EUROOPAN JÄRJESTELMÄRISKIKOMITEAN SUOSITUS,

annettu 20 päivänä joulukuuta 2012,

luottolaitosten rahoituksesta

(EJRK/2012/2)

2013/C 119/01

EUROOPAN JÄRJESTELMÄRISKIKOMITEAN HALLINTONEUVOSTO, joka

ottaa huomioon finanssijärjestelmän makrotason vakauden valvonnasta Euroopan unionissa ja Euroopan järjestelmäriskikomitean perustamisesta 24 päivänä marraskuuta 2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1092/2010 (1) ja erityisesti sen 3 artiklan 2 kohdan b, d ja f alakohdan sekä 16, 17 ja 18 artiklan,

ottaa huomioon Euroopan järjestelmäriskikomitean työjärjestyksen hyväksymisestä 20 päivänä tammikuuta 2011 tehdyn Euroopan järjestelmäriskikomitean päätöksen EJRK/2011/1 (2) ja erityisesti sen 15 artiklan 3 kohdan e alakohdan sekä 18, 19 ja 20 artiklan,

sekä katsoo seuraavaa

Jotta rahoitusoloja voitaisiin parantaa, on välttämätöntä palauttaa luottolaitosten häiriönsietokyky sekä markkinoiden luottamus luottolaitoksiin. Vähintään yhdeksän prosentin rajoituksettomien ensisijaisten omien varojen suhdeluvusta annettu Euroopan pankkiviranomaisen (EPV) suositus (3) on osittain edistänyt tätä tavoitetta. Nykyiset makrotalousnäkymät aiheuttavat kuitenkin lisäkuormitusta luottolaitosten taseisiin.

Meneillään oleva Euroopan unionin luottolaitoksia koskevien säännöstöjen uudistaminen (CRD IV -paketti (4) , erityisesti sen likviditeettivaatimuksia ja elvytys- ja kriisinratkaisukehystä koskevat säännökset (5) ) on edelleen neuvotteluvaiheessa. Ehdotettujen pakettien lopullisen hyväksymisen ja voimaantulon päivämäärä on yhä epäselvä, kuten on myös eri instrumenttien keskinäisten suhteiden luonne. Selvyyden saavuttaminen säädöskehyksessä hyödyttäisi sen soveltamisalaan kuuluvien luottolaitosten lisäksi sijoittajia.

Komission ehdotuksessa yhteisen valvontamekanismin perustamisesta (7) (neuvoston 12 päivänä joulukuuta 2012 hyväksymän mukaisesti) kaavaillaan luottolaitosten valvonnan kannalta tarpeellisten erityisten valvontatehtävien antamista Euroopan keskuspankille (EKP). EKP:n katsotaan olevan näiden tehtävien hoitamisesta vastaava toimivaltainen viranomainen asianomaisten unionin säädösten mukaan, ja sillä on samat valtuudet ja velvollisuudet kuin toimivaltaisilla viranomaisilla on kyseisten säädösten mukaan.

Tätä suositusta valmisteltaessa on otettu huomioon yksityisen sektorin sidosryhmien kannanotot asetuksen (EU) N:o 1092/2010 johdanto-osan 29 perustelukappaleen mukaisesti.

ON ANTANUT TÄMÄN SUOSITUKSEN:

OSA 1

SUOSITUKSET

Suositus A – Valvojien toteuttama rahoitusriskien ja rahoitusriskienhallinnan seuranta ja arviointi

Suositus B – Varojen vakuussidonnaisuuden riskienhallinta laitoksissa

Pankkivalvonnasta vastaavien kansallisten valvontaviranomaisten suositetaan edellyttävän, että luottolaitokset:

Suositus C – Valvojien suorittama varojen vakuussidonnaisuuden seuranta

Suositus D – Markkinoiden avoimuus varojen vakuussidonnaisuuden osalta

EPV:n suositetaan kehittävän ohjeita luottolaitosten varojen vakuussidonnaisuuden avoimuusvaatimuksista. Näillä ohjeilla olisi varmistettava, että markkinoille annettu tieto on selkeää, helposti vertailtavissa olevaa ja asianmukaista. Luotettavien ja merkityksellisten tietojen annosta varojen laadun osalta on vain vähäistä kokemusta ja siksi EPV:n olisi noudatettava vaiheittaista lähestymistapaa tavoitteenaan siirtyä kattavampaan tiedonantosäännöstöön yhden vuoden jälkeen. Ohjeissa olisi edellytettävä luottolaitosten antavan

Suositus E – Katetut joukkolainat ja muut varoja sitovat rahoitusinstrumentit

OSA 2

SOVELTAMINEN

1. Tulkinta

’vakuussidonnaisilla varoilla’ tarkoitetaan varoja, jotka joko suoraan tai välillisesti on annettu vakuudeksi tai joita käytetään järjestelyssä, jonka tarkoituksena on suojata tai taata taloustoimi tai vähentää sen luottoriskiä;

2. Soveltamiskriteerit

liitteessä on vahvistettu suositusten A, B, C, D ja E soveltamista koskevat tarkemmat kriteerit.

3. Seurannan aikarajat

Suosituksen kohteita pyydetään raportoimaan EJRK:lle ja neuvostolle toimista, joihin ne ovat ryhtyneet tämän suosituksen johdosta, taikka perustelemaan asianmukaisesti miksi toimiin ei ole ryhdytty jäljempänä esitettyjen aikarajojen mukaisesti.

EPV:tä pyydetään toimittamaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2013 suosituksen C 3 kohdassa tarkoitetut ohjeet sekä väliraportti, johon sisältyy ehdotus siitä, kuinka se aikoo noudattaa suosituksen C 4 kohtaa.

4. Seuranta ja arviointi

(1) EUVL L 331, 15.12.2010, s. 1.

(2) EUVL C 58, 24.2.2011, s. 4.

(3) EPV:n suositus ”Recommendation on the creation and supervisory oversight of temporary capital buffers to restore market confidence (EBA/REC/2011/1)”, saatavilla ainoastaan englannin kielellä.

(4) Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi oikeudesta harjoittaa luottolaitostoimintaa sekä luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvonnasta ja finanssiryhmittymään kuuluvien luottolaitosten, vakuutusyritysten ja sijoituspalveluyritysten lisävalvonnasta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/87/EY muuttamisesta (COM(2011) 453 final), ja ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista (COM(2011) 452 final).

(5) Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä neuvoston direktiivien 77/91/ETY ja 82/891/EY, direktiivien 2001/24/EY, 2002/47/EY, 2004/25/EY, 2005/56/EY, 2007/36/EY ja 2011/35/EY ja asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta (COM(2012) 280/3).

(6) Euroopassa nämä standardit on otettu käyttöön tiettyjen kansainvälisten tilinpäätösstandardien hyväksymisestä asetuksen (EY) N:o 1606/2002 mukaisesti 3 päivänä marraskuuta 2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1126/2008 (EUVL L 320, 29.11.2008, s. 1).

(7) Ehdotus neuvoston asetukseksi luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille (COM(2012) 511 final).

(8) EUVL L 177, 30.6.2006, s. 1.

(9) EYVL L 135, 31.5.1994, s. 5.

LIITE SUOSITUKSEEN LUOTTOLAITOSTEN RAHOITUKSESTA

SISÄLLYS

TIIVISTELMÄ

JOHDANTO

I RAHOITUSRAKENTEEN JA SAAMISTEN KEHITYS

I.1 Vakuudellinen ja vakuudeton rahoitus

I.2 Vakuudellisen rahoituksen kehitys

I.2.1 Katetut joukkolainat

I.3 Vakuudettoman rahoituksen kehitys

I.3.1 Asiakastalletukset

I.4 Innovatiiviset rahoitusinstrumentit

I.4.1 Likviditeetinvaihtosopimukset

I.4.2 Strukturoidut tuotteet ja indeksiosuusrahastot

I.5 Julkisen sektorin tuki nykyisessä häiriötilanteessa

I.6 Rahoitusrakenteen kehityksen taustaa

I.6.1 Uuden ja valmisteilla olevan lainsäädännön vaikutus pankkien varainhankintaan

I.7 Velkarahoitus ja omaisuusrakenne

II VAROJEN SIDONNAISUUTTA KOSKEVAN KYSELYTUTKIMUKSEN TULOKSIA

II.1 Varojen keskimääräinen vakuussidonnaisuus

II.2 Ylimääräisten vakuuksien vaikutus varojen vakuussidonnaisuuden kannalta

II.3 Eri taloustoimien vaikutus varojen vakuussidonnaisuuteen

III RISKIT

III.1 Varojen vakuussidonnaisuudesta aiheutuvat riskit

III.1.1 Vakuudettomien velkojien etuoikeusaseman rakenteellinen heikentyminen

III.1.2 Rahoituksensaantivaikeudet vakuudettoman rahoituksen markkinoilla

III.1.3 Avoimuus- ja hinnoitteluongelmat

III.1.4 Kasvava rahoitus- ja likviditeettiriski

III.1.5 Ehdollinen sidonnaisuus

III.1.6 Muita varojen vakuussidonnaisuuteen liittyviä riskejä

III.1.7 Tiettyihin tuotteisiin ja taloustoimiin liittyviä riskejä

III.1.8 Mahdollisia riskien toteutumiseen johtavia syitä

III.1.9 Varojen vakuussidonnaisuus kestävänä ratkaisuna

III.1.10 Vakuussidonnaisuuden vaikutus reaalitalouteen

III.2 Innovatiivisiin rahoituslähteisiin liittyvät riskit

III.2.1 Avoimuus, luottamus, hallinta ja valvonta

III.2.2 Keskinäiset sidokset

III.2.3 Oikeusriitoihin ja maineeseen liittyvät riskit sekä kuluttajansuoja

III.2.4 Likviditeetinvaihtosopimuksiin liittyvät erityisriskit

III.3 Riskien keskittyminen

III.4 Velkarahoitteisten positioiden purkamiseen liittyvät riskit

IV RAHOITUSRAKENTEEN KESTÄVYYS (KESKIPITKÄLLÄ JA PITKÄLLÄ AIKAVÄLILLÄ)

IV.1 Asiakastalletusten merkitys

IV.2 Vakuudettoman ja vakuudellisen tukkurahoituksen merkitys

IV.3 Kestävän rahoitusrakenteen ominaispiirteitä

IV.4 Rahoituksen kysyntä ja tarjonta

V LINJAUKSET

TAVOITTEET

SUOSITUSTEN TOTEUTUSPERIAATTEITA

YHTEISET SEURANTATOIMET

SUOSITUKSET

V.1 Suositus A – Valvojien toteuttama rahoitusriskien ja rahoitusriskienhallinnan seuranta ja arviointi

V.1.1 Taloudelliset perusteet

V.1.2 Arvio eduista ja haitoista

V.1.3 Seurantatoimet

V.1.4 Seurantatoimista raportointi

V.2 Suositus B – Varojen vakuussidonnaisuuden riskienhallinta laitoksissa

V.3 Suositus C – Valvojien suorittama varojen vakuussidonnaisuuden seuranta

V.3.1 Taloudelliset perusteet (suositukset B ja C)

V.3.2 Arvio eduista ja haitoista (suositukset B ja C)

V.3.3 Seurantatoimet (suositukset B ja C)

V.3.4 Seurantatoimista raportointi – suositus B

V.3.5 Seurantatoimista raportointi – suositus C

V.4 Suositus D – Markkinoiden avoimuus varojen vakuussidonnaisuuden osalta

V.4.1 Taloudelliset perusteet

V.4.2 Arvio eduista ja haitoista

V.4.3 Seurantatoimet

V.4.4 Seurantatoimista raportointi

V.5 Suositus E – Katetut joukkolainat ja muut varoja sitovat rahoitusinstrumentit

V.5.1 Taloudelliset perusteet

V.5.2 Arvio eduista ja haitoista

V.5.3 Seurantatoimet

V.5.4 Seurantatoimista raportointi

V.6 EJRK:n tiedossa olevia muita aloitteita

VI VAROJEN SIDONNAISUUTTA JA INNOVATIIVISTA RAHOITUSTA KOSKEVAN KYSELYTUTKIMUKSEN TUTKIMUSMENETELMÄ JA TILASTOT

VI.1 Tutkimusmenetelmä

VI.1.1 Kerätyt tiedot

VI.1.2 Tutkimusmenetelmästä

VI.1.3 Tietojen laatu

VI.2 Vakuussidonnaisuus

VI.2.1 Vakuussidonnaisuusprosentti

VI.2.2 Vakuussidonnaisten omaisuuserien ja niitä vastaan saadun rahoituksen (velkojen) maturiteetti

VI.3 Vakuudellinen rahoitus

VI.4 Vastapuolet

TIIVISTELMÄ

Pankkien rahoitusrakenne on muuttunut merkittävästi viime vuosien kuluessa. Tässä liitteessä käsitellään pankkien rahoituslähteiden ja rahoitusrakenteen kehitystä unionissa, kehitykseen liittyviä riskejä sekä mahdollisuuksia puuttua niihin politiikan keinoin. Liitteessä myös ehdotetaan toimenpiteitä riskeihin puuttumiseksi.

Selkein muutos on, että vakuudellisen rahoituksen suhteellinen merkitys on kasvanut sijoittajien pyrkiessä välttämään riskejä. Myös sääntelykehitys lisää vakuudellisen rahoituksen merkitystä. Hyviä esimerkkejä ovat Basel-säännöstön vakavaraisuusvaatimukset sekä Solvenssi II -direktiivi. Vakuuksia siis tarvitaan yhä enemmän (myös julkisen sektorin myöntäessä rahoitusta) ja korkealaatuisia vakuuksia on tarjolla yhä niukemmin juuri, kun pankit tarvitsisivat pysyväisluonteisia rahoituslähteitä voidakseen ylläpitää luotonantoa reaalitaloudelle. Sijoittajat ovat poikkeuksellisen epävarmoja nykyisen valtionvelkakriisin vuoksi, joten pankit ovat turvautuneet yhä enemmän julkisen sektorin rahoituslähteisiin. Keskuspankit ovat vastaavasti toteuttaneet tavallista pitempiaikaisia rahoitusoperaatioita, hyväksyneet vakuudeksi aiempaa laajemman joukon omaisuuseriä ja toteuttaneet muita epätavanomaisia toimia.

Pankit myös kilpailevat varainhankinnassaan aiempaa enemmän asiakastalletuksista. Tällainen varainhankinta on jossain mielessä ollut tuloksekasta, mutta siihen liittyy myös riskejä. Kilpailun myötä talletuskanta saattaa vaihdella aiempaa enemmän. Asiakkaille myös tehdään yhä innovatiivisempia tarjouksia, joiden hahmottaminen on toisinaan vaikeaa. Joissakin pankeissa likviditeetinvaihtosopimukset ja muut innovatiiviset tuotteet ovat yleistyneet, kun pankit pyrkivät hankkimaan rahoitusta kilpailukykyiseen hintaan. Jotta näitä ilmiöitä pystytään käsittelemään kattavasti, tässä liitteessä arvioidaan paitsi pankkien rahoitusrakenteen kestävyyttä myös sen merkitystä rahoitussektorin ja reaalitalouden kannalta.

Erityistä huomiota kiinnitetään kolmeen riskejä lisäävään ilmiöön: 1) varojen vakuussidonnaisuuden kasvuun, 2) innovatiivisiin rahoitusinstrumentteihin sekä 3) riskien keskittymiseen.

