2004/138/EY: Komission päätös, tehty 11 päivänä kesäkuuta 2002, EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä Asia COMP /36.571/D-1: Itävallan pankit – ("Lombard-klubi") (tiedoksiannettu numerolla K(2002) 2091)



Virallinen lehti nro L 056 , 24/02/2004 s. 0001 - 0075



Komission päätös, tehty 11 päivänä kesäkuuta 2002, EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä Asia COMP /36.571/D-1: Itävallan pankit - ("Lombard-klubi") (tiedoksiannettu numerolla K(2002) 2091) (Ainoastaan saksankielinen teksti on todistusvoimainen) (2004/138/EY) SISÄLLYS >TAULUKON PAIKKA> EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen, ottaa huomioon 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17, perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus(1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna neuvoston asetuksella (EY) N:o 1/2003(2), ja erityisesti sen 3 ja 15 artiklan, ottaa huomioon 11 päivänä syyskuuta 1999 tehdyn komission päätöksen tätä asiaa koskevan menettelyn aloittamisesta, on antanut asianomaisille yrityksille tilaisuuden esittää huomautuksensa komission esittämistä väitteistä asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohdan ja kuulemisesta tietyissä EY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan mukaisissa menettelyissä 22 päivänä joulukuuta 1998 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2842/98(3) mukaisesti, ottaa huomioon kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan loppukertomuksen tässä asiassa(4), on kuullut kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa, sekä katsoo seuraavaa: 1. JOHDANTO (1) Ennen kaikkea korkoja ja maksuja koskevilla pankkien välisillä sopimuksilla on ollut Itävallassa pitkät perinteet ja 1980-luvulle saakka ne perustuivat osittain lainsäädäntöön(5). Pankit olivat vuosien kuluessa luoneet tiheästi organisoidun verkoston kokouksia, joissa käsiteltyjen aiheiden kirjo oli laaja ja joissa ne yhteensovittivat toimintaansa suhteessa kaikkiin olennaisiin kilpailumuuttujiin säännöllisesti, keskimäärin joka neljäs työpäivä, aina siihen saakka, kunnes komissio teki ennalta ilmoittamattomat tarkastuskäyntinsä kesäkuussa 1998. Koska näiden sopimusten kilpailuoikeudellinen merkitys oli pankeille selvä, ne yrittivät hävittää tapaamistensa jäljet välttelyn ja peittelyn avulla sekä tuhoamalla keskusteluista laadittuja pöytäkirjoja tässä kuitenkaan suuremmin onnistumatta. (2) Asiaa tutkiessaan komissio käytti hyväkseen takavarikoimiaan lukuisia alkuperäisiä asiakirjoja kyseessä olevalta ajalta kuten kokouspöytäkirjoja, muistioita, puhelinkeskusteluihin perustuvia muistioita ja kirjeenvaihtoa. Kyseessä olevien sopimusten nimenomaisena tarkoituksena, joka myös pääosin toteutui, oli kilpailun rajoittaminen. Kyseessä on selkeä ja yksiselitteinen EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan rikkominen, josta on määrättävä sakko. (3) Tämä päätös jakautuu seuraaviin osiin: johdantona esitetään eräitä asian ymmärtämisen kannalta tärkeitä Itävallan pankkimarkkinoiden ominaispiirteitä (2 luku). Tämän jälkeen kuvataan lyhyesti tärkeimpiä asiaan osallisia pankkeja ja pankkiryhmiä, jotka ovat päätöksen kohteena, sekä kartellin kohteena olleita tuotteita ja/tai palveluita (3 luku). Seuraavaksi 4 luvussa esitetään lyhyt yhteenveto menettelyn päävaiheista, minkä jälkeen selvitetään Lombard-verkoston kokousten taustaa, organisaatiota, toimintatapaa ja tarkoitusta (5 luku). Tärkeimmistä kartellineuvotteluista vuosina 1994-1998 annetaan aikajärjestyksessä etenevä selvitys 6-11 luvuissa. Muutamiin erityisneuvotteluihin perehdytään 12 luvussa. Sen jälkeen selvitetään yritysten esittämiä tärkeimpiä väitteitä asian tosiseikoista. Päätöksen lopussa esitetään oikeudellinen arvio tosiasioista (14 luku), menettelyoikeudellisia kysymyksiä koskevia pohdintoja (15 luku) sekä vaadittavien seuraamusten perustelut (16 luku). 2. ITÄVALLAN PANKKIMARKKINAT (4) Itävallan pankkiala on ollut aivan viime vuosiin saakka hyvin suurelta osin julkisessa omistuksessa, mikä saattaa olla syynä siihen, että voiton tavoittelu on jäänyt liikevaihdon ja markkinaosuuksien kasvattamispyrkimysten varjoon. Oman ilmoituksensa mukaan vastaavat pankinjohtajat eivät kyenneet tekemään liiketaloudellisesti vastuullisia laskelmia(6). Ennen kaikkea yksityisasiakkaiden luottojen alalla tilanne johti luottojen kysynnän taantuessa ylitarjontaan(7) ja sen myötä pankkien korkomarginaalien supistumiseen. (5) Kilpailu, joka johtaa marginaalien supistumiseen jopa keskimääräisten kulujen alapuolelle, on kyseessä oleville yrityksille yleensä tuhoisaa. Niillä on tilanteessa periaatteessa kaksi mahdollisuutta. Jatkuvasti laskevat tuotot johtavat joko markkinoiden puhdistumiseen (markkinoilta poistumisiin tai kapasiteetin supistumiseen keskittymän seurauksena) tai markkinaosapuolten yrityksiin rajoittaa ylitarjonnan seurauksena syntynyttä kilpailua mahdollisimman pitkälle ja jarruttaa sitä kautta hintojen laskua tai jopa pysäyttää se. Seurauksena on hintojen nousu ylikorkeiksi ja tehottomien markkinarakenteiden keinotekoinen ylläpito. (6) Itävallan pankit valitsivat vaihtoehdoista jälkimmäisen, ainakin muiden toimenpiteiden ohella. Koska markkinoiden puhdistumista ei pankeissa pidetty sen "hallitsemattoman riskin" vuoksi pelkästään mahdollisuutena liikepoliittisten aloitteiden tekoon, vaan tämä mahdollisuus synnytti myös "pelkoa"(8), pankit pyrkivät sopimuksilla saamaan aikaan "kurinalaisen" ja "järjestäytyneen" kilpailutilanteen(9). Kartellijärjestelyt osoittautuivat tervetulleeksi välineeksi vastustettaessa niin kutsuttua "tuhoisaa kilpailijoiden uloshinnoitteluun tähtäävää kilpailua", jota voidaan pitää mahdollisesti myös pelkästään vapaana kilpailuna(10). Välivaiheita, joissa kilpailu oli enemmän tai vähemmän vapaata, pankit pitivät "liiallisena toimeliaisuutena". Toimitusmaksuja ei näin ollen pidetty niinkään kilpailutekijänä, vaan pikemminkin "yhteisenä tuottomahdollisuutena" - pankkiasiakkaiden vahingoksi(11). Itävallan pankkien pyrkimys parantaa marginaaleja yhteensovitetun toiminnan avulla - siis yhdessä kuluttajien kustannuksella eikä erikseen kilpailijoiden kustannuksella - on ollutkin koko tämän tutkimuksen ajan näkyvissä pankkien toiminnan punaisena lankana. Eräs pankki myöntää itsekin, että kartelli esti lisäksi välttämättömän markkinoiden puhdistumisen(12). (7) Kaiken kaikkiaan Itävallan pankkimarkkinat ovat hyvin avoimet, sillä tuotteet ovat varsin pitkälle yhdenmukaiset, koroista tiedotetaan julkisesti pankin tiskeillä ja tiedotusvälineet ja kuluttajajärjestöt tekevät säännöllisesti hintavertailuja. Lisätäkseen tätä avoimuutta, voidakseen valvoa paremmin kartellijärjestelyjen noudattamista sekä supistaakseen mahdollisen salaisen kilpailun (esim. julkisesti ilmoitetusta korkokannasta poikkeamisen) vaikutukset minimiin Itävallan pankit tekivät säännöllisesti kattavia testitalletuksia kilpailijapankkeihin eli toteuttivat niin kutsuttua kilpailijoiden tarkkailua ja sopivat "jatkuvasta suorasta yhteydenpidosta, kun kyseessä on oletettu / asiakkaiden väittämä / tiettävästi todettu poikkeaminen" sopimuksista(13). "Jos ilmenee tarjouksia, jotka ovat [sovittujen] periaatteiden vastaisia", joku kartellin osapuolista otti hoitaakseen "asian koordinoinnin ja selvittämisen"(14). Erään heinäkuussa 1994 pidetyn kartellikokouksen pöytäkirjasta käy ilmi, että tällaiset testit olivat säännönmukaisia, sillä pöytäkirjan mukaan Bank Austrian edustaja ehdottaa, että "elokuussa ei tarkkailtaisi kilpailijoita"(15). Useissa tapauksissa tosin houkutus poiketa sovituista ehdoista ja lisätä siten markkinaosuuttaan osoittautui järjestelyssä mukana olleille pankeille liian suureksi. 3. JÄRJESTELYYN OSALLISTUNEET YRITYKSET JA TUOTTEET (8) Käsiteltävänä olevaan toimintaan osallistuivat lähes kaikki luottolaitokset kaikilta merkittäviltä aloilta(16). Varsin myöhäisessä vaiheessa toteutuneen markkinoiden puhdistumisen jälkeen Itävallan pankkimarkkinoilla on tällä hetkellä vahvassa asemassa neljä pankkiryhmää: HypoVereinsbankiin kuuluva Bank Austria, Sparkassengruppe-ryhmä ja Erste Bank, Raiffeisengruppe-ryhmä ja Raiffeisen Zentralbank sekä Bank für Arbeit und Wirtschaft/Postsparkasse. Jonkin verran pienempiä ovat Volksbankengruppe-ryhmä ja ÖVAG. (9) Tämä päätös on osoitettu seuraaville luottolaitoksille(17). a) Bank Austria Aktiengesellschaft (jäljempänä "BA") BA on Itävallan suurin pankkiryhmä sen jälkeen kun Creditanstalt AG:n (jäljempänä "CA")(18) sulautuminen BA:han tuli voimaan 23 päivänä syyskuuta 1998. Vuoden 2001 alussa toteutuneen yhdistymisen seurauksena Bayerische Hypo-Vereinsbank AG (jäljempänä "HVB") hankki yksinomaisen määräysvallan koko BA-ryhmässä(19). BA-ryhmän markkinaosuus on noin 25 prosenttia. Ryhmällä on koko Itävallan alueella noin 470 konttoria ja sen palveluksessa on noin 13000 työntekijää. b) Erste Bank der österreichischen Sparkassen AG (jäljempänä "Erste") Yhdistyttyään 4 päivänä lokakuuta 1997 GiroCredit Bank Aktiengesellschaft der Sparkassen -pankin kanssa(20) Erste on nykyisin noin 70 säästökassasta koostuvan Sparkassen-ryhmän(21) johtava pankki sekä Itävallan toiseksi suurin pankkiyhtymä. Sparkassen-ryhmän markkinaosuus Erste mukaan luettuna on noin 30 prosenttia(22). Ryhmällä on koko Itävallan alueella noin 1500 konttoria ja sen palveluksessa on noin 24000 työntekijää. c) Raiffeisen Zentralbank Österreich AG (jäljempänä "RZB") RZB on Itävallan Raiffeisen-pankkiryhmän johtava pankki. Se on rakenteeltaan kolmiportainen(23) ja sillä on noin 2350 konttoria. Raiffeisenbank-pankkiryhmällä on noin 22 prosentin markkinaosuus ja sen palveluksessa on noin 20000 työntekijää. Sen lisäksi, että RZB toimii Raiffeisen-pankkiryhmän edustajana, se harjoittaa myös itse pankkitoimintaa keskittyen ulkomaantoimintaan ja suurasiakkaiden palveluun(24). d) Bank für Arbeit und Wirtschaft Aktiengesellschaft (jäljempänä "BAWAG") Joulukuusta 2000 lähtien BAWAG on ollut Österreichische Postsparkasse Aktiengesellschaftin ("PSK") pääomistaja(25). Nämä kaksi pankkia on yhdistetty organisaatioltaan varsin pitkälle, minkä seurauksena BAWAG-PSK-ryhmällä on koko Itävallan alueella yli 2000 pankkikonttoria ja noin 10 prosentin markkinaosuus, josta noin 5 prosenttia on BAWAG:n hallussa ja toiset 5 prosenttia PSK:n hallussa(26). e) Österreichische Postsparkasse Aktiengesellschaft (jäljempänä "PSK") PSK on (1 päivänä lokakuuta 1998 voimaan tulleen sulautuman johdosta) Bank der Österreichischen Postsparkasse Aktiengesellschaft -pankin (jäljempänä "PSK-B") oikeudellinen seuraaja. f) Österreichische Volksbanken AG (jäljempänä "ÖVAG") ÖVAG on kaksiportaisen Volksbanken-pankkiryhmän johtava pankki, joka koostuu noin 60 itsenäisestä paikallisesta Volksbank-pankista. Volksbank-pankit tekevät organisaation ja markkinoinnin kaltaisilla merkittävillä aloilla tiivistä yhteistyötä ja ovat enemmistöosakkaina ÖVAG:ssa. Volksbank-ryhmän markkinaosuus on noin 7 prosenttia(27). Ryhmällä on Itävallan alueella noin 600 konttoria ja sen palveluksessa on noin 5000 työntekijää. g) NÖ Landesbank-Hypothekenbank AG (jäljempänä "NÖ Hypo")(28). NÖ Landesbank-Hypothekenbank AG on kuulunut 1 päivästä tammikuuta 1997 lähtien ÖVAG-konserniin(29). NÖ Hypo toimii ennen kaikkea Wienissä ja Ala-Itävallan osavaltiossa. Sen markkinaosuus alueella lienee enintään 2 prosenttia(30). h) Raiffeisenlandesbank Niederösterreich-Wien reg Gen mbH (jäljempänä "RLB") Raiffeisenbank Wien AG (jäljempänä "RBW") yhdistettiin pääosakkaaseensa RLB:hen vuonna 1997 (juuri tätä ennen Raiffeisenbank Wien reg Gen mbH:n pankkitoiminta oli siirretty Raiffeisenbank Wien AG:n haltuun)(31). RLB/RBW:n toiminta-alue rajoittuu Itävallan pääkaupunkiin Wieniin, missä pankilla on noin 5 prosentin markkinaosuus. (10) Edellä mainitut pankit tai pankkiryhmät tarjoavat yksityis- ja yritysasiakkaille kaikkia tuotteita ja palveluita, joita yleispankit yleensäkin tarjoavat. Kuten jäljempänä osoitetaan, Itävallan pankkikartelli ulottui kaikkiin näihin tuotteisiin ja palveluihin - säästötilien ja luottojen koroista aina toimitusmaksuihin ja kuluihin(32) - ja kattoi lisäksi muita kilpailumuuttujia kuten mainonnan ja yhteydet tiedotusvälineiden tai kuluttajien edustajiin sekä laskentaperusteet(33). (11) Viime vuosina tuotanto- ja palveluyrityksille investointitarkoituksiin myönnettyjen luottojen määrä on lisääntynyt merkittävästi (vuonna 1997 kasvua oli 14 prosenttia). Tämä johtuu muun muassa tämän luotonottajaryhmän (sekä suurten että pienten ja keskisuurten yritysten) vientitoiminnan lisääntymisestä. (12) Muiden ulkomaalaisten kuin pankkien talletukset Itävallan luottolaitoksissa olivat vuonna 1999 noin 26 miljardia euroa ja Itävallan luottolaitosten muille ulkomaalaisille kuin pankeille myöntämät luotot noin 36 miljardia euroa. Helmikuussa 2002 Itävallan luottolaitoksissa oli noin 380000 ulkomaisten asiakkaiden säästötalletustiliä(34). 