Ensimmäinen komission direktiivi 79/796/ETY, annettu 26 päivänä heinäkuuta 1979, tiettyjen elintarvikkeena käytettävien sokereiden analyysimenetelmistä



Virallinen lehti nro L 239 , 22/09/1979 s. 0024 - 0052

Suomenk. erityispainos Alue 13 Nide 10 s. 0080

Kreikank. erityispainos: Luku 13 Nide 8 s. 0222

Ruotsink. erityispainos Alue 13 Nide 10 s. 0080

Espanjank. erityispainos: Luku 13 Nide 10 s. 0190

Portugalink. erityispainos: Luku 13 Nide 10 s. 0190



ENSIMMÄINEN KOMISSION DIREKTIIVI, annettu 26 päivänä heinäkuuta 1979, tiettyjen elintarvikkeena käytettävien sokereiden analyysimenetelmistä (79/796/ETY) EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka ottaa huomioon Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen, ottaa huomioon tiettyjä elintarvikkeena käytettäviä sokereita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 11 päivänä joulukuuta 1973 annetun neuvoston direktiivin 73/437/ETY(1) ja erityisesti sen 11 artiklan, sekä katsoo, että mainitun direktiivin 11 artiklassa säädetään, että tiettyjen sokereiden koostumus on tarkastettava yhteisön analyysimenetelmillä, on suotavaa vahvistaa ensimmäinen sarja sellaisia menetelmiä, joita koskevat tutkimukset on saatettu loppuun, sokerin tai valkosokerin ja erikoispuhdistetun sokerin värilajin määritysmenetelmä, erikoispuhdistetun sokerin, sokeriliuoksen, inverttisokeriliuoksen ja inverttisokerisiirapin johtokykyisen tuhkan mittausmenetelmä sekä erikoispuhdistetun sokerin liuoksen ja sokeriliuoksen värinmääritysmenetelmä vahvistetaan direktiivin 73/437/ETY liitteessä, toisaalta niin kauan kuin yhteisön tulevat menetelmät pelkistävien sokereiden määrittämisestä eivät ole valmiit, on suositeltavaa antaa jäsenvaltioille edelleen mahdollisuus sallia Lanen ja Eynonin menetelmän käyttö (menetelmät 7 ja 8 liitteessä II, III.3 ja III.4) Luff-Schoorlin menetelmän asemesta (menetelmä 6 liitteessä II, III.3 ja III.4), ja tässä direktiivissä säädetyt analyysimenetelmät ovat pysyvän elintarvikekomitean lausunnon mukaiset, ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN: 1 artikla 1. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että liitteessä I säädettyjen ominaisuuksien tarkastamiseksi tarvittavat analyysit tehdään tämän direktiivin liitteessä II kuvatuilla menetelmillä. 2. Jollei toisessa alakohdassa toisin säädetä, seuraavien sokereiden pelkistävät sokerit on määritettävä Luff-Schoorlin menetelmällä (liite II, menetelmä 6): - sokeriliuos; - valkosokeriliuos; - inverttisokeriliuos; - puhdistetun inverttisokerin liuos; - inverttisokerisiirappi; - tärkkelyssiirappi; - kuivattu tärkkelyssiirappi; - glukoosimonohydraatti; - kidevedetön glukoosi. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin vaatia alueellaan Lanen ja Eynonin menetelmän käyttöä (liite II, menetelmä 7 tai 8 soveltuvin osin) yhden tai useamman edellä luetellun sokerin pelkistävien sokerien määrittämiseksi. 3. Jos jäsenvaltio käyttää kohdan 2 toisessa alakohdassa säädettyä mahdollisuutta, sen on ilmoitettava asiasta komissiolle ja muille jäsenvaltioille viipymättä. 2 artikla Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset tai hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 18 kuukauden kuluessa sen tiedoksi antamisesta. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä. 3 artikla Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille. Tehty Brysselissä 26 päivänä heinäkuuta 1979. Komission puolesta Étienne DAVIGNON Komission jäsen (1) EYVL N:o L 356, 27.12.1973, s. 71 LIITE I TIETTYJÄ ELINTARVIKKEENA KÄYTETTÄVIÄ SOKEREITA KOSKEVIEN YHTEISÖN ANALYYSIMENETELMIEN SOVELTAMISALA I. Kuivuessa tapahtuvan massahäviön määritys - puolivalkoisessa sokerissa - sokerissa tai valkosokerissa (Menetelmä 1, liite II) - erikoispuhdistetussa sokerissa II. Kuiva-aineen määritys: II.1 - glukoosisiirapista - kuivatusta glukoosisiirapista (Menetelmä 2, liite II) - glukoosimonohydraatista - kidevedettömästä glukoosista II.2 - sokeriliuoksesta tai valkosokeriliuoksesta - inverttisokeriliuoksesta tai puhdistetusta inverttisokeriliuoksesta (Menetelmä 3, liite II) - inverttisokerisiirapista tai puhdistetusta inverttisokerisiirapista III. Pelkistävien sokerien mittaus: III.1 - puolivalkoisesta sokerissa (Menetelmä 4, liite II) III.2 - sokerista tai valkosokerista (Menetelmä 5, liite II) - erikoispuhdistetusta sokerista III.3 - sokeriliuoksesta - valkosokeriliuoksesta - inverttisokeriliuoksesta (Menetelmä 6 tai 7, liite II) - puhdistetusta inverttisokeriliuoksesta - inverttisokerisiirapista - puhdistetusta inverttisokerisiirapista III.4 - glukoosisiirapista - kuivatusta glukoosisiirapista (Menetelmä 6 tai 8, liite II) - glukoosimonohydraatista - kidevedettömästä glukoosista IV. Sulfaattituhkan määritys: - glukoosisiirapista - kuivatusta glukoosisiirapista (Menetelmä 9, liite II) - glukoosimonohydraatista - kidevedettömästä glukoosista V. Polarisaation määritys: - puolivalkoisesta sokerista - sokerista tai valkosokerista (Menetelmä 10, liite II) - erikoispuhdistetusta sokerista LIITE II ANALYYSIMENETELMÄT TIETTYJEN ELINTARVIKKEENA KÄYTETTÄVIEN SOKEREIDEN KOOSTUMUKSEN TARKASTAMISESSA JOHDANTO 1. Analysoitavan näytteen valmistaminen Laboratoriossa otettu näyte sekoitetaan huolellisesti. Näytteestä erotetaan vähintään 200 gramman osanäyte, joka siirretään välittömästi puhtaaseen, kuivaan ja kosteudenpitävään astiaan, jossa on ilmatiivis kansi. 2. Reagenssit ja laitteet Laitteiden kuvauksessa viitataan ainoastaan erikoisvälineisiin ja laitteisiin taikka laitteisiin ja välineisiin, jotka edellyttävät erityisiä standardeja. Tässä direktiivissä vedellä tarkoitetaan tislattua tai demineralisoitua vettä tai vettä, jonka puhtaus on vähintään vastaava. Kaikkien reagenssien on täytettävä analyyttisille reagensseille asetettavat vaatimukset, ellei toisin ilmoiteta. Tässä direktiivissä reagenssiliuoksella tarkoitetaan vesiliuosta, jollei sitä muuksi määritetä. 3. Tulosten ilmoittaminen Virallisessa analyysiraportissa ilmoitetun tuloksen on oltava vähintään kahden tyydyttävän toistuvan määrityksen keskiarvo. Jollei toisin ilmoiteta, tulokset on esitettävä prosentteina alkuperäisen, laboratoriossa otetun näytteen massasta. Näin esitetyn tuloksen merkitsevien numeroiden määrä riippuu menetelmän tarkkuudesta. MENETELMÄ 1 KUIVUESSA TAPAHTUVAN MASSAHÄVIÖN MÄÄRITYS 1. Soveltamisala Menetelmällä määritetään massahäviö kuivuvasta - puolivalkoisesta sokerista - sokerista tai valkosokerista - erikoispuhdistetusta sokerista 2. Määritelmä "Kuivuessa tapahtuva massahäviö": kuivuessa tapahtuvan massahäviön arvo tässä esitetyllä menetelmällä määritettynä. 3. Periaate Kuivuessa tapahtuva massahäviö määritetään kuivattamalla näyte 103 ± 2 °C lämpötilassa. 4. Laitteet 4.1 Analyysivaaka, jonka tarkkuus on 0,1 mg. 4.2 Asianmukaisesti ventiloitu ja termostaattisesti valvottu uuni, jonka lämpötilana voidaan ylläpitää 103 ± 2 °C. 4.3 Tasapohjainen näytteiden ja testiolosuhteiden vaikutuksen kestävä metallinen punnitusastia, jonka läpimitta on vähintään 100 mm ja syvyys vähintään 30 mm. 4.4 Kuivauslaite, joka sisältää vasta aktivoitua silikageeliä ja joka on varustettu vesipitoisuuden ilmaisimella. 5. Menettely Huomaa: 5.3 P5.7 kohdassa kuvatut toimet on tehtävä heti näyteastian avaamisen jälkeen. 5.1 Punnitusastia (4.3) kuivataan uunissa (4.2) vakiopainoonsa 103 ± 2 °C lämpötilassa. 5.2 Astian annetaan jäähtyä kuivauslaitteessa (4.4) vähintään 30 P35 minuuttia ja punnitaan sitten lähimmän 0,1 milligramman tarkkuudella. 5.3 Noin 20 P30 g näytettä punnitaan huolellisesti punnitusastialle lähimmän 0,1 milligramman tarkkuudella. 5.4 Punnitusastia laitetaan uuniin (4.2) 103 ± 2 °C lämpötilaan kolmeksi tunniksi. 5.5 Astian annetaan jäähtyä kuivauslaitteessa (4.4) ja punnitaan sitten lähimmän 0,1 milligramman tarkkuudella. 5.6 Astia asetetaan takaisin uuniin 103 ± 2 °C lämpötilaan 30 minuutiksi. Astian annetaan jäähtyä kuivauslaitteessa (4.4) ja punnitaan sitten lähimmän 0,1 milligramman tarkkuudella. Jos kahden punnituksen tuloksien ero on yli 1 mg, tämä toimenpide toistetaan. Jos massa kasvaa, laskelmissa käytetään pienintä punnituslukemaa. 5.7 Kuivauksen kokonaisaika ei saa ylittää neljää tuntia. 6. Tulosten ilmoittaminen 6.1 Kaava ja laskentamenetelmä Kuivuessa tapahtuva massahäviö saadaan prosentteina näytteen massasta seuraavan kaavan avulla: >NUM>(m° Pm1) >DEN>m° × 100 jossa: m° = testiannoksen alkumassa grammoina m1 = testiannoksen massa grammoina kuivauksen jälkeen. 6.2 Toistettavuus Saman analysoijan samoissa olosuhteissa samanaikaisesti tai nopeasti peräkkäin kahdessa saman näytteen määrityksessä saamien tulosten erotus ei saa olla yli 0,02 g sataa näytegrammaa kohti. MENETELMÄ 2 KUIVA-AINEEN MÄÄRITYS Tyhjiöuunimenetelmä 1. Tarkoitus ja soveltamisala Menetelmällä määritetään kuiva-ainepitoisuus: - glukoosisiirapista; - kuivatusta glukoosisiirapista; - glukoosimonohydraatista; - kidevedettömästä glukoosista. 2. Määritelmä "Kuiva-ainepitoisuus: kuiva-ainepitoisuus tässä esitetyllä menetelmällä määritettynä. 