon nähden ja näin estäisi raa’an palmuöljyn vientimaksusta kerättyjen varojen käytön valtion yleiseen talousarvioon ja johonkin muuhun Indonesian hallituksen sopivaksi katsomaan tarkoitukseen. Lisäksi ei ole myöskään viitteitä siitä, että OPPF:llä olisi erillinen tili biodieselin ja toisaalta muiden tuotteiden (mukaa lukien raaka palmuöljy) vientimaksujen keräämistä varten. Tämä viittaa siihen, että hallinnointiviraston käytettävissä olevat varat eivät ole riippuvaisia siitä, että biodieselin vientiä harjoittavat tuottajat maksaisivat ensin vientimaksun, sillä Indonesian viranomaiset ovat ehkä jo aiemmin keränneet julkisia varoja kantamalla vientimaksuja muista tuotteista. Koska päinvastaista näyttöä ei esitetty, komissio vahvisti näin ollen väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 64 kappaleessa esitetyt päätelmät.

(33) Komissio pani lisäksi merkille, että sen enempää Indonesian viranomaiset kuin mikään vientiä harjoittavista tuottajistakaan ei asettanut kyseenalaiseksi OPPF:n asemaa julkisena elimenä. Kun otetaan huomioon, että Indonesian viranomaiset eivät pystyneet antamaan vakuuttavaa päinvastaista näyttöä, OPPF:n käytettävissä olevia varoja on pidettävä julkisina varoina ja näin ollen valtion varoista peräisin olevina (kuten pakollinen vientimaksu).

(34) Indonesian viranomaiset ja kaikki vientiä harjoittavat tuottajat väittivät lisäksi, että komissio teki virheen analysoimalla OPPF:n maksut erillään eikä osana maksua, jonka Indonesian viranomaiset tekivät biodieseliä hankkiessaan. Indonesian viranomaiset ja kaikki vientiä harjoittavat tuottajat väittivät myös, että komissio erehtyi pitäessään järjestelmää avustuksena, vaikka sitä voitaisiin enintään pitää tavaroiden julkisena hankintana suurempaa kuin asianmukaista korvausta vastaan.

(35) Jäljempänä esitettävistä syistä komissio hylkäsi väitteen, jonka mukaan komissio tutki OPPF:n suorittamia maksua erikseen ja jonka mukaan ohjelmaa olisi pidettävä Indonesian viranomaisten toteuttamina tavaroiden (biodieselin) ostoina.

(36) Komissio totesi, että biodieseliä eivät osta Indonesian viranomaiset vaan tietyt sekoittajat (Pertamina ja AKR). Indonesian viranomaisilla ei ole OPPF:n kautta mitään sopimussuhdetta biodieselin tuottajiin eivätkä ne saa mitään vastineeksi niistä varoista, jonka ne jakavat biodieselin tuottajille. Mikään asianomainen osapuoli ei myöskään ole tutkimuksen aikana väittänyt, että Indonesian viranomaisilla olisi jonkinlainen sopimussuhde biodieselin tuottajiin.

(37) Sovellettavan lainsäädännön mukaan biodieselin toimittajien, jotka ovat halukkaita osallistumaan tähän ohjelmaan, on toimitettava palmuöljymetyyliesterit, jäljempänä ’PME’, maaöljyalan toimijoille (ks. väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 45 ja 46 kappale) Pertamina tai AKR, jotka sekoittavat ne mineraalidieselin kanssa saadakseen B20-dieseliä. Sovellettava lainsäädäntö antaa tähän ohjelmaan osallistuville biodieselin tuottajille oikeuden saada a) sekoittajilta maksu biodieselistä ja b) lisävarat OPPF:stä. Biodieselin tuottajilla ei ole sopimusperusteisia velvollisuuksia Indonesian viranomaisiin tai OPPF:ään nähden, lukuun ottamatta velvollisuutta noudattaa asiaa koskevien sääntöjen mukaisesta velvoitetta, josta ne saavat korvauksen. Koska keskinäistä sopimusvelvoitetta ei ole, OPPF:n maksamat varat eivät siis ole osa vastikkeellista sopimusta (kuten viranomaisten toteuttama biodieselin ostaminen tiettyyn hintaan). Indonesian viranomaiset asettavat kullekin ohjelmaan osallistuvalle biodieselin tuottajalle yksinkertaisesti velvoitteen myydä tietyn määrän biodieseliä Pertaminalle tai AKR:lle määrähintaan (mineraalidieselin viitehinta) ja tarjoavat lisärahoituksen suoraan biodieselin tuottajille. Vaikka ohjelman tarkoituksena on kannustaa biodieselin käyttöä kotimarkkinoilla ja se liittyy tällaiseen toimintaan, Indonesian viranomaiset eivät osta biodieseliä suoraan ja käytä sitä valtiollisiin tarkoituksiin tai myy sitä edelleen, vaan ne tukevat biodieselin myyntiä tarjoamalla lisävaroja biodieselin tuottajille myös silloin kuin niihin osallistuu yksityisiä toimijoita (kuten AKR). Sen enempää Indonesian viranomaiset kuin vientiä harjoittavat tuottajatkaan eivät esittäneet näyttöä siitä, että Pertamina ja AKR olisivat tässä yhteydessä julkisia elimiä. Ne ovat toimijoita, jotka osallistuvat tähän ohjelmaan vapaaehtoisesti.

(38) Tämän vuoksi komissio tutki ohjelman tässä asiayhteydessä ja totesi, että OPPF:n maksuja biodieselin tuottajien hyväksi ei voida pitää Indonesian viranomaisten ja biodieselin tuottajien välisessä ostosopimuksessa maksettavina maksuina vaan kyseessä on varojen suora siirto, kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 69 kappaleessa päätellään.

(39) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset, Wilmar, PT Pelita Agung Agrindustri ja PT Permata Hijau Palm Oleo, jäljempänä yhdessä ’Permata Group’ ja PT Ciliandra Perkasa väittivät, että OPPF:n maksuja ei voida pitää taloudellisena tukena. Indonesian viranomaisten mukaan tämä johtuu siitä, että OPPF:ää rahoitetaan perimällä vientimaksua palmuöljystä ja johdannaistuotteista, joten sitä olisi pidettävä yksityisesti rahoitettuna.

(40) Komissio totesi, että Indonesian hallitus oli jo esittänyt tämän väitteen väliaikaisten toimenpiteiden jälkeen ja että komissio oli käsitellyt sitä (30–33 kappale edellä). Osapuolet eivät toimittaneet uusia todisteita toistuvien väitteidensä tueksi. Näin ollen komissio vahvisti näissä johdanto-osan kappaleissa esitetyt päätelmät ja hylkäsi tämän väitteen.

(41) Indonesian viranomaiset, PT Ciliandra Perkasa ja Permata Group väittivät lisäksi, että komissio teki virheen vahvistaessaan päätelmät, joiden mukaan OPPF:n varat olivat 32 kappaleessa esitetyistä syistä julkisia varoja eivätkä peräisin yksityisistä lähteistä. Indonesian viranomaisten mukaan tämä johtuu siitä, että valtiovarainministerin asetuksessa nro 133/2015 ja presidentin asetuksessa nro 66 vuodelta 2018 määrätään, että 1) OPPF on rahoitettava yksinomaan perimällä vientimaksua ja 2) näitä varoja on käytettävä ainoastaan erityisiin maksuihin, mukaan lukien avustusten maksaminen biodieselin tuottajille.

(42) Kuten edellä 31 kappaleessa selitetään, komissio pyysi tarkastuskäynnin aikana Indonesian viranomaisia toimittamaan todisteet siitä, miten vientimaksun suoritukset otetaan huomioon talousarviossa. Indonesian hallitus ei pystynyt toimittamaan mitään todisteita tukeakseen väitettään, että OPPF-varat eivät kuulu valtion talousarvioon.

(43) Edellä olevalla ei kuitenkaan missään tapauksessa ole merkitystä sille päätelmälle, että OPPF:n varat ovat julkisia varoja, kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 63 kappaleessa selitetään. Varat kerätään pakollisen vientimaksun perusteella. Näin ollen toisin kuin tilanteessa, jossa yksityiset toimijat päättävät vapaasti kerätä yksityistä rahoitusta tiettyä käyttötarkoitusta varten, nyt käsillä olevassa tapauksessa Indonesian viranomaiset asettavat tietyille tuottajille (muiden muassa biodieselin tuottajille) velvoitteen maksaa vientimaksu.

(44) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset, PT Ciliandra Perkasa, Permata Group ja Wilmar väittivät, että komissio on tehnyt virheen luokitellessaan OPPF:n maksut avustuksiksi, vaikka ne olisi luokiteltava biodieselin hankinnaksi. Vastaajien mukaan komissio teki virheen myös katsoessaan, että biodieselin tuottajien ja OPPF:n välillä ei ollut sopimussuhdetta. Väitteensä tueksi Wilmar myös toimitti kopiot sen sopimuksista OPPF:n kanssa. Indonesian viranomaisten mukaan OPPF:n maksuja olisi pidettävä maksuna tavaran (eli biodieselin) ostoista, sillä Pertamina on valtion omistama yritys, minkä vuoksi sitä olisi pidettävä yhtenä taloudellisena yksikkönä Indonesian viranomaisten kanssa, jotka ovat biodieselin lopullinen ostaja.

(45) Komissio katsoi, että nämä sopimukset olisi pitänyt toimittaa aiemmin niiden asianmukaista tarkastusta varten. Vaikka myönnettäisiin, että OPPF:n ja biodieselin tuottajien välillä on voimassa olevia sopimuksia, komissio totesi, että Indonesian viranomaisten toimittamien tietojen mukaan näillä sopimuksilla ei luoda biodieselin tuottajille sopimukseen perustuvaa velvoitetta OPPF:ää kohtaan. Kuten Indonesian viranomaiset selittivät, tällaiset sopimukset pikemminkin pelkästään vahvistavat OPPF:n oikeudellisen velvoitteen maksaa sekoittajien maksaman hinnan ja biodieselin viitehinnan välinen ero, kun asianomainen biodieselin tuottaja toimittaa biodieselin Pertaminalle. On tärkeää, että näissä sopimuksissa ei mainita, että Indonesian viranomaiset hankkivat biodieseliä ja että maksut tehdään tästä syystä. OPPF:n ja biodieselin tuottajien välisessä voimassa olevassa sopimuksessa nimenomaan ei viitata mihinkään Indonesian viranomaisten toteuttamaan biodieselin hankintaan, vaan siihen sisältyy ehtoja, joiden mukaan Indonesian viranomaiset maksavat niin kutsutut ’biodieselin rahoitusvarat’ biodieselin tuottajille. Tarkemmin sanottuna sopimuksissa määrätään, että OPPF tarjoaa rahoitusta biodieselin tuottajille sen jälkeen, kun ne ovat toimittaneet biodieseliä sekoittajalle ja kun kyseinen toimitus on todennettu.

(46) Komissio totesi, että sopimusten voimassaolo OPPF:n ja biodieselin tuottajien välillä ei muuta komission päätelmää siitä, että OPPF:n maksut ovat avustus. Tämä johtuu siitä, että ainoat keskinäisiä velvoitteita (eli tavaroiden toimitus ja hinnan maksaminen) sisältävät sopimukset ovat ne, jotka ovat voimassa Pertaminan ja biodieselin toimittajien välillä. Näin ollen komissio hylkäsi tämän väitteen.

(47) Jäljempänä esitetyistä syistä komissio katsoi myös, että väitettä, jonka mukaan Pertaminaa ja Indonesian viranomaisia olisi pidettävä yhtenä taloudellisena kokonaisuutena, ei voida hyväksyä.

(48) Kuten 53 ja 54 kappaleessa todetaan, lukuun ottamatta sitä, että Pertamina on valtion omistama yhtiö, ei ole muuta todistetta siitä, että Pertamina on julkinen elin ja kuuluu siten osana Indonesian valtioon. Indonesian viranomaiset eivät lisäksi olleet väitteensä yhteydessä ilmoittaneet, että Pertamina ei ole ainoa sekoittaja, jota sekoitusvelvoite koskee, vaan tutkimusajanjakson aikana se koski myös AKR:ää. Samalla AKR on yksityinen yritys, kuten 37 kappaleessa selitetään. Sekä AKR että Pertamina toteuttavat sekoitusvelvoite samojen oikeudellisten välineiden nojalla ja saman järjestelmän mukaisesti. Indonesian viranomaiset eivät näin ollen osta biodieseliä sekoitusvelvoitteen nojalla, elleivät Indonesian viranomaiset myös katso, että AKR:ää olisi pidettävä osana samaa taloudellista yksikköä.

(49) Edellä esitetyn perusteella komissio pysyi kannassaan, jonka mukaan Pertamina on markkinatoimija ostaessaan biodieseliä biodieselin tuottajilta sekoittaakseen sen mineraalidieseliin, jonka Pertamina myöhemmin myy, vaikka se onkin valtion omistama yhtiö.

(50) Näin olleen komissio pysyy päätelmässään, jonka mukaan OPPF:n hallinnointiviraston suorittamat maksut on katsottava tueksi. Kuten Indonesian viranomaiset ovat selittäneet, vastavuoroisia velvollisuuksia ei ole sen enempää sovellettavassa lainsäädännössä kuin OPPF:n ja sekoittajien välisissä sopimuksissakaan. Pikemminkin koko sekoitusvelvoitteen järjestelyissä ainoat vastavuoroiset velvoitteet ovat biodieselin tuottajien (joilla on velvollisuus toimittaa biodieseliä) ja sekoittajien (joilla on velvollisuus maksaa siitä jokin hinta) välillä. Komissio katsoo tämän vuoksi, että OPPF:n hallinnointivirasto maksaa varat odottamatta mitään niiden vastineeksi. Näin ollen OPPF:n suorittamat maksut katsotaan avustuksiksi.