4. MENETTELY 4.1 Syy-yhteys (13) Huhtikuussa 1997 erään itävaltalaisen pankin hallituksen jäsen [...] teki itsemurhan. Hän lähetti jäähyväiskirjeen ja joukon asiakirjoja syyttäjäviranomaisille sekä oppositiopuolueille. Eräässä näistä asiakirjoista oli kirjattu 13 toimenpidettä pankkien voittojen parantamiseksi, ja luettelon yhteyteen oli kirjoitettu käsin "Lombard 8.5". (14) Kyseessä oli ilmeisesti 8 päivänä toukokuuta 1996 pidetyn kokouksen esityslista tai pöytäkirja(35); komissio sai tietää asiakirjasta 6 päivänä toukokuuta 1997 ja valmistautui tutkintamenettelyn aloittamiseen epäillen kilpailua rajoittavien sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen olemassaoloa. Itävallan vapauspuolue (Freiheitliche Partei Österreichs) teki 30 päivänä kesäkuuta 1997 asetuksen N:o 17 3 artiklan mukaisen kantelun kahdeksaa itävaltalaista luottolaitosta vastaan kilpailua rajoittavia sopimuksia koskevien epäilyjen vuoksi. 4.2 Tarkastukset (15) Komission virkamiehet tekivät 23 ja 24 päivänä kesäkuuta 1998 yhdessä Itävallan talousministeriön virkamiesten kanssa komission 18 päivänä kesäkuuta 1998 tekemien päätösten perusteella ennalta ilmoittamattomia tarkastuksia mm. seuraavissa pankeissa: BA, CA, Erste, RZB, PSK ja BAWAG. (16) Koska PSK vastusti tarkastusta, talousministeriön virkamiehet tekivät pankin toimitiloissa kotietsinnän kilpailutuomioistuimen (Kartellgericht) puheenjohtajan antaman luvan perusteella Itävallan rikosprosessilain (Strafprozessordnung) 142 §:n 4 momentin ja EU-kilpailulain (EU-Wettbewerbsgesetz) 4 §:n 5 momentin mukaisesti (BGBl:ssä 627/94 ja BGBl:ssä 175/1995 julkaistut versiot). (17) Näiden tarkastusten sekä kotietsinnän aikana komission ja talousministeriön virkamiehet löysivät suuren määrän kirjallista todistusaineistoa (osanottajaluetteloita, neuvottelupöytäkirjoja, muistioita, sisäisiä ohjeita ja muita vastaavanlaisia asiakirjoja), jotka vahvistivat epäilyksen kiellettyjen sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen olemassaolosta. 4.3 Tietopyynnöt (18) Komissio lähetti 21 päivänä syyskuuta 1998 asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaisen tietopyynnön useimmille edellä 15 kohdassa mainituista pankeista ja lisäksi eräille muillekin luottolaitoksille ja liitoille. Niissä vastaanottajia pyydettiin ilmoittamaan kokousten päivämäärät ja osanottajat(36) sekä esittämään niihin liittyvät asiakirjat. 4.4 Yritysten reaktiot (19) Välittömästi tietopyynnön saatuaan suurimmat asianosaisista pankeista pyysivät komission kilpailupääosaston pääjohtajalta tilaisuutta keskustella asiasta ja tarjoutuivat tekemään "yhteistyötä" asiaa koskevissa tutkimuksissa. Tämän "yhteistyön" luonteeseen oli tarkoitus kuulua, että pankit eivät vastaa tietopyyntöihin, vaan esittävät asiasta sen sijaan "vapaaehtoisen" selvityksen ja luopuvat kuulemistilaisuudesta. Vastapalveluksena kilpailun pääosaston olisi luovuttava vaatimasta vastausta tietopyyntöihin ja määrättävä "kohtuullinen" sakko. Pääjohtaja piti kyllä pankkien yhteistyövalmiutta periaatteessa myönteisenä, mutta torjui kuitenkin mahdollisuuden minkäänlaiseen sopimukseen pankkien ja komission välillä ja teki selväksi, että menettely etenee tavanomaista tietä. Näin ollen tietopyyntöihin oli annettava täydellinen vastaus määräaikaan mennessä. (20) Pankkien ehdottamasta asiaa koskevasta vapaaehtoisesta selvityksestä pääjohtaja totesi, että pankit ovat komission tietopyyntöihin määräaikaan mennessä annettavien täydellisten vastausten lisäksi luonnollisestikin vapaita ilmoittamaan komissiolle tosiasioita, jotka eivät kuulu tietopyyntöjen piiriin. Komissio tutkii kussakin yksittäisessä tapauksessa erikseen, ovatko kyseessä tällaiset tosiseikat, ja jos ovat, onko niistä merkittävää apua rikkomisen toteamisessa ja voiko asiassa tehtävä yhteistyö mahdollisesti johtaa sakkojen lieventämiseen. (21) Kaikki tietopyyntöjen saajat vastasivat niihin. Jotkin tietopyyntöjen saajista katsoivat, ettei niillä ollut velvollisuutta vastata pääosaan tietopyyntöjen sisällöstä, vaan että ne voivat esittää pyydetyt asiakirjat ja vastaukset kysymyksiin vapaaehtoisesti edellä mainitun "yhteistyön" mukaisesti. Komissio torjui tällaisen oikeuskäsityksen virheellisenä. (22) Hiukan myöhemmin suurimmat pankeista toimittivat komissiolle "yhteiseksi selvitykseksi tosiseikoista" nimitetyn asiakirjan, jossa ne kuvasivat yksityiskohtaisesti kartellin historiaa sekä esittivät yhteenvedon ja oman arvionsa kokousten sisällöstä, joka kävi ilmi takavarikoiduista ja esitettäväksi kuuluneista asiakirjoista. Samalla ne toimittivat uudelleen asiakirjat, jotka komissio oli takavarikoinut ja jotka niiden oli asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaisesti esitettävä. Voidakseen arvioida selvityksen yhteydessä esitettyjen asiakirjojen mahdollista lisäarvoa käynnissä olevien tutkimusten kannalta komissio pyysi pankeilta tietoja siitä, ovatko jotkin näistä asiakirjoista komissiolle ennestään tuntemattomia ja mahdollisesti mitkä niistä. Pankit eivät kuitenkaan katsoneet tämän olevan mahdollista eikä tarpeen. (23) Syyskuun 13 päivänä 1999 komissio toimitti pankeille 11 päivänä syyskuuta 1999 päivätyn väitetiedoksiannon. Pankkien tutustuttua asiakirjoihin ja annettua kirjalliset lausuntonsa pidettiin 18 ja 19 päivänä tammikuuta 2000 suullinen kuulemistilaisuus. Marraskuun 22 päivänä 2000 komissio toimitti pankeille 21 päivänä marraskuuta 2000 päivätyn täydentävän väitetiedoksiannon. (24) Helmikuun 5 päivänä 2001 kaikki pankit toimittivat komissiolle "täydentäväksi yhteiseksi selvitykseksi tosiseikoista" nimittämänsä asiakirjan (sekä joukon muita asiakirjoja), jossa ne arvioivat täydentävässä väitetiedoksiannossa kuvattuja asioita omasta näkökulmastaan. Pankkien tutustuttua asiakirjoihin ja annettua kirjalliset lausuntonsa pidettiin 27 päivänä helmikuuta 2001 toinen suullinen kuulemistilaisuus. 5. LOMBARD-VERKOSTON TAUSTA, RAKENNE, TOIMINTATAPA JA TARKOITUS (25) Ennen aikajärjestyksessä etenevää selvitystä kartellikokouksista vuosina 1994-1998 (7 luvusta alkaen) tässä luvussa käsitellään lyhyesti Lombard-verkoston historiallista taustaa sekä organisaatiota, toimintatapaa ja tarkoitusta. (26) Komission käsitykset perustuvat suoraan kyseiseltä ajalta peräisin oleviin asiakirjoihin (kokouspöytäkirjoja, sisäisiä muistioita, kirjeenvaihtoa jne.), jotka takavarikoitiin ennalta ilmoittamattomien tarkastusten yhteydessä tai jotka oli toimitettava sille tietopyyntöjen mukaisesti(37). 5.1 Taustaa (27) Itävallan luottolaitoslaissa (Kreditwesengesetz, jäljempänä "KWG") vuodelta 1979 annettiin pankkien ammattiyhdistyksille tai pankeille itselleen mahdollisuus tehdä sopimuksia korkoprosentista säästötalletuksille, joilla on joko kolmen kuukauden irtisanomisaika (niin kutsuttu ohjauskorkosopimus(38)) tai vapaasti sovittava irtisanomisaika (niin kutsuttu talletuskorkosopimus(39)), sekä mainonnasta (niin kutsuttu kilpailusopimus)(40). Kun Itävallan pankkien tuoton todettiin 80-luvun alussa olevan yleisesti ottaen heikolla tasolla, lainsäätäjä reagoi uudistamalla luottolaitoslakia vuonna 1986 ja toisaalta pankit itse perustivat talletus- että luottokorkoja koskevan viitekorkokartellin (niin kutsutut sääntelyä koskevat sopimukset vuonna 1985). Jotkut kokoukset kuten luottokorkoja ja talletuskorkoja käsittelevät kokoukset sekä Minilombard-kokoukset saivat alkunsa tuolloin. (28) Kesällä 1989 sääntelyä koskevat sopimukset purettiin(41). Koska ilman sitovia sopimuksia luottolaitoksilla oli kuitenkin vaikeuksia määritellä korkonsa mielekkäästi, ne tekivät edelleen verkoston puitteissa sopimuksia luotto- ja talletuskoroista. (29) Tällaisten sopimusten kilpailuoikeudellinen merkitys oli jo tuolloin selvä. (30) Itävallan työntekijäyhdistykset (Arbeiterkammertag) tekivät 1 päivänä helmikuuta 1991 kilpailutuomioistuimelle ehdotuksen, että tuomioistuin kehottaisi yhteensä yhdeksää pankkia ilmoittamaan käyttöönottamansa tai korottamansa käyttötilimaksut kartelliksi. Itävallan työntekijäyhdistys katsoi, että tällaisten maksujen yhtenäinen käyttöönotto tai korotus 1 päivästä tammikuuta 1991 alkaen saattoi johtua ainoastaan asiasta tehdystä sopimuksesta. (31) Kun kilpailutuomioistuin teki ehdotetun mukaisen päätöksen, kyseiset pankit hakivat siihen muutosta ylimmästä kilpailutuomioistuimesta (Kartellobergericht). Tämä katsoi yhteistä toimintaa tai toiminnan yhteensovittamista koskevan sopimuksen maksujen käyttöönoton tai korottamisen yhteydessä olevan toimintaa, jonka tarkoituksena "[...] oli ainoastaan rajoittaa kilpailua käyttötilin käyttämisestä tai avaamisesta kiinnostuneista asiakkaista"(42). (32) Kun Itävallan liittyminen Euroopan talousalueeseen alkoi näyttää todennäköiseltä, EU:n kilpailupolitiikan sovellettavuuteen alettiin kiinnittää entistä enemmän huomiota. Esimerkiksi syyskuussa 1992 julkaistiin Itävallan johtavassa pankkialan aikakauslehdessä perusteellinen artikkeli vaikutuksista, joita Itävallan liittymisellä Euroopan talousalueeseen on. Artikkelin otsikkona oli "Pankkikartellit ETA:ssa". Artikkelissa kuvataan ensin kattavasti Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä ja komission päätöksentekokäytäntöä alalla, minkä jälkeen kirjoittaja tekee johtopäätöksen, jonka mukaan "Itävallan luottoalan olisi viisainta tarkistaa erilaisten sopimusten, päätösten, kiertokirjeiden, suositusten [...] ETA-kelpoisuus. [...] Tällaisia sopimuksia on sen vuoksi muutettava jo ennen ETA:han liittymistä tai niistä on luovuttava kokonaan"(43). (33) Vuonna 1992 ilmestyi myös maineikkaan yliopistoprofessorin julkaisemassa kokoomateoksessa "Banken im Binnenmarkt" laaja kirjoitus ETA-kilpailuoikeudesta ja pankeista ("EWG-Kartellrecht und Banken"). Siinä selvitetään aluksi, että yhteisön toimielimissä valtioiden välistä kauppaa koskevaa lauseketta "tulkitaan yleensä hyvin laajasti" ja että se vaikuttaa "ainakin silloin", kun kartelli "ulottuu koko jäsenvaltion alueelle". Kirjoittaja tulee jatkossa siihen tulokseen, että jos korkoja koskevia sopimuksia vielä tehtäisiin sääntelyä koskevien sopimusten päätyttyä, ne eivät olisi Euroopan talousalueella tai yhteisössä kilpailuoikeudellisesti sallittuja. On "täysin epärealistista", että komissio myöntäisi tällaisille sopimuksille poikkeuksen(44). (34) Kun syyskuussa 1993 tiedotusvälineissä paljastettiin BA:n, CA:n, Ersten, RZB:n, ÖVAG:n, PSK:n ja BAWAG:n yhdessä laatima strateginen asiakirja yhtenäisistä laskentaperusteista ja vähimmäiskoroista (asiasta lähemmin 74 kappaleessa), Wienin työntekijäyhdistyksen edustaja esitti julkisesti syytöksen kartellijärjestelyistä. Pankit torjuivat syytöksen vetoamalla siihen, että asiasta ei ollut tehty pankkien hallituksissa päätöksiä. CA:lle osoitetussa, 28 päivänä maaliskuuta 1993 päivätyssä kirjeessään Bank für Tirol und Vorarlberg esitti käsityksenään, että kun otetaan huomioon "toimintakartellia koskevan asiakirjan yllättävä julkitulo [...] konkreettista toimintaa [on vielä] pohdittava"(45). (35) Vaikka pankkien sopimukset näyttivät olevan ristiriidassa yhteisön kilpailuoikeuden kanssa (Ks. 32 ja 33 kappaleessa mainitut artikkelit alan julkaisuissa), yhteisön kilpailusääntöjen soveltamisen lähestyminen ei tehnyt vaikutusta pankkeihin. Esimerkiksi kilpailusopimusta, jolla rajoitettiin korkoprosenteilla käytävää kilpailua ja joka sen vuoksi eräässä edellä mainituista artikkeleista määriteltiin "epäilemättä täysimääräisesti ETA:n kartellikiellon piiriin kuuluvaksi", ehdotettiin joulukuussa 1993 jatkettavaksi myös 1 päivän tammikuuta 1994 jälkeen. Joulukuun 1993 lopulla käydyssä BA:n, CA:n ja RZB:n [edustajien] välisessä keskustelussa kävi ilmi, että CA, RZB ja PSK halusivat jatkaa sopimuksia, BAWAG sitä vastoin ei. Sen vuoksi BA:n [edustaja] totesi keskustelumuistiinpanoissaan, että "[...] [BAWAG:n [edustajan]] kanssa on keskusteltava mahdollisimman nopeasti"(46). Tämän jälkeen Itävallan pankkien välillä tehtyjen sopimusten aiheena olikin säännöllisesti korkojen mainostamisen välttäminen. (36) Itävalta liittyi Euroopan talousalueeseen 1 päivänä tammikuuta 1994. Samana päivänä tuli voimaan pankkialaa koskeva vuoden 1994 laki, jonka myötä poistuivat viimeisetkin lainsäädännölliset perusteet kaikilta luottolaitosten välisiltä sopimuksilta. Tammikuun 1 päivänä 1995 Itävalta liittyi