3. Periaate Kuiva-aine määritetään 70 ± 1 °C lämpötilassa tyhjiöuunin avulla paineessa, joka ei ylitä 3,3 kPa (34 mbar). Glukoosisiirapista ja kuivatusta glukoosisiirapista valmistetaan testiannokset sekoittamalla ne ennen kuivausta veteen ja piimaahan. 4. Reagenssit 4.1 Piimaa: laitetaan Büchnerin suppiloon ja puhdistetaan pesemällä toistuvasti laimealla suolahapolla (1 ml väkevöityä happoa, jonka tiheys 20 °C lämpötilassa on 1,19 g/ml, yhteen litraan vettä). Käsittely on valmis, kun pesuneste säilyy selvästi happamena. Pestään vedellä, kunnes suodatetun veden pH-arvo on yli 4. Kuivataan uunissa 103 ± 2 °C lämpötilassa ja varastoidaan ilmatiiviiseen astiaan. 5. Laitteet 5.1 Vuotamaton termostaattisesti valvottu tyhjiökuivausuuni, joka on varustettu lämpömittarilla ja tyhjiöpainemittarilla. Uunin on oltava siten suunniteltu, että lämpö siirtyy nopeasti hyllyille asetettuihin punnitusastioihin. 5.2 Ilmakuivauslaite, joka koostuu vasta aktivoidulla kuivalla silikageelillä tai vastaavalla kuivausaineella täytetystä lasikolumnista ja joka on varustettu vesipitoisuuden ilmaisimella. Kolumni on asennettu sarjaan uunin ilmanottoon kytketyn, väkevöityä rikkihappoa sisältävän kaasun esipuhdistimen kanssa. 5.3 Tyhjiöpumppu, jolla uunin sisäinen paine voidaan pitää arvossa 3.3 kPa (34 mbar) tai pienempänä. 5.4 Tasapohjainen näytteiden ja testiolosuhteiden vaikutuksen kestävä metallinen punnitusastia, jonka läpimitta on vähintään 100 mm ja syvyys vähintään 30 mm. 5.5 Lasitanko, jonka pituus estää sitä vajoamasta kokonaan astiaan. 5.6 Kuivauslaite, joka sisältää vasta aktivoitua silikageeliä ja joka on varustettu vesipitoisuuden ilmaisimella. 5.7 Analyysivaaka, jonka tarkkuus on 0,1 mg. 6. Menettely 6.1 Noin 30 g piimaata (4.1) kaadetaan lasitangolla (5.5) varustettuun punnitusastiaan (5.4). Kokonaisuus asetetaan uuniin (5.1), jonka lämpötila on 70 ± 1 °C, ja paine lasketaan arvoon 3,3 kPa (34 mbar) tai sen alle. Kuivataan vähintään viisi tuntia imemällä hidas ilmavirta uuniin kuivauslaitteen kautta. Paine tarkistetaan aika ajoin ja korjataan tarvittaessa. 6.2 Uuniin palautetaan normaali ilmanpaine kasvattamalla varovasti kuivan ilman sisäänottoa. Punnitusastia ja lasitanko laitetaan välittömästi kuivauslaitteeseen (5.6). Annetaan jäähtyä ja punnitaan. 6.3 Noin 10 g analysoitavaa näytettä punnitaan tarkasti lähimmän 1 milligramman tarkkuudella 100 millilitran astiaan. 6.4 Testiannos laimennetaan käyttämällä 10 ml lämmintä vettä, ja seos siirretään kvantitatiivisesti punnitusastiaan lasitangon (5.5) avulla. 6.5 Testiannos ja lasitanko siirretään uuniin punnitusastiassa, ja paine lasketaan arvoon 3,3 kPa (34) mbar tai pienemmäksi. Kuivataan 70 ± 1 °C lämpötilassa päästämällä hidas, kuiva ilmavirta uunin läpi. Kuivauksen tulee jatkua 20 tuntia, massahäviön määrän pitäisi olla havaittavissa ensimmäisen päivän lopulla. Tyhjiöpumppu on pidettävä käynnissä esivalitulla paineella ja hitaan, kuivan ilmavirran on annettava päästä uuniin niin, että paine on yön ajan noin 3,3 kPa (34 mbar) tai pienempi. 6.6 Uuniin palautetaan normaali ilmanpaine kasvattamalla varovasti kuivan ilman sisäänottoa. Punnitusastia ja lasitanko laitetaan välittömästi kuivauslaitteeseen. Annetaan jäähtyä ja punnitaan lähimmän 1 milligramman tarkkuudella. 6.7 Toimenpidettä 6.5 jatketaan vielä neljän tunnin ajan. Uuniin palautetaan normaali ilmanpaine, ja punnit- usastia laitetaan välittömästi kuivauslaitteeseen. Annetaan jäähtyä ja punnitaan. Tarkastetaan, onko massa vakioitunut. Massan katsotaan vakioituneen tyydyttävästi, jos saman astian kahden punnituksen erotus on alle 2 mg. Jos erotus on suurempi, toistetaan toimenpide 6.7. 6.8 Määritettäessä kuiva-ainetta kidevedettömästä glukoosista ja glukoosimonohydraatista piimaan ja veden käyttö ei ole tarpeen. 7. Tulosten ilmoittaminen 7.1 Kaava ja laskentamenetelmä Kuiva-ainepitoisuus saadaan prosenttina näytteen massasta seuraavan kaavan avulla: (m1 Pm2) × >NUM>100 >DEN>m° jossa: m° = testiannoksen alkuperäinen massa grammoina, m1 = punnitusastian, piimaan, lasitangon ja testiannoksen jäämän yhteinen massa grammoina kuivauksen jälkeen, m2 = punnitusastian, piimaan ja lasitangon yhteinen massa grammoina. 