(51) Wilmar, Permata Group ja PT Ciliandra Perkasa väittivät lisäksi, että valtion omistuksessa olevaa Pertaminaa olisi pidettävä julkisena elimenä. Yksikään vastaajista ei toimittanut mitään todisteita väitteensä tueksi.

(52) Komissio totesi, että jos Pertamina olisi tässä tutkimuksessa pitänyt katsoa julkiseksi elimeksi (joka ostaa biodieseliä yhdessä OPPF:n hallinnointiviraston kanssa), Indonesian viranomaisten olisi pitänyt esittää tämä väite tutkimusprosessin alkuvaiheessa ja antaa Pertaminalle ohjeeksi toimia yhteistyössä ja osallistua tutkimukseen.

(53) Komissio katsoi, että valtion omistusosuus ei sinänsä vastaa ’julkisen elimen’ käsitettä. Kuten jo väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 55 kappaleessa selitettiin, WTO:n valituselin totesi Yhdysvaltojen polkumyynti- ja tasoitustulleja (Kiinan osalta) koskevassa raportissaan, että termillä ’julkinen elin’ tarkoitetaan yksikköä, ”jolla on, joka harjoittaa tai jolle on annettu viranomaisten toimivaltaa” (8). Pelkät määräysvaltaan liittyvät aihetodisteet (kuten valtion omistajuus) eivät riitä julkiseksi elimeksi toteamukseen (9).

(54) Yksikään osapuoli ei perustellut väitettään selvittämällä, millä tavoin Pertaminalle on annettu valtion viranomaisen toimivaltaa. Komissio totesi, että Pertaminan, kuten AKR:nkin, on noudatettava sekoitusvelvoitteesta johtuvia velvoitteita. Oikeudellisen vaatimuksen noudattaminen ei kuitenkaan tarkoita, että kyseiselle yksikölle olisi annettu julkista valtaa. Lisäksi Pertamina (aivan kuten AKR) ainoastaan ostaa biodieseliä eikä sillä ole mitään osuutta tuen maksamisessa biodieselin tuottajille.

(55) Lopuksi komissio totesi, että AKR, joka on yksityinen yritys, on samalla tavoin osallisena sekoitusvelvoitteessa ja että sillä on samat velvollisuudet kuin Pertaminalla. Jos seurattaisiin vastaajien väitteitä, komissiolla ei olisi muuta vaihtoehtoa kuin todeta, että myös AKR on julkinen elin, jolle on annettu viranomaisten toimivaltaa. Yksikään vastaajista ei kuitenkaan esittänyt tällaista väitettä, mikä on ristiriidassa niiden oman päättelyn kanssa. Itse asiassa osapuolet eivät ilmaisseet mitään näkemystä siitä, miten niiden väite, joka koski Pertaminan ja OPPF:n yhteisostoja, voidaan sovittaa yhteen sen kanssa, että järjestelmää sovelletaan yksityisessä omistuksessa olevaan AKR:ään. Komissio näin ollen hylkäsi väitteen.

(56) Lisäksi Wilmar väitti, että vaikka Pertaminaa ei pidettäisi julkisena elimenä, Indonesian viranomaiset valtuuttavat tai määräävät sekoittajat ostamaan biodieseliä valtion puolesta ja/tai biodieselin toimittajat myymään biodieseliä sekoittajille. Wilmar ei toimittanut mitään todisteita tämän väitteen tueksi. Itse asiassa saatavilla olevat todisteet osoittavat pikemminkin, että tutkimusajanjakson aikana oli käytössä ohjelma, johon sekoittajat ja biodieselin tuottajat omasta tahdostaan osallistuivat ja jonka yhteydessä Indonesian viranomaiset määräsivät tiettyjä sekoitusvaatimuksia ja jossa Indonesian viranomaiset rahoituksen muodossa toimivat keventääkseen sekoitusvelvoitteen aiheuttamaa rasitusta.

(57) Komissio totesi, että pelkkä sekoitusvelvoite saa aikaan oikeudellisen velvoitteen hankkia biodieseliä, mutta siitä ei seuraa se, että Indonesian viranomaiset hankkisivat biodieseliä markkinoilta. Indonesian viranomaiset tyytyvät ainoastaan vahvistamaan PME:n prosenttiosuuden, joka on sekoitettava mineraalidieseliin. Indonesian viranomaiset eivät osta PME:tä eikä niiden aikomuksena ole ostaa sitä.

(58) Näin ollen komissio hylkäsi tämän väitteen.

3.1.2 Etu

(59) Kaikki vientiä harjoittavat tuottajat väittivät, että vaikka komissio olisi oikeassa pitäessään OPPF:n saamia maksuja avustuksena, se oli erehtynyt katsoessaan, että tästä koitui etua.

(60) Tiivistäen voidaan sanoa, että vientiä harjoittavien tuottajien mukaan biodieselin tuottajille ei koidu etua, koska OPPF rahoitetaan yksinomaan muiden muassa biodieselin tuottajien maksamilla vientimaksuilla ja tuottajat maksavat rahastoon enemmän kuin sieltä saavat. Vientiä harjoittavien tuottajien mukaan OPPF on yksityisesti rahoitettu, joten komission olisi pitänyt vähentää OPPF:ään maksetut määrät ryhmätasolla. Lisäksi vientiä harjoittavat tuottajat väittivät, että komission olisi pitänyt vähentää viennin yhteydessä suoritetun maksun määrä kaikista vientimaksun alaisista tuotteista eikä ainoastaan biodieselin viennistä maksettu veron määrää.

(61) Jäljempänä esitettävistä syistä komissio hylkäsi väitteen.

(62) Ensinnäkin komissio totesi, että kaikkien raa’an palmuöljyn arvoketjussa mukana olevien yritysten on asetuksen nojalla maksettava kyseinen maksu. Yleisen verotuksen tapaan raa’an palmuöljyn arvoketjussa mukana olevilla yrityksillä ei ole harkintavaltaa sen suhteen, maksavatko ne OPPF:lle vai eivät, joten ei ole asianmukaista väittää, että viimeksi mainittu olisi yksityisesti rahoitettu. OPPF:ää rahoitetaan pikemminkin Indonesian viranomaisten tavanomaisen verotus- ja julkisten tulojen keruutoimien kautta. Itse asiassa Indonesian viranomaiset eivät pystyneet esittämään näyttöä siitä, että vientimaksun avulla kerätyt tulot kirjattaisiin erityiselle OPPF:n tilille eikä valtion yleiseen talousarvioon. Näin ollen biodieselin tuottajien maksamien vientimaksujen vähentäminen edun olemassaolon määrittämiseksi olisi yhtä epätarkoituksenmukaista kuin edunsaajien maksamien kaikkien verojen vähentäminen.

(63) Toiseksi komissio totesi, että väite, jonka mukaan biodieselin tuottajat maksoivat OPPF:ään enemmän kuin siitä saivat, oli joka tapauksessa epätosi. Väite perustuu itse asiassa ryhmätasolla maksettuun kokonaisvientimaksuun ja kaikkiin vientimaksun alaisiin tuotteisiin. Kun tarkastellaan kuitenkin vain biodieselin vientiä harjoittavien tuottajien (yksinään, ei ryhmänä) maksamaa maksua, OPPF:ään maksetut maksut ovat pienempiä kuin OPPF:n maksamat avustukset.

(64) Indonesian viranomaiset ja vientiä harjoittavat tuottajat Wilmar, Permata Group ja PT Ciliandra Perkasa väittivät lisäksi, että komissio oli väärässä päätellessään, että ohjelmasta koituu etua biodieselin tuottajille. Tämä johtuu siitä, että ilman OPPF:n maksuja sekoittajat joutuisivat ostamaan biodieseliä biodieselin viitehintaan. Tällöin biodieselin tuottajat saisivat saman rahamäärän kuin nytkin eivätkä siis olisi ”paremmassa asemassa” kuin ne muutoin olisivat.

(65) Komissio on eri mieltä tästä väitteestä. Komissio päätteli, että oikea vaihtoehtoinen skenaario ei olisi ollut se, että OPPF:n puuttuessa sekoittajat maksaisivat biodieselin viitehinnan. Yksi OPPF:n poliittisista tavoitteista ja sekoitusvelvoitteiden perimmäinen tarkoitus on edistää biodieselin käyttöä Indonesiassa (erotuksena mineraalidieselin käytöstä). Koska mineraalidieselin hinta on yleensä alhaisempi kuin biodieselin hinta, Indonesian viranomaiset pyrkivät helpottamaan biodieselin tuottajien toteuttamaa biodieselin myyntiä. Samalla näillä maksuilla edistetään pakollisten sekoitusvaatimusten täyttymistä. Jo pelkkä OPPF-ohjelman olemassaolo osoittaa, että tavanomaiset markkinaolosuhteet eivät tukisi biodieselin markkinahintaa, vaan ohjelmaa käytetään täydentämään Pertaminan tai AKR:n ja biodieselin tuottajien välisiä liiketoimia. Näin ollen ilman sekoitusvelvoitetta sekoittajilla ei olisi minkäänlaista kannustinta biodieselin hankintaan. Ilman OPPF:ää ja sen maksuja biodieselin kotimarkkinamyyntiä ei olisi. Biodieselin tuottajien olisi kilpailtava mineraalidieselin tuottajien kanssa. Ilman OPPF:ää ja Indonesian viranomaisten perustamaa ohjelmaa biodieselin tuottajat eivät saisi lisävaroja Indonesian viranomaisten määrittämän biodieselin viitehinnan tasolle asti.

(66) Komission näkemys on, että asianmukaisessa vaihtoehtoisessa skenaariossa biodieselin tuottajat olisivat huonommassa asemassa kuin tutkimusajanjakson aikana ja sen jälkeen. Sekoitusvelvoite merkitsee biodieselin tuottajille ennakoitavaa ja luotettavaa tulonlähdettä taatun myynnin muodossa. Lisäksi Indonesian viranomaiset määräävät ennakolta kotimaisen myynnin kokonaistulot eli sekoittajien maksaman määrän, johon lisätään OPPF:n maksamat tuet, mikä tosiasiallisesti suojaa biodieselin toimittajia tavanomaisilta hintavaihteluilta, joita ne muuten joutuisivat kohtamaan vapailla markkinoilla, jos oletetaan, että tällaiset markkinat olisivat olemassa.

(67) Tältä osin komissio katsoi myös, että riippumattomille toimittajille maksettavan biodieselin viitehinnan laskeminen ei vastaa kysyntää ja tarjontaa tavanomaisissa markkinaolosuhteissa ilman viranomaisten toimintaa. Pertamina ei itse asiassa ollut halukas maksamaan biodieselin viitehintaa vaan ainoastaan alhaisemman hinnan riippumatta siitä, saiko se voittoa vai ei. Myös Indonesian viranomaiset ovat vahvistaneet tämän päätelmän tarkastuskäynnin yhteydessä, jolloin ne selittivät, että jos Pertamina ostaa biodieseliä biodieselin viitehintaan, se tekee tappiota. Tämä lausunto antoi näyttöä siitä, että vääristymättömien markkinaolosuhteiden vallitessa biodieselin markkinahinta olisi huomattavasti alhaisempi kuin Indonesian viranomaisten asettama voimassa oleva biodieselin viitehinta.

(68) Komissio päätteli Indonesian viranomaisten lausunnon perusteella, että yksikään ostaja – aivan kuten Pertamina – ei voisi harjoittaa liiketoimintaa kannattavasti, jos biodieselin hinta olisi Indonesian viranomaisten määrittämä viitehinta. Näin ollen joko Indonesiassa ei myytäisi biodieseliä, jolloin biodieselin tuottajilla ei olisi lainkaan tuloja, tai biodieselin hinta olisi Indonesian viranomaisten asettamaa tasoa alhaisempi. Koska Indonesian viranomaiset vahvistavat ja toteuttavat sekoitusvelvoitteet (ks. väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 49 ja 50 kappale), ensimmäisen skenaarion toteutuminen on hyvin epätodennäköistä. Näin ollen komissio katsoi, että ilman tarkasteltavana olevaa järjestelmää todennäköisin vaihtoehtoinen skenaario olisi se, että biodieselin hinnat olisivat alhaisemmat.

(69) Komissio totesi erityisesti, että määrittäessään OPPF:n maksaman avustuksen määrää Indonesian viranomaiset käyttivät viitehintoja, jotka eivät osoita markkinahintaa, sillä niiden laskemiseen käytettävä kaava ei perustu vääristymättömään markkinatilanteeseen. Tämä johtuu yhtäältä siitä, että markkinat kokonaisuudessaan – sekä tuotantoketjun alku- ja loppupäässä – ovat vääristyneet eivätkä näin ollen edusta tavanomaisia kilpailuun perustuvia markkinaolosuhteita. Toisaalta komissio katsoi, että Indonesian viranomaisten laskemat muuntokustannukset osana biodieselin viitehinnan laskennassa käytettyä kaavaa (raa’an palmuöljyn kotimarkkinahinta, johon lisätään 100 Yhdysvaltain dollaria muuntomaksua tonnia kohden) ovat liiallisia. Komissio tarkisti joidenkin vientiä harjoittavien tuottajien tosiasialliset jalostuskustannukset ja totesi, että Indonesian viranomaisten laskelmissa nämä kustannukset olivat liian suuria. Todelliset jalostuskustannukset olivat tutkimusajanjaksolla keskimäärin 60–80 Yhdysvaltain dollaria tonnilta (10).