Vakuudellinen rahoitus on auttanut pankkeja selviytymään nykyisessä vaikeassa tilanteessa, sillä vakuuksien käyttö mahdollistaa hajautetun varainhankinnan monenlaisista eri lähteistä ja vähentää vastapuoliriskiä. Kriisitilanteessa vakuudellisella rahoituksella on monia hyviä puolia. Tässä liitteessä pyritään kuitenkin arviomaan myös riskejä, joita aiheutuu, kun huomattava osa varoista sidotaan vakuuskäyttöön. Muiden sijoittajien ja etenkin tallettajien asema heikkenee entisestään, mikä on ongelmallista esimerkiksi talletussuojajärjestelmien varojen mahdollista käyttöä ajatellen. Varojen sidonnaisuus vaikuttaa myös voimavarojen kohdistamisen tehokkuuteen. Se voi vaikeuttaa varainsaantia vakuudettoman rahoituksen markkinoilta sekä hankaloittaa riskien hinnoittelua. Ehdollinen sidonnaisuus lisääntyy yleensä suhdannevaihtelun myötä, sillä jännitteet markkinoilla johtavat automaattisesti vakuusvaatimusten kiristymiseen. Yleisesti ottaen lisääntyvä varojen vakuussidonnaisuus järjestelmässä tekee rahoituksen- ja likviditeetinhallinnasta vaikeampaa ja voimistaa vakuuksien uudelleenkäyttöön liittyviä riskejä. Laitosten toimintaa on myös vaikeampi hallita ja valvoa tehokkaasti, jos suuri osa varoista on sidottu vakuuskäyttöön.

Innovatiivisista rahoitusinstrumenteista tietoa ei ole saatavilla yhtä helposti, mikä hankaloittaa niiden hallintaa ja valvontaa. Etenkin silloin kun tällaisia tuotteita myydään yksityisasiakkaille, avoimuuden puute kasvattaa maineeseen kohdistuvia riskejä ja oikeusriitojen todennäköisyyttä. Riskien keskittymistä tarkastellaan neljästä näkökulmasta. Analyysissa kiinnitetään huomiota sijoittajapohjaan, rahoitusinstrumentteihin, maturiteettijakaumaan ja maantieteelliseen jakaumaan.

Rahoitusrakennetta tarkastellaan kokonaisuuden kannalta: hajautettu rahoitusrakenne auttaa luottolaitoksia selviytymään häiriötilanteista. On siis syytä välttää liiallista tukeutumista yksittäisiin rahoituslähteisiin ja erityisesti vakuudelliseen rahoitukseen. Pitääkseen rahoitusrakenteensa monipuolisena laitosten on kiinnitettävä huomiota toistensa toimintaan arvioidessaan rahoitussuunnitelmiensa toteutusmahdollisuuksia. Erityisesti asiakastalletusten pysyvyys saattaa heikentyä kilpailun lisääntyessä. Luottolaitoksissa on ryhdytty laatimaan yksityisasiakkaille tarkoitettuja rahoitusinstrumentteja, jotka muistuttavat talletuksia mutta joiden riskit ovat täysin erilaiset, sillä ne eivät kuulu talletussuojajärjestelmien piiriin.

Analyysin pohjalta esitetään useita suosituksia.

Markkinoilla on edelleen häiriöitä ja luottolaitokset tarvitsevat nyt vankat rahoitussuunnitelmat, joten lyhyen aikavälin suosituksena on, että kansalliset valvontaviranomaiset ja Euroopan pankkiviranomainen (EPV) seuraavat ja arvioivat rahoitus- ja likviditeettiriskejä ja koko sektorin rahoitussuunnitelmien toteuttamiskelpoisuutta kokonaisuutena kansallisella ja unionin tasolla. Erityisesti suositetaan tässä vaiheessa, että viranomaiset arvioisivat laitosten suunnitelmat vähentää turvautumista julkisen sektorin rahoituslähteisiin. Rahoitus- ja likviditeettiriskejä analysoidessaan viranomaisten on hyvä kiinnittää erityistä huomiota innovatiivisiin rahoitusinstrumentteihin, joihin saattaa liittyä järjestelmäriskejä, sekä vakuuttamattomista talletuksen kaltaisista instrumenteista yksityisasiakkaille aiheutuviin riskeihin ja niiden mahdollisiin kielteisiin vaikutuksiin perinteisten talletusten kannalta.

Suosituksilla pyritään luomaan kattava strategia, jonka avulla varojen vakuussidonnaisuuden ongelmiin voidaan puuttua. Lyhyellä aikavälillä ehdotetaan koordinoituja pyrkimyksiä vakuussidonnaisuuteen liittyvien likviditeetti- ja rahoitusriskien hallinnan parantamiseksi luottolaitoksissa. Lisäksi suositetaan, että valvojat seuraisivat ja arvioisivat aiempaa johdonmukaisemmin sitä, kuinka suuri osuus luottolaitosten varoista on sidottu vakuuskäyttöön, miten erityyppisiä sidonnaisuuksia syntyy ja millainen vaikutus niillä on häiriötilanteissa. Erityisen tärkeä on tiedonsaannin avoimuutta markkinoilla koskeva suositus, jolla pyritään vaikuttamaan rahoituksen tarjontaan helpottamalla riskien asianmukaista hinnoittelua, etenkin kun riskit liittyvät sidonnaisuuksiin.

Katetuilla joukkolainoilla on pankkien rahoitusrakenteessa suhteellisen suuri merkitys. Niihin liittyy myös merkittäviä riskejä, jotka liittyvät esimerkiksi oikeudellisen tilanteen epävarmuuteen joissakin unionin jäsenvaltioissa ja eroihin tiedonantovaatimuksissa. EJRK suosittaakin, että kansalliset valvontaviranomaiset luovat kannustimia hyvien käytäntöjen omaksumiselle julkiselta tai yksityiseltä sektorilta. Lisäksi suositetaan, että tämän ensimmäisen vaiheen jälkeen Euroopan pankkiviranomainen koordinoisi aloitteita ja pyrkisi löytämään hyviä käytäntöjä sekä tarkkailisi markkinoiden toimintaa löydettyjen periaatteiden mukaisesti. Samalla pankkiviranomaisen tulisi harkita, voiko se käyttää virallisia valtuuksiaan ja edellyttää hyvien käytäntöjen omaksumista vai tulisiko sen siirtää kysymys Euroopan komissiolle mahdollisia jatkotoimenpiteitä varten. Tässä tulisi ottaa huomioon mahdollinen vaikutus markkinoiden muuten sujuvaan toimintaan. Toisessa vaiheessa EPV:n tulisi tarkastella mahdollisia muita rahoitusinstrumentteja, jotka aiheuttavat varojen sidonnaisuutta ja edellyttävät vastaavia toimenpiteitä.

EJRK ei esitä suosituksia muunlaisen rahoituksen markkinoiden piristämiseksi, mutta tässä liitteessä mainitaan joukko yksityisiä aloitteita, jotka koskevat esimerkiksi arvopaperistamisten ja katettujen joukkolainojen laatumerkintöjä, sillä tällaiset aloitteet voivat osaltaan palauttaa luottamusta joihinkin rahoitustuotteisiin.

JOHDANTO

Viimeaikainen kriisi juontaa juurensa vuosien 2007–2008 tilanteeseen, jossa kehitys tukku- ja vähittäisrahoituksen markkinoilla paljasti heikkouksia eräissä omaisuuseräluokissa (esim. subprime-asuntolainat Yhdysvalloissa ja muualla maailmassa) ja liiketoimintamalleissa (esim. riippuvuus lyhytaikaisesta tukkurahoituksesta). Sittemmin kriisi on muuttanut muotoaan ja muodostunut pitkäkestoiseksi. Talouskehitys on ollut huonoa, ja joidenkin unionin ja etenkin euroalueen valtioiden nykyiset heikkoudet sekä heikkoudet joissakin pankkijärjestelmissä ovat ruokkineet toisiaan. Tässä tilanteessa vahvat yhteydet pankkien ja valtioiden rahoituskustannusten välillä sekä epävarmuus joidenkin pankkien saamisten laadusta ja niiden liiketoimintamallien kestävyydestä ovat johtaneet siihen, että luottomarkkinoiden ja pankkienvälisten markkinoiden toiminta ei ole elpynyt ja pankeilla on ollut vaikeuksia hallita taseitaan.

Viranomaiset ovat joutuneet puuttumaan tilanteeseen. Keskuspankit ovat toteuttaneet päättäväisesti toimia, jotta pankit pystyisivät hankkimaan toiminnalleen rahoituksen, ja valvojat ovat ryhtyneet toimiin pääomapuskurien kasvattamiseksi, tiedonsaannin parantamiseksi ja saamisten laadun selvittämiseksi.

Selviytyäkseen tilanteesta pankit ovat joutuneet tekemään muutoksia rahoitusrakenteeseensa ja omaisuussalkkuihinsa. Tässä liitteessä tarkastellaan myös muutoksia pankkien rahoituslähteissä ja -rakenteissa sekä arvioidaan, aiheutuuko kehityksestä järjestelmäriskejä.

Lisäksi tarkastellaan unionin pankkien rahoitusrakennetta ja sen kehitystä viime vuosina. Erityistä huomiota kiinnitetään vakuudellisen rahoituksen ja muiden vakuudellisten taloustoimien merkityksen kasvuun sekä seurauksena olevaan varojen vakuussidonnaisuuteen. Joissakin pankeissa on, mahdollisesti kriisin seurauksena, otettu käyttöön innovatiivisia rahoituslähteitä, joista on usein vaikeaa saada selkeää tietoa ja joilla saattaa joissakin tapauksissa olla merkitystä varojen vakuussidonnaisuuden kannalta. Lopuksi tarkastellaan edellä kuvatun kehityksen vaikutuksia laajemmin suhteessa pankkien rahoitusrakenteen kestävyyteen.

Tässä liitteessä myös esitetään arvio siitä, missä määrin kehitykseen kannattaa puuttua politiikan keinoin. Osa riskeistä todetaan merkittäviksi, ja niihin puuttumiseksi tarjotaan vaihtoehtoisia toimintatapoja, joissa on otettu huomioon nykytilanne. Kriisi jatkuu ja markkinoiden tilanne on epävakaa, ja sen vuoksi on noudatettava erityistä varovaisuutta.

Analyysin pohjana käytetään useita erilaisia aineistoja, jotta tilannetta ja sen kehitystä pystytään kuvaamaan paremmin. Vaikka valvojat ja muut viranomaiset jo seuraavat pankkien taseiden kehitystä ja tiedonsaannin avoimuus on pyritty turvaamaan markkinasäännöillä, analyysia varten toteutettiin erillinen kyselytutkimus, jonka avulla kerättiin tietoa varojen vakuussidonnaisuudesta, erityyppisistä sidonnaisuuksista sekä innovatiivisista rahoituslähteistä.

Tämä liite on jaettu kuuteen osaan. Osassa I tarkastellaan unionin pankkien rahoitusrakenteen kehitystä ja nykytilaa. Osa II on omistettu EJRK:n kokoaman sidonnaisuuksia käsittelevän tietoaineiston analysointiin, ja osassa III analysoidaan riskejä. Osassa IV tarkastellaan laajempaa kysymystä rahoitusrakenteen kestävyyden merkityksestä, ja osassa V esitetään EJRK:n suositukset. Osa VI sisältää metodologista ja tilastollista taustatietoa EJRK:n toteuttamasta varojen sidonnaisuutta ja innovatiivista rahoitusta koskevasta kyselytutkimuksesta.

I RAHOITUSRAKENTEEN JA SAAMISTEN KEHITYS

Rahoituslähteiden ja -rakenteen kehitystä analysoitaessa on muistettava, että viime vuosien kehitykseen on vaikuttanut pitkäaikainen kriisi, joka jatkuu edelleen. Luottomarkkinoiden ja pankkienvälisten markkinoiden toiminnassa on ollut vakavia häiriöitä, ja myös valtioiden ja rahoitusjärjestelmien heikkoudet etenkin euroalueella ovat saaneet pankit sopeuttamaan niin rahoitusrakennettaan kuin omaisuussalkkujaankin.

Vertaamalla euroalueen pankkien (1) taseiden rahoitusrakennetta vuosina 2005 (ennen kriisiä) ja 2011 nähdään, että suurin osa pankkien veloista on edelleen talletuksia (ilman rahalaitosten keskinäisiä talletuksia, ks. kuvio 1). Asiakastalletusten osuus pankkien veloista on kasvanut vuodesta 2008 alkaen, ja talletusten kesto on pidentynyt (2) (ks. kohta I.3.1).

Kuvio 1

Velkarakenne vuosina 2005 ja 2011

Vuoden 2005 jälkeen pankkienvälisten talletusten osuutta veloista on kasvatettu. Rahoitustoimia koskevien tietojen perusteella talletusten osuus on kasvanut 12 % sitten vuoden 2005 lopun.

On kuitenkin huomattava, että tilastoissa keskuspankkirahoitus luetaan talletuksiksi. Tapa, jolla keskuspankit ja muut viranomaiset reagoivat luottomarkkinoiden ja pankkienvälisten markkinoiden toiminnan häiriintymiseen, on viime vuosina kasvattanut merkittävästi keskuspankkirahoituksen ja eritoten eurojärjestelmän jakaman rahoituksen käyttöä sekä pankkien turvautumista lainanotossaan valtiontakauksiin (ks. kohta I.5).

Kolmanneksi tärkein erä ovat pitkäaikaiset velkapaperit, joiden osuus pankkien veloista oli 14 %. Viime vuosina pankkien rahoitusrakenne on muuttunut, ja yhä suurempi osa velkapapereista on vakuudellista rahoitusta, kuten katettuja joukkolainoja (ks. kohdat I.1 ja I.2). Markkinoiden luottamuksen heikentyminen on vähentänyt rajat ylittäviä pankkienvälisiä taloustoimia merkittävästi. Maturiteetit ovat lyhentyneet ja lainakorot nousseet. Vetäytyminen kansallisten rajojen sisäpuolelle jatkuu edelleen.

Pieni osa kyselytutkimukseen osallistuneista pankeista (3) on saattanut muuttaa velkarakennettaan pankin (ja sen kotivaltion) luottoluokituksen vuoksi: kriisistä kärsivien valtioiden pankeissa ja kriisistä itse kärsivissä pankeissa vakuudellisen rahoituksen (johon luetaan myös keskuspankkirahoitus) osuus on kasvanut selvimmin ja vakuudettomien velkainstrumenttien osuus vastaavasti pienentynyt. Nämä pankit näyttävät myös vahvistaneen talletuspohjaansa ahkerammin kuin sellaiset pankit, joiden luottoluokitus on pysynyt vahvana (ks. kuvio 2).

Kuvio 2

Pankkien luottoluokitus ja rahoitusrakenne vuosien 2007 ja 2011 lopussa

Muutokset pankkien velkarakenteessa kuvastavat myös liiketoimintamallien muutosta. Ennen kriisiä unionin pankkien strategia rakentui enimmäkseen saamisten ympärille, mikä johti ylenmääräiseen velkarahoituksen käyttöön, kun halpaa rahoitusta oli helposti saatavilla etenkin tukkumarkkinoilta. Kriisi ja sen aiheuttama muutos likviditeetin ja rahoituksen saatavuudessa pakottivat pankit rakentamaan strategiansa velkojen ympärille.

I.1 Vakuudellinen ja vakuudeton rahoitus

Vuoden 2007 lopulta lähtien pankkien keskipitkä- ja pitkäaikaisten velkapaperien liikkeeseenlasku on ollut merkittävästi vaisumpaa kuin kriisiä edeltäneellä vuosikymmenellä. Finanssikriisin vaikutus oli kielteinen sekä vakuudettoman että vakuudellisen rahoituksen markkinoilla, mutta katettuja joukkolainoja on viime vuosien kuluessa pystytty laskemaan liikkeeseen paljon paremmin kuin edes etuoikeutettua vakuudetonta velkaa (ks. kuvio 3), joten unionin pankit ovat lisänneet vakuudellisten velkapaperien osuutta (ks. kuvio 4). Vakuudellisen rahoituksen suosion kasvu taittui vuonna 2012 osittain siksi, että vaikeuksissa olevien maiden pankeilla, jotka vuosina 2010–2011 laskivat liikkeeseen merkittävän osan uusista katetuista joukkolainoista, oli vaikeuksia päästä markkinoille suurimman osan vuotta.