Euroopan unioniin. (37) Pankit eivät kuitenkaan suinkaan lopettaneet selvästi ETA-/EY-kilpailuoikeuden vastaisia sopimuksiaan, vaan jatkoivat lukuisia olemassa olevia kokouksiaan myös 1 päivän tammikuuta 1994 jälkeen. Lombard-verkosto jatkoi siis olemassaoloaan ja siinä mukana olleet pankit käyttivät sitä yhtä suuressä määrin moninaisten sopimusten tekemiseen. Pankit olivat nimittäin sitä mieltä, että kartellijärjestelyt "olivat aina kuuluneet"(47) pankkiliiketoimintaan eivätkä ne aikoneet näin ollen millään muotoa luopua niistä pelkästään EU:n kilpailuoikeuden soveltamisen vuoksi. (38) Itävallassa esitettiin julkisuudessa yhä uudelleen asiaan liittyviä epäilyksiä ja korkojen ja maksujen muutosten yhteydessä esitettiin toistuvasti syytöksiä "kartellinomaisesta hintapolitiikasta"(48) tai "ilmeisistä sopimuksista"(49) sekä kyseltiin "korkoja koskevien sopimusten"(50) olemassaolosta. (39) Lukuisat asiakirjat osoittavatkin, että pankit olivat tietoisia sopimustensa kilpailuoikeudellisesta merkityksestä. (40) Lokakuussa 1994 pidetyn, tilisiirtokulujen korotusta käsitelleen kokouksen osalta "viitattiin kilpailuoikeudellisiin näkökohtiin (asiakastoiminnassa)" ja todettiin, "että EU:ssa vallitsee periaatteessa toisenlainen [itävaltalaisesta poikkeava,] oikeuskäsitys. Kunkin laitoksen oikeudellisen osaston olisi tutkittava näitä EU-ongelmia"(51). (41) Marraskuussa 1994 pidetyssä, ulkomaan maksuliikenteen maksuja koskeneessa kokouksessa ei saatu "heti selvitettyä sitä, rikkovatko pankit kilpailulakia määritellessään pankkien välisen koron"(52). (42) Maaliskuussa 1995 pidetyssä kokouksessa todettiin, että vastaavien kokousten pidon yhteydessä on "sopivana ajankohtana tutkittava mahdollisia vaikutuksia EU:n kilpailuoikeuteen"(53). (43) Toukokuussa 1995 pidetyssä kokouksessa, joka koski jälleen hintojen yhteensovittamista pankkien välillä, keskusteltiin lausunnosta (ilmeisesti GiroCreditin sisäinen asiakirja), jossa oli tutkittu kysymystä siitä, "ovatko pankkien ulkomaita koskevien kokousten yhteydessä säännöllisesti käydyt keskustelut, joissa Itävallan pankit sovittavat yhteen pankkien väliset korot, kilpailuoikeudellisesti arveluttavia". Lausunnossa tullaan siihen tulokseen, että "myös EU-oikeuden mukaan pankkien välisen koron sopiminen lienee katsottavissa kilpailunrajoitukseksi". Tämä saattaisi "johtaa EU:n komission tutkintamenettelyjen aloittamiseen ja tuntuvien seuraamusten määräämiseen"(54). (44) Eräs "pankin hallituksen jäsen, joka haluaa pysytellä nimettömänä" vahvisti 24 päivänä toukokuuta 1996 Austria Presse Agenturille, että "pankkipiireissä kaivataan tiettyjä sopimuksia", mutta myönsi, että 80-luvulla tavalliset korkoja koskeneet sopimukset (Ks. 27 kappale) eivät enää olleet mahdollisia "kilpailuoikeudellisista syistä"(55). Kyseinen hallituksen jäsen jätti kuitenkin mainitsematta, että sääntöjenvastaisia sopimuksia jatkettiin entisessä mittakaavassa. (45) Lokakuussa 1996 käydyissä keskusteluissa osanottajat tulivat siihen tulokseen, ettei mikään tuolloin käsiteltävänä olleeseen aiheeseen kehitetyistä vaihtoehdoista "tarjonnut ratkaisua kilpailuoikeudellisiin ongelmiin"(56). (46) Tietoisuus sopimusten kilpailuoikeudellisesta ongelmallisuudesta sai mukana olleet luottolaitokset lopulta harkitsemaan myös käytännön varotoimenpiteitä. (47) Marraskuussa 1997 pidetyn kokouksen aikana eräs osanottaja ehdotti, että varovaisuussyistä tulevaisuudessa "sellaisista kokouksista ei enää laadittaisi minkäänlaisia pöytäkirjoja". Asiasta oli kysytty neuvoa myös erään pankin oikeudelliselta osastolta. Lakimiehet, joilta asiaa kysyttiin, antoivat käytännöllisen ja erittäin selkeän suosituksen: "Kaikkien vanhojen pöytäkirjojen tuhoaminen"(57). (48) Muita ehdotuksia sopimusten peittämiseksi oli niistä tehtyjen sisäisten muistiinpanojen "nimeäminen uudelleen (esim. markkinahavainnoinneiksi)"(58) tai palauttaminen niiden laatijalle "myöhemmin tapahtuvaa tuhoamista"(59) varten. Pöytäkirjoihin lisättiin nyt merkintä "ehdottoman luottamuksellinen!"(60). (49) Toukokuussa 1998 pidetyssä kokouksessa eräs osanottaja mainitsi jälleen, että hänen pankkinsa oikeudellinen osasto oli huomauttanut hänelle "pöytäkirjojen ongelmallisuudesta [...] suhteessa kilpailuoikeudellisiin huolenaiheisiin". "Näin ollen nyt käytävästä keskustelusta ei pidetä pöytäkirjaa"(61). (50) Helmikuussa 2000 eräs kyseessä olevien pankkien [edustajista] myönsi radiohaastattelussa, että Itävallan pankkien olisi "pitänyt lopettaa" sopimuksensa. Koska näin ei kuitenkaan ollut tehty, "joudumme maksamaan"(62). 5.2 Yksittäiset kokoukset, niiden suhde toisiinsa ja johtavien pankkien rooli (51) Sopimukset olivat sisällöltään kattavia, mitä suurimmassa määrin vakiintuneita, tiiviisti keskenään verkostoituneita ja ne kattoivat koko maan alueen "pienimpään kylään saakka", kuten eräs pankki osuvasti muotoili(63). Kutakin pankkituotetta varten oli olemassa oma kokouksensa, johon osallistuivat toisen tai kolmannen johtotason asiasta vastaavat toimihenkilöt. Käytännössä tätä sisällöllistä jakoa ei kuitenkaan noudatettu tarkasti. Toisinaan yhdessä kokouksessa käsiteltiin useampien kokouksien alaan kuuluvia, sisällöltään yhteenliittyviä kysymyksiä. Yksittäiset kokoukset kuuluivat kiinteään kokonaisuuteen. 1) Lombard-klubi, alakohtaiset kokoukset, erityiskokoukset, alueelliset kokoukset(64) a) Suurimpien itävaltalaisten pankkien [johtotason edustajat] kokoontuivat kuukausittain lomakuukausi elokuuta lukuun ottamatta ja muodostivat näin korkeimman tason elimen (Lombard-klubin). Kokouksissa käsiteltiin kilpailun kannalta ilmeisen neutraaleja, yleisesti kiinnostavia aiheita, mikä selittää Itävallan keskuspankin (Österreichische Nationalbank, "OeNB") edustajien osallistumisen, mutta [he] neuvottelivat myös esimerkiksi korkojen muutoksista, lainaehdoista ja mainostoimenpiteistä. b) Yhtä tasoa alempana pidettiin tiettyyn tuotteeseen liittyviä alakohtaisia kokouksia. Näistä tärkeimpiä olivat luottokorkoja käsittelevät kokoukset ja talletuskorkoja käsittelevät kokoukset, joissa nimityksen mukaisesti käsiteltiin luotto- tai talletuskorkojen yhteensovittamista joko erillisissä kokouksissa tai molempia korkoja samassa kokouksessa (luotto- ja talletuskorkoja käsittelevät kokoukset). Näiden alakohtaisten kokousten ja korkeimman tason Lombard-klubin välillä käytiin vilkasta tiedonvaihtoa. Niinpä esimerkiksi [erään pankin edustaja] tiedotti Lombard-klubissa saavutetusta tuloksesta talletuskorkoja käsittelevässä kokouksessa [erästä pankkia] edustavalle henkilölle, joka puolestaan aikoi ottaa asian "huomioon maanantaina luotto- ja talletuskorkoja käsittelevässä liittovaltiotason kokouksessa"(65). c) Sekä Lombard-klubi että Wienissä pidetyt luotto- ja talletuskorkoja koskevat kokoukset vaikuttivat signaalin tavoin monipuolisiin ja lukuisiin alueellisiin kokouksiin, joita pidettiin säännöllisesti kaikissa Itävallan osavaltioissa. Joissakin osavaltioissa jopa jäljiteltiin Lombard- ja alakohtaisten kokousten hierarkiaa. d) Osavaltioissa ilmenneistä näkemyksistä taas tiedotettiin vastakkaiseen suuntaan "luotto- ja/tai talletuskorkoja käsittelevissä liittovaltiotason kokouksissa", joissa Wienissä toimivat pankkien edustajat kokoontuivat osavaltioissa toimivien virkaveljiensä kanssa ja joissa tehdyt päätökset koskivat periaatteessa koko Itävallan aluetta. e) Erityiskokouksia pidettiin muun muassa yritysasiakastoiminnan, vapaita ammatinharjoittajia koskevan yksityisasiakastoiminnan, kiinnitysluotto- ja asuntorakennusluottotoiminnan aloilla ("Minilombard"-kokoukset, "suurasiakkaita koskevat kokoukset", "vapaita ammatinharjoittajia koskevat kokoukset", "kiinnitysluottokokoukset" ja "rakennuslainapankkien talletuskorkoja käsittelevät kokoukset"). f) Lisäksi järjestettiin säännöllisesti lukuisia muita kokouksia kilpailun kannalta merkittävistä aiheista: varainhankintaa ja rahoituksen hoitoa koskevissa kokouksissa keskusteltiin valtionrahoituksesta sekä korkokysymyksistä, erilaisissa maksuliikennekokouksissa (erityisesti maksuliikennekokouksissa, pankkien ulkomaita koskevissa kokouksissa, Itävallan luottolaitosyhdistysten organisaatiokomiteassa) muun muassa maksuliikenteen kuluista ja maksuista, vientiklubissa muun muassa vientirahoituksen koroista ja arvopapereita koskevissa pankkien kokouksissa muun muassa vähimmäiskuluista, maksuista ja koroista. g) Näiden erityiskokousten joukossa merkittävimmässä asemassa oli rahoitusjohtajien kokous, johon osallistuivat Itävallan suurimpien pankkien rahoitusosastojen [edustajat]. Niissä laadittiin esimerkiksi yhdenmukaisia laskentaperusteita ja yhteisiä ehdotuksia tuottojen kasvattamiseksi. Tätä kautta pankit lisäsivät kustannus- ja laskentatekijöidensä keskinäistä avoimuutta. (52) Kaikkien näiden kokousten, erityisesti luotto- ja talletuskorkoja sekä maksuja käsittelevien kokousten välinen tiedonvaihto oli säännöllistä. Useasti yhden kokouksen neuvottelut keskeytettiin odottamaan toisessa kokouksessa saavutettavaa yksimielisyyttä. Lisäksi Lombard-klubin asema hierarkian ylimmällä tasolla merkitsi sitä, että kiistanalaisissa tapauksissa odotettiin sen periaatepäätöstä, kun taas vähemmän vaikeiden päätösten kohdalla "ei katsottu tarvittavan [vahvistusta] seuraavassa Lombard-klubin kokouksessa"(66). (53) Edellä mainituissa Wienin kokouksissa tehtyjen sopimusten soveltamiseksi kattavasti koko Itävallan alueella (tai toiminnan yhdenmukaistamiseksi niiden kanssa) niistä tiedotettiin säännöllisesti osavaltioiden eri alueellisille kokouksille ja päinvastoin. Toisinaan alueellisista kokouksista lähetettiin puolestaan edustajia koko maan tasolla pidettyihin luotto- ja talletuskorkoja koskeviin kokouksiin. Näin esimerkiksi erään kärnteniläisen pankin eräs toimihenkilö osallistui säännöllisesti liittovaltiotason kokouksiin "Kärntenin edustajana" ja tiedotti päätöksistä "Kärntenin pankkien kokoukselle"(67). (54) Eri kokouksissa saavutetuista tuloksista tiedotettiin pankkien sisällä niiden hallituksille, joissa ne joko toteutettiin välittömästi tai liitettiin päätöksentekoprosessiin. (55) Tämän säännöllisten ja kattavien sopimusten verkon merkitys siihen osallistuneille pankeille on kuvattavissa myös määrällisesti. Tämän tutkimuksen kattamana aikana (1 päivästä tammikuuta 1994 heinäkuun 1998 loppuun) pelkästään Wienissä, lukuisat alueelliset kokoukset pois luettuina, pidettiin vähintään 300 kokousta. Työpäiviksi muunnettuna tämä tarkoittaa, että pelkästään Wienissä pidettiin kokous noin joka neljäs työpäivä. (56) Lisäksi verkostoon osallistuneiden pankkien edustajat, osittain korkeimman tason johtajat, pitivät vilkkaasti yhteyttä korkoja ja maksuja koskevista asioista myös vakiintuneen verkoston ulkopuolella. (57) Pankit pohtivat myös, miten välttää kilpailua lähialoilla toimivien kilpailijoiden kanssa. Jotta pankkien välillä sovittujen asuntorakentamisen korkojen "tielle ei tulisi vakuutusyhtiöiden alihinnoiteltuja tarjouksia", sovittiin, että "asiasta käydään keskusteluja vakuutusyhtiöiden kanssa"(68). 2) Sparkassen-, Raiffeisen- ja Volksbanken-pankkiryhmien johtavien pankkien rooli: ryhmien sisäinen ja niiden välinen yhteensovittaminen (58) On syytä käsitellä tarkemmin johtavien pankkien Ersten (aikaisemmin GiroCredit), RZB:n ja ÖVAG:n erityisroolia verkostossa. Niiden historian myötä kehittynyt ja jo pitkään sujuvasti hoitama tehtävä oman pankkiryhmänsä koordinaattorina ja edustajana Itävallan pankkimarkkinoilla otettiin välittömästi hyötykäyttöön Lombard-verkoston toiminnan sujuvuuden edistämiseksi. Toisaalta nämä johtavat pankit organisoivat kunkin pankkiryhmän sisällä molemminpuolisen tiedonvaihdon Wienin ja osavaltioiden välillä, toisaalta ne edustivat oman ryhmänsä etuja toisiin kartelliin kuuluneisiin ryhmiin nähden. (59) Järjestelmällisen ja kitkattoman tiedonvaihdon takaamisessa Wienissä pidettyjen ja alueellisten kokousten välillä merkittävässä asemassa olivat hyvin toimivat viestintäkanavat. Koko Itävallan laajuisesti toimivien suurpankkien kohdalla nämä kanavat toimivat Wienissä sijaitsevan päätoimipaikan ja osavaltioiden päätoimipaikkojen välillä, kun taas useampaan tasoon organisoidut pankkiryhmät käyttivät varta vasten perustettuja ryhmän sisäisiä tiedotus- ja edustusjärjestelmiä. (60) GiroCredit/Erste toimi johtavana pankkina huolehtien tiedonkulusta Sparkassen-ryhmän pankkeihin osavaltioissa ja niistä ulospäin. Raiffeisenbanken-ryhmässä vastaavaa tehtävää johtavana pankkina hoiti RZB ja Volksbanken-ryhmässä ÖVAG. Yksityiskohtaisia ja kuvaavia esimerkkejä näistä nerokkaista edustus- ja tiedotusjärjestelmistä on jäljempänä 12.3 luvussa. (61) Johtavat pankit ajoivat kartellikokouksissa omien etujensa lisäksi myös ryhmänsä etua. Muut kartelliin osallistujat pitivät näitä johtavia pankkeja tässä mielessä kunkin ryhmän edustajina. Näin ollen sopimuksia ei tehty pelkästään yksittäisten pankkien välillä, vaan myös pankkiryhmien välillä, kuten seuraavat esimerkit osoittavat. (62) BAWAG esimerkiksi ilmoitti, että sen päätöksestä alentaa korkoja "tiedotetaan faksilla muille sektoreille, jotka voivat sitten toimia sen mukaisesti"(69); aluksi järjestettiin "selvitys mielipiteistä yksittäisillä sektoreilla", minkä jälkeen ryhmien välillä saatettiin "jatkaa neuvotteluja"(70); ennen sovitun toimenpiteen toteuttamista käytiin vielä "puhelinneuvottelu muiden sektoreiden kanssa"(71); erään yksityisasiakkaiden luottoja koskevan kokouksen yhteydessä GiroCreditille, RBW:lle(72) ja ÖVAG:lle esitettiin "pyyntö kaikille sektoreille käynnistää osavaltioiden kokoukset"(73), ja taas toisen kerran "Raiffesenbank-pankkeja pyydettiin rajoittamaan tiukemmin pienten Raiffeisenkassen-pankkien tarjouksia"(74). ÖVAG ilmoitti muille kartellin osapuolille esimerkiksi: "VB-sektori: pääomatalletusten korkoja laskettu"(75), tai: "Volksbank-pankit kannattavat 1/2 prosentin laskua [...]"