FI Euroopan unionin virallinen lehti L 25/37

KOMISSION PÄÄTÖS (EU) 2015/120,

annettu 29 päivänä lokakuuta 2014,

valtiontukiohjelmasta SA.27317 (C 25/09) (ex N 673/08), jonka Italia aikoo toteuttaa digitaalisten projektoreiden hyväksi

(tiedoksiannettu numerolla C(2014) 7888)

(Ainoastaan italiankielinen teksti on todistusvoimainen)

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

EUROOPAN KOMISSIO, joka

ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 108 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,

ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,

on mainittujen artiklojen mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa ja ottanut huomioon nämä huomautukset (1),

sekä katsoo seuraavaa:

I MENETTELY

(1) Italia ilmoitti 30 päivänä joulukuuta 2008 komissiolle aikovansa ottaa käyttöön verohelpotuksia elokuva-alaan ja erityisesti elokuvateatterien digitalisointiin liittyvien investointien ja elokuvien levittämisen hyväksi. Italian viranomaiset toimittivat lisätietoja 2 päivänä huhtikuuta 2009 ja 23 päivänä kesäkuuta 2009.

(2) Komissio ilmoitti 22 päivänä heinäkuuta 2009 päivätyllä kirjeellä Italialle päätöksestään hyväksyä Italian elokuva-alan investointeihin ja elokuvien levittämiseen tarkoitetut verohelpotukset. Samaan aikaan komissio ilmoitti Italialle päätöksestään aloittaa Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklan 2 kohdan mukainen menettely ehdotetusta digitaalisiin projektoreihin tehtäviin investointeihin myönnettävästä verohyvityksestä.

(3) Komission päätös menettelyn aloittamisesta julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä (2). Komissio on kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa tästä toimenpiteestä.

(4) Italian kulttuuri- ja matkailuministeriö ja Euroopan komissio järjestivät aihetta käsitelleen seminaarin Roomassa 21 päivänä lokakuuta 2009.

(5) Komissio vastaanotti huomautuksia asianomaisilta ja toimitti ne Italian viranomaisille mahdollisia huomautuksia varten. Italian viranomaiset toimittivat huomautuksensa 19 päivänä tammikuuta 2010 vastaanotetuksi kirjatulla kirjeellä. Tämän jälkeen tietoja vaihdettiin lisää, mukaan lukien Italian viranomaisten lähettämät täydentävät kirjeet, jotka kirjattiin vastaanotetuiksi 7 päivänä syyskuuta 2010, 12 päivänä huhtikuuta 2011, 1 päivänä kesäkuuta 2011, 1 päivänä joulukuuta 2011, 10 päivänä toukokuuta 2012, 14 päivänä syyskuuta 2012, 23 päivänä huhtikuuta 2013, 6 päivänä joulukuuta 2013, 18 päivänä huhtikuuta 2014, 11 päivänä kesäkuuta 2014 ja 1 päivänä elokuuta 2014.

II TOIMENPITEEN KUVAUS

1. Ilmoitettu toimenpide

(6) Niille elokuva-alan yrityksille, jotka asentavat digitaaliset projektorit, myönnettävä verohyvitys oli osa Italian viranomaisten elokuva-alan hyväksi käyttöön ottamia verotoimenpiteitä. Näiden verotoimenpiteiden on tarkoitus piristää markkinoiden dynamiikkaa tukemalla italialaisia kulttuurielokuvia kilpailulle avoimessa ympäristössä ja edistää tällaisia elokuvia Italiassa ja muualla Euroopassa.

(7) Digitaalisten elokuvateattereiden verohyvitysjärjestelmässä myönnetään verohyvitys, joka on 30 prosenttia digitaalisten projektoreiden käyttöön ottamisesta aiheutuvista kustannuksista. Verohyvitys on enintään 50 000 euroa vuodessa elokuvasalia kohden.

(8) Tukikelpoisiin kustannuksiin voivat kuulua seuraavat: a) digitaalisten projektoreiden ja jäljentämislaitteiden hankinta; b) digitaalisen signaalin maanpäällisesti ja/tai satelliitin kautta vastaanottavien laitteiden ja koneiden hankinta; c) edellisissä kohdissa tarkoitettujen laitteiden, koneiden ja järjestelmien leasing-vuokraus tai vuokraus. Sopimuksiin on sisällyttävä velvoite hankkia omaisuuserät leasing-vuokrasopimuksen päätyttyä tai määräys siitä, että käyttäjäyrityksen on käytettävä kyseistä oikeutta ennen vuokrasopimuksen päättymistä; d) koulutustoiminnan menot; e) niiden konehuoneiden, laitteiden ja palveluiden sekä aputilojen uudelleen järjestämiseen ja mukauttamiseen liittyvät olennaiset kustannukset, joita on aiemmin käytetty 35 mm:n elokuvien näyttämiseen. Kahdessa viimeksi mainitussa kohdassa esitettyjen kustannusten on oltava enintään 20 prosenttia a, b ja c kohdassa esitettyjen kustannusten kokonaismäärästä.

(9) Italian viranomaisten alkuperäisen ilmoituksen mukaan tukeen ei sovellettaisi ennakkoedellytyksiä 1–4 salin elokuvateattereiden osalta eikä 5–10 salin multiplex-elokuvateattereiden osalta paikkakunnilla, joiden asukasluku on enintään 50 000. Enintään 24 salin multiplex-elokuvateattereihin sovellettaisiin tuen edellytyksenä velvoitetta, jonka mukaan vähintään 50 prosenttia näytöksistä pitäisi olla kulttuurielokuvia ja vähintään 50 prosentissa saleista olisi käytettävä digitaalista projektoria.

(10) Verohyvitystä sovellettaisiin Italiassa verovelvollisiin elokuva-alan yrityksiin.

(11) Tukiohjelman oikeusperustat ovat seuraavat: a) 24 päivänä joulukuuta 2007 annettu laki nro 244 valtion yhden ja useamman vuoden talousarvion laatimista koskevista säännöksistä; b) 8 päivänä elokuuta 2013 annettu asetus nro 91, muutettu ja muunnettu 7 päivänä lokakuuta 2013 laiksi nro 112; c) uudet säännökset verohyvitysten myöntämisestä elokuvateattereille digitaaliseen esittämiseen tarkoitettujen laitteiden ja koneiden käyttöön ottamiseksi ja hankkimiseksi.

2. Komission esittämät epäilykset

(12) Komissio katsoi menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessään, että ilmoitettu tukitoimenpide on SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Tarjotessaan verokannustimia Italian valtio luopuu tietyistä tuloista ja sen vuoksi tukiohjelmaan liittyy valtion varojen käyttöä. Tukiohjelma tarjoaa kyseisille yrityksille, tässä tapauksessa elokuvia esittäville yrityksille, taloudellisen edun. Kun otetaan huomioon elokuvien kansainvälinen kauppa, kyseinen valikoiva etu voi vaikuttaa unionin sisäiseen kauppaan. Komissio epäili tuen soveltuvuutta sisämarkkinoille.

(13) Komissio epäili ensinnäkin digitaalisten elokuvateattereiden hyväksi ehdotetun verohyvityksen tarpeellisuutta ja asetti kyseenalaiseksi verohyvityksen enimmäismäärän (50 000 euroa salia kohden), sillä (30 prosentin verohyvityksen tasolla) tätä vastaava asennuksesta aiheutuvien tukikelpoisten kustannusten enimmäismäärä olisi 166 667 euroa [50 000 euroa × 100/30] salia kohden. Tämä enimmäismäärä ylittää Italian viranomaisten esittämän arvion digitaalisten projektoreiden hinnasta (100 000 euroa). Komissio epäili, olisiko verohyvityksen enimmäismäärän oltava niin suuri ja oliko arvio esitetyistä muutoskustannuksista kohtuullinen. Lisäksi komissio epäili, oliko välttämätöntä asentaa DCI-määritelmiä (3) vastaavat 2K-projektorit (4) italialaisten tai eurooppalaisten kulttuurielokuvien esittämistä varten.