(70) Vaikka komissio hyväksyisikin väitteen, että sekoittajien ja OPPF:n yhteenlasketut maksut muodostavat biodieselin hintaa vastaavan maksun, mitä ei ollut havaittu, komission olisi tämän vuoksi kuitenkin pääteltävä, että biodieselin toimittajille maksettu ”hinta” olisi liian korkea.

(71) Näin ollen komissio päätteli, että ohjelman olemassaolon vuoksi biodieselin tuottajat ovat paremmassa tilanteessa kuin ne muutoin olisivat ja että ohjelmasta on siten niille etua.

(72) Indonesian viranomaiset ja kaikki vientiä harjoittavat tuottajat väittivät myös, että vaikka etua olisi, se koituisi yksinomaan sekoittajille (Pertamina ja AKR). Tätä perusteltiin sillä, että biodieselin tuottajien väitettiin saavan biodieselistä markkinahinnan ja sekoittajien hyötyvän biodieselin ostoista alhaisempaan hintaan (eli mineraalidieselin viitehintaan).

(73) Komissio oli eri mieltä tästä väitteestä. Kuten jo väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 195–201 kappaleessa esitettiin ja myös tämän asetuksen 67 kappaleessa selvitettiin, komissio katsoi, että Indonesiassa ei ole todellista biodieselin markkinahintaa, sillä Indonesian viranomaiset sääntelevät ja vääristävät raa’an palmuöljyn ja biodieselin koko arvoketjua. Komissio totesi joka tapauksessa, että ainoa markkinoilla oleva hinta oli sekoittajien maksama hinta (eli mineraalidieselin viitehinta).

(74) Mitä tulee väitteeseen, jonka mukaan ohjelmasta on hyötyä sekoittajille, jotka lopulta maksavat alemman hinnan ostamastaan biodieselistä, komissio totesi, että kysymys siitä, hyötyykö (myös) Pertamina tai AKR tästä ohjelmasta, ei ole tämän tutkimuksen aiheena, sillä ne eivät ole tarkasteltavana olevan tuotteen vientiä harjoittavia tuottajia.

(75) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset, PT Ciliandra Perkasa, Permata Group ja Wilmar väittivät lisäksi, että komissio on tehnyt virheen katsoessaan, että OPPF antaa etua biodieselin tuottajille, koska a) komission esittämä vaihtoehtoinen skenaario on virheellinen siltä osin, että siinä todetaan, että ilman OPPF:ää biodieselin tuottajat saisivat alhaisemman hinnan biodieselistään. Indonesian viranomaisten mukaan biodieselin tuottajat voisivat maksimoida voittonsa ja myydä tuotteitaan vientimarkkinoilla, jos OPPF:ää ja mitään tuottajia koskevaa velvoitetta, joka koskee biodieselin myyntiä kotimarkkinoilla, ei olisi; ja b) Indonesian viranomaisten käyttämät muuntokustannukset biodieselin viitehinnan laskemiseen käytettävässä kaavassa eivät ole liian suuret, sillä kaavassa otetaan huomioon myynti- hallinto- ja yleiskustannukset sekä voitto.

(76) Komissio tarkasteli lopullisten päätelmien ilmoittamisessa esitettyä vaihtoehtoista skenaariota ja selvitti sen edellä 65 kappaleessa. Komissio katsoi kuitenkin, että Indonesian viranomaisten esittämä väite vahvistaa entisestään sen, että OPPF antaa etua biodieselin tuottajille. Indonesian viranomaisten väitteet perustuvat seuraaviin kahteen keskeiseen seikkaan: 1) biodieselin tuottajilla ei ole lakisääteistä velvoitetta myydä biodieseliä kotimarkkinoilla ja 2) biodieselin tuottajat ovat järkeviä talouden toimijoita, jotka pyrkivät maksimoimaan voittonsa.

(77) Komissio ei kiistänyt näitä Indonesian viranomaisten esittämiä kahta seikkaa. Komission mielestä se tosiseikka, että huolimatta oikeudellisen velvoitteen puuttumisesta järkevät talouden toimijat, kuten biodieselin tuottajat, päättävät osallistua OPPF-järjestelmään, on empiirinen ja kiistämätön todiste siitä, että tämä on niille paras vaihtoehto harjoittaa liiketoimintaansa.

(78) Jos, kuten Indonesian viranomaiset väittävät, ja mitä komissiolla ei ollut mitään syytä kiistää, ”yksityisomistuksessa olevat biodieselin tuottajat (joista monet kuuluvat monikansallisiin ryhmiin) pyrkivät maksimoimaan kannattavuutensa” (11), se merkitsee, että kuuluminen OPPF-järjestelmään on niille kannattavin tapa harjoittaa liiketoimintaa. Näin ollen biodieselin tuottajat joutuisivat huonompaan asemaan kaikissa vaihtoehtoisissa skenaarioissa. Jos näin ei olisi, järkevä talouden toimija, jolla ei ole oikeudellisia velvoitteita, olisi valinnut kannattavamman vaihtoehdon ohjelmaan osallistumisen sijaan.

(79) Tämän vuoksi komissio päätteli, että riippumatta vaihtoehtoisesta skenaariosta biodieselin tuottajat hyötyvät tästä järjestelmästä. Tämän vuoksi komissio vahvisti päätelmänsä, joka mukaan OPPF antaa etua biodieselin tuottajille.

(80) Mitä tulee Indonesian viranomaisten väitteeseen, jonka mukaan biodieselin viitehinnan laskentaan käyttävässä kaavassa käytetyt muunnoskustannukset eivät ole liian suuret, komissio totesi, että se katsoi, että OPPF:n biodieselin tuottajille suorittamat maksut ovat avustus eivätkä ne kuulu osana vastikkeeseen biodieselin ostoista. Komission mielestä edun esiintymistä määrittämisen kannalta ei näin ollen ollut merkityksellistä, olivatko muuntokustannukset kohtuuttomia vai eivät.

(81) Vaikka komissio noudattaisi Indonesian viranomaisten päättelyä siitä, että tässä tapauksessa ei koidu etua, koska OPPF:n maksut ovat vastike biodieselin ostoista, komissio totesi joka tapauksessa, että muuntokustannusten määrää ei muuteta säännöllisesti ja sen määrä on ollut vahvistettu 100 Yhdysvaltain dollariin tonnilta 21 päivästä maaliskuuta 2016 lähtien. Komissio myönsi, että Indonesian viranomaiset väittivät tarkastuskäynnin aikana, että muuntokustannuksia tarkastetaan vuosittain. Komissio kuitenkin katsoi, että tällaisen tarkasteluprosessin tulos ei kuvasta markkinoiden todellisuutta, sillä muuntokustannusten määrä on suurempi kuin biodieselin tuottajille aiheutuneet todelliset kustannukset, kuten 69 kappaleessa selitetään.

(82) Indonesian viranomaiset ilmoittivat myös katsovansa, että komission keräämät muuntokustannukset eivät olleet edustavia. Tältä osin komissio huomautti ensinnäkin, että Indonesian viranomaiset eivät toimittaneet mitään tosiseikkoihin perustuvaa näyttöä tämän ilmoituksensa tueksi. Toiseksi komissio totesi, että se tarkasti nämä kustannukset joidenkin biodieselin tuottajien toimitiloihin tehtyjen tarkastuskäyntien aikana. Selvyyden vuoksi komissio vähensi sen glyseriinin arvon, jotka tuotetaan prosessissa, jolla raakaa palmuöljyä jalostetaan biodieseliksi (12).

(83) Edellä esitetyn perusteella, vaikka komissio hyväksyisikin Indonesian viranomaisten väitteen, jonka mukaan OPPF:n maksut ovat vastike biodieselin ostosta (mikä siis ei ole totta), järjestelmästä koituisi silti etua biodieselin tuottajille. Vaikka sekoitusvelvoitetta ei olisikaan, biodieselin tuottajat eivät saisi OPPF:n tarjoamaa täyttää korvausta.

(84) Wilmar väitti lisäksi, että Indonesian kotimaiselle biodieselille vahvistettu viitehinta kuvastaa ja seuraa tarkasti vääristymätöntä markkinadynamiikkaa. Komissio havaitsi, että Indonesian kotimarkkinahinnat ovat täysin säädeltyjä, alkaen raa’an palmuöljyn hinnasta aina biodieselin hintaan ja kysyntään. Biodieselin toimittajien on myytävä tietty määrä tiettyyn hintaan, joka lasketaan ennalta vahvistetun kaavan mukaisesti ja joka perustuu tekijöihin, jotka eivät liity markkinoiden todellisuuteen. Tämän vuoksi komissio piti voimassa päätelmänsä, jonka mukaan Indonesian viranomaisten asettama viitehinta ei vastaa sitä, mikä toteutuisi vääristymättömillä markkinoilla. Tämä johtuu erityisesti siitä, että komission mukaan ainoa luotettava vertailukohta vääristymättömille kotimarkkinahinnoille on sekoittajien maksama hinta. Tästä syystä väite hylättiin.

(85) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset ja Wilmar väittivät lisäksi, että komissio on tehnyt virheen katsoessaan merkityksettömäksi sen, että OPPF antaa etua myös sekoittajille. Indonesian viranomaisten mukaan tämä johtuu siitä, tosiseikasta, että OPPF:n tarkoituksena on hyödyttää (myös) sekoittajia, joten sitä ei voida pitää avustuksena.

(86) Kuten 64–74 kappaleessa selitetään, komissio katsoi, että se, saivatko sekoittajat etua kyseisestä ohjelmasta, ei ole merkityksellistä nyt käsillä olevan tutkimuksen kannalta. On kiistatonta, että OPPF on avustus biodieselin tuottajille ja että ilman tätä avustusta ohjelmaa ei olisi toteutettu. Tästä syystä väite hylättiin.

3.1.3 Edun kokonaismäärän laskennassa käytetty menetelmä

(87) Kaikki vientiä harjoittavat tuottajat väittivät, että komissio teki virheen laskiessaan vientiä harjoittavien tuottajien saaman edun määrää, sillä siihen sisältyi OPPF:n kuljetuskustannusten korvaamiseksi maksamien varojen määrä. Vientiä harjoittavien tuottajien mukaan kyse on ainoastaan niille jo aiheutuneiden kustannusten korvaamisesta eikä näin ollen edusta. Lisäksi yksi vientiä harjoittava tuottaja väitti, että tällaiset kustannukset olisi katsottava tukiohjelmakelpoisuutta varten koituneiksi kustannuksiksi, minä vuoksi ne olisi jätettävä laskelman ulkopuolelle perusasetuksen 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla.

(88) Jäljempänä esitettävistä syistä komissio oli eri mieltä tästä väitteestä, koska komissio ei katso, että biodieselin tuottajille koituneet kuljetuskustannukset voitaisiin lukea luokkaan ”kaikki asian käsittelymaksut sekä muut kustannukset, jotka välttämättä aiheutuvat tukikelpoisuuden tai itse tuen saamisesta”.

(89) Ensinnäkin komissio totesi, että tuen määrän laskemiseksi tasoitustulleja koskevissa tutkimuksissa annettujen ohjeiden, jäljempänä ’laskentaohjeet’, mukaan vähennettävissä ovat tavallisesti ainoastaan sellaiset maksut ja kustannukset, jotka on maksettu suoraan julkiselle viranomaiselle tutkimusajanjakson aikana. On osoitettava, että niiden maksaminen on pakollista tuen saamiseksi. Niinpä yksityisille osapuolille, esim. lakimiehille tai kirjanpitäjille, tukien hakemisen yhteydessä suoritetut maksut eivät ole vähennyskelpoisia” (13).

(90) Toisin kuin laskentaohjeissa edellytetään, kyseisiä kuljetuskustannuksia ei makseta suoraan Indonesian viranomaisille vaan yksityisille yrityksille. Kyseinen vientiä harjoittava tuottaja ei myöskään selittänyt, millä tavoin tällaiset kuljetuskustannukset ovat ”pakollisia” tuen saamiseksi.

(91) Toiseksi komissio katsoi, että kuljetuskustannukset ovat pikemminkin biodieselin tuottajille niiden kaupallisissa toimissa sekoittajien kanssa tavanomaisesti koituvia kustannuksia. Kuljetuskustannukset ovat yleensä osa ostohintaa tai -sopimusta, minkä vuoksi komissio ei näe mitään objektiivista perustetta niiden korvaamiselle. Näin olleen OPPF:n kuljetuskustannusten korvaamiseksi maksama rahamäärä on katsottava eduksi.

(92) Edellä esitetyn perusteella väite hylättiin ja komissio päätteli, että biodieselin tuottajille aiheutuneiden kuljetuskustannusten korvausta ei pidä vähentää edun määrää koskevasta laskelmasta. Hallinnointiviraston biodieselin tuottajille osoittamat varat kattavat paitsi mineraalidieselin viitehinnan ja biodieselin viitehinnan välisen eron myös kuljetuskustannukset osana samaa tukea.

(93) Vientiä harjoittavat tuottajat väittivät myös, että niille aiheutuu OPPF-maksuihin liittyviä luottokustannuksia. Biodieselin tuottajien mukaan tämä johtuu siitä, että OPPF maksaa tuen useita kuukausia sen jälkeen, kun tuottajat ovat laskuttaneet asianomaista sekoittajaa.