(76); "GiroCredit/Sparkassen -pankit" ilmoittivat muille osanottajille: "bonuksia sisältävien talletusten koronalennus sovitettu yhteen osavaltioiden Sparkassen-pankkien kanssa"(77). Vuoden 1997 alussa kartellin osapuolet saattoivat tyytyväisinä todeta, että "kaikki sektorit" olivat "nyt toteuttaneet koronalennustoimenpiteet", joista oli sovittu vuoden 1996 lopussa(78). 5.3 Kokousten kulku (63) Tapaamisten osanottajat pyrkivät, erityisesti silloin, kun aiheena olivat nimenomaan korot, pääsemään aina yhteisymmärrykseen korkojenmuodostuksesta. Kuten 7-11 luvussa jäljempänä yksityiskohtaisesti selostetaan, tapaamisten kulku oli aina hyvin samantapainen. (64) Kokousten syynä olivat usein Itävallan keskuspankin toteuttamat peruskoron muutokset(79), joiden johdosta pankit kokoontuivat viipymättä "selvittämään yhdessä, mihin toimenpiteisiin on ryhdyttävä"(80). Monesti pankit käyttivät peruskorkojen alennusta syynä talletuskorkojen välittömälle laskemiselle laskematta kuitenkaan samalla luottokorkoja, sillä pankit saattoivat "muuttuvassa korkotilanteessa voittaa ainoastaan epäsymmetristen korkokierrosten avulla"(81). Tällainen peruskorkojen laskun epäsymmetrinen eteenpäin siirto(82) toi pankeille huomattavia korkovoittoja asiakkaiden kustannuksella, mutta sen onnistuminen edellytti ennalta tehtyä keskinäistä sopimusta. Luottokorkojen laskemisen yhteensovitettu viivästys oli näin ollen "ilmoitettu kaikkien kokousten tavoitteeksi"(83). (65) Neuvottelujen aluksi "isäntäpankin" edustaja pyysi "mielipiteitä korkokehityksen nykytilanteesta"(84), jolloin osanottaja toisensa jälkeen selvitti, millaista reaktiota (minkä suuruista korkojen laskua tai korotusta) hänen pankkinsa kulloinkin piti sopivana - "edellyttäen, että asiasta sovitaan muiden pankkien kanssa"(85). Toisinaan keskustelujen aluksi kritisoitiin aikaisempien yhteisten toimien toteutusta. Kun oli esitetty kaikki mielipiteet ja ehdotukset, esimerkiksi tietyn tuotteen koron laskeminen "vastineena [toista tuotetta koskevasta] sopimuksesta"(86), ja joita toisinaan aluksi "kaikki läsnäolijat kannattivat"(87) tai jotka "lähes kaikki osanottajat torjuivat ehdottomasti"(88), alkoivat yhteistä toimintatapaa koskevat neuvottelut. Toisinaan jotkut pankit olivat jo ennen kartellineuvotteluja "sovittaneet [kantansa] täysin yhteen" keskenään, kuten heinäkuussa 1995 pidetyn talletuskorkoja käsitelleen kokouksen edellä "keskusteluissa [...]"(89). Lopuksi ehdotukset "saatiin yhteensovitettua"(90) tai sovittiin "kompromissista"(91). (66) Neuvottelut johtivat yleensä konkreettisiin tuloksiin. Pöytäkirjoissa ja muistioissa pankit totesivat esimerkiksi seuraavaa: "vaivalloisten neuvottelujen jälkeen [...] päästiin seuraavaan tulokseen"(92); "Tässä yhteydessä päästiin sopimukseen yleisestä korkojen laskusta"(93); "sovittiin" enimmäiskoroista(94); kauppaluottojen korkojen korotuksesta "sovittiin Wienin suurten pankkien kesken konkreettisesti seuraavasti"(95); koroista "sovittiin Itävallan laajuisesti"(96); konkreettiset vähimmäiskorot "määritettiin tai vahvistettiin suuntaviivoiksi"(97) tai ne "sovitettiin yhteen"(98); koronlaskusta päästiin "yksimielisyyteen"(99); pitkien keskustelujen päätteeksi "saatiin sovittua yleisestä koronlaskusta"(100); koronlaskusta "vallitsi yksimielisyys"(101); talletuskorkojen laskemisesta sekä "vähimmäiskäsittelymaksun" käyttöönotosta päästiin "sopimukseen"(102); "päätettiin korkoja koskevan mainonnan lopettamisesta"(103); talletuskorkojen osalta "päätettiin seuraavien korkojen laskemisesta"(104); valuuttaluottojen osalta "sovittiin seuraavaa"(105), osanottajat "toteuttaisivat yksimielisesti laaditut suositukset omalla alallaan"(106). (67) Aina pankit eivät onnistuneet pääsemään heti yhteisymmärrykseen. Yhteinen päätöksentekoprosessi kesti usein useiden kokouskierrosten ajan "ennakkopäätöksen"(107), "sopimukseen pyrkimisen"(108), "hienosäädön"(109), "alustavan yhteensovittamisen"(110), tai "lopullisen yhteensovittamisen"(111) johdosta (useimmiten luotto- ja/tai talletuskorkoja käsittelevät kokoukset Wienissä, Minilombard-kokoukset, maanlaajuiset luotto- ja/tai talletuskorkoja käsittelevät kokoukset ja Lombard-klubi)(112). (68) Jos tiivis ja intensiivinen yhteensovittaminen verkoston sisällä ei osoittautunut riittäväksi, koroista oli "neuvoteltava loppuun"(113) asiasta vastaavan kokouksen ulkopuolella joko "erilaisin [lisä-]neuvotteluin ja sopimuksin", "uusien puhelimitse käytävien yhteensovittamiskierrosten avulla"(114), "pitäen puhelimitse yhteyttä pankkien välillä"(115) tai "käymällä mahdollisimman pian puhelimitse yhteensovittamiskeskusteluja [johtotasolla]"(116). (69) Kun jonkin pankkituotteen osalta oli päästy yksimielisyyteen, voitiin sopia "toteuttamisajankohdista" tai "ajankohdasta, jolloin korkojen lasku on oltava toteutettu"(117). Toisinaan ennen toimenpiteen toteuttamista käytiin vielä "puhelinneuvottelu muiden sektoreiden kanssa"(118). (70) Pankit sovittivat yhteen jopa sovitusta toimenpiteestä julkisuuteen tiedottamisen "sovittujen lausuntojen"(119) mukaisesti. (71) Toisinaan pankit eivät onnistuneet pääsemään sopuun ja totesivat asian esimerkiksi seuraavilla tavoin: "Lombard-kokouksessa ei päästy yksimielisyyteen koroista"(120); [pitkäaikaisten pääomatalletusten osalta] ei onnistuttu pääsemään "aluksi yksimielisyyteen"(121); ei onnistuttu "päättämään yhtenäisestä näkemyksestä" vaan oli "jatkettava neuvotteluja"(122) toisessa kokouksessa; yhteinen pyrkimys [rajoittaa lyhytaikaisia kiinteäkorkoisia luottoja] näytti "toistaiseksi epäonnistuneen"(123); [luottokorkojen alalla] ei onnistuttu "saavuttamaan suurinta osaa viime kokouksessa asetetuista kunnianhimoisista tavoitteista"(124). (72) Jos jotkin pankit toisinaan muuttivat korkoja sopimatta asiasta etukäteen, asianomainen kokous päätyi "kiihtyneeseen mielentilaan" ja kilpailijat kohdistivat kyseisiin pankkeihin kiivastakin arvostelua. Tämänkaltaisten "täysin yllättävien" toimenpiteiden, jotka "oli ilmeisesti pidetty salassa", "mielekkyyttä kaikki muut pankit pitivät vähäisenä", sillä "ne olivat kaikissa asiaa koskeneissa kokouksissa sovitun tavoitteen vastaisia"(125). Jos jokin pankki katsoo, että sen on toteutettava "yllättäviä koronmuutoksia", sen olisi vähintäänkin "tiedotettava asiasta kattavasti kaikille luottokorkoja käsittelevien kokousten jäsenille". Muille pankeille ei tällaisissa tapauksissa jäänyt muuta vaihtoehtoa kuin sopia yhteisestä reaktiosta tällaisiin toimenpiteisiin, joita kuvaavasti nimitettiin "irtiotoiksi". Tällaiset satunnaiset "irtiotot" herättivät eräässä tapauksessa niin suurta kiukkua, että kyseinen pankki uhattiin sulkea kartellin ulkopuolelle(126). 5.4 Tarkoitus (73) Käsiteltävinä olevien sopimusten tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen ja vääristäminen järjestelyyn osallistuneiden yritysten välillä kokousten kattamien aihepiirien osalta. Sopimusten ja yhteensovitettujen toimenpiteiden tavoitteena oli parantaa pankkien tuottotilannetta, kuluttajien kustannuksella. Luopuminen kartellijärjestelyistä, jotka pankkien näkemyksen mukaan takasivat "järkevän kilpailun", johtaisi "marginaalien kutistumiseen"(127). Järjestelyyn osallistuneet pankit itsekin totesivat useaan kertaan kirjallisesti tämän tarkoituksen olemassaolon, kuten seuraavat esimerkit osoittavat. (74) Edellä 34 kappaleessa mainitussa BA:n, CA:n, Ersten, RZB:n, ÖVAG:n, PSK:n ja BAWAG:n yhdessä laatimassa strategisessa asiakirjassa ehdotetaan kilpailun "siirtämistä ja rajoittamista [...] siedettävälle tasolle". "Hintakilpailun" pankit määrittelivät "virheeksi, jota olisi tulevaisuudessa pyrittävä yhdessä välttämään", koska "kilpailijat voivat välittömästi yhtyä" siihen. "Yhdessä toteutettaviin" toimenpiteisiin kuuluivat erityisesti "uusien maksujen ja provisioiden" käyttöönotto (esimerkiksi käsittely-, tilitapahtuma- tai säilytysmaksut)(128). (75) Talletuskorkoja käsittelevä liittovaltiotason kokous avattiin 22 päivänä helmikuuta 1995 seuraavin sanoin: "Korkoja koskeva pankkien välinen kokemustenvaihto on osoittautunut yhä uudelleen hyödylliseksi tavaksi välttää kontrolloimatonta hintakilpailua. Sen mukaisesti myös tänään pidettävän talletuskorkoja käsittelevän liittovaltiotason kokouksen [...] päämääränä on varmistaa kaikkien pankkien tavoitteellinen ja järkevä toimintatapa korkojen määrittämisessä. Tämänhetkinen korkopolitiikka osoittaa erittäin selvästi, että on jälleen tarpeen neuvotella yhdessä ja pyrkiä ongelmallisen hintakehityksen torjuntaan. Toivon, että onnistutte tänään [...] pysäyttämään nämä korkojen noususuuntaukset. Toivon, että kokouksessa on löydettävissä pankkianne hyödyttäviä rakentavia ratkaisuja"(129). (76) Pankit pyrkivät "kilpailijoiden syrjäyttämiseen tähtäävän kilpailun lieventämisen"(130) hengessä "liioitellun kilpailun" estämiseen "kurinalaisella markkinakäyttäytymisellä", erityisesti "yhteensovitettujen [...] vähimmäiskorkojen""aukottomalla noudattamisella"(131). (77) Luotto- ja talletuskorkoja käsittelevän liittovaltiotason kokouksen tavoitteeksi oli nimenomaisesti määritelty esimerkiksi "mahdollisimman yhteensovitetusta toimintatavasta sopiminen sekä luotto- että talletusalalla"(132) ja "mahdollisimman yhtenäisen talletuskorkojen alennustavan löytäminen"(133). (78) Näiden sopimusten taloudellinen etu pankeille esitetään tiivistetysti huomautuksessa, joka koskee 30 päivänä huhtikuuta 1996 pidettyä yksityisasiakkaiden luottokorkoja käsitellyttä erityiskokousta: "Mainittujen vähimmäiskorkojen käyttöönotto vastaisi käytännössä korkojen nousua ja marginaalien kasvua"(134). Toinen esimerkki pankkien saavuttamista eduista kuluttajien vahingoksi on peruskorkojen laskun niin kutsuttu "epäsymmetrinen" eteenpäin siirto(135), jossa talletuskorkoja laskettiin välittömästi, mutta luottokorkoja ei. Pankit olivat tietoisia siitä, että ne saattoivat "muuttuvassa korkotilanteessa voittaa ainoastaan epäsymmetristen korkokierrosten avulla"(136). Luottokorkojen laskemisen yhteensovitettu viivästyttäminen toi pankeille huomattavia korkovoittoja ja oli näin ollen "ilmoitettu kaikkien asiaa koskevien kokousten tavoitteeksi"(137). (79) Kun pankit sopivat luotto- ja talletuskorkojen mainostamatta jättämisestä, niiden tarkoituksena oli "rauhoittaa kuumentunutta kilpailutilannetta" ja "välttää tällä tiedotustasolla käytävää"(138) kilpailua pankkien välillä. (80) Maaliskuun 7 päivänä 1997 päivätyn muistion mukaan kokousten "tarkoituksena oli neuvotella yksityisen rahoituksen alalla jälleen hyvin kurittoman kilpailun hillitsemiseksi tarvittavista toimenpiteistä. [...] Kaikki pankkien edustajat toivovat näin ollen paluuta hieman järjestäytyneempään kilpailutilanteeseen"(139). (81) Luottokorkoja käsitelleestä, 5 päivänä toukokuuta 1997 pidetystä Wienin kokouksesta laaditussa muistiossa todetaan: "5.5.1997 pidettiin Wienissä luottokorkoja käsittelevä erityiskokous, jonka tavoitteena oli sopia yksityisasiakkaiden luottojen korkojen vähimmäisrajoista sekä kiinteäkorkoisten lainojen ja valuuttaluottojen vähimmäismarginaaleista tuottojen optimoimiseksi"(140). Samasta kokouksesta laaditussa toisessa muistiossa todetaan: "Luottomarginaalin dramaattinen lasku on saanut Wienin pankkien edustajat pitämään lukuisia 'koordinointikokouksia', joissa oli ennen kaikkea tarkoitus saada hallintaan viimeaikainen 'yliaktiivisuus' ja polkuhinnat"(141). (82) Jotkin pankeista eivät kiistäkään sitä, että kokousten tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen. (83) Yhteenvetona voidaan todeta, että järjestelyissä mukana olleet pankit tavoittelivat oman ilmoituksensa mukaan "hyödyllisillä" ja "rakentavilla" sopimuksillaan "kontrolloitua", "järkevää", "normalisoitua", "kurinalaista", "lievennettyä", "harkittua", "siirrettyä", "rajoitettua", "maltillista" ja "järjestäytynyttä" kilpailua; kaikki kaunistelevia ilmauksia vääristyneelle ja rajoitetulle kilpailulle. 