(14) Toiseksi komissio ei ollut varma, oliko ehdotettu tukitoimenpide oikeasuhteinen. Komissio huomautti, että suurimmilla elokuvateattereilla on todennäköisesti enemmän varoja hankkia digitaaliset projektorit ilman valtiontukea. Lisäksi komissio huomautti, että elokuvien esittäjien käytettävissä oli kaupallisia siirtymämalleja, kuten virtuaalinen kopiokorvaus (virtual print fee, VPF) (5). Sen vuoksi komissio kysyi, voisiko ehdotetun suuruinen salikohtainen valtiontuki syrjäyttää kaupalliset vaihtoehdot.

(15) Kolmanneksi komissio epäili, oliko ehdotettu verohyvitys riittävä tukitoimenpide. Se huomautti, että toimenpiteen arvioitu talousarvio (16,8 miljoonaa euroa) vastaa 56 miljoonan euron asennuskustannuksia, mikä on huomattavasti vähemmän kuin arvioidut muutoskustannukset (395,7 miljoonaa euroa, jos kustannukset ovat 100 000 euroa salia kohden). Käytettävissä olevan rahoituksen riittävyyden lisäksi komissiolla oli epäilyjä sen suhteen, kohdistuiko ehdotettu toimenpide riittävästi italialaisten ja eurooppalaisten kulttuurielokuvien levittämisen lisäämiseen. Komissio epäili, voisivatko Italian viranomaiset varmistaa, että digitaalitekniikkaan siirtyneet elokuvateatterit ottaisivat käyttöön vaihtoehtoisia kaupallisia malleja, jotka tarjoaisivat italialaisille katsojille suuremman kulttuurielokuvavalikoiman. Koska verohyvityksen käyttö tarkoittaa, että tuensaajan veronmaksukyvyn on oltava riittävä, ja toimenpide edellyttää, että elokuvateatterit rahoittavat 70 prosenttia investoinnista, komissio epäili, voisivatko tukea eniten tarvitsevat elokuvateatterit hyödyntää verohyvitystä. Lisäksi komissio epäili, voisiko kyseinen kertaluonteinen tuki (ilmoitus koski kahden vuoden kokeilutoimenpidettä) tarjota kestävän ratkaisun ongelmaan, jonka muodostivat digitaalisten laitteiden odotettu lyhyempi käyttöikä ja kyseisten laitteiden korkeammat käyttökustannukset.

(16) Neljänneksi komissiolla oli epäilyjä tuen taloudellisista, sosiaalisista ja kulttuurisista vaikutuksista. Vaikka komissio myönsi, että voisi olla yhteisen edun mukaista, että jäsenvaltio käyttäisi valtiontukea, jotta elokuvateatterit investoisivat digitaaliseen teknologiaan siirtymiseen, se pyysi Italian viranomaisilta varmistusta siitä, että toimenpide olisi teknologisesti neutraali. Erityisesti komissio pyysi vahvistamaan, että elokuvateatterit eivät joudu investoimaan yhteen digitaaliseen standardiin toisen kustannuksella. Lisäksi komissio pyysi Italian viranomaisia varmistamaan, että olisi mahdollista esittää elokuvia, joiden julkinen digitaalinen levitysstandardi on heikompi kuin niiden laitteiden digitaalinen standardi, joihin tukea myönnetään. Komissio huomautti myös, että tuki digitaalisten projektoreiden asentamiseen voisi hyödyttää epäsuorasti suuria yhdysvaltalaisia elokuvatuottajia (kun on kyse DCI-määritelmien mukaisista laitteista). Ehdotetun tuen johdosta lisääntynyt kysyntä saattaisi korottaa rajallisesti saatavilla olevien projektoreiden hintoja. Tuen ansiosta italialaisten digitaalisten elokuvateattereiden kriittinen massa voitaisiin saavuttaa nopeammin, mikä puolestaan voisi kiihdyttää siirtymistä digitaaliseen levitykseen ja siten niiden elokuvateattereiden sulkemista, jotka eivät pysty asentamaan digitaalisia projektoreita ajoissa. Yhdessä tarkasteltuna komissio epäili, tasapainottaisivatko tuen sosiaaliset ja kulttuuriset edut kilpailun mahdolliset vääristymät.

3. Ehdotettuun toimenpiteeseen menettelyn aloittamisen jälkeen tehdyt muutokset

(17) Komission muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen jälkeen Italian digitaalisten elokuvateattereiden verohyvitystoimenpide on pantu täytäntöön väliaikaisten puitteiden perusteella hyväksytyn ohjelman ja vähämerkityksistä tukea koskevien raja-arvojen mukaisesti (6). Italian viranomaiset aikovat panna toimenpiteen täytäntöön täysimääräisesti niin, että kyseiset raja-arvot ylittyvät, jos komissio sen hyväksyy.

(18) Italian viranomaiset arvioivat, että toimenpiteen talousarvio on noin 7,5 miljoonaa euroa vuosina 2014–2015.

(19) Tämän päätöksen kattama kausi päättyy 31 päivänä joulukuuta 2022. Italian viranomaiset ennakoivat, että verohyvitystä käytetään eniten vuosina 2014 ja 2015.

(20) Täytäntöönpanoa koskevat säännösehdotukset, joita Italian viranomaiset aikovat soveltaa tuen panemiseksi täytäntöön täysimääräisesti (siten, että vähämerkityksistä tukea koskevat raja-arvot ylittyvät), eroavat useilta osin alkuperäisestä ilmoituksesta.

(21) Ensinnäkin muutetuista säännösehdotuksista on poistettu keskisuuria ja suuria elokuvateattereita koskeva vaatimus esittää tietty määrä italialaisia ja eurooppalaisia kulttuurielokuvia tuen saamiseksi. Italian viranomaiset ovat viime vuosien aikana kokeneet, että tämän vaatimuksen noudattamisen valvonta on vaikeaa kun on kyse keskisuurista ja suurista elokuvateattereista. Lisäksi ne katsovat, että tämän velvoitteen poistaminen on välttämätöntä tasapuolisten kilpailuedellytysten luomiseksi suurempien tukea tarvitsevien elokuvateattereiden ja Italian elokuvamarkkinoilla johtavassa asemassa olevien suurien elokuvateatteriketjujen välille (ks. 37 kappale).

(22) Toiseksi muutettuihin täytäntöönpanosäännöksiin on lisätty 60 salin raja-arvo. Verohyvitystä ei myönnetä niille elokuvateatterialalla toimiville yrityksille, joiden omistamien tai hoitamien salien määrä on tätä suurempi. Italian viranomaiset katsovat, että tämä on parempi vaihtoehto verrattuna alun perin vahvistettuihin ohjelmistovaatimuksiin sen varmistamiseksi, että toimenpide saavuttaa tavoitteensa, ja niiden toimijoiden sulkemiseksi pois tuen piiristä, joiden olisi markkinavoimansa ansiosta pystyttävä siirtymään uuteen teknologiaan ilman tukea.

(23) Kolmanneksi uusissa täytäntöönpanosäännöksissä edellytetään tuensaajan antamaa lausumaa liikakorvauksen tai tuen uudelleensuuntaamisen estämiseksi, jos verohyvitykseen liitetään kaupallisia (VPF) malleja.

(24) Neljänneksi muutetuissa säännöksissä sallitaan tuen kasautuminen enimmäistuki-intensiteettiin asti eli 75 prosenttiin kokonaiskustannuksista. Niiden elokuvateattereiden osalta, joissa on yksi sali tai kaksi salia, kasautuneen tuen enimmäisintensiteetti on 90 prosenttia.

(25) Näiden muutosten lisäksi tuensaajat ovat voineet vuodesta 2012 asti siirtää elokuvateattereiden digitalisointia koskevan verohyvityksen digitaalisten laitteiden toimittajille, pankeille, rahoituksen välittäjille ja vakuutusyhtiöille (ks. 56 kappale).