(94) Komissio on eri mieltä tästä väitteestä ja pysyy päätelmässään, jonka mukaan OPPF:n maksut on katsottava tueksi eikä maksuksi tavaroiden ostamisesta. Tämän vuoksi komissio katsoi, että vientiä harjoittaville tuottajille ei olisi pitänyt lainkaan maksaa näitä avustuksia ja että kyseisiin avustuksiin ei voida liittää mitään luottokustannuksia.

(95) Edellä esitetyn perusteella väite hylätään ja komissio päättelee, että biodieselin tuottajille aiheutuneiksi väitettyjä luottokustannuksia ei pidä vähentää edun määrää koskevasta laskelmasta.

(96) Näin ollen komissio pysyi kannassaan, jonka mukaan tuki, jota Indonesian viranomaiset antavat biodieselin tukirahaston välityksellä suorana varainsiirtona biodieselteollisuudelle, on tasoitustoimenpiteiden alaista tukea, kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 80–83 kohdassa päätellään.

(97) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset, PT Ciliandra Perkasa, Permata Group ja Wilmar väittivät, että komissio teki virheen hylätessään vientiä harjoittavien tuottajien väitteen, jonka mukaan komission olisi pitänyt vähentää kuljetus- ja luottokustannukset etua koskevista laskelmista. Indonesian viranomaisten mukaan tämä johtuu siitä, että tällaisia kustannuksia koituu väistämättä avustusmaksujen saamiseksi.

(98) Komissio on jo käsitellyt tätä väitettä edellä 89 kappaleessa. Sen lisäksi, mitä jo edellä 91 kappaleessa selitettiin, komissio pani merkille, että ohjeiden mukaan ”vähennettävissä ovat tavallisesti ainoastaan sellaiset maksut ja kustannukset, jotka on maksettu suoraan julkiselle viranomaiselle tutkimusajanjakson aikana”. Tässä tapauksessa kuljetuskustannuksia ei makseta viranomaisille yksityisille osapuolille, ja Indonesian viranomaiset korvaavat ne tämän jälkeen. Tämän vuoksi komissio pysyy päätelmässään, jonka mukaan kuljetuskustannuksia ei katsota kustannuksiksi, jotka voidaan ohjeiden mukaan vähentää. Tämän vuoksi väite hylättiin.

(99) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian virnaomaiset väittivät, että komissio teki virheen, kun se ei vähentänyt OPPF:ään maksettuja määriä kyseisestä järjestelmästä saatua etua koskevista laskelmistaan. Nämä määrät liittyvät kuitenkin Indonesian viranomaisten vahvistamien vientimaksujen maksamiseen erilaisista Indonesiasta viedyistä raakaan palmuöljyyn pohjautuvista tuotteista. Tämän vuoksi näitä maksuja kerättiin monista muistakin tuotteista tutkimuksen kohteena olevan tuotteen lisäksi. Kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 64 kappaleessa selitetään ja kuten edellä 62 kappaleessa edelleen selvitetään, nämä maksut ovat julkisia varoja. Tämä pätee riippumatta siitä, mikä julkinen elin on vastuussa niiden keräämisestä. Tämän vuoksi pääteltiin, että ei ole asianmukaista vähentää OPPF:ään maksettuja määriä siitä saaduista eduista. Sen vuoksi väite hylättiin.

(100) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset väittivät myös, että komissio teki virheen käytettäessä biodieselin liikevaihtoa tuen määrän määrittämiseksi. Väitteen mukaan olisi pitänyt käyttää biodieselin tuottajien kokonaisliikevaihtoa (mihin olisi näin ollen sisältynyt myös muita tuotteita kuin biodiesel). OPPF:n myöntämät tuet johtuivat kuitenkin yksinomaan siitä, että tuottajat olivat myyneet biodieseliä. Tämän vuoksi komissio katsoi käyttäneensä laskelmassaan oikeaa liikevaihtoa, ja tämä väite hylättiin.

(101) Komissio totesi, että Indonesian viranomaiset eivät esittäneet mitään muita näkökohtia väitteidensä tueksi, minkä vuoksi komissio vahvisti 95 kohdassa esitetyt päätelmänsä.

3.2 Valtion tuki biodieselteollisuudelle tarjoamalla raakaa palmuöljyä riittämättömänä pidettävää vastiketta vastaan

(102) Alustavien päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset ja useimmat vientiä harjoittavat tuottajat väittivät, että komissio teki virheen pitäessään Indonesian hallituksen määräämiä raa’an palmuöljyn ja sen johdannaisten vientirajoituksia tasoitustoimenpiteiden alaisena tukena. Indonesian viranomaisten ja vientiä harjoittavien tuottajien mukaan väite perustuu siihen, että WTO:n oikeuskäytännössä katsotaan johdonmukaisesti, että vientirajoitukset eivät ole tasoitustoimenpiteiden alaista tukea.

(103) Tämän väitteen osalta komissio totesi, että väliaikaista tullia koskevassa asetuksessa ei pidetä vientirajoituksia sinällään tasoitustoimenpiteiden alaisina tukina. Sen sijaan komissio katsoi, että vientirajoitusten (kuten vientiverojen ja maksujen) käyttöönotto on yksi keinoista tai välineistä, joita Indonesian viranomaiset ovat käyttäneet raa’an palmuöljyn tarjoamiseksi riittämättömänä pidettävää vastiketta vastaan. Komissio totesi (ks. väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 172 kappale), että tässä tutkimuksessa käytettävissä olevien todisteiden perusteella ja EU:n ja WTO:n oikeuskäytännön mukaisesti raa’an palmuöljyn tarjoaminen riittämättömänä pidettävää vastiketta vastaan on katsottava tasoitustoimenpiteiden alaiseksi tueksi.

(104) Komissio käsittelee jäljempänä niitä väitteitä, joita asianomaiset osapuolet esittivät komission alustavista päätelmistä, joiden mukaan se, että Indonesian viranomaiset tukevat biodieselteollisuutta tarjoamalla raakaa palmuöljyä riittämättömänä pidettävää vastiketta vastaan, merkitsee perusasetuksen 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan iv alakohdan mukaista taloudellista tukea tai perusasetuksen 3 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaista tulo- tai hintatukea. Komissio käsittelee myös väitteitä, joiden mukaan edun määrittämisessä esiintyy virheitä.

(105) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset ja Permata Group väittivät, että hallituksen määräämät vientirajoitukset eivät voi koskaan merkitä taloudellista tukea. Tältä osin komissio totesi, että väite on tässä tapauksessa merkityksetön. Tämä johtuu siitä, että komissio päätteli, että taloudellinen tuki, jota Indonesian viranomaiset myöntävät vientiä harjoittavien tuottajien eduksi, johtuu raa’an palmuöljyn tarjoamisesta riittämättömänä pidettävää vastiketta vastaan. Tästä syystä väite hylättiin.

3.2.1 Taloudellisen tuen olemassaolon osalta puuttuva näyttö

(106) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset, Permata Group ja Wilmar väittivät, että komissio ei ollut pystynyt osoittamaan taloudellisen tuen olemassaoloa. Vastaajien mukaan tämä johtuu seuraavista seikoista: a) vientirajoituksia ei sovellettu tutkimusajanjakson aikana, sillä vientiveron kantaminen oli keskeytetty tutkimusajanjakson aikana ja vientimaksun kerääminen keskeytettiin tutkimusajanjakson jälkeen. Lisäksi soveltamisen keskeyttäminen osoittaa, että Indonesian viranomaiset eivät enää aio määrätä vientirajoituksia; ja b) komissio ei ollut pysynyt todistamaan raa’an palmuöljyn toimittajiin kohdistuvaa valtuutusta tai määräystä.

(107) Mitä tulee edellä a alakohdassa esitettyyn väitteeseen, komissio totesi, että vientimaksu oli voimassa ja se kerättiin tutkimusajanjakson aikana. Näin ollen Indonesian viranomaisten väite, jonka mukaan vientirajoituksia ei ollut sovellettu tutkimusajanjakson aikana, on tosiasiallisesti virheellinen ja vientimaksu oli voimassa ja sillä oli vaikutusta tutkimusajanjakson aikana.

(108) Komissio ei ole samaa väitteen toisesta osasta. Jos Indonesian hallitus ei olisi enää aikonut määrätä vientirajoituksia raa’alle palmuöljylle ja sen johdannaisille, se olisi kumonnut kyseisen lainsäädännön. Vientimaksun ja vientiveron väliaikainen vahvistaminen nollatasolle osoittaa, että Indonesian hallitus aikoo edelleen hyödyntää näitä rajoituksia tulevaisuudessa. Tätä päätelmää tukevat myös Indonesian hallituksen jäsenten julkaiset lausunnot: 25 päivänä syyskuuta 2019 päivätyssä lehtiartikkelissa kerrottiin seuraavaa: ”Hallitus on päättänyt keskeyttää raa’alle palmuöljylle ja sen johdannaistuotteille määrätyn vientiveron soveltamisen ensi vuoteen asti helpottaakseen palmuöljyn tuottajien taloudellista rasitusta palmuöljyn maailmanmarkkinahintojen laskettua. Talouden koordinoinnista vastaava ministeri Darmin Nasution sanoi Jakartassa tiistaina, että vientiveron soveltaminen keskeytettiin ensi vuoden tammikuuhun asti, kun hallitus aloittaa virallisesti pakollisen B-30-biodieselohjelman täytäntöönpanon. Darmin sanoi toivovansa, että B-30-biodieseltoimintalinjan täytäntöönpanolla, jonka oli määrä lisätä merkittävästi palmuöljyn kysyntää, voitaisiin nostaa palmuöljyn hintoja kotimarkkinoilla. Hän sanoi, että presidentti Joko ”Jokowi” Widodo oli hyväksynyt vientiveron soveltamisen keskeyttämisen. Hallitus olisi vuonna 2019 annetun valtiovarainministeriön säädöksen perusteella ottanut käyttöön vientiveron, jonka taso olisi enintään 25 Yhdysvaltain dollaria tonnilta, jos hinnat ovat 570–619 Yhdysvaltain dollaria tonnilta, ja enintään 50 Yhdysvaltain dollaria tonnilta, jos hinnat ovat yli 619 Yhdysvaltain dollaria tonnilta. 20. syyskuuta raa’an palmuöljyn hinta oli 574,9 Yhdysvaltain dollaria tonnilta, ja hinnan odotettiin tämän vuoden loppuun asti hieman laskevan 570 dollariin tonnilta. Tämän vuoksi ministeri vaati säädöksen tarkistamista, jotta vientiveron soveltaminen voitaisiin keskeyttää, koska edellä esitetyn laskukaavan perusteella sitä olisi edelleen sovellettava.” (14)

(109) Tällä väitteellä myös vahvistetaan vientirajoitusten käyttöönoton (yhdessä muiden tekijöiden kanssa, joilla pyritään saamaan aikaan raa’an palmuöljyn toimittajien erityinen käyttäytyminen) ja kotimaan markkinoiden todellisen hintatason välinen suora yhteys. Se myös osoittaa, että Indonesian hallitus käyttää näitä välineitä vaikuttaakseen kyseisten hintojen tasoon.

(110) Huolimatta Indonesian viranomaisten ja Wilmarin väitteestä, joka esitettiin vastauksena lopullisten päätelmien ilmoittamiseen, komissio päätteli, että Indonesian viranomaiset aikovat jatkaa vientimaksun ja mahdollisesti vientiveron käyttöä. Se että Indonesian viranomaiset eivät väliaikaisesti keränneet veroja ja maksuja, ei voi asettaa kyseenalaiseksi taloudellisen tuen olemassaoloa, kun myös otetaan huomioon, että nämä ovat vain osa niistä välineistä, joiden avulla Indonesian viranomaiset tarjoavat raakaa palmuöljyä riittämättömänä pidettävää vastiketta vastaan.

3.2.2 Perusasetuksen 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan iv alakohdan mukaisen valtuuttamisen tai määräämisen osalta puuttuva näyttö

(111) Kaikkien vientiä harjoittavien tuottajien mukaan valtuuttamista tai määräämistä koskeva komission väite perustuu siihen virheelliseen päätelmään, että Indonesian hallituksen määräämä raa’an palmuöljyn ja sen johdannaisten vero ja vientimaksu on tarkoitettu biodieselteollisuuden tukemiseen. Lisäksi Wilmar ja Permata väittivät, että komissio on virheellisesti todennut, että raa’an palmuöljyn kotimarkkinahinnat ovat tosiasiallisesti yhden Indonesian valtion kokonaan omistaman palmuöljyn tuottajan eli PT Perkebunan Nusantaran, jäljempänä ’PTPN’, asettamia.

(112) Mitä tulee ensimmäiseen väitteeseen, vientiä harjoittavat tuottajat selittivät, että tutkimusajanjaksolla vientiveroaste oli nolla, joten se on arvioinnin kannalta merkityksetön. Vientimaksu ei sitä vastoin ollut nollatasolla, ja sitä ei missään tapauksessa ollut suunniteltu tukemaan biodieselteollisuutta vaan rahoittamaan OPPF:ää.