6. KRONOLOGINEN SELVITYS: JOHDANTO (84) Seuraavissa luvuissa on tarkoitus selvittää, miten vakiintunut, moninaisten ja kattavien kokousten toisiinsa kietoutunut verkosto johti säännölliseen ja jatkuvaan markkinakäyttäytymisen keskinäiseen yhteensovittamiseen järjestelyssä mukana olleiden pankkien välillä. (85) Tätä tarkoitusta varten valittiin kronologinen esitystapa, joka alkaa tammikuusta 1994, jolloin Itävalta liittyi Euroopan talousalueeseen. (86) Selvityksessä keskitytään niihin kokouksiin, jotka olivat sisällöltään kattavimpia ja toiminnallisesti kaikkein tiiviimmin keskenään verkostoituneita: "Lombard-klubi", "Minilombard-kokoukset", "luotto- ja/tai talletuskorkoja käsittelevät liittovaltiotason kokoukset" sekä "luotto- ja talletuskorkoja käsittelevät Wienin kokoukset" (mukaan luettuina "yksityisasiakkaiden luottoja käsittelevät kokoukset" ja "vapaita ammatinharjoittajia koskevat kokoukset"). Muita kokouksia käsitellään joko sopivissa kohdissa muiden asioiden ohessa tai kronologisen esityksen mukaisessa kohdassa omana lukunaan. Päätöksen pituuden rajoittamiseksi tässä yhteydessä ei kuitenkaan ole mahdollista kuvailla tai edes mainita kaikkia verkoston puitteissa järjestettyjä kokouskierroksia tai varsinkaan tapaamisia(142). 7. KRONOLOGINEN KUVAUS VUODEN 1994 TAPAHTUMISTA Helmi-maaliskuu: Peruskoron laskun "epäsymmetrinen" eteenpäin siirto: sopimus talletuskorkojen alennuksesta ja luottokorkojen säilyttämisestä ennallaan; kilpailun välttäminen asuntorakennusluottojen alalla (87) Itävallan keskuspankin laskettua diskonttokorkoa(143) 12 päivänä helmikuuta 1994 pidettiin BA:n tiloissa 18 päivänä helmikuuta 1994 Wienin talletuskorkokokous, jonka "tarkoituksena oli selvittää yhdessä säästö- ja käyttötilialalla toteutettavat toimenpiteet". Kokouksessa "päästiin yksimielisyyteen yleisestä koronlaskusta": peruskorko lasketaan 2,25 prosenttiin (BAWAG:llä 0,25 prosenttia korkeampi), palkkiosäästötilien korko 4,75 prosenttiin, pitkäaikaisten pääomatalletusten korkoa lasketaan 0,25 prosenttia, korviketuotteiden samoin 0,25 prosenttia, erityissopimusten korko lasketaan 4,75 prosenttiin Wienissä ja 5 prosenttiin osavaltioissa sekä käyttötilien korkoa lasketaan 0,25 prosenttia sekä debet- että kreditpuolella(144). (88) Koronlaskun toteutus sovittiin alkavaksi 7-14 päivänä maaliskuuta 1994. Tämän yhteensovitetun korkojenlaskun avulla pankit saattoivat ansaita huomattavia lisäkorkovoittoja(145). Ersten [...] [johtotason edustajat päättivät] 8 päivänä maaliskuuta 1994 laskea tilinylityksestä perittävää korkoa sekä talletuskorkoa sovitulla 0,25 prosentilla viitaten nimenomaisesti yhteistoimintaan kilpailijoiden kanssa. Myös [...] BAWAG:n [johtotason edustajat viittasivat] koronlaskupäätöksensä yhteydessä "korkojenlaskukokoukseen". Samoin CA alensi korkojaan sovitun viikon aikana. NÖ Hypon [johtotason edustajille] [...] osoitetun sisäisen muistion (aiheena "säästötalletusten korkojen lasku 9 päivästä maaliskuuta 1994 alkaen") mukaan järjestelyyn osallistuvien pankkien keskuudessa puhelimitse tehdyn kyselykierroksen tuloksena oli, "että kilpailijat aikovat pääosin, pienin poikkeuksin, noudattaa tätä [talletuskorkoja käsittelevän kokouksen] ohjetta"(146). (89) [...] pankkien edustajat tapasivat toisensa Minilombard-kokouksessa 23 päivänä helmikuuta 1994 Wienin talletuskorkokokouksen yhteydessä. Kokouksessa sovittiin, että antolainauskorkoja ei lasketa. Lisäksi oli tarkoitus "rajoittaa kiinteät korot, joita asiakkaat yhä enemmän toivovat, mahdollisuuksien mukaan viiteen, enintään seitsemään-kahdeksaan vuoteen"(147). (90) CA:n [johtotason edustajille] [...] laaditussa, 22 päivänä helmikuuta 1994 päivätyssä sisäisessä raportissa todetaan: "Wienin kahdeksan suurpankkia(148) ovat sopineet, ettei pari-vaihtosopimusten yhteydessä makseta edes äärimmäisissä tapauksissa rahamarkkinoita enempää (jos tämä toimii, otetaan käyttöön uusi vähimmäismarginaali)"(149). (91) Kuukausittain pidetyssä Lombard-klubin neuvottelussaan [edustajat] sopivat 9 päivänä maaliskuuta 1994, että "viiden uuden rakennuslainoista vastaavan Wohnbaubank-pankin [edustajien] [olisi] keskusteltava keskenään järkevän luottokorkopolitiikan periaatteista"(150). Kyseessä olivat muun muassa BA:n, BAWAG:n, CA:n ja Ersten vuosina 1993-1995 nimenomaan rakennuslainojen myöntämistä varten perustamat pankit(151). Näiden erikoispankkien perustamisen taustalla oli kaupallisen asuntorakentamisen rahoituksen jälleenrahoitukseen liikkeelle laskettujen arvopapereiden (joukkovelkakirjalainojen) osittainen vapauttaminen pääomaverosta. Kaikkien muiden pankkitoiminnan alojen tapaan tällekin osa-alueelle perustettiin oma kokousjärjestelmänsä, jotta "vältettäisiin tuhoisa kilpailu rakennuslainoista vastaavien pankkien välillä"(152). "ARGE Wohnbaubanken" -pankkien ensimmäinen kokous (toisinaan käytettiin myös nimitystä asuntorakennuspankkien talletuskorkokokous) pidettiin ilmeisesti 6 päivänä helmikuuta 1995. Huhti-kesäkuu: Keskusteluja koronlaskusta, säästötalletusten korkojen eriyttämisestä ja kiinteistä koroista - "yhteisten voimatoimien" välttämättömyys tuottojen parantamiseksi (92) Huhtikuun 15 päivänä 1994 Itävallan keskuspankki laski jälleen ohjauskorkoja. Tämä johti välittömästi NÖ Hypon, PSK:n ja Ersten välisiin "puhelimitse käytyihin yksittäiskeskusteluihin" sekä CA:n, BA:n, Ersten, BAWAG:n ja RBW:n väliseen "epäviralliseen neuvotteluun", jossa "todettiin yksimielisesti", että tämän koronlaskun ei ollut syytä johtaa uuteen säästötalletuskorkojen laskuun(153). (93) Vaikka siis "puhelimitse käytyjen keskustelujen pohjalta eri sektoreiden välillä vallitsi yksimielisyys siitä, ettei säästötalletus- tai käyttötilialalla toteutettaisi koronalennustoimenpiteitä" Bank Austria käytti kuitenkin 25 päivänä huhtikuuta 1994 pidetyssä Wienin talletuskorkokokouksessa hyväkseen tilaisuutta "keskustella kuitenkin mahdollisista koronlaskutoimenpiteistä". Pitkien keskustelujen jälkeen "päästiin sopuun" siitä, että uusien säästötalletusten osalta - "viime aikoina jälleen kielteiseen suuntaan kehittyneiden korkojen rauhoittamiseksi" - "noudatetaan eräänlaista vallitsevan tilanteen säilyttämistä koskevaa sopimusta" ja maksetaan Wienin alueella enintään 4,5 prosentin ja osavaltioissa enintään 4,75 prosentin korkoa. Sopimuksen noudattamista piti valvoa "lisäämällä kilpailijoiden tarkkailua"(154). (94) Asiasta keskusteltiin myös talletuskorkokokouksessa 16 päivänä toukokuuta 1994. Tämä tapahtuma on erinomainen esimerkki siitä, millä tavoin pankit toimivat tietoisesti yhdessä kuluttajien vahingoksi. Pankkien tavoitteena oli nimittäin välttää "laaja ja sen myötä pankkien tiskeillä tiedotettava" talletuskorkojen lasku, sillä muuten niiden olisi siirrettävä ohjauskoron alennus kuluttajille ja laskettava myös luottokorkoja. Jos talletuskorkoja kuitenkin laskettaisiin, pitäisi sen tapahtua "mahdollisimman piilossa julkisuudelta" ja koskea ennen kaikkea "bonuksia sisältäviä ja sen vuoksi julkaisuvelvollisuuden ulkopuolelle jääviä" säästötalletuksia. Hämätäkseen kuluttajia pankkien edustajat sopivat sen vuoksi "lehdistölle tiedottamista koskevista säännöistä", joiden mukaan esimerkiksi talletuskorkojen yleinen lasku määriteltiin "mahdottomaksi" ja viitattiin "julkisesti esillä olevien korkojen pysymiseen samalla tasolla". Loppujen lopuksi "sovitut tiedotussäännöt" eivät kuitenkaan osoittautuneet menestyksellisiksi, sillä erään pankin "ilmeisesti epäonnistunut lausunto asiasta" pilasi yhteisen PR-suunnitelman ja televisiossa kerrottiin yleisestä korkojen laskusta. (95) Huhtikuun 25 päivänä 1994 sovitut uusien säästötalletusten enimmäiskorot (Ks. 93 kappale) vahvistettiin ja "päätettiin yksimielisesti suosituksista": säästötilien korkoja "eriytetään" siten, että vuoden pituisten säästötilien korkoa lasketaan 0,25 prosenttia ja viisivuotisten korkoa nostetaan 0,25 prosenttia. Toteuttamisajankohdaksi "sovittiin tämä ja ensi viikko, ja koronlaskut on oltava toteutettu helluntaihin [eli 22-23 päivään toukokuuta 1994] mennessä" (PSK:n osalta 26 päivään toukokuuta 1994 mennessä)(155). (96) Suunnitelmat eivät kuitenkaan toteutuneet. Julkisuudessa arvosteltiin ennen aikojaan julki tullutta (Ks. 94 kappale) talletuskorkojen laskua, joten "16.5.1994 pidetyn talletuskorkokokouksen suosituksia ei [voitu] toteuttaa suunnitellussa laajuudessa"(156). (97) Välittömästi tämän talletuskorkokokouksen jälkeen kokoontui (yritysasiakastoimintaa koskenut) Minilombard-kokous, jossa sovittiin, että peruskoron laskuun ei reagoitaisi luottokorkojen laskulla. Käyttöomaisuusluotoille määritettiin 8 prosentin "ehdoton vähimmäiskorko"(157). (98) Talletuskorkoja/yksityisasiakkaiden luottoja käsitellyt kokous (samassa kokouksessa käsiteltiin myös vapaille ammatinharjoittajille myönnettäviä luottoja) 21 päivänä kesäkuuta 1994 on esimerkki tiedonkulusta Wienissä pidettyjen kokousten ja osavaltioiden välillä. Kuten jokaisen luotto- ja talletuskorkokokouksen yhteydessä, RZB:n edustaja hankki kaikilta osavaltioiden keskuskonttoreilta tietoja senhetkisestä korkotilanteesta, tällä kertaa erityisesti säästötilien suunniteltuun eriyttämiseen liittyen(158). Raiffeisen-pankkiryhmän sisäisen tiedonkulun järjestelyjä kuvataan eräässä Kärntenin osavaltion Raiffeisenlandesbank-pankin kirjeessä keskuskonttorille Wienissä: "RZB:n välityksellä saamme tietoa Wienissä pidettyjen pankkien välisten kokousten, esimerkiksi talletuskorkokokousten ja Lombard-kokousten kulusta ja tuloksista. Jotta voimme toimittaa nämä tiedot mahdollisimman pian eteenpäin suoraan Kärntenin Raiffeisenbank-pankeillemme, pyydän teitä tiedottamaan asiasta suoraan RV Kärntenin johtokunnalle ja samassa kirjeessä tai faksissa myös pankkimme Raiffeisenbank-sektorille"(159). (99) Mainittu "eriyttäminen" olikin sitten tämän talletuskorkoja ja yksityisasiakkaiden luottoja käsitelleen kokouksen pääaiheena. Erityisesti BA kannatti sitä. Kuitenkin "lähes kaikki osanottajat torjuivat hyvin jyrkästi" viisivuotisten säästötilien koron nostamisen, sillä pelkona oli, että siinä tapauksessa olisi nostettava myös bonuksia sisältävien talletusten korkoja, mikä "turmelisi viime aikoina toteutetut koronlaskut". Ehdotus "eriyttämisestä" "vietiin äänestykseen": sen puolesta äänestivät BA ja GiroCredit, vastaan olivat PSK, BAWAG, RZB ja NÖ Hypo. Erste ja CA aikoivat seurata asiassa BAWAG:n käytäntöä. (100) Toinen ongelma, jota pankkien oli käsiteltävä tässä kokouksessa, oli kuluttajien kasvava kysyntä kiinteäkorkoisia lainoja kohtaan. Jos koko laina-ajalle sovitaan kiinteä korko, pankki on sidottu siihen, eikä voi reagoida enää muuttuneisiin jälleenrahoituskorkoihin. Tähän pankkien kannalta pikemminkin epäedulliseen lainamuotoon kohdistuneen kysynnän kasvuun oli siis vastattava tekemällä sopimus: "Kaikki edustetut pankit [...] ovat yhtä mieltä siitä, että mahdollisuuksien mukaan kiinteitä korkoja ei pidä enää ilmoittaa". Sen sijaan muun muassa CA, BA ja BAWAG nostaisivat kiinnitysluottojen korot "kokouksen tarkoituksen" mukaisesti 7,25 prosenttiin heinäkuussa 1994. Lisäkorotuksesta 7,5 prosenttiin sitä vastoin vain "päätettiin periaatteessa", sillä sen toteutukseen "suhtauduttiin epäillen". Keskustelu päätettiin viittauksella "uusille talletuksille sovitun 4,25 prosentin enimmäiskoron noudattamiseen"(160). (101) Kaksi päivää myöhemmin kokoontui Minilombard-kokous. Tässä yhteydessä jouduttiin toteamaan, että lyhytaikaisten kiinteäkorkoisten luottojen kohdalla tarjottiin "jo kauan sitten sovitun vähimmäiskoron" (VIBOR + 0,5 prosenttia)(161) sijaan edullisempia korkoja. Wienin pankkeja pyydettiin sen vuoksi huolehtimaan siitä, että - kuten jo aiemminkin - "[edustajat] päättävät seuraavassa Lombard-kokouksessaan", ettei sovittujen vähimmäiskorkojen alituksia "enää suvaita"(162). Tämän kohdan viereen käsin kirjoitettu merkintä "liian aikaista" antaa kuitenkin ymmärtää, että asian käsittely [edustajien] kesken katsottiin tuolloin vielä ennenaikaiseksi ([edustajat] eivät saaneetkaan sovittua asiasta seuraavassa kokouksessaan, Ks. 104 kappale). Muita aiheita olivat kiinteäkorkoisen