Kuvio 3

Muutos katettujen joukkolainojen ja etuoikeutettujen vakuudettomien velkapaperien liikkeeseenlaskuissa vuosina 2007–2011. Indeksi: 100 = 2007

Kuvio 4

Vakuudellisten ja vakuudettomien velkapaperien liikkeeseenlaskut vuodesta 2009 vuoden 2012 syyskuuhun; suhde prosentteina

Yleiskehitys ei kuitenkaan anna oikeaa kuvaa yksittäisten maiden ja pankkien tilanteesta. Viime vuosina liikkeeseenlaskut vähenivät eniten niiden maiden pankeissa, jotka ovat kriisin vuoksi vaikeuksissa. Näiden maiden pankit myös laskivat merkittävimmässä määrin liikkeeseen vakuudellisia velkapapereita (jotka useasti pidettiin pankin sisällä myöhempää vakuuskäyttöä varten) tai sellaisia velkapapereita, joilla oli takaus (yleensä valtiontakaus). Luottoluokitukseltaan heikoimmilla pankkiryhmillä oli kotivaltion luokituksesta riippumatta eniten vaikeuksia saada tukkurahoitusta yksityiseltä sektorilta.

Euro Money Market Survey -kyselytutkimuksen (4) perusteella vastapuoliriskiin liittyvien huolten lisääntyminen johti pankkienvälisillä markkinoilla siihen, että vuosia kasvaneet vakuudettoman rahoituksen markkinat alkoivat supistua vuonna 2008 ja kutistuivat merkittävästi vielä vuosina 2009–2010. Vuonna 2011 vakuudeton lainanotto lisääntyi jonkin verran mutta oli silti selvästi vähäisempää kuin ennen kriisiä. Vakuudettoman luotonannon suhteellinen osuus pieneni jälleen vuonna 2012, jolloin vakuudettomien sopimusten markkinoiden liikevaihto supistui 36 %. Takaisinostosopimusten käyttö kasvoi taas jonkin verran vuonna 2009 supistuttuaan edeltävänä vuonna, mutta vuonna 2012 se taas supistui (15 %). Vakuudellisten sopimusten markkinoilla toiminta jatkui suhteessa paremmin. Osasyynä oli sähköisten järjestelmien käytön ja etenkin keskusvastapuolia käyttävien kaupankäyntijärjestelmien yleistyminen vakuudellisissa sopimuksissa. Kyselytietojen perusteella keskusvastapuolten välityksellä selvitetyt kaupat ovat lisääntyneet selvästi vakuudellisilla markkinoilla vuodesta 2008, ja vuonna 2012 niiden osuus vakuudellisista kaupoista oli jo 55 % (51 % vuonna 2011).

I.2 Vakuudellisen rahoituksen kehitys

Unionin pankkien (Saksan pankkeja lukuun ottamatta) yhteenlaskettu vakuudellinen velkakanta pysyi jokseenkin samansuuruisena vuoden 2009 lopusta vuoden 2012 ensimmäiselle neljännekselle, mutta käytännössä vakuudelliset velat lisääntyivät joissakin maissa (esim. Saksassa, Italiassa ja Ruotsissa) ja vähenivät toisissa (esim. Irlannissa, Alankomaissa ja Isossa-Britanniassa) (5).

Osa pankeista on lisännyt sisäistä arvopaperistamista ja katettujen joukkolainojen liikkeeseenlaskua myöhempää vakuuskäyttöä varten. Ne siis laskevat omaan käyttöönsä liikkeeseen omaisuuseriä voidakseen käyttää niitä vakuutena eritoten keskuspankkien rahoitusoperaatioissa (ks. kohta I.5). Vuosina 2011–2012 tällainen toiminta yleistyi etenkin luottoluokitukseltaan heikommissa laitoksissa.

Alkuvaiheessa turvauduttiin runsaasti sisäiseen arvopaperistamiseen: vuonna 2008, kun arvopaperistaminen oli runsaimmillaan (liikkeeseenlaskuja 711 miljardin euron arvosta), vain 5 % arvopapereista myytiin liikkeeseenlaskijalaitoksen ulkopuolelle. Vuosina 2008–2011 omaan käyttöön laskettiin liikkeeseen huomattavasti enemmän omaisuusvakuudellisia arvopapereita kuin katettuja joukkolainoja.

Vuoden 2012 ensimmäisinä yhdeksänä kuukautena katettujen joukkolainojen liikkeeseenlasku omaan käyttöön lisääntyi, ja yli kolmannes kaikista liikkeeseen lasketuista katetuista joukkolainoista jäi liikkeeseenlaskijalaitoksille (ks. kuvio 5). Ainakin ensimmäisellä vuosineljänneksellä sisäisen arvopaperistamisen osuus liikkeeseenlaskuista oli kuitenkin edelleen merkittävästi suurempi.

Kuvio 5

Sisäinen arvopaperistaminen ja katettujen joukkolainojen liikkeeseenlasku unionissa vuosittain

I.2.1 Katetut joukkolainat

Katetut joukkolainat ovat erityisen tärkeä vakuudellisen rahoituksen osa-alue. Alun perin niitä käytettiin vain muutamassa maassa, mutta ne ovat sittemmin kehittyneet tärkeäksi pankkien pitkäaikaisen rahoituksen lähteeksi useissa maissa (ks. kuvio 6). Vuonna 2003 liikkeessä olleista katetuista joukkolainoista 95 % oli neljän maan (Espanjan, Ranskan, Saksan ja Tanskan) pankkien/kiinnitysluottopankkien liikkeeseen laskemia, mutta vuonna 2010 näiden maiden osuus oli enää 66 % (ks. kuvio 7).

Kuvio 6

Katettujen joukkolainojen kanta

Kuvio 7

Katetut joukkolainat maittain (osuus koko unionissa)

Katettujen joukkolainojen tuottoerot ovat pysyneet niin ensi- kuin jälkimarkkinoillakin kapeampina kuin vastaavien etuoikeutettujen vakuudettomien velkapaperien, mikä on kasvattanut niiden suosiota rahoitusinstrumentteina etenkin asuntolainojen kohdalla. Myös se, että luokituslaitokset antavat katetuille joukkolainoille merkittävästi paremman luottoluokituksen kuin saman liikkeeseenlaskijan etuoikeutetuille vakuudettomille velkapapereille, on lisännyt sijoittajien kiinnostusta katettuihin joukkolainoihin.

I.3 Vakuudettoman rahoituksen kehitys

Vakuudettoman velan kanta pysyi vuodet 2009 ja 2010 jokseenkin samansuuruisena, mutta vuoden 2011 ensimmäisellä neljänneksellä se alkoi supistua. Samoihin aikoihin myös vakuudettoman velan osuus kaikista veloista alkoi supistua. Vuosina 2009 ja 2010 vakuudetonta velkaa oli 40 % velkakannasta, mutta tuoreimpien tietojen mukaan sen osuus on enää 30 %. Kehityksessä on ollut eroja unionin maiden välillä. Vakuudettoman velan osuus supistui eniten niissä maissa, joissa kriisin vaikutus oli voimakkain (esim. Italiassa ja Portugalissa). Vakuudettomien velkojen osuus väheni myös luottoluokitukseltaan heikoissa pankkiryhmissä, vaikka ne olisivatkin sijainneet maissa, joiden luottoluokitus oli hyvä.

I.3.1 Asiakastalletukset

Vaikka asiakastalletuksien osuus pankkien veloista on yleisesti ottaen kasvanut (ks. kuvio 1), aiempaa suuremman talletuskannan ylläpitäminen ei ole ollut helppoa (ks. kuvio 8) pääasiassa siksi, että kilpailu on tiukentunut: pankkeja on paljon ja niiden tarjonta monipuolista. Lisäksi osa säästäjistä on verrattain haluttomia laittamaan varojaan kiinni matalakorkoisiin talletuksiin.

Kuvio 8

Kotimaisen yksityisen ei-rahoitussektorin talletusten suhde pankkien varoihin (prosentteina)

Laina- ja talletuskannan suhdeluku ei juurikaan muuttunut vuodesta 2009 vuoteen 2012 (ks. kuvio 9). Vuoden 2011 ensimmäisellä neljänneksellä tapahtui pieni notkahdus, mutta tilanne palautui pian entiselleen ja pysyi sen jälkeen suhteellisen vakaana noin 150 prosentissa. Talletuspohja on kaiken kaikkiaan pysynyt vakaana koko kriisin ajan markkinarahastojen vankkuessakin. Vain muutamassa maassa kehitys on ollut kriisin vuoksi poikkeavaa. Yhtenä syynä tähän ovat unionin yhdenmukaistetut talletussuojajärjestelyt. Tukkumarkkinoilla talletuksia on kuitenkin siirrelty joissakin maissa vuoden 2011 jälkipuoliskolta alkaen, joskus myös toisiin maihin (ks. kuvio 10).

Kuvio 9

Laina- ja talletuskannan suhdeluku eräissä suurissa pankkiryhmissä unionin alueella

Kuvio 10

Unionin ei-rahalaitosten talletukset eräisiin maihin

I.4 Innovatiiviset rahoitusinstrumentit

Perinteisen pankkirahoituksen lisäksi pankit käyttävät enemmän tai vähemmän myös muunlaisia instrumentteja parantaakseen rahoitus- tai likviditeettitilannettaan.

I.4.1 Likviditeetinvaihtosopimukset

Likviditeetinvaihtosopimuksia on monenlaisia, mutta yleisesti ottaen kyseessä on vakuudellisen lainanannon muoto, jossa lainaksi annetaan erittäin likvidejä omaisuuseriä (esim. käteistä tai valtion joukkolainoja) ja lainan saaja antaa vakuudeksi vähemmän likvidejä omaisuuseriään (esim. omaisuusvakuudellisia arvopapereita) kohentaen samalla likviditeettitilannettaan.

EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta osoitti, että likviditeetinvaihtosopimuksissa (reposopimuksissa) saatujen käteisvarojen ja/tai käänteisissä reposopimuksissa (katetuissa vakuudellisissa takaisinostosopimuksissa) saatuja vakuuksia vastaan hankitun rahoituksen määrä vastaa suuruudeltaan 7:ää prosenttia pankkien kokonaisvaroista. Jos verrataan vuosien 2007 ja 2011 tietoja, tämä suhde ei ole juuri muuttunut. Suurin ero on, että vuonna 2007 pankit suosivat katettuja vakuudellisia takaisinostosopimuksia tavallisten reposopimusten kustannuksella (6).

Saman kyselytutkimuksen perusteella arvopaperilainauksen merkitys on edelleen vähäinen useimmissa laitoksissa eli sen kautta saadun rahoituksen suhde pankkien kokonaisvaroihin oli keskimäärin vain 0,7 %. Yhdessäkään pankissa suhde ei ollut yli 3,5 %. Arvopaperilainaus on kuitenkin vahvasti keskittynyttä; sitä harjoitetaan pääasiassa suurissa pankeissa. Kaiken kaikkiaan arvopaperilainausta tehtiin vain 19 pankissa (47 pankin otoksessa), ja sen avulla hankitusta rahoituksesta 67 % keskittyi neljään pankkiin. Näillä markkinoilla hankittu rahoitus keskittyy muutamaan maahan: Isoon-Britanniaan (44 %), Saksaan (22 %) ja Ranskaan (19 %) sekä vähäisemmässä määrin Alankomaihin, Italiaan ja Ruotsiin.

I.4.2 Strukturoidut tuotteet ja indeksiosuusrahastot

Kriisi on vaikuttanut strukturoitujen tuotteiden markkinoihin (7). Kaupankäynti strukturoiduilla arvopapereilla lisääntyi vuositasolla merkittävästi 2000-luvun puolivälissä Amsterdamin, Brysselin, Lissabonin ja Pariisin Euronext-pörssissä, ja kriisin alettua se supistui merkittävästi (ks. taulukko 1).

Taulukko 1

Strukturoitujen tuotteiden kaupankäyntivolyymi, mrd. euroa

2005 2006 2007 2008 2009 2010 11,5 23,6 34,0 28,9 23,0 26,1 Lähde: NYSE Euronext.

Strukturoitujen tuotteiden käyttö pankkien varainhankinnassa vaihtelee Euroopassa markkinoiden suuruuden ja kunkin maan kotimaisten pankkien rahoitusrakenteen mukaan (8). Belgiassa strukturoitujen tuotteiden kanta oli 226 miljardia euroa, Saksassa 157 miljardia euroa, Ranskassa 84 miljardia euroa ja Italiassa 82 miljardia euroa (yhteensä kaksi kolmannesta kaikista strukturoiduista tuotteista). Strukturoidut tuotteet eivät ole kriisin jälkeen markkinoille tulleita innovaatioita.

Indeksiosuusrahastojen käyttöä innovatiivisena rahoitusvälineenä on tuotu esiin laajasti. Pörssinoteerattujen rahastojen käyttö pankkien varainhankinnassa ei kuitenkaan rajoitu niihin: pankit voivat käyttää erilaisia yhteissijoitusrahastoja ja yhdistää tuottovirtojen vaihtosopimuksiin arvopaperilainauksen. EJRK:n kyselytutkimuksen mukaan indeksiosuusrahastoja käytetään harvemmin varainhankintaan. Vain pari pankkia ilmoitti hankkivansa niiden avulla rahoitusta. Tällainen toiminta saattaa kuitenkin vielä yleistyä uudelleen. Muun muassa siksi valvojat seuraavat yhä toiminnan kehitystä. Euroopan arvopaperimarkkinaviranomainen (EAMV) julkaisi heinäkuussa 2012 indeksiosuusrahastoja ja muita yhteissijoitusrahastoihin liittyviä teemoja koskevat suositukset.

I.5 Julkisen sektorin tuki nykyisessä häiriötilanteessa

Finanssikriisin käynnistyttyä ja etenkin Lehman Brothers -investointipankin konkurssin jälkeen keskuspankit ja viranomaiset ovat ryhtyneet päättäväisesti toimiin. Kun pankkien varainhankinta vakuudettomilla luottomarkkinoilla vaikeutui, unionin pankit turvautuivat yhä enemmän vakuudelliseen rahoitukseen (ks. kohta I.2) ja keskuspankkirahoitukseen.

Lisäksi unionin jäsenvaltiot toteuttivat useita toimia pankkijärjestelmiensä tukemiseksi. Julkisen sektorin tukitoimet olivat pääasiassa joko pääomittamista, pankkien velkojen takaamista tai ongelmallisiin omaisuuseriin kohdistuvaa tukea (9). Unionin jäsenvaltiot muun muassa sopivat kansallisista valtiontakauksista pankkien likviditeetille, jotta terveillä pankeilla olisi mahdollisuus hankkia rahoitusta. Tätä järjestelyä tarkistettiin vuonna 2011. Vuoden 2012 tammikuussa 17 jäsenvaltiota oli taannut uusia joukkolainojen liikkeeseenlaskuja yhteensä 580 miljardin euron arvosta (joista 480 miljardia euroa euroalueella). Enimmillään takauksia oli 930 miljardin euron arvosta (joista 720 miljardia euroalueella) vuoden 2009 viimeisellä neljänneksellä. Maiden välillä on eroja (ks. kuvio 11).

Kuvio 11

Pankkien velkojen takaukset maittain (mrd. euroa)

Pankkien velkojen takauksista johtuvien vastuusitoumusten määrä on useimmissa maissa pienentynyt, kun joukkolainoja on erääntynyt. Belgiassa, Espanjassa, Italiassa, Kreikassa ja Portugalissa määrä on kuitenkin kasvanut. Kun kriisi joissakin euroalueen maissa syveni valtionvelkakriisiksi, pankkien rahoitusolot heikkenivät näissä maissa merkittävästi. Eurojärjestelmä puuttui tilanteeseen toteuttamalla useita toimia, esimerkiksi kiinteäkorkoisia pitempiaikaisia rahoitusoperaatioita, joissa kaikki tarjoukset hyväksyttiin täysimääräisesti. Se laajensi vakuuskelpoisten omaisuuserien luetteloa ja pienensi vähimmäisvarantovelvoitteita. EKP toteutti 22.12.2011 ja 1.3.2012 kaksi kolmen vuoden pitempiaikaista rahoitusoperaatioita, joissa jaettiin yhteensä yli 1 000 miljardia euroa (ks. kuviot 12 ja 13).