(113) Komissio myönsi väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 88 kappaleessa, että vientiveroaste oli asetettu nollaan tutkimusajanjaksolla. Mutta vaikka vientiveroa ei tutkimusajanjakson aikana ollutkaan pantu täytäntöön, se on osoitus niistä välineistä, joilla Indonesian hallitus ohjaa raa’an palmuöljyn tuottajia tarjoamaan raakaa palmuöljyä riittämättömänä pidettävää vastiketta vastaan. Lisäksi komissio totesi, että vaikka vientiveroasteeksi oli tutkimusajanjaksolla vahvistettu nolla, Indonesian hallitus ei ollut kumonnut vientiveroa. Komissio totesi myös – kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 117–121 kappaleessa todetaan – että ei ollut kiistetty sitä, että Indonesian viranomaiset käyttivät vientiveroa tarkoituksenaan pitää raa’an palmuöljyn kotimarkkinahinnat keinotekoisen alhaisina.

(114) Mitä tulee vientimaksuun, komissio totesi, että vaikka vientimaksua koskevassa lainsäädännössä ei nimenomaisesti mainita, että vientimaksun tarkoituksena on tukea biodieselteollisuutta tarjoamalla raakaa palmuöljyä alhaisempiin hintoihin, niillä vientimaksuilla, jotka muodostavat osan OPPF:ää, tosiasiallisesti tuetaan yksinomaan biodieselteollisuutta OPPF:n avustusten kautta. Tutkimuksen aikana komissio pystyikin varmistamaan, että laajemmasta muodollisesta toimiluvasta huolimatta OPPF on tutkimusajanjaksolla tukenut lähes yksinomaan biodieselalaa.

(115) Lisäksi Indonesian hallitus otti vientimaksun käyttöön vuonna 2015, jolloin raa’an palmuöljyn hinnat Indonesiassa olivat lähes samat kuin maailmanmarkkinahinnat. Kuten on jo osoitettu väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto 64–68 kappaleessa, vientimaksua ei pidä tässä yhteydessä tarkastella erillisenä vaan osana laajempaa toimenpidekokonaisuutta, joilla on tarkoitus tukea biodieselteollisuutta ja säännellä raa’an palmuöljyn kotimarkkinahintoja.

(116) Lisäksi komissio totesi, että käytännössä vientimaksulla on saavutettu tavoite eli alennettu raa’an palmuöljyn kotimarkkinahintoja. Komissio pystyi ensinnäkin havaitsemaan raa’an palmuöljyn kotimarkkinahintojen ja vientihintojen välisiä eroja Indonesiassa. Komissio katsoi, että tätä hintaeroa voidaan selittää sillä, että juuri vientimaksun käyttöönotto on laskenut kotimarkkinahintoja pitämällä raa’an palmuöljyn kotimarkkinahinnat Indonesian viranomaisten asettamalla alhaisella tasolla, jota raa’an palmuöljyn toimittajat ovat käytännössä noudattaneet.

(117) Se, että Indonesian hallitus ei kumonnut vientiveroa vaan määritti veroasteen nollaan, osoittaa selvästi, että se aikoo pitää raa’an palmuöljyn hinnat alhaisina. Indonesian hallitus oli ottanut käyttöön kaksi välinettä, joilla on sama vaikutus raa’an palmuöljyn kotimarkkinahintoihin, ja saavutettuaan haluamansa tuloksen Indonesian hallitus oli järkevästi päättänyt jatkaa sen välineen aktiivista käyttöä, jolla on laajin joukko toivottuja vaikutuksia (palmuöljyn hintojen pysyminen alhaisina ja OPPF:n rahoittaminen), mikä tässä merkitsee vientimaksua.

(118) Tämän vuoksi komissio vahvisti, että Indonesian hallituksen käyttöönottaman yleisen vientirajoitusjärjestelmän tarkoituksena on hyödyttää biodieselteollisuutta pitämällä raa’an palmuöljyn kotimarkkinahinnat keinotekoisen alhaisina (eikä siis julkisten tulojen kerääminen, mikä on ainoastaan hallituksen toimenpiteiden sivuvaikutus).

(119) Mitä tulee väitteeseen, jonka mukaan Indonesian viranomaiset eivät tosiasiallisesti määrää raa’an palmuöljyn kotimarkkinahintoja, Wilmar väitti lisäksi, että komission päätelmä oli virheellinen seuraavista syistä: a) kiinnostuneiden ostajien tekemät tarjoukset perustuvat yleensä kansainvälisiin markkinahintoihin; b) tarjouskilpailuprosessi on erittäin kilpailtu, ja PTPN voi tehdä vastatarjouksen, jos hinta katsotaan liian alhaiseksi; c) ei ole näyttöä, joka tukisi komission väitettä siitä, että PTPN ei toimi järkevän toimijan tavoin; d) kotimaiset raa’an palmuöljyn toimittajat valitsevat tarjouskilpailujen tulosten perusteella, myyvätkö ne raa’an palmuöljynsä ja mihin hintaan myynti tapahtuu; e) se, että PTPN myy raakaa palmuöljyä avointen tarjouskilpailujen kautta, tekee siitä hinnanottajan eikä niinkään hinnan asettajaa.

(120) Mitä tulee edellä a alakohdassa esitettyyn väitteeseen, komissio muistutti, että kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 91–99 ja 126 kappaleessa todetaan, komission oli turvauduttava käytettävissä oleviin tosiseikkoihin raa’an palmuöljyn toimittajien ja PTPN:n yhteistyöhaluttomuuden vuoksi. Väliaikaista tullia koskevasta asetuksesta esitetyissä huomautuksissa yksikään vientiä harjoittava tuottaja ei niiden epämääräisten väittämien lisäksi, joissa esitettiin, että tarjoukset perustuvat yleisesti ”kansainvälisiin markkinahintoihin”, toimittanut mitään näyttöä siitä, miten ne muotoilevat raakaa palmuöljyä koskevat tarjouksensa.

(121) Koska komissiolla ei ollut mitään tätä väitettä tukevaa todennettavissa olevaa näyttöä, se hylkäsi väitteen. Sen sijaan, että raa’an palmuöljyn toimittajat määrittelisivät hintansa kansainvälisten hintojen perusteella, ne noudattavat PTPN:n tosiasiallisesti asettamia hintoja.

(122) Mitä tulee edellä b alakohdassa esitettyyn väitteeseen, komissio on selittänyt väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 133 kappaleessa, että PTPN:llä ei ole mitään velvoitetta tehdä vastatarjousta korkeampaan hintaan, jos saadut tarjoukset jäävät kyseisen päivän ”hinta-ajatusta” pienemmiksi. Itse asiassa komissio vahvisti tarkastuskäynnin aikana, että PTPN säännöllisesti hyväksyi tällaisen hinnan alittavia tarjouksia.

(123) Komissio totesi lisäksi, että kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen 3.3.2 jaksossa selitettiin, se sovelsi perusasetuksen 28 artiklan 1 kohdan säännöksiä, sillä PTPN ei vastannut kaikkia palmuöljyn tuottajia ja jakelijoita koskevaan tukien vastaiseen kyselylomakkeeseen liitettyyn lisäykseen B (palmuöljyntoimittajia koskeva kyselylomake). Indonesian viranomaisten toimitiloihin tehdyn tarkastuskäynnin aikana PTPN ei lisäksi selittänyt, miten se määrittää raa’an palmuöljyn päivittäisen ”hinta-ajatuksen”. Sen sijaan PTMN antoi epämääräisen selityksen, jonka mukaan se perustuu kansainvälisiin vertailuarvoihin, mutta ei antanut mitään yksityiskohtaisia tietoja.

(124) Tämän vuoksi komissio ei pystynyt hankkimaan näyttöä siitä, että ”hinta-ajatus” kuvastaisi tarjouskilpailumenettelystä johtuvaa markkinahintaa. Sen sijaan komissio totesi, että raa’an palmuöljyn kotimarkkinahinta oli matalampi kuin mikään esitetyistä kansainvälisistä vertailuarvoista (mukaan lukien Indonesian vientihinta), joiden väitettiin olevan PTPN:n hintojen perustana.

(125) Mitä tulee c alakohdan väitteeseen, komissio totesi, että PTPN ei vastannut edellä mainittuun komission kyselylomakkeeseen. Näin ollen komissio sovelsi käytettävissä olevia tietoja. Indonesian viranomaisten toimitiloihin tehdyn tarkastuksen aikana PTPN toimitti jäljennöksen vuosien 2016 ja 2017 tarkastetusta tilinpäätöksestään. Nämä osoittivat, että PTPN toimi tappiolla. PTPN toimitti lisätietoja myöhemmässä vaiheessa ja vielä sen jälkeenkin, kun se määräaika, joka oli annettu kirjeessä, jossa ilmoitettiin komission aikovan soveltaa käytettävissä olevia tietoja, oli jo kulunut umpeen. Indonesian viranomaiset väittivät, että tällaisten lisätietojen pitäisi muuttaa komission arviota. Komissio totesi, että tiedot toimitettiin hyvin myöhään ja selvästi kaikkien määräaikojen jälkeen. PTPN ei toimittanut tarkastettua tilinpäätöstä vuodelta 2018. Viimeisimmän kauden osalta komissio sai näin ollen tarkastetun tilinpäätöksen ainoastaan yhdeltä tutkimusajanjakson vuosineljännekseltä (vuoden 2017 viimeinen neljännes). Komission saamat tarkastetut tilit osoittivat, että PTPN toimi tappiolla. Indonesian viranomaisten myöhässä toimittamilla tiedoilla, jotka koskivat vuoden 2016 ja tutkimusajanjakson välistä aikaa, (eritysesti yhdellä Excel-taulukolla) pyritään osoittamaan, että PTPN:n raakaa palmuöljyä koskeva liiketoiminta (jonka osuus sen toiminnasta on suurin) oli kannattavaa ja että yritys sai saman voiton sekä kotimaan että vientimyynnistä. Tarkastettu tilinpäätös ei kuitenkaan tukenut näitä tietoja. Tarkastettuihin tileihin perustuvat tiedot päin vastoin vahvistivat, että PTPN ei tuottanut voittoa myydessään raakaa palmuöljyä, joten se ei toiminut järkevän talouden toimijan tavoin. Komissio totesi joka tapauksessa, että näin myöhäisessä vaiheessa toimitettuja tietoja (jopa väliaikaista tullia koskevaa asetusta koskevien huomautusten jälkeen) ei voida hyväksyä, sillä niitä ei voida tarkistaa. Näin ollen väite hylättiin.

(126) Mitä tulee väitteeseen d, Indonesian viranomaiset ja vientiä harjoittavat tuottajat väittivät myös, että komissio ei pystynyt osoittamaan, että raa’an palmuöljyn toimittajien toiminta olisi ollut järkevän toiminnan vastaista, sillä ne olivat kannattavia. Tämän väite koskee raa’an palmuöljyn toimittajia, jotka vastasivat komission kyselyyn, sekä PTPN:ää (15).

(127) Komissio katsoi, että järkevän toiminnan vastaisen käyttäytymisen käsite ei rajoitu liiketoiminnan tappiollisuuteen vaan siihen kuuluvat toimet, joiden seurauksena yrityksen toiminta on vähemmän suotuisassa (vähemmän kannattavassa) asemassa. Komissio totesi selkeän hintaeron raa’an palmuöljyn kotimarkkinahintojen ja vientihintojen välillä Indonesiassa, jolloin ilman vientimaksua vientimyynti olisi kannattavampaa raa’an palmuöljyn toimittajille.

(128) Lisäksi päätelmää, jonka mukaan Indonesian hallituksen perustama vientirajoitusjärjestelmä tosiasiallisesti estää raa’an palmuöljyn tuottajien järkevää toimintaa kotimarkkinoilla, tukee se tosiseikka, että viennin odotetaan kasvavan vientimaksun poistamisen seurauksena. Äskettäisessä lehtiartikkelissa todettiin tältä osin seuraavaa: ”Indonesian palmuöljyliitto (The Indonesian Palm Oil Association eli GAPKI) ennusti, että Indonesian raa’an palmuöljyn vienti voi kasvaa 10–15 prosenttia sen jälkeen, kun vientimaksu lasketaan nollaan aiemmasta 50:stä Yhdysvaltain dollarista tonnia kohti”, totesi pääsihteeri Togar Sitanggang. Sitanggang arvioi, että Indonesian kuukausittainen raa’an palmuöljyn vienti on jo kasvanut 800 000–900 000 tonniin aiemmasta keskimäärin 700 000 tonnista. ”Ei olisi hämmästyttävää, jos kuukausittainen raa’an palmuöljyn vienti kasvaisi miljoonaan tonniin, jos vientimaksu on edelleen nollatasolla,” hän lisäsi. ”GAPKI:n arvioiden mukaan Indonesia on tänä vuonna vienyt jo 6 miljoonaa tonnia eli noin viidenneksen sen raa’an palmuöljyn ja johdannaisten kokonaisvientitavoitteesta tilikauden alusta osavuosijakson loppuun.” (16).