7.2 Toistettavuus Saman analysoijan samoissa olosuhteissa samanaikaisesti tai nopeasti peräkkäin kahdessa saman näytteen määrityksessä saamien tulosten erotus ei saa olla yli 0,12 g sataa näytegrammaa kohti. MENETELMÄ 3 KOKONAISKUIVA-AINEEN MÄÄRITYS (Valontaittomenetelmä) 1. Tarkoitus ja soveltamisala Menetelmällä määritetään kuiva-ainepitoisuus: - sokeriliuoksesta; - valkosokeriliuoksesta; - inverttisokeriliuoksesta; - puhdistetun inverttisokerin liuoksesta; - inverttisokerisiirapista; - puhdistetun inverttisokerin siirapista. 2. Määritelmä "Kuiva-ainepitoisuus": kuiva-ainepitoisuus tässä esitetyllä menetelmällä määritettynä. 3. Periaate Testiannoksen taitekerroin määritetään 20 °C lämpötilassa ja muunnetaan kuiva-ainepitoisuudeksi käyttämällä taulukoita, jotka esittävät konsentraation taitekertoimen funktiona. 4. Laitteet 4.1 Refraktometri, jonka tarkkuus on neljä desimaalia, ja jossa on lämpömittari sekä termostaattisesti valvottuun 20 ± 0,5 °C vesihauteeseen kytketty vedenkiertopumppu. 4.2 Valonlähde, joka käsittää natriumhöyrylampun. 5. Menettely 5.1 Jos näytteessä havaitaan kiteitä, ne liuotetaan laimentamalla näyte suhteessa 1:1 (m/m). 5.2 Näytteen taitekerroin mitataan refraktometrillä (4.1) 20 °C lämpötilassa. 6. Tulosten ilmoittaminen 6.1 Kuiva-ainepitoisuus lasketaan alla olevasta taulukosta, joka osoittaa sakkaroosiliuosten taitekertoimet 20 °C lämpötilassa, ja korjataan inverttisokerien osalta lisäämällä taulukossa näkyvään tulokseen 0,022 jokaista näytteessä analysoitua inverttisokeriprosenttia kohti. 6.2 Jos näyte on laimennettu vedellä suhteessa 1:1 (m/m), laskettu kuiva-ainepitoisuus on kerrottava kahdella. 6.3 Toistettavuus Saman analysoijan samoissa olosuhteissa samanaikaisesti tai nopeasti peräkkäin kahdessa saman näytteen määrityksessä saamien tulosten erotus ei saa olla yli 0,2 g kuiva-ainetta sataa näytegrammaa kohti. >TAULUKON PAIKKA> MENETELMÄ 4 PELKISTÄVIEN SOKEREIDEN MÄÄRITTÄMINEN ILMAISTUNA INVERTTISOKEREINA (Berliinin instituutin -menetelmä) 1. Tarkoitus ja soveltamisala Menetelmällä määritetään puolivalkoisesta sokerista pelkistävän sokerin pitoisuus ilmaistuna inverttisokereina. 2. Määritelmä "Pelkistävät sokerit ilmaistuna inverttisokereina": Pelkistävien sokereiden pitoisuus tässä esitetyllä menetelmällä määritettynä. 3. Periaate Pelkistäviä sokereita sisältävällä näyteliuoksella pelkistetään kupari(II)kompleksin liuos. Tällöin muodostuva kupari(I)oksidi hapetetaan jodistandardiliuoksella, jonka ylijäämä titrataan takaisin natriumtiosulfaattistandardiliuoksella. 4. Reagenssit 4.1 Kupari(II)liuos (Müllerin liuos). 4.1.1 35 g kupari(II)sulfaattia, pentahydraattia (CuSO4 75H2O) liuotetaan 400 millilitraan kiehuvaa vettä. Annetaan jäähtyä. 4.1.2 173 g natriumkaliumtartraattitetrahydraattia (Rochellen suolaa tai seignettesuolaa; KNaC4H4O6 74H2O) ja 68 g kidevedetöntä natriumkarbonaattia liuotetaan 500 millilitraan kiehuvaa vettä. Annetaan jäähtyä. 4.1.3 Molemmat liuokset (4.1.1 ja 4.1.2) siirretään yhden litran mittapulloon ja lisätään vettä, kunnes seosta on yksi litra. Lisätään 2 g aktiivihiiltä, ravistetaan, annetaan seistä useita tunteja ja suodatetaan paksun suodatinpaperin tai kalvosuodattimen läpi. Jos säilytyksen aikana tulee näkyviin pieniä määriä kupari(I)oksidia, liuos on suodatettava uudestaan. 4.2 Etikkahappo, 5 moolia/litra. 4.3 Jodiliuos, 0,01665 moolia/litra (eli 0,0333 N, 4,2258 g/l). 4.4 Natriumtiosulfaattiliuos, 0,0333 moolia/litra. 4.5 Tärkkelysliuos: yhteen litraan kiehuvaa vettä lisätään 5 g liukenevaa tärkkelystä, joka on seostettu 30 millilitraan vettä. Keitetään kolme minuuttia, annetaan jäähtyä ja lisätään tarvittaessa säilytysaineeksi 10 milligrammaa elohopea(II)jodidia. 5. Laitteet 5.1 Kartiopullo, 300 ml; tarkkuusbyrettejä ja pipettejä. 5.2 Vesihaude, kiehuva 6. Menettely 6.1 Näytteestä punnitaan 300 millilitran kartiopulloon annos (korkeintaan 10 g), jossa on enintään 30 mg inverttisokeria ja liuotetaan noin 100 millilitraan vettä. Samaan pulloon pipetoidaan 10 ml kupari(II)liuosta (4.1). Pullon sisältö sekoitetaan ravistelemalla ja laitetaan kiehuvaan vesihauteeseen (5.2) tasan 10 minuutiksi. Kartiopullossa olevan liuoksen pinnan tulee olla vähintään 20 mm vesihauteen vedenpinnan alapuolella. Pullo jäähdytetään nopeasti kylmässä, virtaavassa vedessä. Samalla liuosta ei saa hämmentää, jotta ilmakehän happi ei uudelleenhapettaisi saostunutta kupari(I)oksidia. Lisätään pipetillä ravistamatta 5 ml etikkahappoa, jonka väkevyys on 5 moolia/litra (4.2) ja heti sen jälkeen byretistä ylijäämä (20 P40 ml) jodiliuosta, jonka väkevyys on 0,01665 moolia/litra (4.3). Kuparisaostuma liuotetaan hämmentämällä. Ylijäämäjodi titrataan natriumtiosulfaattiliuoksella, jonka väkevyys on 0,0333 moolia/litra (4.4) käyttämällä indikaattorina tärkkelysliuosta (4.5). Indikaattori lisätään titrauksen loppupuolella. 