III ASIANOMAISTEN HUOMAUTUKSET

(26) Komissio vastaanotti huomautuksia noin 20 asianomaiselta tukitoimenpiteestä vuonna 2009 pidetyn julkisen kuulemisen johdosta. Huomautuksia toimittivat seuraavat tahot: — elokuvien levittäjiä ja elokuvateattereita edustavat eurooppalaiset ja italialaiset toimialajärjestöt sekä ranskalainen Commission Supérieure Technique de l'Image et du Son (CST) ja Euroopan digitaalielokuvafoorumi; — Ranskan viranomaiset, Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan elokuva-alan edistämisen rahastot ja Euroopan audiovisuaalialan alueellisten rahastojen verkosto (Cineregio). Useissa huomautuksissa viitattiin aihetta koskeviin European Film Agency -yhteenliittymän johtajien (EFAD) julkaisuihin (7); — lukuisat yritykset, elokuva-alan ammattilaiset ja yksityishenkilöt Italiasta, Ranskasta, Sveitsistä ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta. Lisäksi Roomassa järjestettiin lokakuussa 2009 aihetta koskenut seminaari.

(27) Tuen tarpeellisuuden osalta kaikissa huomautuksissa korostettiin valtiontuen tarvetta siirryttäessä digitaalisiin elokuvateattereihin, mikä katsottiin väistämättömäksi kehitykseksi. Kuten sekä Ranskan viranomaiset että Yhdistyneen kuningaskunnan elokuva-alan kansallinen järjestö UK Film Council totesivat, elokuvateattereiden digitalisoinnin yleisiin hyötyihin liittyy elokuvateatterin maksamien kustannusten ja levittäjille kertyvien suorien taloudellisten hyötyjen epäsymmetrinen jakautuma. Tämä epäsymmetrinen tilanne vaikeuttaa oikea-aikaista siirtymistä ilman ulkopuolista tukea. Huomautuksia esittäneet kolmannet osapuolet korostivat tässä yhteydessä ilmeistä riskiä siitä, että monet pienet, riippumattomat ja/tai syrjäisillä alueilla toimivat eurooppalaiset elokuvateatterit jättävät alan, jos kohtuuhintaisten digitaalisten projektorijärjestelmien saatavuutta ei paranneta. EFAD:n syyskuussa 2009 antaman lausunnon mukaan oli vaarana, että 30 prosenttia eurooppalaisista elokuvasaleista katoaisi. Sekä Ranskan viranomaiset että Saksan liittovaltion elokuvaneuvosto korostivat, että ilman tukea tilanteesta ei kärsisi pelkästään elokuvien esittäminen vaan myös niiden levittäminen. Pitkä siirtymäkausi yhdistettynä analogisten ja digitaalisten elokuvakopioiden samanaikaiseen levittämiseen voisi osoittautua liian kalliiksi erityisesti pienille elokuvien levittäjille. Lisäksi tuen puuttumisella olisi huomattava kielteinen vaikutus eurooppalaisten elokuvien levittämiseen, kulttuuriseen monimuotoisuuteen ja kulttuurin saatavuuteen eurooppalaisten kannalta.

(28) Kaikki huomautuksia esittäneet painottivat myös sitä, että kyseiset DCI-standardit on hyväksytty laajasti digitaalisen elokuva-alan yhteiseksi standardiksi. Yhden standardin edistäminen maailmanlaajuisesti nähtiin pikemminkin myönteisenä tekijänä kuin haittana, sillä se antaa mahdollisuuden luoda elokuvateattereille tasapuoliset toimintaolosuhteet.

(29) Digitaalisten projektoreiden asennuskustannusten osalta katsottiin, että 100 000 euroa salia kohden ei yleisesti ottaen ole liiallinen arvio. Useat huomautusten esittäjät painottivat sen sijaan, että kustannukset voivat olla paljon suuremmat esimerkiksi silloin, kun konehuoneeseen on tehtävä huomattavia muutoksia, mikä voi koskea erityisesti pieniä elokuvateattereita. Eräissä huomautuksissa todettiin kuitenkin digitaalisten projektoreiden hintojen aleneminen.

(30) Useissa saaduissa huomautuksissa väitettiin, että vaikka muutoskustannukset olisivat paljon suuremmat kuin saatavilla ole valtiontuki (kuten näytti olevan laita Italian verohyvityksen tapauksessa), on kuitenkin huomattava, että valtiontuki täydentäisi muita tulonlähteitä, kuten esimerkiksi virtuaalisia kopiokorvauksia ja elokuvateattereiden omia varoja.

(31) Tuen oikeasuhteisuuden osalta eräät asianomaiset arvostelivat verohyvitystä, sillä ne katsoivat, että suurimmat elokuvateatterit todennäköisesti hyötyisivät tuesta eniten. Toiset väittivät, että suurien elokuvateattereiden tuki voisi olla asianmukaista mahdollisesti ohjelmistoon liittyvien velvoitteiden perusteella. Eräissä huomautuksissa toistettiin kuitenkin EFAD:n lausunto ja korostettiin sitä, kuinka tärkeää on välttää eriarvoinen kohtelu, joka voisi johtua esimerkiksi (Italian verohyvityksen tapauksessa) elokuvateattereiden erilaisesta veronmaksukyvystä ja yleisemmin rajallisesta mahdollisuudesta hyödyntää tukea elokuvateatterin ohjelmiston, koon ja maantieteellisen sijainnin perusteella. Kansainvälinen elokuvalevittäjien yhdistys FIAD painotti, ettei edes suuria elokuvateattereita voida katsoa kannattaviksi elokuvamarkkinoiden nykytilanteen ja yleisen taloudellisen tilanteen vuoksi.

(32) Digitekniikkaan siirtymistä koskevien kaupallisten liiketoimintamallien saatavuudesta ja niiden soveltuvuudesta pieniin elokuvateattereihin esitettiin jonkin verran toisistaan poikkeavia näkemyksiä. Eräät huomautusten esittäjät väittivät, että saatavilla ei ole vakiomuotoisia liiketoimintamalleja elokuvien digitaaliseen esittämiseen siirtymiseksi. Toiset puolestaan väittivät, että hyvin monilla elokuvateattereilla ei ollut mahdollisuutta tehdä välittäjien (”integroijien”, ks. myös alaviite 5) tarjoamia virtuaalista kopiokorvausta koskevia sopimuksia ohjelmistonsa luonteen ja määrän vuoksi (kertynyt virtuaalisten kopiokorvausten määrä riippuu ohjelmistoon sisältyvien ensi-iltaelokuvien määrästä ja/tai elokuvateatterin salien määrästä). Europa Distribution väitti, että kaupalliset liiketoimintamallit toimivat vain kannattavimpien elokuvateattereiden ja suurien kaupallisten levitysyhtiöiden osalta. EFAD:n tausta-asiakirjan mukaan yhteensä noin 30 000 eurooppalaisesta elokuvasalista vain 10 000 salin laitteet voitaisiin uudistaa virtuaaliseen kopiokorvaukseen perustuvan mallin puitteissa. Yksi huomautuksia esittänyt totesi, että kaupallisen virtuaalisen kopiokorvauksen malli soveltui myös pienempiin elokuvateattereihin. Ranskan viranomaiset painottivat, että siirtymiseen käytettävissä olevat kaupalliset mallit eivät kuitenkaan kata kaikkia elokuvien digitaaliseen esittämiseen siirtymisestä (kuten konehuoneiden uudistamisesta) aiheutuvia kustannuksia ja että lisäksi ne edellyttävät aina elokuvateatterin omaa rahoitusosuutta. Myös näissä tapauksissa julkisella tuella voi olla tärkeä täydentävä rooli.