(129) Toinen lehtiartikkeli vahvistaa entisestään päätelmää, jonka mukaan vientimaksun perimisen vaikutuksena raa’an palmuöljyn toimittajilla on kannustin myydä kotimarkkinoilla sen sijaan, että ne myisivät enemmän voittoa tuottavilla vientimarkkinoilla. Tässä artikkelissa riippumaton analyytikko piti ”näitä uutisia (eli vientimaksun asettamista nollatasolle) positiivisena tuotantoketjun alkupään kasvattajille, joilla on toimintaa Indonesiassa, sillä vientimaksujen tarkistus voisi auttaa tukemaan raa’an palmuöljyn hintoja niiden nykytasolla. Ng ei kuitenkaan odota FY19F-20F-nettovoittoa kasvattajille ja varoittaa siitä, että uutiset ovat kielteisiä indonesialaisten jalostusketjun loppupään jalostajille, sillä tarkistettu vientimaksu matalammilla raa’an palmuöljyn hinnoilla heikentää niiden marginaalietua, joka tällä hetkellä on raa’an palmuöljyn ja jalostettujen palmutuotteiden välinen hintaero. Katsomme, että vientimaksun poistaminen parantaa indonesialaisten palmuöljytuotteiden viejien kilpailukykyä, sillä ne olisivat säästäneet 20–50 Yhdysvaltain dollaria tonnilta vientiveroa, kun raa’an palmuöljyn hinta on vähemmän kuin 570 Yhdysvaltain dollaria tonnilta. Suurin osa säästöistä kertyy todennäköisesti indonesialaisille maataloustuottajille kotimarkkinoiden korkeampien raa’an palmuöljyn hintojen kautta”’ (17).

(130) Viimeksi mainittu lehtiartikkeli myös vahvisti päätelmän, että vientimaksun tavoiteltu vaikutus eli raa’an palmuöljyn kotimarkkinahintojen laskeminen oli saavutettu. Se, että Indonesiasta viedään jonkin verran raakaa palmuöljyä, ei merkitse sitä, että toimenpiteet, jotka Indonesian hallitus on toteuttanut pitääkseen raa’an palmuöljyn Indonesiassa, eivät houkuttele raa’an palmuöljyn toimittajia toimimaan järkevän taloudellisen käyttäytymisen vastaisesti. Edellä esitetyn perusteella komissio hylkäsi näin ollen nämä väitteet.

(131) Mitä tulee väitteeseen e, komissio totesi, että Wilmar viittaa väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 146 kappaleeseen vain osittain pyrkiessään tukemaan väitettään, että PTPN käyttäytyy hinnanottajana. Tällöin Wilmar väitti, että komissio teki päätelmän, joka itse asiassa on ristiriidassa kyseisessä johdanto-osan kappaleessa esitetyn päätelmän kanssa. Erityisesti on huomattava, että se sen jälkeen, kun komissio toteaa, että ”[t]utkimuksessa todettiin myös, että neuvotteluvoiman suhteen markkinat ovat selvästi epätasapainossa raa’an palmuöljyn ostajien eduksi,” minkä Wilmar aivan oikein mainitseekin, komissio toteaa edelleen, että ”[..] tällaisessa tilanteessa ostajalla on merkittävä ostovoima, ja se voi vastustaa toimittajansa yrityksiä pyytää Indonesian viranomaisten asettamaa hintaa korkeampaa hintaa. Siksi komissio päätteli, että tiedottamalla avoimesti päivittäiset raa’an palmuöljyn hinnat Indonesian viranomaiset selkeästi määräsivät PTPN:n kautta raa’an palmuöljyn päivittäisistä enimmäishinnoista Indonesiassa.” Näin ollen väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 146 kappaleessa päädytään päätelmään, joka on päinvastainen Wilmarin esittämään väitteeseen nähden. PTPN itse asiassa toimii hintojen asettajana raa’an palmuöljyn markkinoilla, sillä raa’an palmuöljyn toimittajat tosiasiassa seuraavat kyseistä hintaa markkinarakenteesta huolimatta (mikä periaatteessa osoittaa, että raa’an palmuöljyn toimittajien neuvotteluvoima on merkittävä mutta sitä ei käytetä ostajiin).

(132) Edellä mainitun asiavirheen lisäksi komissio pani myös merkille, että Wilmar ei ole esittänyt mitään tosiseikkoja väitteensä tueksi. Koska mitään uutta tosiasioihin perustuvaa näyttöä ei ollut, komissio hylkäsi tämän väitteen.

(133) Wilmar väitti vielä, että komissio ei pystynyt osoittamaan, että Indonesian hallitus ohjaa raa’an palmuöljyn tuottajia tarjoamaan raakaa palmuöljyä riittämättömänä pidettävää vastiketta vastaan.

(134) Komissio totesi, että Wilmar ei toimittanut mitään näyttöä sen tueksi, että tämä väite ei olisi tosi. Tältä osin komissio muistuttaa EBB:n esittämästä väitteestä, joka koskee raa’an palmuöljyn toimittajien kyselylomakkeeseen antamien vastausten vähäistä määrää. Koska raa’an palmuöljyn toimittajat eivät toimineet yhteistyössä, komissio katsoi väliaikaista tullia koskevaan asetukseen sisältyvien seikkojen perusteella, että on riittävästi näyttöä siitä, että Indonesian viranomaiset valtuuttivat tai määräsivät raa’an palmuöljyn toimittajat toimittamaan raakaa palmuöljyä riittämättömänä pidettävää vastiketta vastaan Indonesian hallituksen poliittisten tavoitteiden mukaisesti biodieselteollisuuden kehityksen tueksi.

(135) Lisäksi komissio totesi, että Wilmarin väite on ristiriidassa sen kiistämättömän tosiseikan kanssa, että lähes kaikki kotimaiset raa’an palmuöljyn ostot Indonesiassa tehdään PTPN:n päivähintoihin kuljetuskustannusten osalta oikaistuna, kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 168 kappaleessa selitetään. Jos Wilmarin väite olisi oikea ja raa’an palmuöljyn toimittajat toimisivat täysin riippumatta hallituksen ohjeista, tällaista raa’an palmuöljyn hintojen täydellistä yhdenmukaisuutta ei voitaisi selittää hajanaisilla markkinoilla.

(136) Tämän vuoksi komissio hylkäsi väitteen.

(137) Wilmar väitti myös, että komissio ei pystynyt osoittamaan, että raa’an palmuöljyn toimittajat valtuutetaan tai määrätään tarjoamaan raakaa palmuöljyä riittämättömänä pidettävää vastiketta vastaan. Wilmarin väite perustuu pääasiassa siihen, että 1) PTPN ei ole hintojen asettaja ja tämän vuoksi raakaa palmuöljyä ei tarjota riittämättömänä pidettävää vastiketta vastaan ja että 2) raa’an palmuöljyn toimittajia ei estetä myymästä vientimarkkinoille.

(138) Komissio on jo käsitellyt nämä kohdat ja hylännyt ne 127–135 kappaleessa. Tämän vuoksi komissio katsoi, että Wilmarin väite tukeutuu virheellisiin tietoihin eikä sitä voida hyväksyä. Tässä tutkimuksessa käytettävissä oleva näyttö osoittaa, että PTPN toimii raa’an palmuöljyn hintojen asettajana markkinoilla ja että Indonesian viranomaisten toteuttamat toimenpiteet heikentävät raa’an palmuöljyn toimittajien vientimahdollisuuksia.

(139) Indonesian viranomaiset, PT Intibenua Perkasatama ja PT Musim Mas, jäljempänä ’Musim Mas Group’, ja Permata ovat esittäneet samankaltaisia väitteitä. Huomautuksissaan Indonesian viranomaiset väittivät, että markkinavoimat määrittävät raa’an palmuöljyn hinnat ja että ostajat yleensä esittävät hinta-ajatuksensa kansainvälisten markkinahintojen pohjalta.

(140) Komissio on jo käsitellyt edellä 62–96 kappaleessa samanlaisia väitteitä ja todennut, että niitä ei voida hyväksyä. Myös Indonesian viranomaisten esittämiin väitteisiin pätee edelleen sama päätelmä. Komissio huomautti jälleen, että Indonesian viranomaiset eivät toimittaneet mitään uutta näyttöä väitteensä tueksi.

(141) Indonesian viranomaiset väittivät, ettei komissio ollut pystynyt todistamaan, että raa’an palmuöljyn tuottajien käyttäytymisen ja Indonesian viranomaisten toimenpiteiden välillä olisi todettavissa oleva yhteys. Tältä osin komissio huomautti jälleen kerran väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 168 kappaleessa esitystä päätelmästä, joka on mainittu 137 kappaleessa. Komission näkemyksenä on, että kaikki riippumattomat raa’an palmuöljyn toimittajat seuraavat lähes aina PTPN:n hintoja, mikä on kiistämätön todiste yhteyden olemassaolosta (ja sitäkin selvemmin markkinoilla, jotka ovat pirstoutuneet sekä raa’an palmuöljyn toimittajien lukumäärän että maantieteellisten tekijöiden (useiden saarten) osalta). Tämä pätee sitäkin enemmän tilanteessa, jossa kotimaiset raa’an palmuöljyn hinnat eivät Indonesian viranomaisten kohdennettujen toimenpiteiden vuoksi kuvasta vääristymätöntä markkinahintaa.

(142) Huomautuksissaan Indonesian viranomaiset väittivät myös, että komissio kehotti Indonesian viranomaisia ja riippumattomia raa’an palmuöljyn toimittajia antamaan yksityiskohtaisia tietoja mutta ei todentanut näitä tietoja. Indonesian viranomaiset väittivät lisäksi, että komissio oli jättänyt nämä tiedot täysin huomiotta tehdessään päätelmiään. Lopuksi Indonesian viranomaiset huomauttivat, että komissio on soveltanut perusasetuksen 28 artiklaa Indonesian viranomaisiin, koska Indonesian viranomaiset eivät ole enää jatkaneet tällaisten vastausten tarkastelua ja koska PTPN:ltä ei saatu lisätietoja.

(143) Tältä osin komissio katsoi, että väite on asiasisällöltään virheellinen. Komissio analysoi kaikki raa’an palmuöljyn toimittajilta saadut vastaukset. Komissio huomautti kuitenkin, että kaikista lähetetyistä muistutuksista huolimatta yhtä lukuun ottamatta yksikään riippumaton raa’an palmuöljyn toimittaja ei toimittanut avointa versiota vastauksistaan. Perusasetuksen 29 artiklan 3 kohdan mukaisesti komissio voi jättää huomiotta tiedot, jotka on toimitettu mutta joista tiedot antanut osapuoli ei ole toimittanut asianmukaista yhteenvetoa. Lisäksi valtaosa vastauksista oli puutteellisia eikä moniin niistä sisältynyt tietoja kannattavuudesta. Tämän vuoksi komissio ei voinut tehdä päätelmiä näiden vastausten pohjalta. Itse asiassa yhteistyön puuttumien sekä Indonesian viranomaisten että raa’an palmuöljyn toimittajien taholta antoi lisäviitteitä siitä, että raa’an palmuöljyn toimittajat seurasivat Indonesian viranomaisten ohjeita biodieselin tuottajien tukemiseksi.

(144) Myös Indonesian viranomaisten väite, jonka mukaan komissio ei ottanut huomioon PTPN:n vastausta, oli perusteeton. Kuten edellä on selitetty, komissio on menestyksettä useaan otteeseen pyytänyt yhteistyötä PTPN:ltä. Kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 29 ja 30 kappaleessa todetaan, komissio totesi, että PTPN, joka on Indonesian valtion täysin omistama raa’an palmuöljyn tuottaja, ei vastannut Indonesian viranomaisten kyselylomakkeen lisäykseen B annetussa määräajassa. Sen vuoksi komissio laati Indonesian viranomaisille 28 artiklaa koskevan kirjeen niiden tietojen osalta, joita ei ollut toimitettu. Kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 98 kappaleessa todetaan, Indonesian viranomaiset toimittivat PTPN:n vastaukseen liitteeseen B 30 päivänä kesäkuuta 2019. Tämä oli huomattavasti kyseisten tietojen toimittamiselle annetun määräajan (14 päivä maaliskuuta 2019) jälkeen ja myös sen jälkeen, kun tarkastuskäynti Indonesian viranomaisten tiloihin oli tehty. Näin ollen huomautukset toimitettiin paljon määräajan jälkeen, niitä ei voitu tarkistaa eivätkä Indonesian viranomaiset toimineet parhaan kykynsä mukaan perusasetuksen 28 artiklan mukaisesti. Komissio käytti joka tapauksessa kaikkea PTPN:n toimittamaa näyttöä, joka voitiin todentaa. Tämän vuoksi komissio arvioi asianmukaisesti PTPN:n toimittamat tiedot ja kaikki muut käytettävissä olevat tosiseikat raa’an palmuöljyn markkinoista Indonesiassa.

(145) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset, Permata Group ja Wilmar väittivät, että komissio oli tehnyt virheen havaitessaan raa’an palmuöljyn toimittajiin kohdistuvaa valtuuttamista tai määräämistä, sillä a) vientirajoituksilla ei ole tarkoitus tukea biodieselteollisuutta, ja mahdollinen hintavaikutus on ainoastaan toimenpiteiden mahdollinen sivuvaikutus; b) PTPN asettaa hintansa tarjouskilpailun kautta ja se on kannattava; c) se, että raa’an palmuöljyn toimittajien hinnat seuraavat PTPN:n hintoja, ei osoita valtuutusta tai määräystä; d) raa’an palmuöljyn toimittajat ovat järkeviä markkinatoimijoita, eikä komissio ole tarkastanut niiden vastauksia; ja e) komissio ei kyennyt osoittamaan yhteyttä Indonesian viranomaisten PTPN:n kautta toteuttamien toimien ja raa’an palmuöljyn toimittajien toiminnan välillä. Indonesian viranomaisten mukaan PTPN:n rajallinen markkinaosuus ei mahdollistaisi markkinahintojen asettamista.