ajan enimmäiskesto (pituudeksi sovittiin seitsemän vuotta, ja että ennenaikaiseen takaisinmaksuun on sovellettava sakkomaksua) sekä 0,5 prosentin pankin marginaali (asiasta tarkemmin 12.1 luvussa), jonka osalta oli pyrittävä torjumaan yhdessä "viejien lukuisat pyrkimykset" "marginaalien murentamiseen". Lisäksi sovittiin vielä "prime-koron huomaamattomasta laskemisesta [...] noin 9,75 prosenttiin heinäkuun aikana"(163). (102) Tuossa vaiheessa pankit eivät joidenkin tuotteiden kohdalla näytä noudattaneen sovittuja sopimuksia kovin tarkasti. Vaikka esimerkiksi säästötalletusten osalta (yrityksen työntekijöille määritetyt korot) "kaikki suurpankit noudattivat yhteensovitettuja korkoja" (myös BAWAG toimi tässä "hyvin kurinalaisesti ja myös hyvin yhteistyöhaluisesti"), muilta osin voitiin todeta "korkojen määrityksessä vallitsevaa kurittomuutta", joka oli saavuttanut "jo samanlaisia muotoja kuin sääntelytoimenpiteiden päättymisen jälkeisenä aikana"(164). "Yhteiset voimatoimet marginaalien parantamiseksi" näyttivät sen vuoksi olevan tarpeen. Tosin yleisen arvion mukaan "vasta (todennäköisesti pikemminkin heikkojen) puolivuotistulosten [1994] ollessa käytettävissä on sopiva ajankohta tehdä sitovia sopimuksia". Vasta sitten nimittäin "Lombard-klubin taholta [...] on odotettavissa kurinalaisempaa toimintaa"(165). (103) Tämä Lombard-klubin kokous pidettiin 6 päivänä heinäkuuta 1994. Tämän [edustajien] kokouksen aihe käy ilmi CA:n [edustajan] kokoukseen valmistautumista varten laaditusta sisäisestä muistiosta: "Koska me (viittaus BAWAG:hen ja PSK:hon) emme ole toteuttaneet talletuskorkokokouksen ehdotusta [koskee 'eriyttämistä', Ks. 97 ja 99 kappale] teidän ja [...] [BAWAG:n [edustaja]] väliseen keskusteluun mennessä, muutkaan pankit eivät ole toimineet asiassa. Tiettävästi[...] [BA:n [edustaja]] haluaa keskustella kanssanne". Edelleen käsiteltiin asuntolainoja ja -luottoja, joihin CA ehdotti välitöntä korotusta "yhteisymmärryksessä Bank Austrian ja Ersten kanssa ja poiketen talletuskorkokokouksen tuloksesta" [Ks. 100 kappale]. Lisäksi oli kyse yksityisasiakkaiden luottojen osalta yrityksen työntekijöille määritettävistä koroista, joiden kohdalla "suurpankit yleensä pitäytyivät näissä yhteensovitetuissa koroissa", mutta suunnitteilla oli yksittäisiä sovittujen korkojen alittamisia(166). (104) Kuitenkaan "Lombard-kokouksessa ei päästy yksimielisyyteen koroista"(167). Heinä-syyskuu: talletuskorkojen yhteinen lasku, luottokorkojen yhteinen säilyttäminen ennallaan, maksujen korotusten yhteinen ennakointi (105) BA:n ja CA:n [edustajat] tapasivat 11 päivänä heinäkuuta 1994 keskustellakseen luotto- ja talletuskoroista. BA:n [edustajalle] tapaamiseen valmistautumista varten 8 päivänä heinäkuuta 1994 laaditussa sisäisessä muistiossa todetaan, "että luotto- ja talletuskorkojen alan hintasota on lopetettava viipymättä". Sen sijaan, että suurrahoituksen hoitaa "tuhoisan kilpailun perusteella yksi kilpailija", se olisi toteutettava "johtavien suurpankkien yhteenliittymänä" korkeammilla koroilla. Talletuskorkoja oli laskettava (Ks. 108 kappale)(168). Myös CA:ssa [edustajaa] valmisteltiin tähän keskusteluun(169). (106) [Rahoitusjohtotason kokous järjestettiin] 13 päivänä heinäkuuta 1994. Kokoukseen osallistuivat myös pankkien markkinointitoiminnan ja/tai yksityisasiakkaille suunnatun pankkitoiminnan [edustajat], "jotta [voidaan] keskustella myös todella toteutettavissa olevista toimista". Talletuskorkojen "pikaisen laskemisen" katsottiin olevan "kiireellisesti tarpeen". [Talletuskorkosektoria edustaville] henkilöille ehdotettiin sen vuoksi, että erityiskorkoja lasketaan 0,25 prosenttia 1 päivästä elokuuta 1994 alkaen tai että korkoa maksetaan korkeintaan 4,5 prosenttia sekä että vuoden pituisten säästötalletusten korkoa lasketaan 0,5 prosenttia 4 prosenttiin. Lisäksi kokouksessa huomautettiin kriittisesti, että noin 20-30 yrityksen joukko (niin kutsuttu "Top 30") saavat pankit "käymään tarjouskilpailua"(170). Jotta tällainen kilpailu saataisiin tulevaisuudessa estettyä, ehdotettiin, että kyseisistä yrityksistä laaditaan luettelo ja niiden kanssa toimittaessa noudatetaan "käytännesääntöjä" tai esiinnytään yhtenäisesti (rahoitus yhteenliittymänä). (107) Lisäksi "liittovaltiotason talletuskorkokokousta pyydettiin huolehtimaan kattavasta täytäntöönpanoprosessista elokuun alusta lähtien"(171). (108) Tämä "korkojen mukauttamista koskeva keskustelu" (talletuskorkoja käsittelevä liittovaltiotason kokous) käytiin 25 päivänä heinäkuuta 1994, ja siinä viitattiin nimenomaisesti "[johtotasolla] [6 päivänä heinäkuuta 1994] [käytyihin] neuvotteluihin". BA esitteli "Creditanstaltin kanssa täysin yhteensovitetut" (Ks. 105 kappale) korkojen laskua koskevat pohdintansa, ja niiden pohjalta "laadittiin suosituksia" seuraavasti: erityiskorkojen alentaminen 0,25 prosentilla (kuten vähän aikaisemmin oli [rahoitusjohtotason] kokouksessa sovittu) - tätä oli "myös [...] kannattanut [...] välisessä keskustelussa"(172), säästötalletusten korkojen "eriyttäminen" (toisin sanoen yksivuotisten säästötalletusten korkojen alentaminen ja viisivuotisten nostaminen); yritysten työntekijöiden talletusten korkojen laskeminen 0,25 prosentilla ja uudet enimmäiskorot joukkovelkakirjalainoille. Kuten [rahoitusjohtotason edustajat] olivat suositelleet, täytäntöönpanon piti tapahtua mahdollisimman nopeasti (mahdollisuuksien mukaan 1 päivästä elokuuta 1994 alkaen); samalla sovittiin vastavuoroisten tarkastusten tekemättä jättämisestä elokuussa "ongelmattoman toteutuksen varmistamiseksi". (109) Keskustelua käytiin myös luottokoroista ja todettiin, että osavaltioiden pääkaupungeissa "korkosuosituksia pääosin noudatetaan", mutta maaseudulla ne usein alitetaan, mikä olisi saatava "pysäytettyä lähiviikkoina". "Tärkeimpänä tavoitteena" keskusteltiin asuntoluottokorkojen korottamisesta 1 päivästä elokuuta 1994 alkaen. Kun Erste, GiroCredit ja RBW olisivat "suostuneet tähän ehdotukseen" tai "toteuttaneet tämän toimenpiteen", BAWAG oli siihen valmis vain yhdessä CA:n kanssa, joka kuitenkin puolestaan odotti asiassa BAWAG:tä. Asiassa tarvittiin siis erityistä yhteensovittamista - tai kuten eräässä pöytäkirjassa todetaan: "[Johtotason edustajien] täytynee puuttua asiaan"(173). (110) Kaksi päivää myöhemmin, 27 päivänä heinäkuuta 1994, BA, CA, BAWAG, Erste ja GiroCredit kävivät korkean tason puhelinkeskusteluja yhteisestä talletuskorkojen alennuksesta. BA:n edustaja luottokorko- ja talletuskorkokokouksissa tiivistää eräässä sisäisessä muistiossa nämä puhelinkeskustelut seuraavasti: "[...] uskoo saavansa [...] suostuteltua säästökorkojen laskuun [talletuskorkoja käsittelevässä liittovaltiotason kokouksessa 25 päivänä heinäkuuta, Ks. 108 kappale] sovitulla tavalla, mutta haluaisi vielä varmistua, että myös PSK laskee korkojaan. Jos näin tapahtuu, BAWAG laskee korkojaan ensi viikonloppuna". Muistion kirjoittaja suositteleekin, että BA:n pitäisi "jatkaa suunnitelmansa noudattamista, GC [GiroCredit] ja EÖ [Erste] ovat tässä suhteessa varsin luotettavia kumppaneita"(174). (111) APA raportoi 2 päivänä elokuuta 1994, että "Itävallan korkotilanne on taas muuttumassa": Suurpankit ovat laskeneet 1 päivästä elokuuta 1994 alkaen vuoden pituisten säästötilien talletuskorkoja sekä erityiskorkoja 0,25 prosenttia ja muut pankit aikovat tehdä samoin elokuun puolivälissä. BA ja BAWAG toteuttavat sovitun pitkäaikaisten pääomatalletusten korkojen "eriyttämisen", ja Erste aikoo seurata samoilla linjoilla (tämä tapahtui 10 päivänä elokuuta(175)). CA oli päättänyt kuitenkin noudattaa sovittua asuntoluottokorkojen korotusta 7,25 prosenttiin(176). Erste oli nostanut asuntorakennuksen rahoituksen korkojaan jo 29 päivänä kesäkuuta 1994 viitaten nimenomaisesti siihen, että "myös tärkeimmät kilpailijapankit [...] nostavat korkojaan"(177). (112) Syyskuussa oli pankkien mielestä tullut aika keskustella yhdessä myös erinäisten maksujen korottamisesta seuraavalle vuodelle. Maksuliikennettä käsittelevässä kokouksessa 14 päivänä syyskuuta osanottajat selvittivät toisilleen, missä määrin ja milloin ne olivat suunnitelleet korotuksia tilinhoidosta, kirjauksista, sekkiliikenteestä tai pankkikortin käytöstä perittäviin maksuihin(178). (113) Rahoitusjohtajien kokouksessa 7 päivänä syyskuuta 1994 "tarkasteltiin" yhdessä heinäkuussa 1994 toteutettua "talletuskorkojen laskua"(179), minkä jälkeen [edustajat] tapasivat toisensa 22 päivänä syyskuuta 1994 Minilombard-kokouksessa. Siinä todettiin aluksi, että lyhytaikaisten kiinteäkorkoisten luottojen kesäkuussa 1994 sovittua seitsemän vuoden enimmäiskestoa (Ks. 101 kappale) noudatetaan nyt mahdollisuuksien mukaan "kaikissa pankeissa". Luottokorkojen korotusta ei pidetty järkevänä, sillä muuten myös talletuskorkoja olisi nostettava(180). (114) Seuraavana päivänä myös Wienin luotto- ja talletuskorkokokouksen osanottajat päätyivät tähän yksimieliseen käsitykseen: Muutoksia ei tehdä, "jotta markkinat säilyvät rauhallisina". "Menestyksenä" pidettiin sitä, että varsinkin suurpankit "noudattavat" sovittuja erityiskorkoja, kuten kilpailijapankkeihin tehdyt testitalletukset olivat osoittaneet. Heti kun jälkimarkkinoiden tuotto(181) nousisi 7,5 prosentin yläpuolelle, pidettäisiin uusi luotto- ja talletuskorkokokous, viimeistään kuitenkin marraskuun 1994 puolivälissä(182). Loka-joulukuu: yhteinen luottokorkojen korotus, korkoja mainostamalla käytävän kilpailun välttäminen, arvopaperisektorin vähimmäiskulujen vahvistaminen (115) [Rahoitusjohtotason tapaamisessa] 25 päivänä lokakuuta 1994 [havaittiin] "kiireelli[nen] toimintatar[ve] luottokorkojen alalla", minkä vuoksi olisi "pyrittävä korkojen nostamiseen sekä yksityis- että kauppaluottojen alalla". Tässä tarkoituksessa BA aikoi kutsua koolle Minilombard-kokouksen, johon osallistuisivat myös [rahoitusjohtotason edustajat]. "Top 30" -asiakkaiden osalta vaadittiin jälleen voimakkaampaa yhteensovittamista rahoitusyhteenliittymiä perustamalla korkojen nostamiseksi (Ks. 106 kappale)(183). (116) [Rahoitusjohtotason edustajien] laatima ja jatkuvasti päivitetty normaalituotteiden korkotaulukko oli tarkoitus levittää koko alalle "ketjuna, hajautettujen tiedotusaloitteiden avulla"(184). (117) Tämän jälkeen sekä yksityisasiakas- että yritysasiakassektorilla toimivat pankkien edustajat keskustelivat yksityiskohtaisesti [rahoitusjohtotason edustajien] vaatimista luottokorkojen korotuksista. (118) Ensin järjestettiin 8 päivänä marraskuuta 1994 Wienissä luotto- ja talletuskorkoja käsittelevä kokous. Siellä arvosteltiin yksittäisiä pankkeja sopimusten noudattamatta jättämisestä (kun taas Wienin pankit "pitäytyvät sovituissa koroissa" kiinteäkorkoisten säästötalletusten osalta). Perusteellisten keskustelujen jälkeen päätettiin, että talletuskorkoihin ei tehdä muutoksia, kun taas luottokorkojen osalta ilmoitettiin seuraavista aikomuksista: BAWAG:n edustaja "ilmoitti asuntoluottojen korkojen nostamisesta", mutta "Lombard-kokouksen kulku vaikuttaa päätökseen". BA ilmoitti jo tässä vaiheessa, että jos BAWAG todella toteuttaa mainitun korotuksen, sekin aikoo nostaa asuntoluottojensa korkoja. Muut osanottajat suunnittelivat 0,15-0,5 prosentin korotuksia. Yhtä mieltä oltiin siitä, että lehdistön ja kuluttajatiedotusyhdistyksen (Verein für Konsumenteninformation) korkojenvertailutarkoituksessa tekemiin tiedusteluihin vastattaisiin jatkossa vain toimittamalla niille (virallinen) pankkien tiloissa nähtävillä oleva taulukko, mutta muihin kysymyksiin ei enää vastattaisi. Muuten nimittäin pankit, jotka ilmoittaisivat (korkeammat) julkiset korot, vaikuttaisivat "hintojen korottajilta"(185). (119) Lisäksi tulevaisuudessa piti välttää kaikenlaista luotto- ja talletuskorkoja koskevaa mainontaa. Tässä tarkoituksessa ÖVAG ehdotti, että Lombard-klubissa tehtäisiin [...] välillä "herrasmiessopimus", mikä sai muilta osanottajilta "laajaa kannatusta"(186). Tämän ja muiden sovittujen toimenpiteiden tarkoituksena oli "rauhoittaa kuumentunutta kilpailutilannetta"(187). (120) Tämän jälkeen Minilombardin jäsenet kokoontuivat 16 päivänä marraskuuta 1994. Rahoitusjohtajien kokouksessa tehtyjen ehdotusten mukaisesti "katsottiin yksimielisesti, että korkoja olisi mahdollisimman nopeasti korotettava yleisesti" 0,5 prosenttia 1 päivästä joulukuuta 1994 alkaen. Lyhytaikaisille kiinteäkorkoisille luotoille "pidettiin välttämättömänä" vähimmäismarginaalia, joka olisi VIBOR + 0,5 prosenttia(188). Jotta nämä korotukset saataisiin "vietyä läpi" 1 päivään joulukuuta mennessä, piti "[johtotasolla] sopia asiasta puhelimitse"(189). (121) Rembursseja koskeneen pankkien välisen