6.2 Suoritetaan sokeakoe vedellä. Koe on suoritettava jokaisen uuden kupari(II)liuoksen (4.4) kohdalla. Titraus ei saa ylittää 0,1 millilitraa. 6.3 Suoritetaan tarkistusmittaus sokeriliuoksella kylmäolosuhteissa. Annetaan seistä huoneenlämmössä 10 minuuttia, jotta rikkidioksidin kaltaiset pelkistysaineet ehtivät reagoida. 7. Tulosten ilmoittaminen 7.1 Kaava ja laskentamenetelmä Käytetyn jodin tilavuus = lisätty ylijäämäjodi (0,01665 moolia/litra) miinus titrauksessa käytetty natriumtiosulfaatti (0,0333 moolia/litra). Jodin (0,01665 moolia/litra) tilavuus (ml) korjataan vähentämällä: 7.1.1 vedellä tehdyssä sokeassa kokeessa (6.2) kulutettu tilavuus millilitroina, 7.1.2 sokeriliuoksella tehdyssä kylmäkokeessa (6.3) kulutettu tilavuus millilitroina. 7.1.3 2 ml jokaista käytetyn laimennoksen kymmentä sakkaroosigrammaa kohti tai vastaava suhteutettu määrä, jos näytteessä on alle 10 g sakkaroosia (sakkaroosikorjaus). Näiden korjausten jälkeen yksi millilitra reagoinutta jodiliuosta (4.3) vastaa yhtä milligrammaa inverttisokeria. Inverttisokerisisältö prosentteina näytteestä saadaan kaavalla: >NUM>V1 >DEN>10 × m° jossa: V1 = jodiliuoksen (4.3) määrä millilitroina korjauksen jälkeen, m° = käytetyn näytteen massa grammoina. 7.2 Toistettavuus Saman analysoijan samoissa olosuhteissa samanaikaisesti tai nopeasti peräkkäin kahdessa saman näytteen määrityksessä saamien tulosten erotus ei saa olla enempää kuin 0,02 g sataa näytegrammaa kohti. MENETELMÄ 5 PELKISTÄVIEN SOKEREIDEN MÄÄRITYS ILMAISTUNA INVERTTISOKEREINA (Knightin ja Allenin menetelmä) 1. Tarkoitus ja soveltamisala Menetelmällä määritetään pelkistävän sokerin pitoisuus inverttisokereina ilmaistuna: - sokerista tai valkosokerista; - erikoispuhdistetusta sokerista. 2. Määritelmä "Pelkistävät sokerit ilmaistuna inverttisokereina": Pelkistävien sokereiden pitoisuus tässä esitetyllä menetelmällä määritettynä. 3. Periaate Kupari(II)reagenssia lisätään näyteliuokseen, reagenssi pelkistetään. Pelkistymätön reagenssi titrataan takaisin EDTA-liuoksella. 4. Reagenssit 4.1 Etyleenidiamiinitetraetikkahappoliuos (dinatriumsuola) (EDTA), jonka väkevyys on 0,0025 moolia/litra: 0,930 g EDTAa liuotetaan veteen ja lisätään vettä yhden litran tilavuuteen saakka. 4.2 Mureksidi-indikaattoriliuos: 0,25 g mureksidia lisätään 50 millilitraan vettä ja sekoitetaan 20 millilitraan metyleenisini-vesi -liuosta, jonka väkevyys on 0,2 g/100 ml. 4.3 Alkaalinen kuparireagenssi: liuotetaan 25 g vedetöntä natriumkarbonaattia ja 25 g kaliumnatriumtartraattitetrahydraattia noin 600 millilitraan vettä, jossa on 40 ml natriumhydroksidia väkevyydeltään 1,0 moolia/litra. Liuotetaan 6 g kupari(II)sulfaattipentahydraattia (CuSO4 75H2O) noin 100 millilitraan vettä ja lisätään tartraattiliuokseen. Laimennetaan vedellä yhden litran tilavuuteen. Huomaa: Liuoksen käyttöikä on rajoitettu (yksi viikko). 4.4 Inverttisokeristandardiliuos: Liuotetaan 250 millilitran mittapullossa 23,750 g puhdasta sakkaroosia (4.5) noin 120 millilitraan vettä, lisätään 9 ml suolahappoa (dzeeta = 1.16) ja annetaan seistä kahdeksan päivää huoneenlämmössä. Liuos laimennetaan 250 millilitran tilavuuteen, ja hydrolyysin päättyminen tarkistetaan polarimetrillä tai sokerimittarilla 200 mm koeputkessa. Lukeman tulee olla P 11.80° ± 0,05 °S (ks. 8 kohta). 200 ml tätä liuosta erotetaan pipetillä 2000 millilitran mittapulloon. Laimennetaan vedellä ja lisätään ravistaen (emäskerääntymien välttämiseksi) 71,4 ml natriumhydroksidiliuosta (1 mooli/litra), johon on liuotettu 4 g bensoehappoa (ks. 8 kohta). Liuos laimennetaan 2 000 millilitraksi, jolloin inverttisokeriliuoksen väkevyydeksi tulee 1 g/100 ml. Liuoksen pH-arvon on oltava noin 3. Tämä varastoliuos on laimennettava vasta juuri ennen käyttöä. 4.5 Puhdas sakkaroosi: puhdas sakkaroosinäyte, jonka inverttisokeripitoisuus ei ole yli 0,001 g/100 g. 5. Laitteet 5.1 Koeputkia, 150 × 20 mm. 5.2 Valkoinen posliiniastia. 5.3 Analyysivaaka, jonka tarkkuus on 0,1 mg. 6. Menettely 6.1 Liuotetaan koeputkessa (5.1) 5 g sokerinäytettä 5 millilitraan kylmää vettä. Lisätään 2 ml kuparireagenssia (4.3) ja sekoitetaan. Koeputki upotetaan kiehuvaan vesihauteeseen viideksi minuutiksi ja jäähdytetään sitten kylmässä vedessä. 