Kuvio 12

Osallistuminen unionin kansallisten keskuspankkien operaatioihin

Kuvio 13

Osallistuminen unionin kansallisten keskuspankkien operaatioihin

Keskuspankeilta saatavan rahoituksen käyttö on ollut verrannollista valtion tilanteen heikkouteen, eli eniten eurojärjestelmän rahoitusta ovat tarvinneet Espanjan, Irlannin, Italian, Kreikan, Kyproksen, Portugalin ja Slovenian pankit (ks. kuvio 13). Joissakin maissa pankit ovat turvautuneet sisäiseen arvopaperistamiseen ja etenkin laskeneet liikkeeseen katettuja joukkolainoja omaan käyttöönsä voidakseen käyttää niitä vakuutena keskuspankkien operaatioissa (ks. kuvio 5). Joissakin pankeissa on laskettu valtiontakausten turvin liikkeeseen velkapapereita, joita niitäkin on eräissä tapauksissa käytetty keskuspankkioperaatioissa.

I.6 Rahoitusrakenteen kehityksen taustaa

Pankkien velkarakenteen muutoksen takana on useita tekijöitä. Kun monien euroalueen eteläisten valtioiden velkojen luottoluokitusta laskettiin useita pykäliä, vaikka niiden luokitus aiemmin oli hyvä ja niitä pidettiin lähes riskittöminä, turvallisempien omaisuuserien kysyntä kasvoi kiinteätuloisten sijoittajien keskuudessa. Vakuudellisten omaisuuserien ja etenkin katettujen joukkolainojen suosio siis kasvoi, sillä joukkolainojen vakuussammiossa on yleensä suhteellisen turvallisia omaisuuseriä, joita voidaan tarvittaessa käyttää varojen takaisin saamiseksi. Sijoittajissa herätti luottamusta myös katettuja joukkolainoja koskeva erityinen lainsäädäntö.

Etuoikeutetun vakuudettoman velan ja katettujen joukkolainojen swap-markkinoilta laskettuja tuottoeroja kartoittavien iBoxx-indeksien perusteella vakuudellisen ja vakuudettoman velan hinnoittelu vaihteli kriisin aikana. Suunnilleen vuoden 2010 puoliväliin asti etuoikeutetun vakuudettoman velan keskihinta oli selvästi korkeampi kuin katettujen joukkolainojen, mutta sitten ero hävisi miltei kokonaan. Vuoden 2011 alkupuoliskolla ero oli pikemminkin toiseen suuntaan. Vuoden jälkipuoliskolla etuoikeutetun vakuudettoman velan marginaalit kasvoivat taas suuremmiksi kuin katettujen joukkolainojen ja ero myös kasvoi, sillä luottomarkkinoilla pyrittiin karttamaan riskejä, kun valtionvelkakriisi syveni ja pelättiin mahdollisen velkakirjojen arvon alaskirjauksen vaikutusta etuoikeutetun vakuudettoman velan hintaan.

Kuvio 14

Euromääräisten etuoikeutettujen vakuudettomien velkojen ja katettujen joukkolainojen swap-markkinoilta laskettuja tuottoeroja kuvaavien iBoxx-indeksien kehitys (tammikuusta 2010 lokakuuhun 2012; peruspisteinä)

Eurojärjestelmän kolmen vuoden pitempiaikaisten rahoitusoperaatioiden jälkeen etuoikeutettujen vakuuttamattomien velkapaperien tuottoero riskittömiin sijoituksiin nähden kapeni merkittävästi vuoden 2012 alussa, ja sen jälkeen vakuudettoman ja vakuudellisen rahoituksen keskimääräiset tuottoerot kehittyivät suhteellisen samankaltaisesti koko alkuvuoden. Vuoden 2012 kesäkuun lopulla etuoikeutettujen vakuudettomien velkapaperien keskimääräinen tuottoero riskittömiin sijoituksiin nähden oli kuitenkin pienempi kuin katettujen joukkolainojen.

Pankkienvälisessä rahoituksessa vakuudettomat taloustoimet muuttuivat Lehman Brothers -investointipankin konkurssin jälkeen paljon kalliimmiksi kuin rahoituksen hankinta takaisinostosopimuksilla. Erot euriborkorkojen ja eurepokorkojen välillä kasvoivat nopeasti, kun vastapuoliriski suureni merkittävästi. Vaikka korkoerot kapenivatkin merkittävästi EKP:n toteutettua laajamittaisia likviditeetin saatavuutta parantavia toimia, erot pysyivät selvästi suurempina kuin ennen kriisiä. Valtionvelkakriisin syveneminen vuoden 2011 puolivälistä lähtien sai vakuudellisten ja vakuudettomien sopimusten tuottoerot taas eriytymään. Vuoden 2012 alkupuoliskolla takaisinostosopimusten ja vakuudettomien taloustoimien keskinäinen hintaero kapeni jälleen, kun eurojärjestelmä toteutti kolmen vuoden pitempiaikaiset rahoitusoperaationsa.

Unionin pankit ovat kriisin alusta lähtien pyrkineet vahvistamaan rahoituspohjaansa ottamalla keskeiseksi strategiakseen talletusten keräämisen. Vähittäispankkitoimintaan liittyviä talletuksia pidetään Baselin likviditeettivaatimuksissa pysyvämpänä rahoituksena kuin muita rahoitusinstrumentteja, mikä on voinut lisätä tällaisen strategian omaksuvien pankkien määrää.

I.6.1 Uuden ja valmisteilla olevan lainsäädännön vaikutus pankkien varainhankintaan

I.6.1.1 Taustaa

Pankkien varainhankintaan vaikuttaa jatkossa joukko tuoreita säädöksiä ja valmisteilla olevia lainsäädäntöaloitteita, jotka koskevat paitsi vakuudellista ja vakuudetonta rahoitusta myös uudenlaisia rahoituslähteitä. Tärkeimmät näistä aloitteista ovat vakavaraisuusdirektiivi (CRD IV) ja -asetus (CRR), Solvenssi II -direktiivi ja Omnibus II -direktiivi, pankkien elvytystä ja kriisinratkaisua koskeva direktiivi sekä Euroopan markkinainfrastruktuuria (OTC-johdannaisia, keskusvastapuolia ja kauppatietorekistereitä) koskeva ns. EMIR-asetus.

Tuleva säännöstö (Basel III ja Solvenssi II) suosii mahdollisesti katettujen joukkolainojen liikkeeseenlaskua suhteessa arvopaperistamiseen, eli pankeille saattaa tarjoutua uusia kannustimia tähän suuntaan. Pankkien kriisinratkaisua koskevan direktiiviehdotuksen säännökset mahdollisesta velkakirjojen arvon alaskirjauksesta ovat vahvistaneet sijoittajien käsitystä, että vakuudettomat velkojat saavat kriisitilanteessa todennäköisesti aiempaa pienemmän osuuden varoistaan takaisin. Maksuvalmiusvaatimusta koskevassa ehdotuksessa pankkien liikkeeseen laskemia vakuudettomia instrumentteja ei tällä hetkellä pidetä likvideinä varoina, mikä saattaa sekin vaikuttaa kielteisesti pankkien valmiuteen pitää hallussaan toisten pankkien vakuudettomia velkapapereita (10).

Mainittujen säädösten vaikutus ei rajoitu pankkien varainhankintaan. Mahdollisia kielteisiä vaikutuksia tarkasteltaessa onkin muistettava säädöksistä koituvat hyödyt, jotka parantavat paitsi rahoitus- ja likviditeettitilannetta myös järjestelmän kykyä selviytyä häiriöistä ja vähentävät samalla moraalikadon ja häiriöiden leviämisen riskiä.

I.6.1.2 Uusi ja valmisteilla oleva lainsäädäntö

Vakavaraisuusdirektiivi ja -asetus: Vakavaraisuusdirektiiviin sisältyy kaksi maksuvalmiutta koskevaa elementtiä, joilla voi olla merkittävä vaikutus pankkien varainhankinnan kannalta: maksuvalmiusvaatimus ja pysyvän varainhankinnan vaatimus. Pysyvän varainhankinnan vaatimuksella pyritään saamaan pankit etsimään pitkäaikaisia, pysyväisluonteisia rahoituslähteitä. Maksuvalmiusvaatimuksella taas pyritään varmistamaan, että pankeilla on käytettävissään joukko helposti rahaksi muutettavissa olevia omaisuuseriä.

Tarkoitus on koota mahdollisimman laadukkaita ja likvidejä omaisuuseriä, esimerkiksi katettuja joukkolainoja. Omaisuusvakuudellisia arvopapereita ei kuitenkaan lasketa mukaan. Vakavaraisuussäädökset vaikuttavat pankkien varainhankintaan myös siksi, että katettujen joukkolainojen kohtelua ei muuteta. Pääomavaatimukset pysyvät ennallaan, sillä katettujen joukkolainojen vakuudeksi kelpaavat samat keskeiset omaisuuserälajit kuin aiemmissa varavaraisuusdirektiiveissä.

Solvenssi II -direktiivi: Direktiivin tarkoituksena on yhdenmukaistaa vakuutus- ja jälleenvakuutusyhtiöihin sovellettavaa säännöstöä. Direktiivissä säädetään vähimmäispääomasta, joka vakuuttajilla ja jälleenvakuuttajilla on oltava riskien varalta. Solvenssi II -direktiiviä on kritisoitu siitä, että vakavaraisuusvaatimukset on luotu korkomarginaaliriskiä ajatellen ja ne suosivat sijoittamista lyhytaikaisiin velkapapereihin pitkäaikaisten kustannuksella. Tällainen näkemys direktiivistä on kuitenkin yksinkertaistettu: korkomarginaaliriskin moduulia verrataan vakavaraisuusdirektiivin moduuliin. Siinä ei oteta huomioon hajauttamisvaikutuksia eikä korkoriski-alamoduulien vaikutusta lopullisissa pääomavaatimuksissa.

Omnibus II -direktiivistä käydyissä neuvotteluissa on mukana elementtejä, jotka saattavat säilyttää tai parantaa kannustimia pitkäaikaiseen sijoittamiseen. Yksi tällainen elementti ovat pitkäaikaisia takuita koskevat säännöt, joilla pyritään puuttumaan ongelmiin, joita syntyy keinotekoisen volatiliteetin vaikutuksesta pitkäaikaisia takuita sisältäviin vakuutustuotteisiin.

Toinen kritiikin kohde on, että Solvenssi II:ssa kohdellaan tiukasti sijoituksia omistusyhteyksiin pankeissa. Taustalla on Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomaisen viides kvantitatiivinen vaikuttavuustutkimus (fifth quantitative impact study, QIS5), jossa omistusyhteydet rahoitus- ja luottolaitoksissa vähennettiin omista varoista. Tämänhetkisissä ehdotuksissa delegoiduiksi säädöksiksi noudatetaan samantyyppistä periaatetta kuin vakavaraisuusdirektiivissä, eli omistusyhteydet pankeissa vähennetään vakavaraisuusvaatimusten mukaisesti määritellystä pääomasta vain, jos ne ylittävät tietyn raja-arvon. Tällä periaatteella ei siis todennäköisesti ole merkittävää vaikutusta vakuuttajien omaisuuserien sijoittamiseen.

Solvenssi II -direktiivi voi kuitenkin vaikuttaa joidenkin toimijoiden sijoituksiin, kun otetaan huomioon hajauttamisvaikutukset.

Pankkien elvytys ja kriisinratkaisu: Direktiiviehdotukseen on koottu tarvittavat toimet ja valtuudet sen varmistamiseksi, että pankkien konkurssit unionin alueella pystytään käsittelemään niin, että rahoitusmarkkinoilla ei synny epävakautta ja veronmaksajille koituvat kustannukset jäävät mahdollisimman pieniksi. Ehdotus tarjoaa mahdollisuuden velkakirjojen arvon alaskirjaamiseen kriisitilanteessa (bail-in-järjestelyt). Kriisinratkaisuviranomaiset pystyisivät alaskirjaamaan pääomainstrumentteja ja toissijaisia tai vakuudettomia etuoikeutettuja velkoja ja muuntamaan ne omaksi pääomaksi. Komission ehdotuksessa järjestelyn ulkopuolelle jäävät vakuudellinen rahoitus, talletussuojajärjestelmien suojaamat talletukset, kuukauden sisällä erääntyvä rahoitus, kauppaluotot, velat työntekijöille, verottajalle ja sosiaaliturvaviranomaisille sekä johdannaiset.

Velkakirjojen arvon alaskirjaus ei muuttaisi vakuudettomien velkojien etuoikeusasemaa, mutta se vaikuttaisi sijoittajien käsitykseen, että myönnettyä vakuudetonta rahoitusta on jatkossa todennäköisesti vaikeampi saada takaisin. Yleisesti ottaen riskipreemioiden suureneminen saattaa jatkossa tehdä alaskirjauskelpoisesta velasta (kuten vakuudettomasta rahoituksesta) kalliimpaa. Euroopan komissio on kuitenkin arvioinut vaikutuksia ja odottaa vaikutusten pysyvän kohtuullisina. Direktiiviehdotukseen liittyvässä vaikutusarviossa (11) ennakoidaan, että pankkirahoituksen kustannukset nousevat kaiken kaikkiaan 0,05–0,15 prosenttiyksikköä ja siitä mitätöitävissä olevien velkojen kustannukset 0,15–0,40 prosenttiyksikköä. Pankkialan oman arvion mukaan alaskirjauskelpoisen velan kustannukset nousisivat 0,55–1,00 prosenttiyksikköä (12).

Alaskirjauskelpoisiin velkoihin liittyviä riskejä ja rahoituskustannuksia tarkasteltaessa on kuitenkin syytä ottaa huomioon ratkaisun myönteiset vaikutukset pankkien rahoituksensaantiin. Euroopan markkinainfrastruktuuria koskevalla uudella EMIR-asetuksella halutaan parantaa tiedonsaannin avoimuutta ja riskienhallinta OTC-johdannaismarkkinoilla. Näiden markkinoiden turvallisuutta halutaan myös lisätä pienentämällä vastapuoliriskiä ja operatiivista riskiä.

Vastapuoliriskin pienentämiseksi sääntöihin on kirjattu i) tiukat vaatimukset, jotka koskevat toiminnan vakautta (esim. pääomavaatimukset keskusvastapuolille) ja järjestämistä (esim. riskienhallintakomiteoiden tehtävät) sekä liiketoiminnan harjoittamista (esim. hinnoittelun avoimuus), ii) pakollinen keskusvastapuoliselvitys standardisopimuksille (ennalta määritetyt kelpoisuusvaatimukset) sekä iii) riskien vähentämistä koskevat standardit sopimuksille, joita ei selvitetä keskusvastapuolen kautta (esim. vakuuksien vaihto). Keskusvastapuoliin liittyviä riskejä käsitellään kohdassa III.1.6.

I.7 Velkarahoitus ja omaisuusrakenne

Velkarahoituksen käyttö lisääntyi pankeissa ennen finanssikriisiä, ja niiden taseet kasvoivat huomattavasti. Kriisin puhjettua pankit ovat pyrkineet vähentämään velkarahoituksen käyttöä, kun etenkin vakuudettoman rahoituksen kustannukset ovat nousseet. Velkarahoituksen osuutta on pienennetty sekä kasvattamalla pääomaa että hillitsemällä saamisten kasvua (ks. kuvio 15). Muutos oli selvempi euroalueen ulkopuolella eli käytännössä etenkin Ison-Britannian pankeissa.