(33) Tuen riittävyydestä asianomaiset totesivat, että valtiontuki auttaisi yleensä pieniä elokuvateattereita kohtaamaan suurien multiplex-teattereiden aiheuttaman kovan kilpailupaineen ja loisi tasapuoliset toimintaedellytykset. Digitaalisten elokuvalaitteiden asennuksen ansiosta yleisöllä odotetaan olevan enemmän valinnanvaraa. Huomautusten esittäjät painottivat myös digitaaliseen elokuva-alaan liittyviä etuja, kuten esityksen laatu, ohjelmiston joustavuus ja alhaisemmat levityskustannukset. Ranskan viranomaiset totesivat, että digitaalisen elokuva-alan tuen riittävyyttä ei pitäisi arvioida ohjelmiston monipuolistumisen kannalta vaan sen mukaan, voidaanko elokuvateattereiden sulkeminen estää. Näiden viranomaisten mukaan erilaisten elokuvateattereiden digitalisointi takaa monipuolisen elokuvatarjonnan. Euroopan digitaalielokuvafoorumi on esittänyt, että jos verohyvitys voitaisiin kompensoida arvonlisäverolla, jopa vähemmän kannattavat elokuvateatterit voisivat hyötyä tästä Italian toimenpiteestä.

(34) Eräät huomautusten esittäjät mainitsivat verohyvityksen lyhyen soveltamisajan ja vertasivat tätä digitaaliseen elokuvaan siirtymisestä aiheutuviin pitkäaikaisiin haasteisiin. Jotkin toiset asianomaiset painottivat kuitenkin, että standardit olivat riittävän vakiintuneita, jotta niiden soveltaminen olisi taattu vähintään 10 vuodeksi, tai että digitaalisten elokuvalaitteiden käyttöikää ei voinut vielä määritellä. Saksan liittovaltion elokuvaneuvosto huomautti, että digitaalisiin esityksiin siirtymiseen myönnettävästä tuesta aiheutuisi vähemmän kustannuksia verrattuna kustannuksiin, jotka liittyvät elokuvateattereiden uudelleenrakentamiseen ja kulttuurin monimuotoisuuden palauttamiseen sen jälkeen, kun alalta poistuvat ne toimijat, jotka eivät itse pysty rahoittamaan digiaikaan siirtymistä. Lisäksi Saksan viranomaiset painottivat, että tukitoimenpide on suunniteltava ja tukimuoto muokattava kunkin jäsenvaltion kansallisten ja alueellisten olosuhteiden mukaan. Myös EFAD:n lausunto heijasti tätä näkemystä, ja siinä painotettiin, ettei yleispätevää ratkaisua ole. Italian elokuvateattereiden yhdistys ANEC ennakoi, että ennen digitaalisten laitteiden käyttöiän loppumista olosuhteet ovat riittävästi muuttuneet niin, että laitteiden korvaaminen ei ole yhtä ongelmallista. Lisäksi Euroopan digitaalielokuvafoorumi huomautti, että ylimääräiset käyttökustannukset voidaan kompensoida kyseisten elokuvateattereiden uusilla tuloilla.

(35) Tuen taloudellisten, sosiaalisten ja kulttuuristen vaikutusten osalta huomautusten esittäjät painottivat yleensä tarvetta yhteen digitaalielokuvien standardiin ja DCI-standardien laajaa hyväksyntää. EFAD:n lausunnossa todettiin, että elokuvateattereiden digitalisoinnin tuella ei pitäisi pakottaa yhteen teknologiseen ratkaisuun, vaan että olisi arvioitava perusteellisesti alan teknologista tilannetta. Europa Distribution painotti huomautuksissaan, että jos alan standardia ei noudatettaisi, se voisi johtaa monien elokuvateattereiden sulkemiseen. Joka tapauksessa ANEC totesi, että elokuvateatterit ovat toimenpiteen puitteissa vapaat investoimaan haluamaansa standardiin. Useat huomautusten esittäjät painottivat, että DCI-määritelmiä vastaavia laitteita voitaisiin käyttää erilaisten (heikompien) digitaalistandardien mukaisten elokuvien esittämiseen, kun taas päinvastainen tilanne (DCI-standardin mukaisten elokuvien esittäminen esimerkiksi 1,3k-laitteistolla) ei ole mahdollinen. Esitetyissä huomautuksissa ei tullut esille riskiä hinnankorotuksista, vaan hintojen pitäisi laskea ajan mittaan. Sekä Ranskan viranomaisten huomautuksissa että EFAD:n tausta-asiakirjassa on painotettu tältä osin, että tukitoimenpiteet olisi suunniteltava niin, että vältetään kilpailun vääristyminen digitaalisten laitteiden markkinoilla. Tukitoimenpiteiden olisi sen vuoksi perustuttava arvioon digitaalisten laitteiden kustannuksista ja tuki olisi rajattava arvion mukaisesti. Komission esittämät epäilyt siitä, että valtiontuki voisi nopeuttaa siirtymistä digiaikaan ja siten elokuvateattereiden sulkemista (vrt. 16 kappale), eivät saaneet vastakaikua huomautusten esittäjiltä, sillä näiden mukaan valtiontuki on kestävä ratkaisu digitaalisen elokuva-alan haasteisiin. Italian arthouse-elokuvateattereiden liitto painotti elokuvateattereiden rajallista maantieteellistä kattavuutta ja sen myötä toimenpiteen vähäisiä vääristäviä vaikutuksia kilpailuun.

IV ITALIAN HUOMAUTUKSET

1. Tuen tarpeellisuus

(36) Italian viranomaiset toimittivat komissiolle tietoja Italian elokuvamarkkinoiden ominaisuuksista (viimeinen päivitys lokakuussa 2013). Italiassa arvioidaan olevan yhteensä 3 936 elokuvasalia, jotka sijaitsevat 1 872 elokuvateatterissa. Elokuvateatterit voidaan jakaa neljään ryhmään seuraavasti: a) Suuret elokuvateatteriketjut (8), joilla on yli 60 elokuvasalia: tällaisia ketjuja on vain kaksi, UCI ja The Space. Niillä on 787 elokuvasalia 76 elokuvateatterissa. b) Pienet elokuvateatteriketjut: tällaisia ketjuja on 15, joilla kullakin on yhteensä enintään 60 elokuvasalia. Yhteensä tähän ryhmään kuuluvilla elokuvateattereilla on 513 elokuvasalia 104 elokuvateatterissa. c) Pienet kaupalliset elokuvateatterit: näitä elokuvateattereita on 351, ja niissä on 1 287 salia. d) Pienimmät elokuvateatterit: tämä ryhmä koostuu lähes kokonaan yhden salin elokuvateattereista (90 prosenttia tähän ryhmään kuuluvista), lisäksi siihen kuuluu kausittaisia ja/tai kirkollisia elokuvateattereita. Tällaisia elokuvateattereita on 1 340, ja niissä on yhteensä noin 1 500 elokuvasalia.

(37) Suurimmilla elokuvaketjuilla (ryhmä a) on 40 prosentin osuus kansallisilla markkinoilla, kun taas ryhmän d markkinaosuus on vain 5–10 prosenttia.

(38) Verohyvitysjärjestelmä on suunnattu ryhmiin b, c ja d kuuluville elokuvateattereille. Italian viranomaiset katsovat erityisesti kahden suurimman elokuvateatteriketjun vahvan markkinaosuuden vuoksi, että valtiontuki on tarpeen pienten tai keskisuurten elokuvateattereiden digitekniikkaan siirtymisen saattamiseksi loppuun.

(39) Kulttuuri- ja matkailuministeriön toimittamien tietojen mukaan vuosina 2010–2013 digitaalisen elokuva-alan verohyvitystä haettiin yhteensä 1 603 elokuvasalille (tiedot huhtikuulta 2014). Toimenpide, joka on pantu täytäntöön vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen perusteella, osoittautui erityisen suosituksi heti sen jälkeen kun se oli otettu käyttöön vuonna 2010 (jolloin tukea sai 671 elokuvasalia).