6.2 Liuos siirretään kvantitatiivisesti koeputkessa valkoiseen posliiniastiaan (5.2) käyttämällä mahdollisimman vähän vettä, lisätään kolme tippaa indikaattoria (4.2) ja titrataan EDTA-liuoksella (4.1). Titrauksessa käytettävän EDTA-liuoksen määrä millilitroina on V°. Juuri ennen titrauksen päätepistettä liuoksen väri muuttuu vihreästä harmaan kautta purppuranpunaiseksi. Tämä purppuraväri häviää hitaasti, kun kupari(I)oksidi hapettuu kupari(II)oksidiksi suhteessa, joka riippuu pelkistetyn kuparin väkevyydestä. Siksi titrauksen päätepiste on saavutettava melko nopeasti. 6.3 Laaditaan kalibrointikäyrä lisäämällä tunnettu määrä inverttisokeria (sopivasti laimennettu liuos 4.4) viiteen grammaan puhdasta sakkaroosia (4.5) ja lisätään kylmää vettä niin, että liuoksen määrä kasvaa yhteensä 5 ml:ksi. Titraustilavuudet (ml) merkitään kaavioon suhteessa inverttisokeriprosenttiin, joka on lisätty 5 grammaan sakkaroosia: syntyvä käyrä on suora viiva, jonka ulottuvuus sadan gramman näytteessä on 0,001 P0,019 g/100 g inverttisokeria. 7. Tulosten ilmoittaminen 7.1 Laskentamenetelmä Kalibrointisuoralta luetaan inverttisokeriprosentti, joka vastaa näytettä analysoitaessa määritettyä EDTAn tilavuutta (V° ml). 7.2 Jos analysoitavan näytteen väkevyys on yli 0,017 g inverttisokeria sataa näytegrammaa kohti, menetelmässä (6.1) valmistetun näytteen määrää on pienennettävä sopivasti, mutta analyysinäytteen määräksi on tehtävä puhtaalla sakkaroosilla (4.5) viisi grammaa. 7.3 Toistettavuus Saman analysoijan samoissa olosuhteissa samanaikaisesti tai nopeasti peräkkäin kahdessa saman näytteen määrityksessä saamien tulosten erotus ei saa olla yli 0,005 g sataa näytegrammaa kohti. 8. Huomaa S-asteet muunnetaan polarimetriasteiksi jakamalla luvulla 2,889 (200 mm tarkkuusputket, valonlähde, joka käsittää natriumhöyrylampun. Laitteen on oltava huoneessa, jonka lämpötila voidaan pitää lähellä 20 °C.) MENETELMÄ 6 PELKISTÄVÄN SOKERIN MÄÄRITYS ILMAISTUNA INVERTTISOKERINA TAI DEKSTROOSIEKVIVALENTTINA (Luff-Schoorl -menetelmä) 1. Tarkoitus ja soveltamisala Menetelmällä määritetään: 1.1 Pelkistävien sokereiden pitoisuus ilmaistuna inverttisokerina: - sokeriliuoksesta; - valkosokeriliuoksesta; - inverttisokeriliuoksesta; - puhdistetun inverttisokerin liuoksesta; - inverttisokerisiirapista; - puhdistetun inverttisokerin siirapista. 1.2 Pelkistävän sokerin pitoisuus ilmaistuna ja laskettuna (kuiva-aineesta) dekstroosiekvivalenttina: - tärkkelyssiirapista; - kuivatusta tärkkelyssiirapista. 1.3 Pelkistävän sokerin pitoisuus ilmaistuna D-glukoosina: - glukoosimonohydraatista; - kidevedettömästä glukoosista. 2. Määritelmä "Inverttisokereina, D-glukoosina tai dekstroosiekvivalenttina ilmaistut pelkistävät sokerit": inverttisokereina, D-glukoosina tai dekstroosiekvivalenttina ilmaistujen tai laskettujen pelkistävien sokereiden pitoisuus tässä esitetyllä menetelmällä määritettynä. 3. Periaate Näytteen (tarvittaessa selkeytetyn) pelkistävät sokerit kuumennetaan kiehumispisteeseen normalisoiduissa olosuhteissa kupari(II)liuoksessa, joka on osittain pelkistetty kupari(I)ksi. Ylijäämäkupari(II)määritetään jodometrisesti. 4. Reagenssit 4.1 Carrez-liuos I: Liuotetaan 21,95 g sinkkiasetaattidihydraattia (Zn(CH3COO)2 72H2O) (tai 24 g sinkkiasetaattitrihydraattia (Zn(CH3COO)2 73H2O) ja 3 ml jääetikkaa veteen ja laimennetaan vedellä 100 millilitran tilavuuteen. 4.2 Carrez-liuos II: Liuotetaan 10,6 g kaliumheksasyaniferraatti II trihydraattia K4[Fe(CN)6] 73H2O veteen ja laimennetaan vedellä 100 millilitran tilavuuteen. 4.3 Luff-Schoorl -reagenssi: valmistetaan seuraavat liuokset: 4.3.1 Kupari(II)sulfaattiliuos: Liuotetaan 25 g raudatonta kupari(II)sulfaattipentahydraattia (CuSO4 75H2O) 100 millilitraan vettä. 4.3.2 Sitruunahappoliuos: Liuotetaan 50 g sitruunahappomonohydraattia (C6H8O7 7H2O) 50 millilitraan vettä. 4.3.3 Natriumkarbonaattiliuos: Liuotetaan 143,8 g kidevedetöntä natriumkarbonaattia noin 300 millilitraan lämmintä vettä ja annetaan jäähtyä. 4.3.4 Sitruunahappoliuos (4.3.2) lisätään natriumkarbonaattiliuokseen (4.3.3) yhden litran mittapullossa varovasti pyörittäen. Ravistellaan, kunnes kuohuminen lakkaa. Lisätään kupari(II)sulfaattiliuos (4.3.1) ja laimennetaan vedellä 1 000 millilitran tilavuuteen. Liuoksen annetaan seistä yön yli ja suodatetaan tarvittaessa. Näin saadun reagenssin molaarisuus tarkistetaan kohdassa 6.1 selostetulla menetelmällä (Cu 0,1 moolia/litra; Na2CO3 1 mooli/litra). 4.4 Natriumtiosulfaattiliuos, 0,1 moolia/litra 4.5 Tärkkelysliuos: Yhteen litraan kiehuvaa vettä lisätään seos, jossa on 5 g liukenevaa tärkkelystä 30 millilitrassa vettä. Keitetään kolme minuuttia, annetaan jäähtyä ja lisätään tarvittaessa säilytysaineeksi 10 milligrammaa elohopea(II)jodidia. 