Kuvio 15

Velkarahoituskerroin unionin pankeilla

Euroalueella pankit karsivat omaisuuseriään noin 10 prosentilla vuonna 2009. Vuosina 2010 ja 2011 muutos oli vähäisempää (ks. kuvio 16). Euroalueen ulkopuolella unionin pankkien yhteenlasketussa varallisuudessa ei tapahtunut suuria muutoksia vuonna 2010, mutta vuonna 2011 se alkoi taas kasvaa. Vuodesta 2008 alkaen pankit pyrkivät kasvattamaan pääomaansa, ja niiden yhteenlaskettu pääoma kasvoikin lähes 400 miljardilla eurolla. Jos tarkastellaan vain euroalueen pankkeja, vuonna 2011 pääoma supistui noin 5 %. Euroalueen pankkien varallisuus on lisääntynyt 14 % vuodesta 2007, mutta sen koostumus on muuttunut. Osakesijoitukset vähenivät 6 %, lainat kotitalouksille lisääntyivät vaatimattomat 9 % ja lainat rahalaitoksille vain 6 %. Muu varallisuus, lainat julkisyhteisöille ja sijoitukset velkapapereihin lisääntyivät yli 20 %. Näistä luvuista voidaan päätellä, että luotonanto pankkienvälisellä sektorilla oli tavallista heikompaa ja myös luotonanto kotitalouksille ja yrityksille supistui jonkin verran.

Kuvio 16

Muutos unionin pankkien pääomassa ja varallisuudessa

II VAROJEN SIDONNAISUUTTA KOSKEVAN KYSELYTUTKIMUKSEN TULOKSIA

Varojen vakuussidonnaisuus kasvaa, kun varoja sidotaan velkojien saatavien vakuudeksi. Nämä omaisuuserät eivät silloin enää ole jaettavissa muille velkojille, jos pankki menee konkurssiin. Vakuuskäytön taustalla voi olla joko varainhankinta (esim. omaisuusvakuudelliset arvopaperit, katetut joukkolainat ja takaisinostosopimukset) tai kaupankäynti ja riskienhallinta (esim. johdannaiset ja arvopaperilainaus). Joissakin operaatioissa omaisuuseriä ei sidota vakuudeksi vastapuolelle suoraan vaan keskusvastapuolen välityksellä, jos operaation selvitys hoidetaan keskusvastapuolen kautta. Sidotut omaisuuserät on siis joko suoraan tai välillisesti annettu pantiksi tai vakuudeksi tai niitä on käytetty järjestelyissä, joiden myötä jokin taloustoimi katsotaan vakuudelliseksi tai saa paremman luokituksen.

Kriisin alettua pankit ovat turvautuneet yhä enemmän vakuudelliseen rahoitukseen. Monenlaisissa taloustoimissa (kuten johdannaissopimuksissa) on alettu käyttää vakuuksia, ja varojen vakuussidonnaisuus on kasvanut. Vakuussidonnaisuuden kasvu on melko yleinen ilmiö, mutta merkittävimmin varojaan ovat sitoneet ne pankit, jotka kärsivät kriisistä eniten tai sijaitsevat kriisistä kärsivissä valtioissa. Varojen vakuussidonnaisuus on kiinteästi yhteydessä kriisiin ja sen vaikutuksiin luottomarkkinoilla ja pankkienvälisillä markkinoilla. Vakuudellisen velan määrään ja tyyppiin vaikuttavat kuitenkin monet tekijät, etenkin hinnoittelu, vakuuksien saatavuus, ylimääräiset vakuudet ja velan kesto.

II.1 Varojen keskimääräinen vakuussidonnaisuus

Tämän liitteen loppuosaa varten varojen vakuussidonnaisuus lasketaan sidonnaisten varojen suhteena kokonaisvaroihin (13). Tarkempia tietoja laskentamenetelmästä on osassa VI.

Kuviossa 17 esitetään varojen vakuussidonnaisuuden hajonta vuosina 2007 ja 2011 (14). Sidonnaisten varojen osuuteen kokonaisvaroista on laskettu myös katetuissa vakuudellisissa takaisinostosopimuksissa saadut omaisuuserät. Lukuihin liittyy kuitenkin metodologista epävarmuutta, joka juontuu eräiden tutkimukseen osallistuneiden pankkien antamista tiedoista, ja sen vuoksi varojen vakuussidonnaisuus esitetään vaihteluväleinä eikä tarkkoina lukuina. Tutkimukseen osallistuneissa pankeissa varojen vakuussidonnaisuuden mediaani on noin 25 % (noin 23 % ilman katettuja vakuudellisia takaisinostosopimuksia).

Kuvio 17

Varojen vakuussidonnaisuuden hajonta (ml. katetut vakuudelliset takaisinostosopimukset) vuoden 2011 lopussa (sininen) ja vuoden 2007 lopussa (harmaa)

Varojen vakuussidonnaisuus oli kasvanut lähes kaikissa pankeissa ajanjaksolla vuodesta 2007 vuoteen 2011 (15). Alaotoksessa, johon kuuluu 28 molempina ajankohtina tutkimukseen osallistunutta pankkia, mediaani oli 7 % vuonna 2007 ja 27 % vuonna 2011. Keskimääräinen (kokonaisvarojen määrällä painotettu) varojen vakuussidonnaisuus lisääntyi samana aikana 11 prosentista 32 prosenttiin (katetut vakuudelliset takaisinostosopimukset mukaan lukien).

Varojen vakuussidonnaisuus siis lisääntyi yleisesti, mutta kehityksen merkitys vaihteli pankkityypin mukaan. Pankeissa, joiden luottoluokitus oli huonompi kuin A (16), varojen vakuussidonnaisuus kasvoi huomattavasti voimakkaammin (ks. kuvio 18) (17).

Kuvio 18

Varojen vakuussidonnaisuuden kasvu vuodesta 2007 vuoteen 2011 pankkiryhmissä luottoluokituksittain (prosenttiyksiköinä) (18)

Vuonna 2011 varojen vakuussidonnaisuus oli keskimäärin merkittävästi pienempää sellaisissa pankeissa, joilla oli parempi luottoluokitus (AA/A, ks. kuvio 19) (19). Havainto ei sinänsä yllätä, mutta on otettava huomioon, että pankkien tilanteeseen vaikuttaa niiden sijaintivaltio – osa pankeista, joiden varoista suuri osa on sidottu vakuuskäyttöön, kärsii itse asiassa valtion maksukykyyn liittyvästä riskistä. Varojen vakuussidonnaisuuden erojen yhteys pankkien ja valtioiden kykyyn selviytyä häiriöistä vahvistaa näkemystä, että vakuussidonnaisuuden lisääntyminen johtuu (ainakin osittain) kriisistä.

Kuvio 19

Varojen vakuussidonnaisuuden hajonta pankkiryhmissä luottoluokituksittain (prosentteina) vuoden 2011 lopussa

II.2 Ylimääräisten vakuuksien vaikutus varojen vakuussidonnaisuuden kannalta

Erityyppisistä vakuudellisista taloustoimista aiheutuva varojen sidonnaisuus riippuu osittain siitä, miten paljon taloustoimen arvon ylittäviä vakuuksia vaaditaan (ks. kuvio 20). Esimerkiksi takaisinostosopimuksissa, katetuissa vakuudellisissa takaisinostosopimuksissa ja arvopaperilainauksessa vakuuksia tarvitaan vähemmän, sillä aliarvostusprosentti on yleensä pienempi. Parhaiten tällaisesta vakuudellisesta rahoituksesta pääsevät kuitenkin nauttimaan ne laitokset, joilla on hyvä luottoluokitus, sillä vastapuolet toteuttavat näitä taloustoimia mieluummin sellaisten laitosten kanssa, jotka kykenevät selviytymään häiriöistä muita paremmin (ks. kuvio 21). Keskuspankkirahoituksen, katettujen joukkolainojen ja muiden vakuudellisten arvopaperien yhteydessä vakuuksia vaaditaan enemmän.

Kuvio 20

Ylimääräisten vakuuksien osuus rahoitustyypeittäin vuoden 2011 lopussa

Kuvio 21

Ylimääräisten vakuuksien osuus vakuustyypeittäin vuoden 2011 lopussa

Tilannetta katettujen joukkolainojen kohdalla on syytä käsitellä tarkemmin. Yleisesti ottaen katettujen joukkolainojen vakuudeksi toimitetaan kolmesta syystä enemmän vakuuksia kuin tarvittaisiin: 1) lakisääteisten vaatimusten vuoksi. 2) luokituslaitosten vaatimusten vuoksi ja 3) laitosten halutessa strategisista syistä toimittaa varmuuden vuoksi vakuuksia yli tarpeen. Joidenkin maiden kansallisessa lainsäädännössä edellytetään, että katettujen joukkolainojen vakuudeksi on varattu omaisuuseriä merkittävästi yli tarpeen (esim. Espanjassa (20)), joissakin velvoitteet ovat kevyempiä (21), ja joissakin maissa kaikki vakuuskelpoiset omaisuuserät on varattava katettujen joukkolainojen vakuudeksi (esim. Slovakiassa). Osassa maista tällaisia vaatimuksia ei ole. Maiden välisillä eroilla katettujen joukkolainojen kohtelussa on todellisia vaikutuksia ylimääräisten vakuuksien tarpeen ja siten varojen vakuussidonnaisuuden kannalta. Yhtenä syynä ylimääräisten vakuuksien toimittamiseen voi siis olla lainsäädäntö, mutta toimitettava määrä riippuu myös siitä, kuinka hyvän luokituksen laitokset haluavat vakuudellisille velkainstrumenteilleen. Ylimääräiset vakuudet suojaavat sijoittajia, mikä mahdollistaa paremman luottoluokituksen. Lisäksi laitokset usein päättävät pitää varalla enemmän vakuuksia kuin sääntely tai luokituslaitokset edellyttävät. Kyseessä on laitoksen strateginen päätös, ja käytännöt vaihtelevat pankkien välillä ja unionin eri maissa – joskus varalla olevia omaisuuseriä pidetään osana joukkolainan vakuussammiota, joskus ei.

II.3 Eri taloustoimien vaikutus varojen vakuussidonnaisuuteen

Ei ole yllättävää, että monet luottoluokitukseltaan heikommat pankit turvautuvat enemmän vakuudelliseen rahoitukseen ja etenkin keskuspankkirahoitukseen, kun taas luottoluokitukseltaan vahvemmat pankit pyrkivät hajauttamaan varainhankintaansa ja käyttävät rahoituslähteinään runsaasti takaisinostosopimuksia, arvopaperilainausta ja vakuudellisia velkapapereita. Vakuudelliseen rahoitukseen turvautumiseen ei ilmeisesti kuitenkaan juuri vaikuta se, onko pankin luokitus spekulatiivinen vai BBB. Pankeissa, joiden luokitus on spekulatiivinen, on kuitenkin vielä paljon omaan käyttöön liikkeeseen laskettuja omaisuuseriä, jotka ovat vakuuskelpoisessa muodossa mutta joita ei vielä ole käytetty varainhankinnassa. Niiden vakuudellisen rahoituksen määrä voi siis vielä kasvaa.

Kuvio 22

Vakuudellinen rahoitus pankkiryhmissä luottoluokituksittain vuoden 2011 lopussa

Vakuussidonnaisuus on siis suhteellisen suurta luottoluokitukseltaan heikoissa pankeissa. Tähän on useita syitä. Ensinnäkin keskuspankeilta saatavan rahoituksen vakuudeksi on sidottava suuri määrä omaisuuseriä, sillä ylimääräisiä vakuuksia vaaditaan enemmän kuin muissa rahoitustyypeissä (ks. kuvio 20). Toiseksi luottoluokitukseltaan heikoimpien pankkien voi olla mahdotonta saada rahoitusta yksityisen sektorin vakuudettoman rahoituksen markkinoilta, mutta ne voivat pystyä laskemaan liikkeeseen vakuudellisia rahoitusinstrumentteja, jos niillä on tarjota hyvät vakuudet. Kolmanneksi nämä pankit ovat jo käyttäneet suuren osan keskuspankkien rahoitusoperaatioiden vakuudeksi kelpaavista omaisuuseristään (ks. kuvion 24 keskiosa), joten saadakseen keskuspankkirahoitusta niiden on käytettävä vakuutena itse omaan käyttöönsä liikkeeseen laskemiaan katettuja joukkolainoja ynnä muita vakuudellisia arvopapereita. Neljänneksi tällaisten vakuuksien kohdalla sovelletaan hieman suurempaa markkina-arvon aliarvostusta kuin luokitukseltaan paremmilla pankeilla (ks. kuvion 24 vasen osa).

III RISKIT

Tässä osassa analysoidaan 1) varojen vakuussidonnaisuuteen, 2) innovatiivisiin rahoitusinstrumentteihin ja 3) riskien keskittymiseen liittyviä riskejä. Alla olevaan taulukkoon on koottu tärkeimpiä riskejä.

Taulukko 2

Varainhankinnan kehitykseen liittyvät tärkeimmät riskit

Varojen vakuussidonnaisuus Innovatiiviset rahoitusinstrumentit Riskien keskittyminen 1. Vakuudettomien velkojien kuten tallettajien etuoikeusaseman rakenteellinen heikkeneminen 1. Ongelmina avoimuus, luottamus, hallinta ja valvonta 1. Sijoittajapohjan yksipuolisuus 2. Rahoituksensaantimahdollisuudet vakuudettomilla markkinoilla: 1) vakuudettomien velkojien väistyminen, 2) rahoituksensaantivaikeudet ja markkinakuri, 3) etuoikeutetun vakuudettoman velan tuottoerojen riippuvuus perustekijöistä 2. Keskinäiset sidokset 2. Rahoitusinstrumenttien yksipuolisuus 3. Avoimuus- ja hinnoitteluongelmat 3. Oikeusriitoihin ja maineeseen liittyvät riskit, kuluttajansuojaongelmat 3. Maturiteettijakauman yksipuolisuus 4. Kasvava rahoitus- ja likviditeettiriski 4. Likviditeetinvaihtosopimusten erityisriskit 4. Keskittyminen tietylle maantieteelliselle alueelle 5. Ehdollinen sidonnaisuus 6. Muita vakuussidonnaisuuteen liittyviä riskejä: 1) käytettävissä olevien vakuuksien vähäisyys ja uusiokäyttö sekä 2) suuren osan varoistaan vakuuskäyttöön sitoneiden pankkien riskienhallintaongelmat 7. 1) katettujen joukkolainojen ja 2) keskusvastapuolten käyttöön liittyvät riskit

III.1 Varojen vakuussidonnaisuudesta aiheutuvat riskit

Varojen vakuussidonnaisuuteen liittyvät riskit voidaan ryhmitellä seuraavasti: 1) vakuudettomien velkojien etuoikeusaseman rakenteellinen heikentyminen, 2) rahoituksensaantivaikeudet vakuudettoman rahoituksen markkinoilla, 3) avoimuus- ja hinnoitteluongelmat, 4) kasvavat likviditeettiriskit, 5) ehdolliseen sidonnaisuuteen liittyvät ongelmat, 6) suhdanteisiin liittyvät riskit sekä 7) muut riskit. Tässä osassa sivutaan lisäksi katettujen joukkolainojen ja keskusvastapuolten käyttöön liittyviä riskejä.