(40) Tukitoimenpiteen toteuttaminen vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen perusteella on kuitenkin osoittautunut riittämättömäksi tilanteen korjaamiseksi. Erityisesti keskikokoiset monen salin elokuvateatterit ovat pystyneet digitalisoimaan vain osan saleistaan.

(41) Italian viranomaiset ovat todenneet, että elokuvateattereiden digitalisointi on Italiassa edennyt hitaasti. Lokakuussa 2013 digitalisointiaste oli noin 62 prosenttia (9). Italian viranomaisten kesäkuussa 2014 toimittamien arvioiden mukaan vielä olisi digitalisoitava vähintään 700 salia.

(42) Tämän johdosta huomattava määrä elokuvateattereita, enimmäkseen pieniä ja keskikokoisia, on vaarassa. Niiden katoaminen ei merkitsisi pelkästään työpaikkojen menetyksiä elokuvateattereissa, vaan vaikuttaisi myös elokuvien levitykseen ja rajoittaisi yleisön valinnanvaraa.

(43) Italian viranomaiset ovat painottaneet erityisesti yhden salin käsittävien ja keskikokoisten elokuvateattereiden roolia. Yhden salin elokuvateattereiden toiminnan jatkuminen on olennaista, jotta voidaan varmistaa, että elokuvateatterit ovat kaikkien kansalaisten saatavilla. Tämä koskee myös niitä elokuvateattereita, jotka sijaitsevat pienissä kylissä maaseudulla ja vuoristossa. Toiseen ryhmään kuuluvat keskisuuret elokuvateatterit, jotka muodostavat laatuelokuvien levittämisen ja esittämisen selkärangan Italiassa. Niiden toiminnan jatkuvuus on tärkeää, sillä ne tarjoavat vaihtoehdon kahdelle suurelle elokuvateatteriketjulle, jotka ovat määräävässä asemassa markkinoilla.

(44) Italian viranomaisten ennusteen mukaan perinteiset elokuvat katoavat markkinoilta täysin vain parissa viikossa tai kuukaudessa. Koska tämä hetki lähestyy, Italian viranomaiset ovat painottaneet tarvetta toteuttaa toimenpide niin, että se ylittää vähämerkityksistä tukea koskevat raja-arvot.

(45) Verohyvityksen ehdotetun enimmäismäärän (50 000 euroa salia kohden) ja digitaalilaitteistojen arvioitujen kustannusten osalta Italian viranomaiset ovat alentaneet arviotaan digitalisoinnin keskimääräisistä salikohtaisista kustannuksista 50 000–60 000 euroon (luvut toimitettu huhti- ja kesäkuussa 2014). Toisin sanoen verohyvityksen enimmäismäärää vastaavat digitalisoinnista aiheutuvat kustannukset ovat huomattavasti korkeammat kuin arvioidut keskimääräiset digitalisointikustannukset. Italian viranomaiset ovat kuitenkin huomauttaneet, että verohyvitykset lasketaan todellisuudessa aiheutuneiden kustannusten prosenttiosuuden perusteella. Jos keskimääräinen investointi on 50 000 euroa, verokannuste (30 prosenttia) vastaisi 15 000:ta euroa. Tämä tarkoittaa sitä, että verohyvityksen enimmäismäärää ei käytännössä yleensä sovelleta. Enimmäismäärä takaa kuitenkin sen, että kun digitalisoinnista aiheutuvat kustannukset ovat epätavallisen suuret, tuen määrä on rajoitettu myös absoluuttisesti tarkasteltuna.

(46) Tuen tarpeellisuuden osalta on tärkeää huomata, että Italian viranomaisten viimeksi toimittamien tietojen mukaan digitalisoinnista aiheutuvat kustannukset ovat useita kymmeniä tuhansia euroja salia kohden. Monien, erityisesti pienien, elokuvateattereiden, ei ole mahdollista hankkia tarvittavaa rahoitusta yksityisistä lähteistä, erityisesti kun otetaan huomioon Italian ja muun Euroopan taloudellinen tilanne.

2. Tuen oikeasuhteisuus

(47) Italian viranomaiset ovat painottaneet, että verohyvitys täydentää kaupallisia siirtymämalleja eikä sulje pois mahdollisuutta käyttää virtuaalisia kopiokorvausmalleja.

(48) Muutettuihin täytäntöönpanosäännöksiin sisältyy joukko säännöksiä, jotka varmistavat tukitoimenpiteen oikeasuhteisuuden. Niissä otetaan huomioon esimerkiksi käytettävissä olevat markkinamekanismit (toisin sanoen ns. virtuaaliset kopiokorvausmallit) digitekniikkaan siirtymiseksi.

(49) Ensinnäkin ainoastaan ne elokuvateatteritoiminnan harjoittajat, joilla on enintään 60 salia, voivat hakea veroetua. Tämä tarkoittaa sitä, että tuen ulkopuolelle jää kaksi suurta italialaista elokuvateatteriketjua (UCI ja The Space). Italian viranomaiset ovat huomauttaneet, että näiden yritysten suorittamiin digitalisointitoimiin on sovellettu onnistuneesti perinteistä virtuaalista kopiokorvausmallia. Lisäksi kun otetaan huomioon niiden vahva markkina-asema (ks. 37 kappale), kyseisten elokuvateatteriketjujen ei pitäisi olla riippuvaisia valtiontuesta digitalisointijärjestelyissään.

(50) Italian viranomaisten toimittamien tietojen mukaan mainitut kaksi suurta elokuvateatteriketjua ovat ainoat, jotka ovat käyttäneet perinteistä virtuaalista kopiokorvausmallia. Pienemmät elokuvateatterit ovat myös hyödyntäneet kaupallisia mekanismeja helpottaakseen digitalisoitumista. Italiassa on kehitetty vaihtoehtoinen virtuaalinen kopiokorvausmalli, jota on muokattu pienille elokuvateattereille elokuvien levittäjien ja elokuvateattereiden yhdistysten välisellä sopimuksella. Taulukossa esitetään Italian käyttämän perinteisen ja vaihtoehtoisen virtuaalisen kopiokorvausmallin tärkeimmät erot ja samankaltaisuudet: Italian perinteisen ja vaihtoehtoisen VPF-mallin vertailu Italian perinteinen VPF-malli Italian vaihtoehtoinen VPF-malli Välittäjä (”integroija”), jolla on VPF-sopimuksia elokuvien levittäjien kanssa, tekee sopimuksen elokuvateatterin kanssa. Perustuu elokuvien levittäjien yhdistyksen ja elokuvateattereiden yhdistyksen väliseen sopimukseen. Tähän ei liity kolmansia osapuolia. Elokuvateatteri ei omista digitaalilaitteita eikä maksa niistä etukäteen. Elokuvateatteri omistaa digitaalilaitteet alusta alkaen ja maksaa koko hankintahinnan etukäteen. Sekä elokuvien levittäjät että elokuvateatteri osallistuvat kustannusten progressiivisiin poistoihin virtuaalisten kopiokorvausten ja kuukausimaksujen muodossa. Kustannukset jakautuvat yleensä seuraavasti: elokuvien levittäjät 75 prosenttia ja elokuvateatterit 25 prosenttia. Elokuvien levittäjät maksavat virtuaalisen kopiokorvauksen elokuvien digitaalisesta esittämisestä. Kyseiset korvaukset voivat kattaa enintään 75 prosenttia digitalisoinnista aiheutuvista kustannuksista. Elokuvateatterin edellytetään maksavan joka tapauksessa kustannuksista 5 500 euroa.