4.6 Rikkihappo, 3 moolia/litra. 4.7 Kaliumjodidiliuos, 30 % (m/v) 4.8 Hohkakivilastuja, jotka on keitetty suolahapossa, pesty vedellä hapottomiksi ja kuivattu. 4.9 Isopentanoli. 4.10 Natriumhydroksidi, 0,1 moolia/litra. 4.11 Suolahappo, 0,1 moolia/litra. 4.12 Fenolftaleiiniliuos, 1 % (m/v) etanolissa. 5. Laitteet 5.1 Kartiopullo, 300 ml, varustettu palautusjäähdyttimellä. 5.2 Ajastin. 6. Menettely 6.1 Luff-Schoorlin reagenssin (4.3) normalisointi. 6.1.1 25 millilitraan Luff-Schoorlin reagenssia lisätään 3 g kaliumjodidia ja 25 ml rikkihappoa (4.6), jonka väkevyys on 3 moolia/litra. Titrataan natriumtiosulfaatilla (4.4), jonka väkevyys on 0,1 moolia/litra, käyttämällä titrauksen loppupuolella indikaattorina tärkkelysliuosta (4.5). Jos natriumtiosulfaatin (0,1 moolia/litra) tilavuus ei ole 25 ml, reagenssi on tehtävä uudestaan. 6.1.2 Pipetoidaan 10 ml reagenssia 100 ml mittapulloon ja laimennetaan vedellä täyteen tilavuuteen. 10 ml laimennettua reagenssia lisätään pipetillä kartiopullossa 25 millilitraan suolahappoa (4.11), jonka väkevyys on 0,1 moolia/litra, ja kuumennetaan tunti kiehuvassa vesihauteessa. Jäähdytetään, täytetään alkuperäiseen tilavuuteen vastakeitetyllä vedellä ja titrataan natriumhydroksidilla (0,1 moolia/litra) käyttämällä indikaattorina fenolftaleiinia (4.12). Natriumhydroksidin (4.10) (0,1 moolia/litra) määrän tulee olla välillä 5,5 P6,5 ml. 6.1.3 Titrataan 10 ml laimennettua reagenssia (6.1.2) suolahapolla (4.11), jonka väkevyys on 0,1 moolia/litra, käyttämällä indikaattorina fenolftaleiinia (4.12). Päätepisteen merkkinä on violetin värin häipyminen. Suolahapon (4.11) (0,1 moolia/litra) määrän tulee olla välillä 6,0 P7,5 ml. 6.1.4 Luff-Schoorlin reagenssin pH-arvon on oltava välillä 9,3 P9,4 (20 °C). 6.2 Liuoksen valmistus 6.2.1 Punnitaan 1 milligramman tarkkuudella 5 g näytettä ja siirretään se kvantitatiivisesti 250 millilitran mittapulloon, jossa on 200 ml vettä. Selkeytetään tarvittaessa lisäämällä 5 ml Carrez-liuosta I (4.1) ja sen jälkeen 5 ml Carrez-liuosta II (4.2). Sekoitetaan kummankin lisäyksen jälkeen. Laimennetaan vedellä 250 millilitran tilavuuteen saakka. Suodatetaan tarvittaessa. 6.2.2 Liuos (6.2.1) laimennetaan niin, että 25 ml liuosta sisältää vähintään 15 mg ja enintään 60 mg pelkistäviä sokereita, ilmaistuna glukoosina. 6.3 Titraus Luff-Schoorlin menetelmällä Pipetoidaan 25 ml Luff-Schoorlin reagenssia (4.3) 300 ml kartiopulloon (5.1). Pipetoidaan 25 ml sokeriliuosta (6.2.2) kartiopulloon ja lisätään kaksi hohkakivilastua (4.8). Kartiopulloon (5.1) asennetaan palautusjäähdytin, ja laite pannaan välittömästi bunsenlampun asbestiverkolle. Verkossa on oltava reikä, jonka läpimitta on sama kuin pullon pohjan. Liuos kuumennetaan kiehumispisteeseen noin kahdessa minuutissa ja annetaan kiehua hiljaa tasan 10 minuuttia. Jäähdytetään välittömästi kylmässä vedessä ja titrataan seuraavalla tavalla viiden minuutin kuluttua: Lisätään 10 ml natriumjodidiliuosta (4.7) ja sen jälkeen varovasti (kuohunnan takia) 25 ml rikkihappoa (4.6), jonka väkevyys on 3 moolia/litra. Titrataan natriumtiosulfaattiliuoksella (4.4), jonka väkevyys on 3 moolia/litra), kunnes liuos on lähes väritön, lisätään indikaattoriksi muutama millilitra tärkkelysliuosta (4.5) ja jatketaan titrausta, kunnes sininen väri häipyy. Suoritetaan tarkistuskoe käyttämällä 25 ml vettä 25 ml sokeriliuoksen (6.2.2) asemesta. 7. Tulosten ilmoittaminen 7.1 Kaava ja laskentamenetelmä Alla olevasta taulukosta haetaan (tarvittaessa interpoloimalla) glukoosin tai inverttisokerin paino (mg), joka vastaa kahden titrauslukeman erotusta, ilmaistuna millilitroina natriumtiosulfaattiliuosta (0,1 moolia/litra) millilitroina. Tulos ilmoitetaan inverttisokerin tai D-glukoosin prosenttiosuutena (m/m) kuiva-aineesta. 7.2 Toistettavuus Saman analysoijan samoissa olosuhteissa samanaikaisesti tai nopeasti peräkkäin kahdessa saman näytteen titrauksessa saamien tulosten erotus ei saa olla yli 0,2 ml. 8. Huomaa Ennen rikkihapolla hapettamista liuokseen voidaan lisätä vaahtoamisen ehkäisemiseksi vähän isopentanolia (4.9). >TAULUKON PAIKKA> MENETELMÄ 7 PELKISTÄVIEN SOKEREIDEN MÄÄRITYS ILMAISTUNA INVERTTISOKERINA (Lanen ja Eynonin vakiotilavuusmuunnos) 1. Tarkoitus ja soveltamisala Menetelmällä määritetään inverttisokerina ilmaistut pelkistävät sokerit: - sokeriliuoksesta; - valkosokeriliuoksesta; - inverttisokeriliuoksesta; - puhdistetun inverttisokerin liuoksesta; - inverttisokerisiirapista; - puhdistetun inverttisokerin siirapista. 