kokouksen aikana 17 päivänä marraskuuta käsiteltiin remburssimaksuja. Kokouksessa muistutettiin siitä, että "jo vuosia sitten päästiin yksimielisyyteen siitä, että perittävien korkojen on vähintäänkin katettava kustannukset". Joidenkin pankkien perimä korko oli kuitenkin tätä alhaisempi. Vaatimus "paremmasta korkokurista" sai "yleistä kannatusta" ja tätä tarkoitusta varten piti järjestää "erillinen kokous", jossa määritettäisiin näille koroille "vähimmäisrajat"(190). (122) Arvopapereita käsitelleen, 22 päivänä marraskuuta 1994 pidetyn kokouksen aiheena olivat muun muassa osakkeilla ja obligaatiolainoilla käytävän kaupan "vähimmäiskustannukset". Jo 25 päivänä marraskuuta 1993 pidetyssä "arvopaperitekniikan työryhmässä" oli käsitelty yhdessä "maksujen muutoksia / vähimmäismaksuja oston/myynnin yhteydessä, arvopapereiden säilytysmaksuja, itse liikkeeseenlaskettujen arvopapereiden säilytysmaksuja" sekä niiden "suunniteltua ajankohtaa"(191). BA oli aluksi antanut sen vaikutelman, että se haluaisi vetäytyä sovittujen vähimmäiskulujen soveltamisesta. Tämä osoittautui kuitenkin 22 päivänä marraskuuta 1994 pidetyssä kokouksessa "väärinkäsitykseksi", sillä BA oli edelleen "täysin vähimmäiskulujen kannalla". Ainoastaan "omien pörssiin listattavien transaktioiden" kohdalla BA harkitsi sovittujen vähimmäiskulujen noudattamatta jättämistä. GiroCreditin edustaja esitteli tässä yhteydessä pankkinsa toteuttaman markkinatutkimuksen, joka osoitti PSK:n ja RBW:n "alittaneen" vähimmäiskulut koti- ja ulkomaisten obligaatiolainojen osalta ja RZB:n puolestaan kotimaisten obligaatiolainojen osalta(192). (123) Rahoitusasioista vastannut CA:n [edustaja] kertoi 23 päivänä marraskuuta 1994 [kollegoilleen], että hänen BA:n, RZB:n ja GiroCreditin hallitusten jäsenten kanssa käymissään keskusteluissa luottokorkojen korottamisesta oli saavutettu "yksimielisyys". CA:n osalta [eräs johtotason edustaja] "ilmoittaisi lopullisesti jatkotoimintatavasta keskusteltuaan [...] [BA:n johtotason edustaja] kanssa"(193). (124) Minilombard-kokouksessa periaatteessa päätetystä kauppaluottojen korkojen nostosta "sovittiin Wienin suurten pankkien kesken seuraavasti" 1 päivänä joulukuuta 1994: Kaikkien kauppaluottojen korkoja nostettaisiin 0,5 prosenttia 1 päivästä tammikuuta 1995 ja käyttöomaisuus- ja investointiluottojen vähimmäiskorko olisi 8,5 prosenttia(194). Ainoastaan BAWAG ei vielä sitoutunut, asiasta oli tarkoitus keskustella Lombard-klubin kokouksessa 7 päivänä joulukuuta 1994(195). (125) Joulukuun 7 päivänä 1994 pidettyyn Lombard-klubin kokoukseen valmistautumista varten CA:n [edustajalle] laadituista kahdesta sisäisestä muistiosta käyvät ilmi kokouksessa käsitellyt aiheet. Kirjoittajat viittaavat aluksi "sovittuihin" uusiin korkoihin ja kysyvät sitten, onko asiasta "keskusteltu jo paikallisissa korkokokouksissa". BA on tosin "laskenut [korkonsa] sovitulle tasolle" talletusten vastineiden kohdalla, mutta BAWAG:tä on uhattu CA:n korkeampikorkoisten joukkovelkakirjalainojen liikkeeseenlaskulla, ellei BAWAG mukauta omia korkojaan. BAWAG oli "myöntynyt mukautukseen". CA:n [edustaja] pyrkisi vielä kerran suostuttelemaan BAWAG:n [edustajan] "säästötilien vastineiden korkojen laskemiseen sovitulle tasolle"(196). Lopulta [edustajat] sopivat, että Minilombard-kokouksessa olisi keskusteltava kauppaluottojen ja lyhytaikaisten kiinteäkorkoisten luottojen korkojen mukauttamisesta(197). (126) Lombard-klubin kanssa samana päivänä pidettiin [rahoitusjohtotason] kokous, jossa kerrottiin aluksi Minilombard-kokouksessa päätetystä kauppaluottojen korkojen korotuksesta 0,5 prosentilla. Lisäksi huomautettiin, että sen paremmin varainhankintaa ja rahoituksen hoitoa kuin suurasiakkaitakaan koskevien kokousten osanottajat eivät noudata [rahoitusjohtotason edustajien] sopimia "periaatteita". Tulevaisuudessa [rahoitusjohtotason edustajien] olisi sen vuoksi osallistuttava varainhankintaa ja rahoituksen hoitoa koskeviin kokouksiin. 8. KRONOLOGINEN KUVAUS VUODEN 1995 TAPAHTUMISTA Tammi-helmikuu: luottokorkojen yhteinen korotus ja talletuskorkojen korottamisen välttäminen (127) Erste oli tehnyt 5 päivänä tammikuuta 1995 tarjouksen mahdolliselle asiakkaalle, joka toimitti sen CA:lle saadakseen tältä yhtä edullisen tarjouksen. Asiasta vastaava CA:n työntekijä kirjoitti käsin Ersten tarjouksen sivuun, kohtaan "pankki- ja dispoerityistalletukset 5 %", että "E:n [tarkoittaa Ersteä], BA:n ja CA:n välillä on sopimus" maksaa tällaisille talletuksille korkoa vain 4,25 prosenttia. Ersten asiasta vastaava toimihenkilö oli myöntynyt alentamaan "dispo-korkoa 3.3. alkaen 4,25:een"(198). (128) "Virallisten" sopimusten osalta vuosi 1995 alkoi 10 päivänä tammikuuta kello 10 Wienissä pidetyllä luotto- ja talletuskorkoja käsittelevällä kokouksella. Vaihtuvakorkoisten luottojen erityiskoroille "sovittiin" enimmäiskoroksi 5 prosenttia, uusille talletuksille 1 miljoonasta Itävallan sillingistä alkaen 5,25 prosenttia, jotta "kilpailu ei kuumenisi entisestään". Samassa yhteydessä viitattiin tosin heikkoon kuriin sopimusten noudattamisessa. Lisäksi kokouksessa muistutettiin Wienissä 8 päivänä marraskuuta 1994 pidetyn luotto- ja talletuskorkoja käsitelleen kokouksen "päätöksestä" (Ks. 118 ja 119 kappale), jonka mukaan tiedotusvälineiden ja kuluttajien edustajien tiedusteluihin vastataan tästä lähin vain ilmoittamalla (viralliset) julkiset korot, ei (alhaisempia) erityiskorkoja, jotta pankit eivät kävisi kilpailua "tällä tiedotustasolla". (129) Osanottajien enemmistö kannatti 0,5 prosentin korotusta luottokorkoihin. Ainoastaan BAWAG:llä oli asuntorakennus- ja kuluttajaluottojen osalta vielä ongelmia ja se ilmoitti olevansa valmis koronnostoon aikaisintaan vuosineljänneksen lopussa. Korotuksesta oli näin ollen tarkoitus tehdä "lopullinen päätös" "18. tammikuuta 1995 pidettävässä Lombard-klubin kokouksessa, jotta saadaan toteutettua yhtenäinen korotus sekä vanhoille että uusille lainoille. Tämä korotus toteutetaan helmikuun 1995 alusta lähtien". Kokoukseen osallistunut CA:n edustaja välitti näin ollen [eräälle johtotason edustajalle] kokouksesta laaditun raportin varustettuna käsin kirjoitetulla merkinnällä: "Tärkeä kohta 18.1. Lombard-esityslistalla"(199). (130) Kello 14.30 kokoontui varainhankintaa ja rahoituksen hoitoa käsittelevä kokous. Kokouksessa oli tarkoitus keskustella "lyhytaikaisista luotto- ja talletuskoroista", jotta "uusi vuosi alkaisi tuottavasti". Niiden osanottajien, joilla ei itsellään ollut suoraa vaikutusvaltaa oman pankkinsa lyhytaikaisten kiinteäkorkoisten luottojen korkoihin, olisi "järkevää ottaa mukaan suurasiakastoiminnasta vastaava henkilö", esimerkiksi pankkinsa suurasiakkaita koskeviin kokouksiin osallistuja(200). (131) Ottaen huomioon "yksityisasiakkaiden luottojen korkojen korotuksen 1/2 prosentilla, jota on tarkoitus käsitellä Lombard-klubissa", lähetti CA 11 päivänä tammikuuta 1995 "kiireelliseksi ja luottamukselliseksi" merkityn faksin Oberbankille (Salzburg), BTV:lle (Tirol) ja BKS:lle (Kärnten) "pyytäen sopimaan asiasta paikallisissa korkokokouksissa"(201). (132) Tammikuun 18 päivänä 1995 kokoontuneessa Lombard-klubissa päätettiin Wienin luotto- ja talletuskorkokokouksen edustajien ehdottamasta korkojenkorotuksesta: Ersten [edustaja] kirjoittaa tätä kokousta käsittelevässä sisäisessä muistiossa, että "vanhojen ja uusien kauppaluottojen korkoja nostetaan 0,5 prosenttia ja yksityisasiakkaiden uusien luottojen korkoja 0,25-0,5 prosenttia"(202). Erste itse korotti vanhojen ja uusien kauppaluottojen korkoja 1 päivänä helmikuuta 1995 sovitut 0,5 prosenttia, mutta ei korottanut yksityisasiakkaiden luottojen korkoja, sillä BAWAG oli "valmis keskustelemaan" asiasta vasta helmikuusta 1995 alkaen(203). (133) Helmikuun 1995 alussa tilanne oli siinä pisteessä, että BAWAG päätti toteuttaa mainitun koronnoston, jotta myös BA, Erste, RBW, PSK-B ja muut pankit voivat "toteuttaa enintään 1/2 prosentin korotuksen vanhojen ja uusien luottojen osalta"(204). (134) Arvopapereita käsittelevän kokouksen osanottajat päättivät 24 päivänä tammikuuta 1995 perustaa "BA:n, EÖ:n, RZB:n, BAWAG:n, GIRO:n ja PSK:n välisen työryhmän" neuvottelemaan CA:n kutsusta pankkien toisinaan tekemien yritysarviointien yhteydessä veloitettavien provisioiden suuruudesta(205). (135) Helmikuun 7 päivänä 1995 pidetyn rahoitusjohtajien kokouksen jälkeen pankit kertoivat sovitulla tavalla toteutetuista kauppaluottojen ja yksityisasiakkaiden luottojen 0,5 prosentin koronnostoista. Talletuskorkojen osalta puhuttiin aluksi "tämänhetkisestä mallilaskennasta". Kokouksessa oltiin tyytyväisiä siihen, että sovitut säästötalletuksia koskevat korot "pitävät" Wienissä; arvostelua herätti puolestaan "puutteellinen hintakuri" erityiskorkojen kohdalla osavaltioissa. BA ehdotti ongelman ratkaisemista eristämällä yksittäisten osavaltioiden markkinat muista, esimerkiksi "tarkastelemalla Tirolia ja Kärnteniä yksittäisinä markkinoina siirtämättä sikäläistä hintapolitiikkaa koskemaan koko maata". (136) Koska [rahoitusjohtotason edustajien] arvion mukaan korkokehitys ei vuosina 1995 ja 1996 olisi niin edullinen kuin vuonna 1994, "on tarpeen toimia talletuskorkojen nousun välttämiseksi". Sen vuoksi tehtiin "päätös" "talletuskorkojen nousun estämisestä". Yksityisasiakkaiden luottojen korkojen korotus oli "toteutettava" ja pankkien piti "vaihtaa fakseilla" talletuskorkoja koskevia ehdotuksia ja "keskustella niistä 2.3.95" [seuraavan rahoitusjohtajien kokouksen ajankohta]. Lisäksi Erste pyysi kustannusten valvontaa ja investointien budjetointia koskevaa "kokemustenvaihtoa"; "BA ja PSK järjestävät kokemusten vaihdon"(206). (137) "Talletuskorkojen kehitys" oli myös 8 päivänä helmikuuta 1995 pidetyn Lombard-klubin kokouksen aiheena(207). (138) BA:n, CA:n, Ersten, GiroCreditin ja RZB:n [yritysasiakaspuolen edustajat] kokoontuivat 8 päivänä helmikuuta 1995 "epäviralliseen neuvotteluun". Lyhytaikaisten kiinteäkorkoisten luottojen osalta "välittömäksi tavoitteeksi" muotoiltiin VIBOR-koron alaraja + 3/8 prosenttia. Osanottajat suunnittelivat "voittavansa myös muut puolelleen" tulevassa, 23 päivänä helmikuuta 1995 pidettävässä Minilombard-kokouksessa (Ks. 145 kappale) ja "varmistavansa" siellä saavutetun tuloksen jatkossa "käynnistämällä kokouksia osavaltioissa". Tällä tavoin sovittu ja varmistettu vähimmäiskorko oli sitten "pidettävä voimassa vähintään kaksi kuukautta" - jos esiintyisi ongelmia, olisi vain "lisättävä yhteensovittamista"(208). (139) Samana päivänä pidettiin myös ilmeisesti ensimmäinen rakennuslainoista vastaavien Wohnbaubanken-pankkien kokous. Komissiolla ei ole hallussaan sitä koskevia pöytäkirjoja tai muistioita(209). (140) Wienissä pidettiin 17 päivänä helmikuuta 1995 luotto- ja talletuskorkoja käsittelevä pankkien edustajien kokous, joka oli kutsuttu koolle "hoitamaan alustavaa yhteensovittamista 22.2. pidettävää talletuskorkoja käsittelevää liittovaltiotason kokousta varten" (Ks. 142 kappale). Kokouksessa päästiin "yhteisymmärrykseen bonuksia sisältävistä säästötalletuksista". "Itävallan laajuisesti" "sovittiin" 5 prosentin koroista asiakkaiden hankkimiseksi ja 5,25 prosentista kilpailevien tarjousten torjumiseksi. Lisäksi BAWAG ilmoitti kilpailijoilleen, että yksityisasiakkaiden luottojen koronnoston ohella se nostaisi samalla myös säästötilien korkoja. BAWAG oli tehnyt tämän päätöksen ilmeisesti sopimatta asiasta kilpailijoidensa kanssa, minkä vuoksi ilmoitus tuli kokouksen muille osanottajille "täydellisenä yllätyksenä"(210). (141) CA:lle sattui kömmähdys helmikuussa 1995. Huolimatta kilpailijoiden kanssa useaan kertaan sovitusta aikomuksesta lopettaa korkoja koskeva mainonta, CA:n mainososasto mainosti asuntolainoja korkojen avulla yksityisasiakkaiden luotoista vastaavan osaston vastustuksesta huolimatta. Osaston arvion mukaan epätoivottuna seurauksena saattaisi olla "uusi korkokilpailu" pankkien välillä, puhumattakaan CA:n "uskottavuuden" menetyksestä kilpailijoidensa silmissä, olihan CA aina kannattanut mainostamisesta luopumista. Toisaalta vahingot olisivat vähäisiä, koska arvostelua herättänyt mainonta rajoittui Kärnteniin ja "päämarkkinoilla Wienissä" (sopimuksen mukaan) ei muutenkaan harjoitettaisi "korkomainontaa ilmoituksissa"(211). Helmi-maaliskuu: Neuvottelut talletuskorkojen korotuksesta, lyhytaikaisia kiinteäkorkoisia luottoja koskeva sopimus ja murentunut luottamus BAWAG:n lupauksiin (142) Edellä mainittu luotto- ja talletuskorkoja käsittelevä liittovaltiotason kokous pidettiin 22 päivänä helmikuuta. Koska edellisestä luotto- ja talletuskorkoja käsitelleestä liittovaltiotason