(51) Toiseksi Italian viranomaiset ovat ottaneet tämän huomioon ja muuttaneet täytäntöönpanosäännöksiä estääkseen liikakorvauksen tai tuen uudelleen suuntaamisen siinä tapauksessa, että verohyvitykseen yhdistetään kaupallisia malleja (virtuaalisia kopiokorvauksia). Tuensaajan on esitettävä lausuma, jonka mukaan verohyvitystä pyydetään ainoastaan sen omien todellisten kulujen kattamiseen (ks. 23 kappale). Italian viranomaisten mukaan Italian kulttuuri- ja matkailuministeriön toteuttama tapauskohtainen valvonta takaa, että tuki kattaa ainoastaan sen osan investoinnista, joka elokuvateatterin on toteutettava.

(52) Kolmanneksi tukitoimenpiteen oikeasuhteisuuden varmistamiseksi on otettu käyttöön tuen kasautumisen enimmäisintensiteetit. Niissä erotetaan toisistaan pienet (yhden tai kahden salin) elokuvateatterit ja muut elokuvateatterit (ks. 24 kappale).

3. Tuen riittävyys

(53) Komissio esitti menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä epäilyjä sen suhteen, oliko toimenpiteen arvioitu talousarvio riittävä kattamaan arvioidut digitalisointikustannukset. Italian viranomaisten toimittamissa talousarviota ja kustannuksia koskevissa päivitetyissä arvioissa (ks. 18 ja 45 kappale) esitetään ajantasaistettu katsaus tilanteeseen, joka tukitoimenpiteellä on tarkoitus ratkaista. Keskimääräisen verohyvityksen (15 000 euroa) ja ohjelman arvioidun talousarvion (ks. 18 kappale) perusteella toimenpiteestä voitaisiin myöntää tukea 500 elokuvasalille vuosina 2014–2015, jolloin sitä odotetaan hyödynnettävän eniten. Kyseinen määrä vastaa merkittävää osaa saleista, jotka olisi digitalisoitava (ks. 40 kappale).

(54) Tukiohjelmasta on poistettu kulttuuriohjelmistoa koskeva velvoite, mutta Italian viranomaiset ovat siitä huolimatta väittäneet, että ohjelmalla on yhä vahva kulttuuritavoite. Italian elokuvamarkkinoiden täysimääräinen digitalisointi parantaa erilaisten elokuvien levittämistä ja lisää pienten erikoismarkkinoiden elokuvien levittämismahdollisuuksia. Kulttuurielämä kärsisi, jos kaikki Italiassa toimivat erityyppiset elokuvateatterit eivät pystyisi siirtymään digitaalilaitteisiin.

(55) Italian viranomaiset ovat huomauttaneet, että verohyvitystoimenpide merkitsee verohuojennusta, joka ei koske ainoastaan Italian verovirastolle suoritettavia välittömiä veroja (yhtiövero) vaan myös välillisiä veroja (esimerkiksi alv) samoin kuin lähdeveroa ja sosiaaliturvamaksuja (jotka työnantajat maksavat työntekijöiden puolesta). Tämä kaikkiin näihin veroihin liittyvä verohuojennus otetaan huomioon laskettaessa verohyvityksestä kertyvää hyötyä. Se lisää ohjelman käyttömahdollisuuksia, sillä sen hyödyntäminen ei riipu kyseisen yrityksen voitoista.

(56) Lisäksi vuonna 2012 annetun asetuksen nro 83 51 §:llä otettiin käyttöön mahdollisuus siirtää verohyvitys digitaalilaitteiden toimittajille, pankeille, rahoituksenvälittäjille ja vakuutusyhtiöille (ks. 25 kappale). Tämä parantaa pienten elokuvateattereiden mahdollisuuksia hyödyntää tukitoimenpidettä, erityisesti jos ne ovat perheyrityksiä eikä niillä ole ulkopuolista työvoimaa.

(57) Jo silloin, kun toimenpide pantiin täytäntöön vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen nojalla, kaikentyyppiset elokuvateatterit, myös markkinoiden pienimmät, hyötyivät verohyvityksestä, kuten ilmenee alla olevasta kuviosta. Kuviossa on yhteenveto ohjelman tuensaajista vuosina 2010–2013. Tuensaajat elokuvateatterilajin mukaan (2010–2013, salien lukumäärän perusteella) (tiedot on toimittanut kulttuuri- ja matkailuministeriö, ja ne on päivitetty viimeksi huhtikuussa 2014)

(58) Toimitetuista tiedoista selviää myös, että niiden pienten elokuvateattereiden lukumäärä ja osuus, jotka hyötyivät verohyvityksestä vuonna 2012 ja erityisesti vuonna 2013, on kasvanut huomattavasti. Italian viranomaisten toimittamien tietojen mukaan vuoden 2010 ja vuoden 2013 lopun välisenä aikana digitalisointiin myönnettyä verohyvitystä pystyi hyödyntämään 325 elokuvateatteria eli 24,3 prosenttia yhteensä 1 340 pienestä italialaisesta elokuvateatterista.

4. Taloudelliset, sosiaaliset ja kulttuuriset vaikutukset

(59) Italian viranomaiset ovat painottaneet, että elokuvateattereiden digitalisoinnin takaaminen on tärkeää kulttuurin tukemisen kannalta. Digitaalisten laitteiden asentaminen tuo mukanaan useita tärkeitä etuja (kuten suuremman joustavuuden) koko elokuva-alalle (ja lopulta myös yleisölle). Digitalisoinnin kustannukset ovat korkeat, ja ne jakaantuvat epätasaisesti niin, että elokuvateatterit vastaavat suurimmasta osasta kustannuksia. Erityisesti pienet markkinatoimijat eivät pysty siirtymään digitaalitekniikkaan ilman valtiontukea. Digitalisointia varten laaditut kaupalliset mallit (virtuaaliset kopiokorvaukset) eivät riitä kompensoimaan tätä epätasapainoa, eivätkä kaikki elokuvateatterit voi hyödyntää niitä samassa määrin.

(60) Italian viranomaiset ovat vahvistaneet, että niiden mielestä tukiohjelman mekanismit eivät aseta teknologista neutraaliutta kyseenalaiseksi.

V TUKITOIMENPITEEN ARVIOINTI

1. Valtiontuen olemassaolo

(61) SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 momentin mukaan: ”Jollei perussopimuksissa toisin määrätä, jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu sisämarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.”

(62) Kuten menettelyn aloittamista koskevasta päätöksestä ja 12 kappaleessa olevasta yhteenvedosta ilmenee, ilmoitettu tukitoimenpide on SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Koska rahoituslähde koostuu verokannusteista, Italian valtio luopuu tietyistä verotuloista. Tukiohjelman mukaan tietyt elokuva-alan yritykset hyötyvät tästä rahoitustuesta, joten toimenpide tarjoaa valikoivan edun kyseisille yrityksille. Tuensaajat kilpailevat muiden yritysten kanssa, jotka eivät välttämättä hyödy tästä tukiohjelmasta. Tämän vuoksi ohjelma vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua. Kun otetaan huomioon elokuvien kansainvälinen kauppa, toimenpide voi vaikuttaa unionin sisäiseen kauppaan.

2. Tuen soveltuvuus sisämarkkinoille

(63) Italian viranomaiset ovat perustelleet toimenpidettä tukena kulttuurin edistämiseen ja painottaneet jatkuvasti merkitystä, joka elokuva-alan digitalisoinnin mahdollisimman pikaisella toteuttamisella on kulttuurille Italiassa. Tukitoimenpiteen tavoitteena on taata, että kaikenlaiset elokuvateatterit voivat siirtyä digitaalilaitteistoon siihen liittyvistä kustannuksista riippumatta.

(64) Kun menettelyn aloittamista koskeva päätös annettiin toimenpiteen osalta, komissio ei ollut vielä määrittänyt digitalisointiin myönnettävää tukea koskevaa politiikkaansa. Komissio on tämän jälkeen antanut uuden tiedonannon elokuville ja muille audiovisuaalisille teoksille myönnettävästä valtiontuesta (10). Tiedonannossa on päivitetty perusteita, joita käytetään arvioitaessa elokuville ja muille audiovisuaalisille teoksille myönnetyn valtiontuen soveltuvuutta sisämarkkinoille SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan d alakohdan mukaisesti.