(146) Komissio totesi ensinnäkin, että vientimaksun nimenomaisena tarkoituksena on tukea OPPF:ää ja että OPPF:n tarkoituksen on tukea koko palmuöljyalaa yleisesti, mutta kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 76 ja 77 kappaleessa selitetään, sillä tuetaan tosiasiallisesti ainoastaan biodieselteollisuutta. Lisäksi komissio päätteli, että Indonesian viranomaisten tuki biodieselteollisuudelle toteutetaan myös tarjoamalla raakaa palmuöljyä riittämättömänä pidettävää vastiketta vastaan. Tähän tavoitteeseen päästään yhdistämällä useiden eri toimenpiteiden vaikutukset, vientimaksu mukaan luettuna.

(147) Tämän vuoksi komissio päätteli, että vientimaksun käyttöönotolla on sen alusta asti ollut kaksi erillistä tavoitetta: OPPF:n rahoittaminen ja toiminta osana kotimarkkinahintojen laskemiseen tähtäävää toimenpidekokonaisuutta. Komission näkemys on, että Indonesian viranomaiset pyrkivät (ja ovat onnistuneet) tarkoituksellisesti vaikuttamaan markkinoihin, eikä kyseessä ole pelkkä hallituksen politiikan sivuvaikutus.

(148) Mitä tulee väitteeseen, jonka mukaan PTPN asettaa hintansa tarjouskilpailun kautta, minkä vuoksi tulosta olisi pidettävä markkinahintana, komissio muistutti, että kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 91–99 ja 126 kappaleessa todetaan, komission oli turvauduttava käytettävissä oleviin tosiseikkoihin raa’an palmuöljyn toimittajien ja PTPN:n yhteistyöhaluttomuuden vuoksi. Väliaikaista tullia koskevasta asetuksesta esitetyissä huomautuksissa yksikään vientiä harjoittava tuottaja ei epämääräisten väittämien lisäksi, joissa esitettiin, että tarjoukset perustuvat yleisesti ”kansainvälisiin markkinahintoihin”, toimittanut mitään näyttöä siitä, miten ne muotoilevat raakaa palmuöljyä koskevat tarjouksensa. Suoraa näyttöä siitä, miten raa’an palmuöljyn toimittajat asettavat hintansa ei kuitenkaan ollut; pikemminkin tosiseikat viittaavat siihen, että hinnat asettuvat PTPN:n vahvistamalle tasolle.

(149) Tältä osin Wilmar korosti lopullisista päätelmistä ilmoittamista koskevissa huomautuksissaan, että komission yksiköt ovat tarkastuskäynnin aikana käyneet sen tiloissa ja esittäneet kysymyksen siitä, miten Wilmar tekee päätöksen kuhunkin PTPN:n pyyntöön annettavasta hintatarjouksesta. Wilmar selitti lisäksi, että myöhemmin annetusta tarkastuskäyntiraportista ei käy ilmi, että tietoja olisi jäänyt puuttumaan. Tältä osin komissio totesi, että Wilmar ei kiistä sitä, että sen tässä yhteydessä toimittamat tiedot ovat olleet erittäin epämääräisiä. Lisäksi komissio totesi, että Wilmar ei pitänyt tarkoituksenmukaisena toimittaa yksityiskohtaisempaa selvitystä tästä mekanismista missään tutkimuksen myöhemmässä vaiheessa, vaikka komissio on toistuvasti maininnut asian.

(150) Koska komissiolla ei ollut mitään tätä väitettä tukevaa todennettavissa olevaa näyttöä, se hylkäsi tämän väitteen. Sen sijaan, että raa’an palmuöljyn toimittajat määrittelisivät hintansa kansainvälisten hintojen perusteella, ne noudattavat PTPN:n tosiasiallisesti asettamia hintoja.

(151) Mitä tulee väitteeseen, jonka mukaan PTPN on kannattava, komissio totesi, että 125 ja 144 kappaleessa jo esitetyn lisäksi Indonesian viranomaiset toimittivat PTPN:n tarkastetun tilinpäätöksen vuodelta 2018 myöhässä, lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen. Käännös saatiin kuitenkin vain osalle tästä tilinpäätöksestä. Vuoden 2018 tilit näyttävät osoittavan, että PTPN:n toiminta oli kannattavaa vuonna 2018. Komissio ei kuitenkaan voinut arvioida tätä, sillä tilinpäätöksen keskeisiä osia ei ollut käännetty ja tilinpäätös kattoi kaikki tuotteet eikä ainoastaan raa’an palmuöljyn myynnistä saatuja tuloja. Kuten edellä on lisäksi todettu, sekä raa’an palmuöljyn myyntiä että koko yritystä koskevat tiedot toimitettiin myöhässä eikä niitä näin ollen voitu tarkastaa. Tämän lisäksi on huomioitava se tosiseikka, että PTPN ei toiminut tutkimuksessa yhteistyössä. Näin ollen komissio päätteli, että esitetyn väitteen paikkansapitävyyttä ei voitu arvioida ja se oli hylättävä. Mitä tulee edellä b alakohdassa esitettyyn väitteeseen, komissio on selittänyt väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 133 kappaleessa, että PTPN:llä ei ole mitään velvoitetta tarjota uudelleen korkeampaa hintaa, jos saadut tarjoukset jäävät kyseisen päivän ”hinta-ajatusta” pienemmiksi. Itse asiassa komissio vahvisti tarkastuskäynnin aikana, että PTPN säännöllisesti hyväksyi tällaisen hinnan alittavia tarjouksia. Lisäksi komissio totesi, että Indonesian viranomaiset voivat vaikuttaa ja vaikuttavatkin PTPN:n päätöksiin sen hinnoittelupolitiikan osalta (18).

(152) Mitä tulee väitteeseen, jonka mukaan raa’an palmuöljyn toimittajien hintojen lähentyminen PTPN:n päivittäisiin hintoihin on osoitus siitä, että markkinat eivät ole vääristyneet, eikä suinkaan valtuuttamisesta tai määräämisestä, komissio totesi, että kaikki riippumattomat raa’an palmuöljyn toimittajat tarjosivat hintoja, jotka olivat samat tai alhaisemmat kuin PTPN:n kyseisen päivän hinta. Komission mielestä tämä ei voi olla merkki vääristymättömästä markkinadynamiikasta: on epäloogista väittää, että kilpailluilla markkinoilla yksikään raa’an palmuöljyn toimittaja ei myisi kilpailijan asettamaa hintaa korkeammalla hinnalla (ellei tällainen kilpailija tosiasiallisesti aseta kyseisen tuotteen enimmäishintaa markkinoilla ja elleivät viranomaiset määrää tai ohjaa kaikkia muita toimijoita noudattamaan kyseistä enimmäishintaa).

(153) Mitä tulee Indonesian viranomaisten väitteeseen, jonka mukaan raa’an palmuöljyn tuottajat ovat järkeviä toimijoita markkinoilla, sillä 70 prosenttia raa’asta palmuöljystä menee vientiin, komissio totesi, että julkisten lähteiden mukaan raa’an palmuöljyn kotimainen kulutus kattaa 30 prosenttia tuotannosta (19). Tämä tarkoittaa sitä, että raa’an palmuöljyn tuottajat täyttävät täysin kotimaisen kysynnän ja kun ne ovat täyttäneet tämän kysynnän, ne turvautuvat vientiin. Se, että 70 prosenttia raa’an palmuöljyn tuotannosta menee vientiin, ei näin ollen ole ristiriidassa sen havainnon kanssa, että raa’an palmuöljyn toimittajilta puuttuu järkevä valintamahdollisuus, vaan päinvastoin. Jos indonesialaiset raa’an palmuöljyn toimittajat käyttäytyisivät järkevästi, ne eivät tyydyttäisi kotimaista kysyntää vaan veisivät koko tuotantonsa tai huomattavasti suuremman osan siitä, jolloin ne saisivat suuremman voiton. Näitä mahdollisesti viennistä saatavia lisävoittoja rajoittavat Indonesian viranomaisten käyttämät vientirajoitukset, joilla kannustetaan raa’an palmuöljyn toimittajia myymään kotimarkkinoilla ja tyydyttämään paikallista kysyntää. Näin ollen se, että kotimainen kysyntä on tyydytetty, osoittaa pikemminkin, että Indonesian viranomaiset ovat saavuttaneet tavoitteensa, joka on tarjota tuotetta kotimarkkinoille biodieselin tuottajille suotuisiin hintoihin.

(154) Lopullisista päätelmistä annettua ilmoitusta koskevissa huomautuksissaan Wilmar väitti lisäksi, että se tosiseikka, että vientiin menevän raa’an palmuöljyn osuus ei kasvanut, kun vientimaksu oli asetettu nollatasolle, on osoitus siitä, että komissio on tehnyt virheen päätellessään, että vientimaksun tarkoituksena on pitää raaka palmuöljy maassa ja alentaa sen hintaa.

(155) Tältä osin komissio totesi, että Wilmarin toimittamien tietojen mukaan kotimainen kulutus kasvoi ja että kotimaiseen kulutukseen meni tämän vuoksi suurempi osa raa’an palmuöljyn kokonaistuotannosta. Tämä olisi voinut tukea Wilmarin väitettä, jos Indonesian viranomaiset olisivat ilmaisseet aikomuksensa lopettaa vientirajoitusjärjestelmä. Kuten 108 kappaleessa todetaan, Indonesian viranomaisten tarkoituksena ei kuitenkaan ole lopettaa rajoitusjärjestelyitä. Sen sijaan on selvää, että vientirajoitusjärjestelmän taso on asetettu nollaan pelkästään vastauksena ulkoisiin tekijöihin eli palmuöljyn hintojen maailmanlaajuiseen laskuun. Kaikki indonesialaiset tuottajat ovat hyvin tietoisia siitä, että tämä taso on vain tilapäinen ja asettavat siksi edelleen etusijalle kotimaiseen kysyntään vastaamisen.

(156) Wilmar toimitti vastauksessaan myös hintatietoja ja väitti, että sen jälkeen, kun vientimaksu asetettiin nollatasolle, raa’an palmuöljyn kotimarkkinahinnat eivät merkittävästi nousseet. Komissio tarkasteli tietoja ja totesi, että se ei pystynyt selvittämään Wilmarin käyttämää tietolähdettä; tämän vuoksi komissio ei voinut tarkistaa tietoja eikä arvioida niiden oikeellisuutta. Jos komissio kuitenkin päättäisi luottaa näihin tietoihin, se totesi että huolimatta vientimaksun nollatason väliaikaisesta luonteesta tiedoista ilmeni, että kotimarkkinahinnat ovat lähentyneet vientihintoja. Vaikka tutkimusajanjakson aikana näiden kahden hinnan keskimääräinen ero oli noin 50 Yhdysvaltain dollaria tonnilta, Wilmarin toimittamat tiedot osoittivat, että kotimarkkinahinnat ovat nousseet lähelle vientihintoja ja että ero on nyt alle 20 Yhdysvaltain dollaria tonnilta. Se seikka, että kotimarkkinahinnat eivät ole nousseet merkittävästi absoluuttisesti ilmaistuna, johtuu yksinkertaisesti siitä, että maailmanmarkkinahinnat ovat laskeneet.

(157) Komission näkemyksen mukaan tämä tukee sen päätelmää, että vientirajoitusjärjestelmä on suunniteltu muun muassa ja yhdessä muiden toimenpiteiden kanssa laskemaan raa’an palmuöljyn kotimarkkinahintoja.

(158) Mitä tulee Indonesian viranomaisten väitteeseen, jonka mukaan komissio ei tarkastanut riippumattomien raa’an palmuöljyn toimittajien vastauksia, komissio toteaa sen olevan tosiasiallisesti virheellinen. Kuten 143 kappaleessa jo todettiin, komissio analysoi asianmukaisesti kaikki saadut vastaukset mutta totesi, että valtaosa vastauksista oli puutteellisia, moniin ei sisältynyt tietoja kannattavuudesta eivätkä monet vastaajat toimittaneet avoimia versioita vastauksistaan.

(159) Tämän väitteen lisäksi Indonesian viranomaiset totesivat, että komission väitteet lopullisten päätelmien ilmoittamisen yhteydessä, joita selostetaan 143 kappaleessa, ovat virheellisiä, sillä ne eivät voineet löytää muistutuksia avoimesta asiakirja-aineistosta. Mitä tulee tähän väitteeseen, komissio totesi, että nämä muistutukset ovat osa rajoitettua asiakirja-aineistoa ja ne ovat asianomaisten osapuolten saatavilla olevien rajoitettujen asiakirjoien luettelossa. Komissio esitti kuitenkin luettelon merkityksellisistä tallennusnumeroista Indonesian viranomaisille 16 päivänä lokakuuta 2019 järjestetyssä kuulemisessa. Komissio havaitsi myös, että riippumattomien raa’an palmuöljyn toimittajien kyselylomakkeet ovat osa Indonesian viranomaisille osoitettua kyselylomaketta, joten oli täysin Indonesian viranomaisten vastuulla koordinoida ja kerätä täydelliset vastaukset ja varmistaa niiden toimittaminen ajoissa.

(160) Edellä e kohdassa esitetyn väitteen osalta komissio selitti väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 124–143 kappaleessa, miten Indonesian viranomaiset PTPN:n välityksellä toimivat hintojen asettajana Indonesian kotimarkkinoilla ja miten kaikki riippumattomat raa’an palmuöljyn toimittajat noudattavat näitä hintaohjeita. Lopullisten päätelmien ilmoittamista koskevissa huomautuksissaan Indonesian viranomaiset totesivat, että PTPN:n vähäisen markkinaosuuden vuoksi tällainen tulos on epätodennäköinen. Komissio kuitenkin totesi, että Indonesian viranomaiset eivät toimittaneet mitään tosiasioihin pohjautuvaa näyttöä tämän näkemyksen tueksi tai komission päätelmän kumoamiseksi.