III.1.1 Vakuudettomien velkojien etuoikeusaseman rakenteellinen heikentyminen

Runsas varojen sitominen vakuuskäyttöön muuttaa riskien jakautumista sijoittajien kesken. Vakuudettomilla velkojilla, kuten tallettajilla ja etuoikeutettujen vakuudettomien joukkolainojen haltijoilla, riski yleensä kasvaa varojen vakuussidonnaisuuden lisääntyessä, sillä heidän sijoitustensa etuoikeusasema heikkenee sitä mukaa kun niiden edelle etuoikeusjärjestyksessä tulee vakuudellista velkaa. Se, miten suuressa määrin riskit siirtyvät velkojilta toisille, riippuu muun muassa ylimääräisistä vakuuksista (eli siitä miten hyvin etuoikeutetut velkojat on suojattu riskeiltä), siitä minkä tyyppisiä muita velkojia pankilla on, liiketoimintamalleista ja omaisuuserien yleisestä laadusta, vakuudellisten ja vakuudettomien velkojen suhteesta sekä maksukyvyttömyyden todennäköisyydestä. Kaikki vakuudettomat velkojat eivät kykene hinnoittelemaan riskien siirtymiseen liittyvää riskiä. Odottamattomat muutokset varojen sidonnaisuudessa ovatkin nykyisille vakuudettomille velkojille suurempi ongelma kuin runsas vakuussidonnaisuus sinänsä, sillä nykyisillä velkojilla ei enää ole mahdollisuutta hinnoitella tällaisia muutoksia.

III.1.1.1 Tallettajien etuoikeusaseman rakenteellinen heikkeneminen

Pankeille talletukset ovat vakuudetonta rahoitusta, joten varojen vakuussidonnaisuus kasvattaa myös talletuksiin liittyviä riskejä ja viime kädessä talletussuojajärjestelmien vastuita (22). Talletusten etuoikeusaseman rakenteellinen heikkeneminen on vähemmän huolestuttavaa maissa, joiden talletussuojajärjestelmät on rahoitettu niihin kuuluvilta laitoksilta kerätyillä varoilla – näissä maissa on pienempi riski, että varojen vakuussidonnaisuus saattaisi kasvattaa veronmaksajien vastuita. Talletussuojajärjestelmissä voitaisiin ottaa lisääntyneet riskit huomioon määrittämällä eri laitoksilta perittävät maksut sen mukaan, miten suuria riskejä niiden varojen sidonnaisuuteen ja siitä seuraavaan tallettajien etuoikeusaseman rakenteelliseen heikkenemiseen liittyy.

Talletusten lisääntynyt riskialttius on erityisen huolestuttavaa sellaisissa unionin jäsenvaltioissa, joissa tallettajien ja talletussuojarahaston etuoikeusasemaa ei ole turvattu lailla, mikä pienentäisi mahdollista luottolaitosten maksukyvyttömyydestä veronmaksajille koituvaa rasitetta (23). Talletusten riskialttiuden kasvusta ei aiheudu vastaavaa huolta sellaisissa jäsenvaltioissa, joissa varojen vakuussidonnaisuutta on rajoitettu sääntelyllä. Joissakin valtioissa on asetettu rajoja sille, kuinka paljon omaisuuseriä laitos voi sitoa katettujen joukkolainojen vakuudeksi, kun taas toisissa talletusten kerääminen ja kiinteistölainojen myöntäminen on erotettu toisistaan. Vakuudettomien tallettajien ja sijoittajien kannalta on tärkeää analysoida, riittävätkö jäljellä olevat varat, jotka eivät ole vakuuskäytössä, kattamaan vakuudettomat velat. EJRK:n kyselytutkimuksen perusteella useimmilla pankeilla on riittävästi vapaita varoja (ks. kuvio 23), mutta se ei poista koko ongelmaa. Osalla tutkimukseen osallistuneista pankeista ei ollut riittävästi varoja, jotka eivät olisi vakuuskäytössä, jotta ne pystyisivät maksamaan takaisin hankkimansa vakuudettoman rahoituksen. Mitä heikompi pankin luottoluokitus, sitä heikommin sillä on varoja vakuudettomien velkojensa maksamista ajatellen.

Kuvio 23

Varojen, jotka eivät ole vakuuskäytössä, suhde vakuudettomaan rahoitukseen pankkiryhmissä luottoluokituksittain vuoden 2011 lopussa

III.1.2 Rahoituksensaantivaikeudet vakuudettoman rahoituksen markkinoilla

1. Vakuudettomien velkojien väistyminen

Varojen vakuussidonnaisuuden kasvaessa laitoksen voidaan odottaa sitovan yhä lisää omaisuuseriään vakuuskäyttöön tilaisuuden tullen. Odotukset voivat kasvattaa vakuudettoman rahoituksen kustannukset kohtuuttoman korkeiksi. Tiukkojen kriteerien vuoksi on myös todennäköistä, että jo vakuuskäytössä olevat omaisuuserät ovat laadukkaampia kuin varat, jotka eivät vielä ole vakuuskäytössä. Ääritapauksessa vakuudellisen rahoituksen osuus voi ylikorostua pankin varainhankinnassa merkittävästi, ja ylimääräiset vakuudet joudutaan rahoittamaan joko vähittäistalletuksilla (pankin ainut vakuudettoman velan lähde) ja/tai omilla varoilla.

Riskipainoja tarkasteltaessa vakuussidonnaisiin omaisuuseriin liittyvä luottoriski on EJRK:n kyselytutkimuksen perusteella yleensä pienempi kuin niihin omaisuuseriin liittyvä luottoriski, jotka eivät ole vakuuskäytössä. Luototusasteita tarkasteltaessa merkittävää riskieroa ei kuitenkaan ole. Tulokset ovat samat useimmissa tiedot antaneissa pankeissa. Näiden omaisuuseräryhmien koostumuksessa on kuitenkin eroja, jotka voivat vääristää vertailutuloksia.

Kuvatunlainen kehitys murentaa rahoitusmarkkinoiden vakautta, sillä se heikentää rakenteellisesti tallettajien etuoikeusasemaa entisestään ja huonontaa pankkien likviditeettitilannetta. Riskien toteutuminen on epätodennäköisempää sellaisissa pankkijärjestelmissä, joissa vakuudettomien velkojien etuoikeusasema ei ole merkittävästi heikompi tai joissa pääomaa on riittävästi, niin ettei varojen vakuussidonnaisuus ole ongelma (esim. pohjoismaisissa pankkijärjestelmissä).

2. Rahoituksensaantimahdollisuudet ja markkinakuri

Pankkien varojen runsas vakuussidonnaisuus voi myös pienentää niiden velkapapereihin sijoittavien vastapuolten määrää ja johtaa markkinoiden keskittymiseen. Osa laitoksista on asettanut rajoja sille, kuinka suuri yksittäiseen vastapuoleen liittyvä riski saa olla, joten tällainen kehitys saattaa rajoittaa niiden mahdollisuuksia rahoituksenhallinnassa entisestään.

Rahoitusalan teoreettisessa tutkimuksessa lähdetään siitä, että markkinoiden toimiessa vakuudettomilla velkojilla on riittävät kannustimet seurata tilannetta ja sopeuttaa hinnat sen mukaan. Kun pankit turvautuvat yhä voimakkaammin vakuudelliseen rahoitukseen (ja sitovat varojaan sen hankkimiseksi), niiden ei enää tarvitse kiinnittää yhtä paljon huomiota vakuudettoman velan hinnoitteluun, jonka avulla velkojat pyrkivät ylläpitämään markkinakuria.

3. Etuoikeutetun vakuudettoman velan tuottoerojen riippuvuus perustekijöistä

Tilanteessa, jossa maksukyvyttömyystapaukset ovat harvinaisia, maksukyvyttömyyden todennäköisyys on pieni eikä rakenteellisen etuoikeusaseman heikkenemisellä ole juurikaan merkitystä vakuudettomien velkojien kannalta. Todennäköisyyden kasvaessa etuoikeusaseman heikkeneminen on kuitenkin vähitellen otettava tuottoeroissa huomioon. Tällöin odottamattomat kielteiset tapahtumat voivat johtaa suuriinkin hyppäyksiin vakuudettoman rahoituksen hinnoissa, mikä lisää häiriöiden mahdollisuutta vakuudettoman rahoituksen markkinoilla.

III.1.3 Avoimuus- ja hinnoitteluongelmat

Esimerkiksi luokituslaitosten käyttämät mallit ja tiedot, joiden avulla varojen vakuussidonnaisuus ja velkojien etuoikeusaseman mahdollinen rakenteellinen heikkeneminen pyritään ottamaan huomioon, eivät vastaa empiirisiä olosuhteita täysin vaan edellyttävät jatkuvaa kehittämistä ja päivittämistä. Tällöin on aina olemassa riski, että etuoikeutetun vakuudettoman velan luokitusta lasketaan, mikä saattaa johtaa vakuudellisenkin velan luokituksen laskuun (liikkeeseenlaskijan luokitus on yhteydessä katettujen joukkolainojen luokitukseen).

Vakuussidonnaisuuteen liittyviä riskejä on vaikea mitata, sillä tietoja ei ole saatavilla eikä ennakkotapauksia juuri ole. Ehdolliseen sidonnaisuuteen liittyviä riskejä ei vielä täysin tunneta (ks. kohta III.1.5), ja myös repomarkkinoihin, keskuspankkirahoitukseen ja ylimääräisiin vakuuksiin liittyvästä sidonnaisuudesta on vaikea saada tietoa. Jos vakuussidonnaisuudesta ei anneta selkeitä tietoja, vakuudettomien velkojien on vaikea hinnoitella sitä asianmukaisesti ja vakuussidonnaisuus saattaa yllättää markkinat riskien toteutuessa, mikä kasvattaisi pankkien rahoituspaineita.

Pankin joutuessa kriisinratkaisutilaan ne sijoittajat, joilla on sijoitustensa suojana (ylimääräisiä) vakuuksia tai katettujen joukkolainojen tapauksessa kaksinkertainen suoja, pyrkisivät todennäköisesti ajamaan pankin vakuuksien myyntiä jopa tavallista heikompaan hintaan riippumatta vaikutuksesta markkinoihin. Se voisi huonontaa esimerkiksi pankin vakuudettomien sijoittajien ja tallettajien asemaa, mutta sitä on vaikea ottaa huomioon markkinoiden hinnoittelussa.

Paitsi perustekijöiden kuten maksukyvyttömyysriskin kehitys myös laumakäyttäytyminen saattaa häiriötilanteessa johtaa virheelliseen hinnoitteluun, etenkin sijoittajien pyrkiessä joukolla siirtämään sijoituksiaan laadukkaina tai likvideinä pidettyihin kohteisiin. Hinnoitteluvirheitä saattaa aiheutua myös eri rahoitusinstrumenttien sääntelyeroista. Pankit saattavat – myös vastapuolen asemassa – suosia katettuja joukkolainoja niihin liittyvien alempien pääomavaatimusten vuoksi, ja tällaisen rahoituksen tarjonnan kasvaessa tuotot saattavat laskea.

III.1.4 Kasvava rahoitus- ja likviditeettiriski

Normaalitilanteessa varojen vakuussidonnaisuus kasvattaa pankkien yleistä rahoitus- ja likviditeettiriskiä, sillä se vähentää liikkumavaraa rahoitustarpeen yllättäessä. Nykytilanteessa pankit kuitenkin turvautuvat vakuudelliseen rahoitukseen siitä huolimatta, että se sitoo niiden varoja, sillä toiminnan rahoitusvaihtoehtoja on tarjolla niukalti.

Jos suuri osa varoista sidotaan jälleenrahoitustarkoituksessa, jäljelle ei välttämättä jää riittävästi omaisuuseriä, jotka kelpaisivat vakuudeksi keskuspankkien operaatioihin, mikä heikentää keskuspankkien kykyä tarjota likviditeettitukea (kuvio 25). varojen vakuussidonnaisuuden lisääntyminen pankkien varainhankinnan yhteydessä saattaa siis heikentää rahapolitiikan välittymismekanismin toimintaa. Varojen huomattava vakuussidonnaisuus voi kasvattaa järjestelmäriskiä pankkijärjestelmässä ja/tai keskuspankkien luottoriskiä, mikäli keskuspankit päättävät laajentaa vakuuskelpoisten omaisuuserien valikoimaa ilman riittävää aliarvostusta.

Kuten edellä jo todettiin, EJRK:n kyselytutkimuksen mukaan varojen vakuussidonnaisuus on runsaampaa laitoksilla, joiden luottoluokitus on heikko, eli niiden on myös vaikeampi löytää uusia vakuuksia saadakseen lisää keskuspankkirahoitusta. Tarkemman analyysin perusteella tällaiset pankit ovat usein jo sitoneet vakuuksiksi huomattavan osan omaan käyttöönsä liikkeeseen laskemistaan velkapapereista (ks. kuvion 24 vasen laita).

Kuvio 24

Keskuspankkirahoitus: ylimääräiset vakuudet sekä vakuuskelpoiset sitomattomat varat ja keskuspankkirahoitus suhteessa kokonaisvaroihin pankkiryhmissä luottoluokituksittain vuoden 2011 lopussa

Kaikki keskuspankkioperaatioissa vakuudeksi kelpaavat omaisuuserät ei vielä ole vakuuskäytössä, mutta näiden varojen rakenne vaihtelee pankin luottoluokituksen mukaan. Pankeilla, joiden luokitus on heikko, luottolaitosten, yritysten ja muiden liikkeeseenlaskijoiden velkapaperien (lukuun ottamatta luottolaitosten katettuja joukkolainoja) osuus on suuri, ja vastaavasti pienempi osa varoista, jotka eivät ole vakuuskäytössä, on käteisenä tai lainoina (ks. kuvio 25). Luottolaitosten ja yritysten velkapaperien osuus on yleensä sitä suurempi, mitä pienempi osuus pankin kokonaisvaroista ei ole vakuuskäytössä mutta kelpaa vakuuskäyttöön (ks. kuvio 32). Luottolaitosten liikkeeseen laskemien velkapaperien suuri osuus tukee jossain määrin näkemystä, että laitokset, joiden luottoluokitus on heikko, käyttävät varainhankinnassaan yhä enemmän omaan käyttöönsä liikkeeseen laskemiaan vakuudellisia arvopapereita. Näiden arvopaperien osuus on suurin spekulatiivisen luokituksen saaneilla pankeilla, jotka käyttävät niitä pääasiassa keskuspankkioperaatioiden vakuuksina (24).

Kuvio 25

Varojen, jotka eivät ole vakuuskäytössä mutta kelpaavat keskuspankkioperaatioiden vakuudeksi, rakenne pankkiryhmissä luottoluokituksittain vuoden 2011 lopussa

Lisäksi eräiden maiden pankit ovat jo sitoneet vakuuskäyttöön merkittävän osan lainakannastaan (ks. kuvio 26). On kuitenkin hyvä muistaa, että esimerkiksi katettujen joukkolainojen tapauksessa toimitetaan runsaasti ylimääräisiä vakuuksia, jotka on mahdollista saada uudelleen käyttöön (ks. kohta II.2).

Kuvio 26

Vakuuskäyttöön sidottujen lainojen osuus kaikista lainoista eri maissa vuoden 2011 lopussa

Varojen sidonnaisuus voi joissakin oloissa myös lisätä vakuustarpeita. Käytössä olevien vakuuksien arvon tai laadun heikkeneminen edellyttää yleensä, että vakuudeksi toimitetaan lisää omaisuuseriä. Luokituksen heikkeneminen kasvattaa vastapuoliriskiä, mikä voi lisätä vakuuksien muutospyyntöjä (ks. myös kohta III.1.5, jossa käsitellään ehdollista sidonnaisuutta).

III.1.5 Ehdollinen sidonnaisuus

Jos suuri osa varoista on jo ennestään sidottu vakuuskäyttöön, vakuusvaatimukset yleensä vain lisääntyvät, jos esimerkiksi luottoluokitus laskee, vakuuksien arvo heikkenee tai luottamus horjuu markkinoilla. Tällaiset epäsuotuisat tapahtumat voivat kasvattaa aliarvostuksia ja lisätä automaattisia vakuuksien muutospyyntöjä, jotka liittyvät joko sovittuihin ehtoihin tai vastapuoliriskin oletettuun kasvuun. Sijoittajille saattaa koitua yllätyksiä, sillä esimerkiksi johdannaispositioiden vaikutusta varojen vakuussidonnaisuuteen voi olla vaikea ennakoida.