(65) Uudessa elokuvatiedonannossa todetaan, että elokuvatuotannon tuet voidaan arvioida 107 artiklan 3 kohdan d alakohdassa tarkoitettuina tukina kulttuurin edistämiseen. Tämän johdosta tuen soveltuvuus sisämarkkinoille voidaan arvioida kyseisen määräyksen nojalla. Elokuvatiedonannossa määrätään, että elokuvateattereiden nykyaikaistamista, digitalisointi mukaan lukien, voidaan tukea tällä perusteella, jos tuki on tarpeellista, oikeasuhteista ja riittävää.

a) Toimenpiteen tarpeellisuus

(66) Kuten Italian viranomaiset ovat osoittaneet ja asianomaisten huomautuksissa on vahvistettu, digitalisointi on haaste elokuva-alalle koko Euroopassa ja varsinkin pienille elokuvateattereille. Erityisesti pienten ja keskisuurten riippumattomien elokuvateattereiden katoaminen pienemmistä kaupungeista vähentäisi elokuvatarjonnan monipuolisuutta ja alueellista ulottuvuutta. Toisin sanoen pitkällä ja epäsuhtaisella siirtymällä olisi kielteinen vaikutus elokuvien esittämiseen ja levittämiseen ja viime kädessä eurooppalaiseen yleisöön.

(67) Huolimatta siitä, että verotoimenpide on toteutettu vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen nojalla, Italia on jäljessä elokuva-alan digitalisoinnissa.

(68) Samaan aikaan kun markkinat ovat ohittaneet digitalisoinnin huippukohdan, sillä yli 60 prosenttia Italian elokuvasaleista oli siirtynyt digitaaliaikaan vuoden 2013 loppuun mennessä, tilanne on heikentynyt niiden elokuvateattereiden osalta, jotka ovat digitalisoinnissa riippuvaisia valtiontuesta. Itse asiassa 35 mm:n elokuvien saatavuus ei ole taattu lyhyellä aikavälillä.

(69) Toimenpidettä ei ole suunnattu pelkästään pienille elokuvateattereille, vaan myös suhteellisen suurille kaupallisille elokuvateattereille ja elokuvateatteriketjuille. Kuitenkin kaikkein suurimmat elokuvateatteriketjut (joilla on yli 60 salia) eivät kuulu tuen piiriin. Italian viranomaiset ovat väittäneet, että veroetuuksien myöntäminen kaikille pienemmille elokuvateattereille palauttaa tasapuoliset toimintaedellytykset alalle, jolla kaksi suurta elokuvateatteriketjua ovat määräävässä asemassa.

(70) Verohyvityksen tavoitteena on auttaa niitä elokuvateattereita, joilla ei ole erityisesti nykyisten taloudellisten olosuhteiden vuoksi mahdollisuuksia hankkia riittävästi yksityistä rahoitusta siirtyäkseen kalliiseen digitaalitekniikkaan.

(71) Ottaen huomioon edellä esitetyn komissio katsoo, että kyseinen tukitoimenpide voidaan katsoa tarpeelliseksi Italian elokuva-alan monimuotoisuuden säilyttämiseksi ja palauttamiseksi digitalisoinnin puitteissa. On tärkeää, että käytettävissä on edelleen erityyppisiä elokuvateattereita, yhden elokuvasalin arthouse-elokuvateattereista kaupallista ohjelmistoa esittäviin monen salin elokuvateattereihin, jotta italialaiselle yleisölle voidaan edelleen tarjota monipuolista elokuvaohjelmistoa. Kuten asianomaisten osapuolten huomautuksissa todettiin, digitaalitekniikkaan siirtyminen merkitsee kriittistä hetkeä koko elokuva-alalle, kun otetaan huomioon, että vain suurimmat elokuvateatteriketjut voivat hyödyntää helposti kaupallisia siirtymämalleja. Italian viranomaisten toimittamien markkinatietojen mukaan toimenpiteen toteuttaminen vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen nojalla ei riitä saattamaan digitalisointiprosessia loppuun erityisesti niiden elokuvateattereiden osalta, joissa on useampi kuin yksi elokuvasali. Vaikka pitääkin paikkansa, että eräät elokuvateatterit ovat voineet käyttää VPF-malleja hyväkseen, kaupalliset siirtymämallit eivät kuitenkaan kata kaikkia digitaalilaitteistoon siirtymisestä aiheutuvia kustannuksia (ks. 32 kappale). Myös näissä tapauksissa julkinen tuki voidaan katsoa tarpeelliseksi niin kauan kuin se toteutetaan täydentävästi ja varmistaen, että toimenpide on edelleen oikeasuhteinen riippumatta kyseessä olevan elokuvateatterin lajista.

b) Toimenpiteen oikeasuhteisuus

(72) Italian viranomaiset ovat sulkeneet yli 60 elokuvasalin elokuvateatteriketjut pois verohyvityksen piiristä. Italian elokuva-alan markkinarakenne osoittaa, että enintään 60 elokuvasalin toiminnanharjoittajien ja isompien toiminnanharjoittajien välillä on selvä ero (ks. 36 ja 37 kappale). Tämän vuoksi käyttöön otettu raja-arvo näyttää oikeasuhteiselta tukiohjelman tavoitteen kannalta.

(73) Lisäksi verohyvitys kattaa ainoastaan osan (30 prosenttia) digitalisointikustannuksista, ja sen määrä on enintään 50 000 euroa vuodessa. Määrittämällä tukimäärän prosenttiosuudeksi todellisista digitalisointikustannuksista Italian viranomaiset ovat taanneet, että tuki säilyy oikeasuhteisena, myös silloin, kun kustannukset vaihtelevat tapauksen mukaan. Kuten monet huomautuksia esittäneet ovat painottaneet (29 kappale), digitalisointikustannukset voivat joissain tapauksissa ylittää merkittävästi keskimääräiset kustannukset, esimerkiksi silloin kun konehuoneeseen on tehtävä merkittäviä muutoksia. Tällaisissa epätyypillisissä tapauksissa 50 000 euron enimmäisraja varmistaa kuitenkin, että absoluuttiset tukimäärät säilyvät oikeasuhteisina.

(74) Menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitettiin kysymyksiä kaupallisten digitalisointimallien syrjimisestä, mutta 50 kappaleesta ilmenee, että Italia on laatinut kaksi erilaista kaupallista mallia, jotka voidaan yhdistää elokuva-alan digitalisoinnin hyväksi ehdotetun verohyvityksen kanssa. Italian viranomaiset ovat sisällyttäneet muutettuihin täytäntöönpanosäännöksiin erityiset säännökset sen varmistamiseksi, että digitalisointiin myönnettävän julkisen ja yksityisen rahoituksen yhdistelmä ei johda tuen liikakorvaukseen tai uudelleensuuntaamiseen (esim. virtuaalisen kopiokorvauksen mallissa elokuvien levittäjille tai välittäjille (”integroijille”)). Tällä tavalla Italian viranomaiset edistävät optimaalista synergiaa käytettävissä olevien kaupallisten mallien ja valtiontuen välillä, jotta digitaalitekniikkaan voidaan siirtyä täysimääräisesti.

(75) Verohyvitys voidaan yhdistää myös muihin tukitoimenpiteisiin. Tuen oikeasuhteisuuden varmistamiseksi Italian viranomaiset ovat ottaneet käyttöön tuen kasautumisen enimmäisintensiteetin, joka on 90 prosenttia pienille, yhden tai kahden elokuvasalin elokuvateattereille ja 75 prosenttia muille elokuvateattereille.