kokouksesta 25 päivänä heinäkuuta 1994 (Ks. 108 kappale) oli jo kulunut jonkin verran aikaa, kokouksen isäntänä toiminut RZB piti sopivana lausua alkusanat: "pankkien välinen korkoja koskeva kokemustenvaihto" oli siihen mennessä osoittautunut "hyödylliseksi välineeksi kontrolloimattoman hintakilpailun välttämisessä". Pankit olivat kyllä pystyneet parantamaan tuottavuuttaan yhteensovitetulla ja "lähes koko Itävallassa toteutetulla" luottokorkojen korotuksella (Ks. erityisesti 132 kappale), mutta nyt oli tarpeen "istua neuvottelupöytään", jotta voitaisiin "torjua ongelmallinen hintakehitys" talletuskorkojen alalla, erityisesti "pysäyttää korkojen noususuuntaus". (143) Näin pankkien edustajat ryhtyivät siis etsimään yhdessä "rakentavia ratkaisuja" "pankkiensa hyödyksi". Eräänä puheenaiheena oli BAWAG:n toteuttama "täysin yllättävä" säästötilien korkojen korotus 0,5 prosentilla (Ks. 140 kappale), josta se ei poikkeuksellisesti ollut sopinut etukäteen kilpailijoidensa kanssa. CA ja Erste ilmoittivat "seuraavansa täysin" tätä korotusta. BA yritti saada nämä pankit "perumaan aikomuksensa, [mutta] epäonnistui". Sen jälkeen BA ilmoitti muille osanottajille, että se ei seuraisi BAWAG:n koronnostoa, jos muutkin pankit päättäisivät toimia samoin. Volksbank-pankit ja PSK olivat taipuvaisia seuraamaan BA:n ehdotusta, kun taas NÖ Hypo asettui "odottavalle kannalle". "Perusteellisen keskustelun" jälkeen kaikki osanottajat pääsivät "yhteisymmärrykseen" korotuksen toteuttamisesta. Ainoastaan BA tekisi "päätöksen vasta iltapäivällä". (144) Lisäksi "määritettiin" erityissopimusten (säästötilien) "enimmäiskoroksi 5 %" Wienin alueelle (uusi ja vanha pääoma). Joukkovelkakirjalainojen osalta "keskustelun osapuolet sopivat", ettei toistaiseksi toteutettaisi koronnostoja. Kokouksen "yhteenvetona" todettiin lopuksi "yksimielisesti", että ohjataan asiakkaita ennemmin säästötilisegmentille, korkojennousun "torjumiseksi" bonuksia sisältävällä sektorilla(212). (145) Seuraavana päivänä, 23 päivänä helmikuuta 1995, järjestettiin Minilombard-kokous. Kuten 8 päivänä helmikuuta 1995 pidetyssä "epävirallisessa neuvottelussa" (Ks. 138 kappale) oli sovittu, osanottajat "päättivät" kokouksessa, että lyhytaikaisten kiinteäkorkoisten luottojen osalta "noudatetaan tiukasti" 3/8 prosentin vähimmäislisäkorkoa, yhden kuukauden vähimmäiskestoaikaa ja 10 miljoonan Itävallan sillingin vähimmäismäärää transaktiota kohden 8 päivästä maaliskuuta 1995 alkaen, aluksi rajoitetusti muutaman viikon ajan ("jos sopimusta noudatetaan kurinalaisesti", sitä voitaisiin pidentää). Tämän "sopimuksen" "voimassaoloalue" ulotettiin "alueellisten sopimusten" välityksellä myös "itäisiin osavaltioihin": tätä varten osavaltioiden konttorit "neuvottelevat keskenään alueellisissa kokouksissa"(213). (146) [Rahoitusjohtotason edustajat] tapasivat toisensa 2 päivänä maaliskuuta 1995 keskustellakseen "luotto- ja talletuskorkojen tilanne" huomioon ottaen joka tapauksessa tarvittavista "vastatoimenpiteistä"(214). (147) Maaliskuun 13 päivänä 1995 järjestetty luottokorkokokous Wienissä rajoittui tällä kertaa yksityiskohtaiseen tietojenvaihtoon senhetkisestä korkotilanteesta, sillä yksikään pankki ei pitänyt korkojen muuttamista lähiaikoina "mahdollisena eikä sopivana". Sen sijaan tarpeellisena pidettiin "rakentaa uudelleen murentunutta luottamusta BAWAG:n edustajien lausuntoihin". BAWAG:hän oli muuttanut korkojaan sopimatta asiasta etukäteen kilpailijoidensa kanssa (Ks. 140 ja 143 kappale), minkä "mielekkyyttä kaikki muut pankit pitivät vähäisenä". Jos jokin pankki jatkossa uskoo, että sen on ehdottomasti toteutettava "yllättäviä koronmuutoksia", sen olisi vähintäänkin "tiedotettava asiasta kattavasti kaikille luottokorkoja käsittelevän kokouksen jäsenille"(215). (148) Ersten ja BA:n [edustajat] kokoontuivat 14 päivänä maaliskuuta 1995 "epäviralliselle lounaalle". Tapaamisen "valmistelemiseksi" Ersten johtohenkilöitä pyydettiin ilmoittamaan, mitä heidän sektoriaan koskevia aiheita Ersten [edustajan] olisi syytä käsitellä tapaamisessa, esimerkiksi "agressiivista hintapolitiikkaa" tai "kiintiöitä arvopapereiden liikkeeseenlaskun yhteydessä". Huhti-kesäkuu: talletuskorkojen yhteinen laskeminen ja luottokorkojen laskemisen välttäminen (149) Itävallan keskuspankki laski ohjauskorkojaan 30 päivänä maaliskuuta 1995 (diskonttokorkoa 0,5 prosenttia, lombardikorkoa 0,25 prosenttia 31 päivästä maaliskuuta alkaen). Tärkeimmät Itävallan pankit eivät reagoineet tähän toisistaan riippumattomilla päätöksillä, vaan kutsuivat koolle talletuskorkoja käsittelevän Wienin kokouksen 31 päivänä maaliskuuta 1995, jossa (7 päivänä huhtikuuta 1995 pidetyn luotto- ja talletuskorkoja koskevan liittovaltiotason kokouksen kanssa yhteistyössä, Ks. 152 kappale) "sovittiin olennaisilta osiltaan" yhteisestä reaktiosta ohjauskorkojen laskuun. Osanottajien "yksimielinen käsitys" oli, että kyseinen ohjauskorkojen lasku oli tuona vuonna "viimeinen mahdollisuus" talletuskorkojen laskuun. Sen vuoksi sovittiin seuraavasta toimintatavasta: erityiskorkojen sekä yritysten työntekijöiden talletusten korkoja lasketaan 0,5 prosenttia, pääomatalletusten 0,5-0,25 prosenttia ja erityisehtoisten säästökohteiden 0,5 prosenttia. PSK:ta moitittiin kolmen kuukauden säästötalletuksensa koroista (ne eivät olleet sopimusten mukaisia), mutta se puolustautui toteamalla, että "tämän tuotteen luominen oli kampanja ja se lakkautetaan". (150) Asiassa päätettiin edetä seuraavasti: "tavoitellun koronlaskun ennakkopäätösprosessiin" olisi osanottajien mielestä "otettava mukaan myös [rahoitusjohtotason edustajat]". Kunkin pankin sisällä käytyjen keskustelujen jälkeen oli sitten "pidettävä puhelinneuvottelu hallitustasolla" ja 14. kalenteriviikon lopulla seuraisi "vastuuhenkilöiden tietojenvaihtoa". Koronlaskut oli tarkoitus toteuttaa pääsiäisen alusviikolla. Pankkien asiassa etenemisen "yhteensovittamiseksi edelleen" 7 päiväksi huhtikuuta 1995 kutsuttiin koolle luotto- ja talletuskorkoja käsittelevä liittovaltiotason kokous (Ks. 152 kappale). [...] oli tarkoitus "vahvistaa" asia tai mahdollisten ongelmien ilmetessä toteuttaa "lopullinen yhteensovittaminen" seuraavassa Lombard-klubin kokouksessa 19 päivänä huhtikuuta 1995(216). (151) [Pankkien edustajat] olivat Minilombard-kokouksessa 6 päivänä huhtikuuta 1995 "yksimielisiä" siitä, että ohjauskorkojen laskusta huolimatta luottokorkoja ei olisi syytä laskea. "Tuleva talletuskorkojen lasku" (Ks. luotto- ja talletuskorkoja käsitelleen liittovaltiotason kokouksen päätökset 7 päivänä huhtikuuta 1995, 152 kappale) ei saisi "mielellään siirtyä luottokorkojen puolelle". Yksittäisten rahoitusmuotojen osalta (sekkitili- ja investointiluotot, vekselin diskonttaus, lyhytaikaiset kiinteäkorkoiset luotot, kiinteäkorkoiset ja avaaliluotot, pankin marginaali viennin rahoituksessa) "määriteltiin suuntaviivojen luonteisesti tai vahvistettiin" konkreettiset vähimmäiskorot(217). (152) Luotto- ja talletuskorkoja koskeneessa liittovaltiotason kokouksessa 7 päivänä huhtikuuta 1995 päästiin aluksi "yhteisymmärrykseen" erityiskorkojen laskemisesta 0,5 prosenttia (BAWAG vain 0,375 prosenttia). Lisäksi sovittiin "markkinoiden rauhoittamiseksi" uusien talletusten erityiskorkojen kohdalla "enimmäiskoroista" (4,25 prosenttia 500000 Itävallan sillingistä alkaen, 4,5 prosenttia 1 miljoonasta Itävallan sillingistä alkaen ja 4,75 prosenttia 5 miljoonasta Itävallan sillingistä alkaen), joita edes konttorinjohtajat eivät saaneet ylittää. Koronlaskuajankohdat itsessään "vaihtelevat hieman, ovat kuitenkin pääasiassa ensi viikon aikana". Myöhemmin BAWAG ilmoitti haluavansa toteuttaa koronlaskun vasta 19 päivänä huhtikuuta 1995 pidetyn Lombard-klubin kokouksen jälkeen. (153) Pitkäaikaisten pääomatalletusten osalta ei sen sijaan onnistuttu pääsemään "aluksi yksimielisyyteen". BAWAG kyllä "suunnitteli" 0,375 prosentin koronlaskua, mutta se ilmoittaisi lopullisen päätöksensä vasta 10 päivänä huhtikuuta 1995 "faksilla muille sektoreille, jotka voisivat sitten suunnata toimintansa sen mukaan". Luottokorkoihin ei ollut tarkoitus tehdä muutoksia(218). (154) Myös 25 päivänä huhtikuuta 1995 kokoontuneessa rahoitusjohtajien kokouksessa oltiin yhtä mieltä siitä, ettei luottokorkoja pitäisi muuttaa. Kokouksessa päätettiin yhteisten tulosennusteiden laatimisesta, minkä vuoksi yksittäisten pankkien sisäiset ennusteet oli tarkoitus yhdistää(219). Asiantuntijoiden kokouksessa oli tarkoitus laatia "yhtenäinen ratkaisuehdotus" jäljellä olevan laina-ajan laskemistavalle. Toisen asiantuntijaryhmän piti käsitellä arvopapereiden säilytystilastoja ja markkinaosuuksia. Ersten piti laatia keskustelun pohjaksi asiakirja säästötilien erityissopimusten sisäisistä laskentamenetelmistä. Myös tuhannen suurimman yritysasiakkaan luokittelemiseksi yhtenäisellä tavalla oli tarkoitus löytää "yhteinen ratkaisu"(220). (155) Samana päivänä (25 päivänä huhtikuuta 1995) pidetyn arvopapereita käsitelleen kokouksen aiheena olivat Itävallan keskuspankin pörssissä toimijoilta veloittamat "järjestelymaksut" - keskuspankki toimi järjestelyyn kuuluneiden transaktioiden selvitys- ja maksupaikkana Wienin arvopaperipörssissä(221). Itävallan keskuspankin [edustaja] "esittää kaikille vetoomuksen hyväksyä ehdotetut [täysautomaattisen EQOS-kaupankäyntijärjestelmän käyttöönoton vuoksi mukautetut] järjestelymaksut". Jatkossa "järjestelymaksujen uudelleenmäärittäminen yhteensovitettiin CA:n, RZB:n, BA:n, GC:n ja Ersten edustajien kanssa". Samoin "kiinteät vuosimaksut sovitettiin yhteen CA:n, BA:n, GC:n, Ersten, RZB:n ja ÖVAG:n osakekaupasta vastaavien [edustajien] kanssa"(222). (156) Komissiolla ei ole pöytäkirjoja 23 päivänä toukokuuta 1995 pidetystä rakennuslainoista vastaavien pankkien kokouksesta, mutta 9 päivänä toukokuuta päivätyn esityslistan mukaan siellä keskusteltiin "tämänhetkisestä kehityksestä" sekä "yhteisistä jatkotoimenpiteistä"(223). (157) Lombard-klubin kuukausitapaamisessa [edustajat] keskustelivat 10 päivänä toukokuuta 1995 korkomarginaalin pankkien näkökulmasta epätoivottavasta kehityksestä. Yhtä mieltä oltiin siitä, että "tällä hetkellä talletuskorot ovat liian korkeat (Bank Austria: yleisesti ottaen 1 prosenttia liian korkeat)". Tästä syystä "[...] [BA:n [edustaja]] ehdottaa talletuskorkokokousta, jossa leikattaisiin enimmäiskorkotasoa". "Kaikki läsnäolijat tukivat" tätä ehdotusta(224). Lisäksi ehdotettiin, että kauppaluotoille laadittaisiin yhtenäiset riskilisät. "Rahoitusjohtotason kokouksessa" oli tarkoitus "tehdä asiasta ehdotuksia". (158) Liittovaltiotason talletuskorkokokous, jonka [Lombard-klubi katsoi] tarkoituksenmukaiseksi korkojen alennuksen yhteensovittamiseksi, pidettiin 19 päivänä toukokuuta. Siellä osanottajat kannattivat [Lombard-klubin] näkemystä, jonka mukaan "ei ollut mahdollista välttää yleistä koronlaskua talletusalalla". (159) Aluksi BA ehdotti erityiskorkojen välitöntä laskemista, mutta ehdotus ei saanut "yleistä kannatusta". Myöskään toista ehdotusta, jonka mukaan ensin laskettaisiin erityiskorkoja ja sitten pitkäaikaisten pääomatalletusten korkoja, "ei hyväksytty". Lopulta sovittiin seuraavasta "kompromissista": kaikkia talletuskorkoja laskettaisiin 20 päivästä kesäkuuta 1995 alkaen 0,5 prosenttia. Tästä ajankohdasta alkaen erityiskorkojen "enimmäistaso" olisi 4,5 tai 4,75 prosenttia. "Nytkään" ei pitäisi enää käyttää "5 prosentin korkoa" asiakkaiden hankinnassa. Tukitoimenpiteenä päätettiin, että luottosektorilla ei enää "käytetä mainosperusteena alhaista korkotasoa tai maksujen ja kulujen alennuksia". (160) Jotta nämä päätökset pantaisiin täytäntöön myös osavaltioissa, sovittiin, että niistä "tiedotetaan osavaltioiden kokouksille ja nämä ilmoittavat vastaanottaneensa ne". Päätetyt toimenpiteet oli tarkoitus "vielä sovittaa yhteen ja lyödä lukkoon" 7 päivänä kesäkuuta 1995 pidettävässä "seuraavassa Lombard-klubissa". (161) Aikataulun oli tarkoitus olla sellainen, että BA ottaisi "vetovastuun" ja alentaisi korkoa 0,5 prosenttia jo toukokuun lopulla. Muut pankit "päättäisivät toimenpiteen" sopimuksen mukaan 20 päivään kesäkuuta mennessä. CA seuraisi aikataulun osalta enemminkin BA:ta; eräässä CA:n sisäisessä muistiossa on käsin kirjoitettu merkintä, jonka mukaan on selvitettävä, "mille ajankohdalle [CA:n edustaja] on sopinut koronlaskun [...] [BA:n [edustaja]] kanssa". Jälleen kerran BAWAG lipesi rivistä, sillä se halusi alentaa korkojaan aikaisintaan kesäkuun lopulla. Sen vuoksi oli "selvitettävä [johtotasolla]", olisiko "nopeampi täytäntöönpano BAWAG:stä huolimatta mahdollista". (162) Luottokorkojen puolella päästiin "vä