Lisäksi katettujen joukkolainojen tapauksessa on olemassa riski, että vakuuksien arvon lasku pakottaa liikkeeseenlaskijan täydentämään joukkolainan vakuussammiota luototusasteen ja laadun parantamiseksi. Vakava vakuussammion arvon aleneminen johtaisi lopulta siihen, että pankin kannattaisi lunastaa katetut joukkolainat takaisin, jolloin sille syntyisi suurehko rahoitusvaje.

EJRK:n tutkimuksessa kysyttiin myös ehdollisen sidonnaisuuden kehityksestä erilaisissa häiriöskenaarioissa (ks. kuvio 27). Erikseen mikään kolmesta skenaariosta ei aiheuta merkittäviä muutoksia varojen keskimääräisessä vakuussidonnaisuudessa. Osa pankeista kärsii kuitenkin muita enemmän tilanteessa, jossa uudet vakuustarpeet voivat olla yli 10 % kokonaisvaroista. Tuloksia on tarkasteltava varauksella, sillä pankit saivat itse arvioida skenaarioiden vaikutukset ja ne ovat voineet käyttää arvioinnissa hyvinkin erilaisia menetelmiä ja oletuksia.

Kuvio 27

Muutos vakuussidonnaisuusjakaumassa erilaisissa häiriöskenaarioissa (pankeilla) vuoden 2011 lopussa

III.1.6 Muita varojen vakuussidonnaisuuteen liittyviä riskejä

Varojen vakuussidonnaisuuden lisääntyessä riskejä liittyy myös 1) käytettävissä olevien vakuuksien vähyyteen ja uusiokäyttöön sekä 2) suuren osan varoistaan vakuuskäyttöön sitoneiden pankkien riskienhallintaan.

1. Käytettävissä olevien vakuuksien vähäisyys ja uusiokäyttö

Vakuuksien ja etenkin turvallisina pidettyjen omaisuuserien kysyntä ja tarve on kasvanut merkittävästi viime vuosina (ks. kaavio 1). Osasyynä on vakuudellinen rahoitus ja vakuuksien käyttö OTC-kaupoissa. Turvallisina pidettyjen omaisuuserien tarjontaan ovat kuitenkin vaikuttaneet myös epävarmuus joidenkin valtioiden kyvystä selviytyä kriisistä sekä arvopaperistamisen väheneminen. Myös mahdollisuudet käyttää vakuussammion omaisuuseriä omiin tarkoituksiin (vakuuksien uusiokäyttö) ovat Singhin (25) mukaan heikentyneet, mikä aiheuttaa lisää paineita saada käyttöön muunlaisia vakuuksia.

Kaavio 1

Laadukkaiden vakuuksien kysyntä

Käytettävissä olevien vakuuksien vähyyteen liittyy kahdenlaisia riskejä. Yhtäältä käytettävissä olevien vakuuksien väheneminen ja vakuuksien uusiokäyttö saattavat olla esteenä rahoituslaitosten varainhankinnalle. Toisaalta uusiokäytön lisääntyminen voi tarkoittaa rahoituksen välittymisreittien pidentymistä ja monimutkaistumista, mikä lisäisi keskinäisiä riippuvuuksia järjestelmässä ja saattaisi myös heikentää loppusijoittajien mahdollisuuksia muuttaa vakuuksia rahaksi.

2. Riskienhallinta suuren osan varoistaan vakuuskäyttöön sitoneissa pankeissa

Jos pankin varat on suurelta osin sidottu vakuuskäyttöön, sen hallinta ja valvonta vaikeutuu verrattuna sellaisiin vastaaviin laitoksiin, joilla liiketoimintamallit ja/tai rahoitustarpeet ovat samankaltaisia mutta varojen vakuussidonnaisuus vähäisempää. Vaikeudet johtuvat etenkin siitä, että suuren osan varoistaan vakuuskäyttöön sitoneen pankin johdolla on rajallisemmat toimintamahdollisuudet häiriötilanteessa. Häiriöt saattavat levitä tällaisessa pankissa nopeammin.

Jokaisen laitoksen riskienhallintajärjestelmä tulisikin sovittaa sen oman likviditeetti- ja rahoitustilanteen ja etenkin varojen vakuussidonnaisuuden mukaan. Jos vakuussidonnaisuus on runsasta, laitosten tulisi ottaa hallintajärjestelmissään huomioon, että niiden mahdollisuudet reagoida häiriöihin ovat rajalliset. Pankkivalvonnan tulisi myös olla tietoinen kulloisestakin tilanteesta ja sen merkityksestä riskienhallinnan kannalta.

III.1.7 Tiettyihin tuotteisiin ja taloustoimiin liittyviä riskejä

1. Katettuihin joukkolainoihin liittyviä riskejä

Aiemmissa kohdissa on käsitelty katettujen joukkolainojen riskejä, jotka ovat yhteisiä kaikelle vakuudelliselle rahoitukselle ja liittyvät yleisemmin varojen vakuussidonnaisuuteen.

Katettuihin joukkolainoihin liittyy kuitenkin erityisriskejä etenkin siksi, että useissa unionin jäsenvaltioissa niiden liikkeeseenlaskijan maksukyvyttömyystapauksia varten ei ole selkeää lainsäädäntöä. Oikeudellista epävarmuutta liittyy etenkin siihen, miten katettujen joukkolainojen vakuussammio erotetaan liikkeeseenlaskijan muista varoista, ja velkojien etuoikeusasema on ajallisesti huono. Vakuudeton rahoitus erääntyy maksukyvyttömyystapauksessa välittömästi, kun taas katettujen joukkolainojen takaisinmaksua ei yleensä voi vaatia aikaistettavaksi. Jos siis (vastoin odotuksia) vakuussammiosta ei pystytäkään kattamaan kaikkia vakuudellisia vaateita, on mahdollista että muut varat on jo jaettu maksukyvyttömyysmenettelyssä vakuudettomille velkojille.

Riskinä on myös, että sääntely luo pankeille kannustimia vaihtaa katettuja joukkolainoja keskenään. Katettuihin joukkolainoihin liittyvät pääomavaatimukset ovat pienemmät kuin muilla velkapapereilla, ne luettaisiin maksuvalmiusvaatimusta koskevan ehdotuksen mukaan likvideiksi omaisuuseriksi eikä niihin sovelleta vakavaraisuusdirektiivin riskeillealtistumisrajoituksia (ellei kansallinen valvoja toisin päätä). Joukkolainojen vaihtamisen ongelmana on kuitenkin pankkisektorin sisäisten riippuvuussuhteiden lisääntyminen, joka voi tehostaa häiriöiden leviämistä rahoitusmarkkinoilla.

Liikkeeseenlaskijalta ei myöskään vaadita yksityiskohtaisia tietoja vakuussammioon kuuluvista omaisuuseristä, mikä saattaa vaikeuttaa hinnoittelua markkinoilla.

Lisäksi katettujen joukkolainojen tuotto poikkeaa tuotosta, joka joidenkin sijoittajien (ennen kaikkea vakuutusyhtiöiden) on saatava sijoituksilleen voidakseen maksaa takaamansa tuoton myöntämilleen (henkivakuutus-)sopimuksille. Tällaiset sijoittajat saattavat siis joutua turvautumaan riskialttiimpiin sijoitustuotteisiin. Vaihtoehtoisesti katettujen joukkolainojen liikkeeseenlaskijat saattavat päätyä heikentämään katettujen joukkolainojen laatua. Seurauksena olisi kuitenkin riskien kasvaminen, ja riskit voisivat levitä joukkolainamarkkinoiden välillä.

Kehikko1

Katettuja joukkolainoja koskevat kansalliset säännökset

Katettuja joukkolainoja koskeva säännöstö ei ole täysin yhtenevä kaikissa Euroopan maissa. Tässä kehikossa tarkastellaan järjestelmäriskin kannalta olennaisia eroja kansallisissa säännöksissä.

1. Oikeus laskea liikkeeseen katettuja joukkolainoja

Katettuja joukkolainoja voivat kansallisista säännöksistä riippuen laskea liikkeeseen luottolaitokset ja/tai erikoistuneet laitokset. Yksi erikoistuneiden laitosten erityispiirteistä on, että ne eivät ota vastaan talletuksia vaan katetut joukkolainat ovat niiden tärkein rahoituslähde.

2. Vakuuksia koskevat säännökset

Katettuja joukkolainoja säännellään kansallisesti, mutta myös vakavaraisuusdirektiiviin (26) on sen tarkoituksia varten kirjattu katettujen joukkolainojen määritelmä (27). Määritelmän mukaan katettujen joukkolainojen vakuutena voi olla muun muassa a) korkealaatuisia asuin- ja liikekiinteistölainoja, b) saamisia muilta luottolaitoksilta tai näiden laitosten takaamia saamisia, c) luottoja julkiselle sektorille tai julkisen sektorin takaamia saamisia (joissakin maissa sovelletaan luottokelpoisuuden alarajaa) ja d) lainoja, joiden vakuutena on alus.

Mitä useammantyyppiset omaisuuserät hyväksytään vakuudeksi, sitä paremmat mahdollisuudet katettujen joukkolainojen liikkeeseenlaskuun on. Useantyyppisten omaisuuserien hyväksyminen voi siten myös edistää varojen vakuussidonnaisuuden kasvua ja muiden velkojien jäämistä rakenteellisesti heikompaan etuoikeusasemaan. Vakavaraisuusdirektiivissä asetetaan rajat vakuussammioon hyväksyttävien lainojen luototusasteelle. Korkein sallittu luototusaste on asuinkiinteistölainoilla (80 %) ja matalin liikekiinteistölainoilla (60 %).

3. Velkojien etuoikeusasema

Liikkeeseenlaskijan konkurssin yhteydessä katettujen joukkolainojen haltijoilla on muita velkojia parempi etuoikeusasema, sillä heillä on oikeus saada vakuuksista kertyvät tulot.

Kunkin velkojan asema etuoikeusjärjestyksessä riippuu velallislaitoksen muiden velkojien määrästä ja asemasta. Erikoistuneiden laitosten velkojiin ei sovelleta etuoikeusjärjestystä, sillä laitokset hankkivat kaiken rahoituksensa katettujen joukkolainojen avulla. Tällaisten talletuksia keräämättömien laitosten velkojat ovat pääasiassa sijoittajia, joille talletussuojajärjestelmän turva ei ole tärkeää. Talletuksia vastaanottavien laitosten velkojista katettujen joukkolainojen haltijat ovat paremmassa etuoikeusasemassa kuin tallettajat ja muut velkojat.

4. Konkurssi ja vakuuksien erottaminen muista varoista

Konkurssitilanteessa katettujen joukkolainojen haltijoiden etuoikeusasemalla on suuri merkitys, varsinkin kun nämä sijoittajat yleensä saavat osansa myös laitoksen konkurssipesän varoista. Tällainen kaksinkertainen suoja asettaa muut velkojat rakenteellisesti entistäkin heikompaan etuoikeusasemaan. Muiden velkojien asema heikkenee entisestään, jos kansalliset säännökset sallivat esimerkiksi erääntymislausekkeet, joiden nojalla maksukyvyttömyystilanteissa voidaan vaatia lisävakuuksia.

5. Vakuuksiin liittyvien taseriskien hallinta

Taseriskien hallinnan kannalta on merkittävää, millaisia valuuttakurssiriskejä, korkoriskejä, maksuvalmiusriskejä ja optioriskejä saa liittyä yhtäältä katettuihin joukkolainoihin itseensä ja toisaalta niiden vakuussammioon hyväksyttäviin omaisuuseriin. Jos taseriskejä säännellään tiukasti, liikkeeseenlaskijapankki joutuu normaalia luottoriskiä lukuun ottamatta pitämään riskit mahdollisimman pieninä eli varmistamaan, että liikkeeseen laskettujen katettujen joukkolainojen ja vakuussammioon kuuluvien omaisuuserien riskiprofiilit ovat mahdollisimman yhtenäiset. Näin pienennetään maksuhäiriöiden riskiä vakuussammiossa ja saatetaan myös vähentää ylimääräisten vakuuksien tarvetta.

6. Varojen vakuussidonnaisuus

Muun muassa Alankomaissa, Australiassa, Italiassa, Isossa-Britanniassa, Kanadassa ja Yhdysvalloissa on tallettajien ja muiden tavallisten velkojien suojelemiseksi otettu käyttöön järjestelyjä varojen vakuussidonnaisuuden rajoittamiseksi katettujen joukkolainojen liikkeeseenlaskun yhteydessä. Alankomaissa ja Isossa-Britanniassa vakuussidonnaisuuden rajat määritetään tapauskohtaisesti. Useimmissa maissa (kuten Irlannissa, Norjassa, Ranskassa, Ruotsissa, Saksassa, Suomessa ja Tanskassa) tällaisia rajoituksia ei kuitenkaan ole. Sääntelyyn perustuvien rajojen ohella varojen vakuussidonnaisuudelle on myös luottoluokituslaitosten määrittämiä luokitustasokohtaisia rajoja.

2. Keskusvastapuoliin liittyviä riskejä

Pyrkimykset lisätä keskusvastapuolten käyttöä sääntelyn avulla voivat osoittautua erittäin hyödyllisiksi, sillä näin pienennetään vastapuoliriskiä ja vähennetään toimijoiden keskinäistä riippuvuutta, mutta tässäkin yhteydessä on syytä olla tietoinen riskeistä. Keskusvastapuolten käyttöön liittyy kahdenlaisia riskejä, jotka edellyttävät huolellista seurantaa.

Ensinnäkin keskusvastapuolten käyttö voi heikentää rahoitusoloja ja vakuuksien saatavuutta kasvattamalla varojen vakuussidonnaisuutta. Siirtyminen keskusvastapuolten käyttöön (28) saattaa hyvinkin lisätä laadukkaiden vakuuksien kysyntää. Jos keskusvastapuolille toimitetaan yhä enemmän laadukkaita vakuuksia, niitä on vähemmän käytettävissä muihin tarpeisiin. Kahdenväliseen selvitykseen verrattuna keskitetty monenvälinen selvitys kuitenkin todennäköisesti vähentää vakuus- ja pääomatarpeita. Keskitettyä selvitystä suosivat lakialoitteet tukevat siis vakuustarpeiden supistamista. Keskusvastapuolten marginaalivaatimukset saattavat vähentää vakuuksien tarjontaa pankkijärjestelmässä, vaikka käteisvakuudet yleensä sijoitetaan uudelleen.

Toiseksi keskusvastapuolten riskienhallinta voi vaikuttaa likviditeettiriskiin pankkijärjestelmässä. Keskusvastapuolet voivat tehdä yksipuolisesti suuria ja odottamattomiakin muutoksia vakuusvaatimuksiin, kun tilanne markkinoilla muuttuu, ja vähentää siten järjestelmässä olevaa likviditeettiä. Pyrkiessään ottamaan luottoriskin huomioon häiriötilanteissa keskusvastapuolet vahvistavat suhdanteen vaikutusta: ne vaativat lisää vakuuksia ja jättävät osan vastapuolista selvityspalvelujensa ulkopuolelle. Euroopan markkinainfrastruktuuria koskevassa EMIR-asetuksessa pyydettiin Euroopan arvopaperimarkkinaviranomaista ottamaan huomioon vakuuksien vaikutus suhdanteisiin määritettäessä teknisiä standardeja keskusvastapuolten vakuusvaatimuksille.

Keskusvastapuolten käyttöön liittyy muitakin riskejä, joita ei kuitenkaan käsitellä tässä liitteessä. Esimerkkeinä mainittakoon järjestelmäriskin mahdollinen välittyminen pankeista keskusvastapuolen välityksellä toisiin pankkeihin sekä riski, että keskusvastapuolten välinen kilpailu johtaa sääntelyerojen hyväksikäyttöön ja vähitellen sääntöjen vesittymiseen.