(76) Hakemukseen on liitettävä oikeaksi todistettu asiakirja, josta ilmenevät kunkin elokuvasalin todelliset kustannukset, ja valvonnasta vastaa kaikissa tapauksissa kulttuuri- ja matkailuministeriö. Lisäksi täytäntöönpanosäännösten mukaan verohyvitys (johon lisätään korot ja seuraamukset) peritään takaisin, jos velvoitteita ei noudateta.

c) Toimenpiteen riittävyys

(77) Italian viranomaisten toimittamat selvennykset sekä verohyvitysten siirtomahdollisuuden käyttöönotto varmistavat, että toimenpiteellä on vaikutusta tuensaajiin. Myös vähemmän kannattavien elokuvateattereiden pitäisi pystyä hyödyntämään tukiohjelmaa.

(78) Toimenpidettä ei enää ehdoteta pilottitoimenpiteeksi, vaan se on voimassa vuoden 2022 loppuun.

(79) Italian viranomaisten ilmoittamien tietojen (57 ja 58 kappale) mukaan toimenpide on kaikenlaisten, erityisesti pienempien, elokuvateattereiden käytettävissä. Vaikka muilla tekijöillä voi olla merkitystä, on huomattava, että niiden elokuvateattereiden lukumäärä, joissa on 1–4 elokuvasalia ja jotka hyötyvät verohyvityksestä (vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen nojalla), kasvoi merkittävästi vuosina 2012 ja 2013 eli samaan aikaan kun verohyvitysten siirtomahdollisuus otettiin käyttöön vuonna 2012 (25 kappale).

(80) Yleisesti tarkasteltuna toimenpide näyttää riittävältä niin, että elokuvateattereiden monimuotoisuus (pienistä elokuvateattereista multiplex-teattereihin) säilyy Italian markkinoilla. Tällainen monimuotoisuus on edellytys monipuoliselle elokuvatarjonnalle.

d) Kilpailun vääristyminen ja vaikutus kauppaan

(81) Kilpailun vääristymät ja vaikutukset kauppaan ovat vähäisiä. Elokuvateattereiden rajatylittävä ulottuvuus rajoittuu kansainvälisiin elokuvateatteriyrityksiin ja elokuvamarkkinoiden kansainväliseen luonteeseen. Yksittäisten elokuvateattereiden maantieteellinen ulottuvuus on rajoittunut, sillä katsojat eivät matkusta pitkiä matkoja elokuvateatteriin.

(82) Toimenpide koskee investointitukea ja antaa kertaluonteisen edun elokuvateattereille, joiden on toteutettava ainutlaatuinen uuteen tekniikkaan siirtyminen. Verohyvitys takaa, että kaikki elokuvateatterit voivat toteuttaa digitaalitekniikkaan siirtymisen, mutta se ei vääristä kilpailua kohtuuttomasti päivittäisen toiminnan osalta.

(83) Lisäksi Euroopassa toteutettavan elokuvateattereiden digitalisoinnin loppuun saattamisen odotetaan hyödyttävän Euroopan elokuva-alaa kokonaisuudessaan. Tältä osin menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetyt epäilyt digitaalielokuvien standardeista eivät ole enää ajankohtaisia. Kolmansien osapuolten huomautuksista ilmeni, että alalla vallitsee yksimielisyys digitaalisen elokuva-alan yleisistä standardeista.

VI PÄÄTELMÄT

(84) Komissio katsoo edellä esitetyn perusteella, että tukitoimenpiteellä on tarkasti määritetty kulttuuritavoite. Menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetyt epäilyt tuen tarpeellisuudesta, oikeasuhteisuudesta, riittävyydestä ja vaikutuksesta ovat poistuneet. Toimenpiteestä aiheutuvat kilpailun vääristymät ja vaikutukset kauppaan ovat siinä määrin rajallisia, että ne eivät ole yhteisen edun vastaisia. Tämän vuoksi digitaalisten projektoreiden verohyvitys soveltuu sisämarkkinoille Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan d alakohdan perusteella,

ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:

1 artikla

Valtiontuki, jota Italia aikoo myöntää digitaalisten projektoreiden hyväksi 24 päivänä joulukuuta 2007 annetun lain nro 244, 8 päivänä elokuuta 2013 annetun asetuksen nro 91, joka on muunnettu 7. lokakuuta 2013 laiksi nro 112, sekä verohyvityksiä koskevien uusien täytäntöönpanosäännösten perusteella elokuvateattereille digitaaliseen esittämiseen tarkoitettujen koneiden ja laitteiden käyttöön ottamiseksi ja hankkimiseksi, soveltuu sisämarkkinoille Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan d alakohdan mukaisesti.

Sen vuoksi kyseisen tukitoimenpiteen täytäntöönpano sallitaan.

2 artikla

Tämä päätös on osoitettu Italian tasavallalle.

Tehty Brysselissä 29 päivänä lokakuuta 2014 Komission puolesta Joaquín ALMUNIA Varapuheenjohtaja

(1) EUVL C 196, 20.8.2009, s. 9.

(2) Ks. alaviite 1.

(3) DCI-määritelmät ovat DCI:n teknisiä eritelmiä. Suurten yhdysvaltalaisten elokuva-alan yritysten (Disney, Fox, Paramount, Sony Pictures Entertainment, Universal ja Warner Bros. Studios) muodostama yhteisyritys nimeltä Digital Cinema Initiatives määritteli ne vuonna 2005 alun perin Yhdysvaltojen markkinoita varten.

(4) 2K-version resoluutio on 2 048 × 1 080 pikseliä.

(5) Tällaiset kaupalliset siirtymämallit perustuvat virtuaaliseen kopiokorvaukseen, jonka levittäjät maksavat elokuviensa digitaalisesta esittämisestä elokuvateattereissa. Tämä VPF-järjestelmä perustuu ajatukseen käyttää osa säästöistä, joita kertyy elokuvia digitaalisesti levittävälle levitysyhtiölle, elokuvien esittäjille digitaalisista laitteista aiheutuvien kustannusten kattamiseen. Yleensä tällaisiin VPF-sopimuksiin liittyy välittävä osapuoli (”integroija”), joka kerää virtuaaliset kopiokorvaukset elokuvien levittäjiltä sekä asentaa ja mahdollisesti rahoittaa elokuvateattereiden laitteet. Vrt. myös (50) kohta, jossa selvitetään Italiassa käytettävää VPF-mallia.

(6) Vuoden 2010 loppuun asti valtiontukitoimenpiteitä rahoituksen saatavuuden turvaamiseksi tämänhetkisessä finanssi- ja talouskriisissä koskevista tilapäisistä yhteisön puitteista annetun komission tiedonannon (EUVL C 83, 7.4.2009, s. 1) perusteella. Vuoden 2010 lopun jälkeen toimenpide pantiin täytäntöön perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta vähämerkityksiseen tukeen 15 päivänä joulukuuta 2006 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1998/2006 perusteella (EUVL L 379, 28.12.2006, s. 5). Komissio antoi vuonna 2013 uuden vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen: komission asetus (EU) N:o 1407/2013, annettu 18 päivänä joulukuuta 2013, Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 ja 108 artiklan soveltamisesta vähämerkityksiseen tukeen (EUVL L 352, 24.12.2013, s. 1).

(7) European Film Agency Directors (EFAD). San Sebastian Statement. Urgent and comprehensive public support needed for the digitisation of cinemas. San Sebastian: 21. syyskuuta 2009, ja EFAD, tausta-asiakirja — The case of public intervention in the digital transition of cinema (lokakuu 2009).

(8) Italian viranomaiset tarkoittavat elokuvateatteriketjulla yritystä, jolla on vähintään 15 elokuvasalia vähintään kolmessa elokuvateatterissa.

(9) Italian elokuvateattereiden yhdistyksen ANEC:n luvut, jotka Italian kulttuuri- ja matkailuministeriö on toimittanut.

(10) Komission tiedonanto elokuville ja muille audiovisuaalisille teoksille myönnettävästä valtiontuesta (EUVL C 332, 15.11.2013, s. 1).