(161) Edellä esitetyn perusteella komissio hylkäsi Indonesian viranomaisten ja vientiä harjoittavien tuottajien väitteet ja vahvisti valtuuttamista ja määräämistä koskevat päätelmänsä.

3.2.3 Perusasetuksen 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan iv alakohdan mukaisen tulo- tai hintatuen osalta puuttuva näyttö

(162) Alustavien päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset ja vientiä harjoittavat tuottajat väittivät, että komissio ei pystynyt todistamaan tulo- ja hintatuen olemassaoloa biodieselin tuottajien eduksi WTO:n oikeuskäytännössä vahvistetun näyttökynnyksen mukaisesti.

(163) Komissio totesi tältä osin, että sen enempää Indonesian viranomaiset kuin vientiä harjoittavat tuottajatkaan eivät toimittaneet uusia tietoja tai näyttöä sen väitteen tueksi, jonka mukaan tulo- tai hintatukea ei ole. Tältä osin esitetyt väitteet ovat pelkästään ristiriidassa komission noudattaman oikeuskäytännön tulkinnan kanssa. Komissio katsoi lisäksi, että väliaikaista tullia koskevan asetuksen 3.3.3.7 jaksossa tehty analyysi täyttää perusasetuksessa, tukisopimuksessa ja WTO:n oikeuskäytännössä säädetyn näyttökynnyksen.

(164) Koska mitään sellaista uutta tosiseikkaa, joka olisi johtanut tämän päätelmän uudelleenarviointiin, ei ollut, komisiso vahvistaa väliaikaista tullia koskevan asetuksen 3.3.3.7 jaksossa tehdyn päätelmän.

(165) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset väittivät, että komissio on tehnyt virheen havaitessaan tulo- ja hintatuen, koska se edellyttää tietyn tuloksen takaavan toimenpiteen olemassaoloa eikä sellaista toimenpidettä, jolla on vain toissijainen vaikutus hintoihin.

(166) Tältä osin komissio on jo selittänyt 153 ja 160 kappaleessa, että toimenpidekokonaisuudella on tavoitteena säädellä ja laskea kotimaan hintoja eikä tämä ole pelkkä Indonesian viranomaisten harjoittaman politiikan sivuvaikutus. Komissio totesi lisäksi, että sen enempää Indonesian viranomaiset kuin vientiä harjoittavat tuottajatkaan eivät toimittaneet uusia tietoja tai näyttöä sen väitteen tueksi, jonka mukaan tulo- tai hintatukea ei ole.

(167) Wilmar väitti, että komissio ei ollut ottanut huomioon sen väitteitä vastauksessa alustavien päätelmien ilmoittamiseen, ja kehotti komissiota tekemään niin.

(168) Toisin kuin Wilmar väittää, komissio tarkasteli näitä väitteitä ja – kuten 163 kappaleessa todetaan – se ei löytänyt mitään uutta tosiasioihin pohjautuvaa seikkaa. Pikemminkin Wilmar selittää, miksi se ei hyväksy komission tulkintaa WTO:n oikeuskäytännöstä ja asiaan liittyvistä tosiseikoista. Näissä huomautuksissa Wilmar käsittelee myös näkemystään oikeasta vaihtoehtoisesta skenaariosta.

(169) Selkeyden vuoksi komissio toisti, että se on eri mieltä Wilmarin tulkinnasta, joka koskee WTO:n oikeuskäytäntöä ja väliaikaista tullia koskevan asetuksen huomautusten osassa III.B.3 esitettyjä tapauksen tosiseikkoja, ja vahvistaa täysin väliaikaista tullia koskevan asetuksen 3.3.3.7 jaksossa esitetyt päätelmät.

3.2.4 Edun olemassaolon toteen näyttämisen osalta puuttuva näyttö: virhe asianmukaisen vertailuarvon määrittämisessä

(170) Väliaikaista tullia koskevassa asetuksessa komissio totesi, että raa’an palmuöljyn FOB-vientihinnat Indonesiasta muualle maailmaan, sellaisina kuin ne esitetään Indonesian vientitilastoissa, ovat asianmukainen viitearvo, koska ne on asetettu vapaiden markkinoiden periaatteiden mukaisesti, ne kilpailevat muiden tuotteiden hintojen kanssa maailmanmarkkinoilla, ne heijastavat Indonesian markkinaolosuhteita eivätkä viranomaisten toimenpiteet ole niitä vääristäneet. Lisäksi komissio katsoi, että käytetty viitearvo on lähin mahdollinen arvo sen suhteen, mikä vääristymätön Indonesian kotimarkkinahinta olisi ilman Indonesian viranomaisten puuttumista toimintaan. Komissio totesi myös, että vertailuarvona käytetyt FOB-hinnat ovat linjassa kansainvälisten hintojen kanssa (esimerkiksi CIF-hinta Rotterdamissa).

(171) Sen vuoksi komissio laski tasoitustullin käyttöönoton mahdollistavan tuen määrän kullekin vientiä harjoittavalle tuottajalle sen edun mukaan, jonka edun saajalle todettiin koituneen tutkimusajanjakson aikana. Komissio arvioi eduksi raa’an palmuöljyn paikallisista hankinnoista maksetun hinnan ja tutkimusajanjaksoa varten lasketun raa’an palmuöljyn kuukausittaisen viitearvohinnan välisen erotuksen määrän.

(172) Indonesian viranomaiset, Wilmar ja Permata Group väittivät, että komissio on tehnyt virheen 1) katsoessaan vertailuarvon soveltuvaksi ja 2) laskiessaan kokonaisedun. Indonesian viranomaiset, Wilmar ja Permata Group väittivät, että syynä on se, että FOB-vientihinta sisältää vientimaksun ja on siten vääristynyt. EBB esitti myös hyvin samanlaisen väitteen.

(173) Komissio totesi, että väitteellä, jonka mukaan vientihinta on vääristynyt, pyritään perimmiltään muuttamaan tapauksen päättely käsitteellisesti käänteiseen suuntaan. Kun komissio katsoi, että raa’an palmuöljyn kotimarkkinahinnat ovat keinotekoisen alhaiset, viejät väittivät, että juuri vientihinnat (jotka ovat suurin piirtein kansainvälisten hintojen mukaisia) ovat liian korkeat. Toisin sanoen viejät väittivät, että vientihinnat ovat vientimaksun vuoksi liian korkeat. On kuitenkin niin, että nimenomaan kotimarkkinahinta on vääristynyt muiden muassa vientimaksun vuoksi. Lopuksi Indonesian viranomaiset itsekin väittivät, että vientimaksu ei sisälly komission laskelmissaan käyttämään vientihintaan (20). Komissio pani merkille tämän Indonesian viranomaisten esittämän väitteen. Se katsoi kuitenkin, että vientimaksun vaikutukset on otettu huomioon FOB-hinnassa. Komissio katsoi itse asiassa, että myyjä ottaa huomioon vientimaksun maksuvelvollisuuden määrittäessään vientihintaa, joka tämän jälkeen ilmoitetaan Indonesian viranomaisille tilastotarkoituksiin.

(174) Kuten väliaikaista tullia koskevan asetuksen johdanto-osan 198 kappaleessa todetaan, komissio katsoi lisäksi, että Indonesian tilastoissa ilmoitettu kuukausittainen FOB-vientihinta on sopivin vertailuarvo. Komissio piti tätä vertailuarvoa sopivana yksittäisiin ostotapahtumiin. Komissio totesi, että FOB-vertailuhinnan Incoterms-toimitusehdot ja vientiä harjoittavien tuottajien tekemien kotimaisten ostojen Incoterms-toimitusehdot olivat vertailukelpoisia. Komissio ei saanut asianomaisilta osapuolilta huomautuksia tältä osin.

(175) Edellä esitetyn lisäksi Wilmar väitti, että komissio teki virheen laskiessaan Wilmarin saaman edun määrän, sillä komission olisi pitänyt vähentää etulaskelmasta ne määrät, joilla raa’an palmuöljyn hankintahinta ylittää vertailuarvon. Tältä osin komissio totesi, että se oli ottanut huomioon vain ne liiketoimet, joissa etua oli koitunut (toisin sanoen ne, joissa vientiä harjoittavien tuottajien maksama hinta alitti vertailuarvon). Näissä liiketoimissa kyseinen ohjelma johtaa edun koitumiseen vientiä harjoittaville tuottajille. Näin ollen ei olisi järkevää vähentää liiketoimia, joissa mitään etua ei koitunut, sillä ne olivat markkinaehtoisia. Tässä yhteydessä komissio totesi, että asiassa United States – Definitive Anti-Dumping and Countervailing Duties on Certain Products from China (21) (Yhdysvallat – tiettyjen Kiinasta peräisin olevien tuotteiden lopullinen polkumyynti- ja tasoitustulli) WTO:n paneeli tarkasteli, miten Yhdysvaltojen kauppaministeriö oli määrittänyt tarkasteltavana olleessa asiassa tuesta koituneen edun määrän, kun kyseessä oli kumin tarjoaminen alle riittäväksi katsottavan vastikkeen (22), ja totesi, että väitettyjä tukia ”on tarkasteltava suhteessa tiettyyn jaksoon, jotta lopulta saadaan tutkimuksen kohteena olevan tuotteen tuen kokonaismäärä” (23) ja että tukisopimuksen 14 artiklan ensimmäisen kohdan d alakohtaan ei sisälly mitään viittausta tai käsitettä, joka liittyisi kuittaamiseen tai ”negatiiviseen etuun” tai keskimääräiseen etuun tutkimusajanjaksolla tietyn tavaran osalta (24)”. Vertailussa on kyse yksittäisten ostotapahtumien vertaamisesta kyseisen ostotapahtuman yksittäiseen vertailuarvoon. Komissio toteutti liiketoimikohtaisen vertailun selvittääkseen, oliko kyseessä etu, ja määrittääkseen kyseisen edun määrän. Liiketoimikohtaisesti todettujen etujen summa on tuen kokonaismäärä. Sen vuoksi tämä väite hylätään.

(176) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset väittivät myös, että komissio ei pystynyt osoittamaan edun olemassaoloa, koska 1) on epäloogista löytää etua vientirajoitusten muodossa kilpailuun perustuvilla rahoitusmarkkinoilla ja 2) raa’an palmuöljyn kotimarkkinahinnat noudattavat kilpailuun perustuvien markkinoiden dynamiikkaa.

(177) Tältä osin komissio haluaisi jälleen kerran huomauttaa, että etu on tässä tapauksessa raa’an palmuöljyn toimittamista riittämättömänä pidettävää vastiketta vastaan. Siksi Indonesian viranomaisten ensimmäinen väite hylätään.

(178) Mitä tulee Indonesian viranomaisten väitteeseen, että raa’an palmuöljyn hinnat noudattavat kilpailuun perustuvien ja vääristymättömien markkinoiden dynamiikkaa, komissio viittaa esitettyyn analyysiin ja erityisesti 151 kappaleeseen.

(179) Näin ollen komissio pysyi päätelmissään, joiden mukaan järjestelmä antaa etua vientiä harjoittaville tuottajille.

(180) Indonesian viranomaiset väittivät myös, että komissio oli nimennyt väärän vertailuarvon lähinnä siksi, että sen käyttämään vertailuarvoon sisältyy vientimaksu, ja että komisison olisi vähennettävä vientimaksu vertailuarvosta.

(181) Tältä osin komissio havaitsi ristiriidan tämän näkemyksen ja sen vastauksen välillä, jonka Indonesian viranomaiset antoivat 14 päivänä maaliskuuta 2019 päivättyyn puutteista ilmoittavaan kirjeeseen. Vastauksessa Indonesian viranomaiset totesivat seuraavaa: ”Indonesian viranomaiset vahvistavat, että vientiä EU:hun koskevat tilastot koskevat ainoastaan Indonesiassa tuotettua biodieseliä. Ilmoitettu viennin arvo on FOB, eikä vientivero tai -maksu ei ole mukana”. Komissio huomautti lisäksi, että Indonesian viranomaiset eivät toimittaneet mitään tosiseikkoihin pohjautuvaa lisäaineistoa väitteensä tueksi. Kuten 173 kappaleessa selitetään, komissio katsoi, että ilmoitettu FOB-vientihinta sisältää tosiasiallisesti vientimaksun vaikutukset.

(182) Wilmar väitti, että edun laskennassa käytetty vertailuarvo oli liiallinen, sillä siinä oli käytetty maan ulkopuolista vertailuarvoa. Kun määritetään, mikä vertailuarvo on tarkin ja soveltuvin käytettäväksi, on muistettava, että komissio ei käyttänyt ”maan ulkopuolisia” vertailuarvoja, joita on saatavilla Malesiasta tai Euroopasta, kuten Rotterdamin CIF-hinta. Vertailussa käytettiin Indonesian vientihintoja, koska ne ovat indonesialaisia (ja tässä mielessä maan sisäisiä hintoja) ja niistä saadaan luotettava markkinaperusta vertailulle. Näin ollen tämä väite hylättiin.

(183) Näin olleen komissio vahvisti 172 kappaleessa tehdyn päätelmän.

3.2.5 Erityisyys

(184) Lopullisten päätelmien ilmoittamisen jälkeen Indonesian viranomaiset väittivät, että komissio ei pystynyt oso