III.1.8 Mahdollisia riskien toteutumiseen johtavia syitä

Vakuussidonnaisuuteen liittyvät riskit voivat toteutua esimerkiksi luottamussokkien, luokitusten laskun, vakuuksien muutospyyntöjen tai varojen vakuussidonnaisuuden yleisen kasvun myötä. Yksittäisenkin pankin konkurssi (edellä mainituista syistä) voi johtaa häiriön leviämiseen laajemminkin pankkijärjestelmässä. Jos lisäksi markkinoiden luottamus horjuu ja toimintakyky heikkenee, on mahdollista että pienenkin osan varoistaan vakuuskäyttöön sitoneet pankit eivät enää kykene hankkimaan rahoitusta.

III.1.9 Varojen vakuussidonnaisuus kestävänä ratkaisuna

Yhtäältä on huomattava, että vaikka vakuussidonnaisuuteen liittyy riskejä sen kasvaessa suhteettomasti, vakuudelliseen rahoitukseen ja vakuuksien käyttöön yleensä liittyy monenlaisia etuja. Vakuuksien käytöllä pienennetään vastapuoliriskiä ja tehdään rahoitusinstrumenteista vakaampia. Vakuudellisten rahoitusinstrumenttien ansiosta on mahdollista hajauttaa varainhankintaa ja käyttää useita rahoituslähteitä ja vastapuolia (keskittymistä käsitellään kohdassa III.3). Lisäksi vakuudellinen rahoitus on yleensä kustannustehokasta, ja vakuusvaatimusten ansiosta pankeilla on lisäkannustin varmistaa, että lainat ovat laadukkaita.

Toisaalta ei pidä aliarvioida liialliseen vakuussidonnaisuuteen liittyviä riskejä, joita on jo käsitelty tarkemmin kohdassa III.1. Kun tarpeeksi suuri osuus varoista on vakuuskäytössä, vakuussidonnaisuus alkaa kasvaa omalla painollaan, kunnes vakuudellista rahoitusta ei enää voida hankkia, sillä vakuudeksi soveltuvia omaisuuseriä ei enää ole käytettävissä. Vakuudettomankaan rahoituksen hankkiminen ei enää onnistu, sillä riskipreemiot ovat kasvaneet liiaksi.

Ei voida sanoa täsmällisesti, missä vaiheessa taseen vakuussidonnaisuus kasvaa kestämättömäksi. Yksi indikaattori, joka mittaa pankkien kykyä hankkia rahoitusta sitomalla varojaan vakuudeksi, on niiden varojen määrä, jotka eivät ole vakuuskäytössä mutta kelpaavat keskuspankkien operaatioiden vakuudeksi. Näiden erien määrä yksittäisessä pankissa tai pankkisektorilla yhteensä toimii indikaattorina siksi, että keskuspankit toimivat viime käden luotottajina.

III.1.10 Vakuussidonnaisuuden vaikutus reaalitalouteen

III.1.10.1 Välitön vaikutus

Reaalitaloudessa vakuussidonnaisuuden vaikutus näkyy pääasiassa luotontarjonnassa.

1. Vakuuksien käyttö voi hillitä pankkien taseiden kasvua ja luotonantoa

a) Vakuudellisen rahoituksen odotetaan olevan vakaampaa kuin ilman vakuuksia saadun rahoituksen. Vakuuskäyttöön soveltuvia omaisuuseriä on kuitenkin rajallinen määrä, mikä rajoittaa myös vakuudellisen rahoituksen hankintaa. Mitä suurempi osa varoista on sidottu vakuuskäyttöön, sitä enemmän vakuuksia myös vaaditaan lisää, jos tapahtuu jotakin odottamatonta (ks. kohta III.1.5). Jos pankilla on pulaa (vakuudellisesta) rahoituksesta, sen luotontarjonta yleensä supistuu, mikä vaikuttaa kielteisesti reaalitalouteen ja talouskasvuun (kun investointeja joudutaan lykkäämään tai perumaan) (29).

b) Kun mahdollisuudet saada vakuudellista pankkirahoitusta vähenevät, pankit joutuvat etsimään vaihtoehtoisia rahoituslähteitä. Vaihtoehtoisetkaan rahoituslähteet eivät kuitenkaan ole pohjattomia, ja tiukka kilpailu vähittäistalletuksista saattaa johtaa epävakauteen talletuskannassa ja kasvattaa pankkien rahoituskustannuksia. Vakuudettoman pankkirahoituksen kustannukset voivat olla hyvinkin korkeat etenkin sellaisilla pankeilla, joiden varoista suuri osa on sidottu vakuuskäyttöön.

2. Vakuudellisen rahoituksen lisääntyminen voi vääristää luottojen myöntämistä

Mitä riippuvaisemmaksi pankki tukee vakuudellisesta rahoituksesta, sitä todennäköisemmin se alkaa suunnitella sijoituksensa omaisuuserien vakuuskelpoisuuden mukaan. Vakuuskelpoisia ovat etenkin valtion joukkolainat, joilla on hyvä luokitus, sekä asuin- ja liikekiinteistölainat. Lainoja pienille ja keskisuurille yrityksille ei pidetä yhtä laadukkaina eikä niitä yleensä hyväksytä vakuudeksi (esimerkiksi katetuille joukkolainoille tai takaisinostosopimuksille), joten niiden osuus taseessa saattaa pienentyä vakuussidonnaisuuden kasvaessa. Luotonanto erilaisille talouden toimijoille riippuu tietenkin monista eri tekijöistä, kuten rahoituskustannuksista, kilpailusta ja mahdollisuuksista vaikuttaa lainakustannuksiin tai muiden omaisuuserien tuottoihin. Luottojen myöntämisen vääristyminen voisi todella haitata talouskasvua, jos luotontarjonta esimerkiksi pienille ja keskisuurille yrityksille supistuu.

III.1.10.2 Välillinen vaikutus

Vakuussidonnaisuuden välillinen vaikutus reaalitalouteen näkyy yleensä pitkällä aikavälillä. Tällaisia vaikutuksia on vaikea arvioida, mutta ne voivat olla hyvinkin merkittäviä.

1. Rahoituksenvälityksen suhdannevaikutus voimistuu

Varojen vakuussidonnaisuus voi vahvistaa suhdanteiden vaikutusta taloudessa vaikuttamalla rahoituksenvälitykseen. Noususuhdanteessa vakuuksien arvo yleensä nousee, laskusuhdanteessa taas laskee. Taustalla ovat esimerkiksi aliarvostukset, vakuuksien muutospyynnöt, omaisuuserien laadun kehitys ja riskien karttaminen (ks. kohta III.1.5). Hyvinä aikoina pankkien luotontarjonta siis kasvaa ja huonoina supistuu. Runsas vakuussidonnaisuus voi kasvattaa riskejä rahoitusjärjestelmässä: kun vakuuksia on paljon, niiden arvon heilahtelu vaikuttaa voimakkaammin. Vakuudellisilla rahoitusmarkkinoilla luotontarjonnan ja marginaalien kehitys on vähemmän herkkää suhdannevaihteluille (luottolaman tai liiallisen luotontarjonnan riski on pienempi, ja luotto- ja likviditeettiriskit hinnoitellaan huolellisemmin), mikä on pitkällä aikavälillä tärkeämpää kestävän kasvun kannalta.

Vakuudettoman rahoituksen välitys on herkempää vaihteluille, joten sillä voi olla suurempi suhdanteita vahvistava vaikutus. Vakuudellinen rahoitus voi siis toimia vakauttavana tekijänä häiriötilanteissa.

2. Rahoituksenvälitys siirtyy pois pankeista

Jos pankkisektorin kyky välittää luottoja huononee ratkaisevasti, on vaarana, että tilalle kehittyy vaihtoehtoisia sääntelemättömiä välitysjärjestelmiä eli varjopankkitoimintaa. Suuryritykset voivat turvautua suoraan pääomamarkkinoihin, joten niiden tapauksessa välitystoiminta siirtyisi todennäköisesti ainakin osittain pankkijärjestelmästä pääomamarkkinoille. Pienemmillä yrityksillä ja yksityishenkilöillä tätä mahdollisuutta ei kuitenkaan ole.

Tällaisessa tilanteessa vakuudeksi kelpaamattomat omaisuuserät siirtyisivät mahdollisesti kokonaan pankkijärjestelmän ulkopuolelle, etenkin sellaisista pankeista, joiden liiketoimintamalli/rahoitusmalli perustuu varojen sitomiseen vakuudeksi. Vakuuskelvottomat omaisuuserät voisivat tällöin päätyä varjopankkijärjestelmään, josta rahoitusta olisi saatavilla helpommin ilman pankkijärjestelmän rajoitteita. Varjopankkijärjestelmä pienentäisi näin vakuussammioiden rajallisuuden vaikutuksia talouskasvuun.

III.2 Innovatiivisiin rahoituslähteisiin liittyvät riskit

Käytettäessä innovatiivisia rahoituslähteitä (esim. jo mainitut strukturoidut vähittäistalletukset ja likviditeetinvaihtosopimukset sekä yhteissijoitusrahastojen ja indeksiosuusrahastojen käyttö) voi ilmetä uusia riskejä tai riskit voivat voimistua, mikä saattaa kasvattaa ääritapahtumien todennäköisyyttä yksittäisissä pankeissa ja koko finanssisektorilla. Finanssikriiseissä useampia riskejä toteutuu yleensä samanaikaisesti, jolloin ne voimistavat ja pahentavat toistensa vaikutuksia. Innovatiivisten rahoituslähteiden käyttö voimistaa riskien kerrannaisvaikutusta tai aiheuttaa kokonaan uusia riskejä.

III.2.1 Avoimuus, luottamus, hallinta ja valvonta

Innovatiivisten rahoituslähteiden käyttö voi heikentää tiedonsaannin avoimuutta, jolloin sijoittajien, pankkien itsensä, finanssisektorin sekä valvojien on vaikeampi ymmärtää näihin monimutkaisiin rahoituslähteisiin liittyviä riskejä. Jos riskeistä ei ole selkeää tietoa, voi syntyä myyntiryntäyksiä sijoittajien luottamuksen kadotessa äkillisesti. Yksityisasiakkaille tarkoitetut strukturoidut tuotteet saattavat esimerkiksi johtaa tilanteeseen, jossa rahoitusta maksetaan ennenaikaisesti takaisin (rahoitusmarkkinoiden muuttujien tai pankin/takaajan luottokelpoisuuden muuttuessa), jolloin pankin käytettävissä olevat varat vähenevät odottamatta.

III.2.2 Keskinäiset sidokset

Innovatiivisten rahoituslähteiden käyttö voi lisätä sidoksia rahoitusalan toimijoiden ja talouden muiden sektorien välillä. Esimerkiksi Lehman Brothers -investointipankin konkurssin yhteydessä sen myöntämät pääomatakaukset menettivät arvonsa, jolloin yksityissijoittajien pyrkimykset pelastaa säästöjään strukturoiduista sijoitustuotteista johtivat liikkeeseenlaskijapankin varojen vähenemiseen. Arvopaperipohjaiset rahoitustransaktiot ja likviditeetinvaihtosopimukset voivat lisätä sidoksia eri pankkien välillä, saman konsernin eri yksiköiden välillä ja eri sektorien välillä, ja on mahdollista, että järjestelmäriskit leviävät niiden välityksellä rahoitusjärjestelmässä. Toisaalta sidokset myös tehostavat vakuuksien käyttöä.

III.2.3 Oikeusriitoihin ja maineeseen liittyvät riskit sekä kuluttajansuoja

Innovatiivisia rahoituslähteitä käytettäessä oikeusriitoihin ja maineeseen liittyvät riskit suurenevat. Finanssikriisin aikana useat pankit eri jäsenvaltioissa ovat joutuneet vastaamaan oikeudessa syytöksiin liian monimutkaisten sijoitustuotteiden myymisestä ilman riittävän selkeää kuvausta riskeistä. Maineeseen liittyvän riskin minimoimiseksi pankki joutuu ottamaan myydyt sijoitustuotteet takaisin taseeseensa, jotta tyytymättömät asiakkaat eivät siirtäisi talletuksiaan toiseen pankkiin. Myös arvopaperipohjaisten rahoitustransaktioiden yhteydessä voi esiintyä maineeseen liittyviä riskejä, sillä transaktioissa laadukkaita likvidejä omaisuuseriä saaneiden pankkien olisi kyettävä palauttamaan omaisuuserät myös häiriötilanteissa. Innovatiiviset sijoitustuotteet voivat helposti joutua myös kuluttajansuojaviranomaisten toimien kohteiksi, mikä voi selvästi vähentää tietyntyyppisten innovatiivisten rahoitusvälineiden liikkeeseenlaskua. Finanssikriisin aikana esim. Belgian, Portugalin, Ranskan ja Tanskan viranomaiset ovat kehottaneet välttämään monimutkaisten sijoitustuotteiden myymistä yksityissijoittajille.

III.2.4 Likviditeetinvaihtosopimuksiin liittyvät erityisriskit

Viranomaisten on hankala määrittää, seurata ja valvoa likviditeetinvaihtosopimuksiin liittyviä mahdollisia riskejä muun muassa siksi, että näitä sopimuksia voidaan strukturoida monilla eri tavoilla eikä niistä ole tällä hetkellä saatavilla riittävästi tietoa. Niitä ei siis ole määritelty selkeästi.

EJRK:n kyselyn tulosten perusteella pankin luottoluokitus vaikuttaa vakuuksien ja vastapuolten valintaan takaisinostosopimuksena tehtävissä likviditeetinvaihtosopimuksissa. Pankeilla, joiden luottoluokitus on heikko, vain 20 % toimitettavista vakuuksista on valtioiden velkainstrumentteja. Muiden pankkien toimittamista vakuuksista valtioiden velkainstrumentteja on noin 70 %. Asuntolainojen osuus on suurempi niillä pankeilla, joiden luokitus on heikko (ks. kuvio 28). Myös vastapuolten valinnassa on huomattavia eroja: investointiluokkaa huonomman luokituksen saaneiden pankkien vastapuolina on vain luottolaitoksia, kun taas paremman luokituksen saaneilla pankeilla on myös muunlaisia vastapuolia, joista suurin osa on pankkisektoriin kuulumattomia rahoituslaitoksia.

Kuvio 28

Käteisvakuudellisina takaisinostosopimuksina toteutetuissa likviditeetinvaihtosopimuksissa ja katetuissa vakuudellisissa takaisinostosopimuksissa toimitetut vakuudet omaisuuserätyypin ja pankin luottoluokituksen mukaan

Arvopaperilainauksessa pankit toimittivat yleensä vakuudeksi valtioiden velkainstrumentteja (40 % kaikista vakuuksista, joskin maakohtaisia eroja voi esiintyä). Myös näissä taloustoimissa vastapuolina on enimmäkseen luottolaitoksia (42 % unionimaiden pankkeja ja 22 % unioniin kuulumattomien maiden pankkeja eli kaikkiaan 64 %) sekä muita rahoituslaitoksia (9 % rahamarkkinarahastoja, 7 % muita rahastoja ja 12 % muita vastapuolia eli kaikkiaan 28 %).

Vaikutukset vakuutusalaan

Likviditeetinvaihtosopimusten osapuolina ovat usein pankki ja vakuutusyhtiö. Likvidejä varoja lainaksi antavien vakuutusyhtiöiden riskit ovat erilaisia kuin varoja lainaksi ottavien pankkien, mutta vakuutusyhtiöidenkin riskit voivat olla merkittäviä. Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomainen tarkastelee parhaillaan likviditeetinvaihtosopimuksia, joissa yhtenä osapuolena on jokin vakuutusalan toimija.

Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomainen käynnisti maali