2. Määritelmä "Inverttisokerina ilmaistut pelkistävät sokerit": pelkistävien sokereiden pitoisuus tässä esitetyllä menetelmällä määritettynä. 3. Periaate Näyteliuos titrataan kiehumispisteessä tunnettua Fehlingin liuosmäärää vasten käyttämällä sisäisenä indikaattorina metyleenisinistä. 4. Reagenssit 4.1 Fehlingin liuos: 4.1.1 Liuos A: 69,3 g kupari(II)sulfaattipentahydraattia (CuSO4 75H2O) liuotetaan veteen ja laimennetaan 1 000 millilitran tilavuuteen saakka. 4.1.2 Liuos B: 346 grammaa kaksoisnatriumkaliumtartraattitetrahydraattia (KNaC4H4O6 74H2O) ja 100 grammaa natriumhydroksidia liuotetaan veteen ja laimennetaan 1 000 millilitran tilavuuteen. Kirkas liuos on dekantoitava ajoittain muodostuvasta sakasta. Huomaa: molemmat liuokset on säilytettävä ruskeassa tai merenvahanvärisessä pullossa. 4.2 Natriumhydroksidiliuos, 1 mooli/litra. 4.3 Inverttisokeristandardiliuos: 23,750 g puhdasta sakkaroosia liuotetaan noin 120 millilitraan vettä 250 millilitran mittapullossa, lisätään 9 ml suolahappoa (dzeeta = 1,16) ja annetaan seistä kahdeksan päivää huoneenlämmössä. Liuos laimennetaan 250 millilitran tilavuuteen, ja hydrolyysin päättyminen tarkistetaan polarimetrillä tai sokerimittarilla 200 millilitran koeputkessa. Mittarilukeman tulee olla P11,80° ± 0,05 °S (katso 8 kohta). 200 ml tätä liuosta pipetoidaan 2 000 millilitran mittapulloon. Laimennetaan vedellä ja lisätään ravistaen (emäskoostumien välttämiseksi) 71,4 ml natriumhydroksidiliuosta (1 mooli/litra) (4.2), johon on liuotettu 4 g bensoehappoa. Täytetään 2000 millilitran tilavuuteen, jolloin inverttisokeriliuoksen väkevyydeksi tulee 1 g/100 ml. Liuoksen pH-arvon tulee olla noin 3. Tämä varastoliuos on laimennettava vasta juuri ennen käyttöä. Valmistetaan inverttisokeriliuos, jonka väkevyys on 0,25 g/100 ml täyttämällä 250 millilitran mittapullo merkkiin saakka inverttiliuoksella, jonka väkevyys on 1 g/100 ml 20 °C lämpötilassa. Pullon sisältö kaadetaan 1 000 millilitran mittapulloon ja laimennetaan merkkiin saakka vedellä, jonka lämpötila on 20 °C. 4.4 Metyleenisiniliuos, 1 g/100 ml. 5. Laitteet 5.1 Kapeakaulaisia keittopulloja, 500 ml. 5.2 Byretti, 50 ml, jossa on tappi ja kaatonokka ja joka on merkitty 0,05 millilitran välein. 5.3 Pipettejä, merkinnät 20, 25 ja 50 ml. 5.4 Yhden merkin mittapulloja, 250, 1 000 ja 2 000 ml. 5.5 Kuumennin, jolla voidaan ylläpitää kiehumista 6.1 kohdassa kuvatuissa olosuhteissa, ja josta värimuutoksen päätepistettä voi tarkkailla ottamatta keittopulloa (5.1) pois lämmönlähteestä. 5.6 Ajastin, jonka tarkkuus on vähintään yksi sekunti. 6. Menettely 6.1 Fehlingin liuoksen standardointi 6.1.1 Puhtaaseen kuivaan keittolasiin pipetoidaan ensin 50 ml liuosta B (4.1.2) ja sitten 50 ml liuosta A (4.1.1) ja sekoitetaan hyvin. 6.1.2 Byretti huuhdellaan ja täytetään 0,25-prosenttisella (0,25 g/100 ml) inverttisokeriliuoksella (4.3). 6.1.3 500 millilitran keittopulloon (5.1) pipetoidaan 20 millilitraa sekoitettuja liuoksia A ja B (6.1.1). Lisätään 15 ml vettä. Byretistä lasketaan 39 ml inverttisokeriliuosta, lisätään pieni määrä kiehumakiviä, ja pullon sisältö sekoitetaan ravistelemalla kevyesti. 6.1.4 Pulloa sisältöineen kuumennetaan, kunnes liuos kiehuu, ja annetaan kiehua tasan kaksi minuuttia; pulloa ei saa ottaa pois lämmönlähteeltä eikä kiehumisen saa antaa päättyä kesken käsittelyn. Kiehumisen loppupuolella lisätään kolmesta neljään tippaa metyleenisiniliuosta (4.4), jolloin liuoksen värin tulee olla selvästi sininen. 6.1.5 Standardointia jatketaan lisäämällä byretistä inverttisokeristandardiliuos pieninä erinä, ensin 0,2 ml, sitten 0,1 ml ja lopuksi yksittäisinä tippoina päätepisteen saavuttamiseen saakka. Päätepiste ilmenee metyleenisinen aiheuttaman sinisen värin häviämisenä. Tämän jälkeen liuos muuttuu punertavaksi, mikä liittyy kupari(I)oksidin suspensioon. 6.1.6 Päätepiste pitäisi saavuttaa kolmen minuutin kuluttua kiehumisen alkamisesta. Titrausliuoksen kulutuksen V° tulee olla välillä 39,0 P41,0 ml. Jos V° osuu näiden rajojen ulkopuolelle, Fehlingin liuoksen A (4.1.1) kuparikonsentraatiota korjataan ja standardointi toistetaan. 6.2 Näyteliuosten valmistus Testinäyteliuosten väkevyyden tulee olla sellainen, että 100 millilitrassa liuosta on 250 P400 milligrammaa inverttisokeria. 6.3 Esitesti 6.3.1 Esitestillä on varmistettava, että liuosten A ja B 20 millilitran seokseen lisättävä vesimäärä on riittävä sen varmistamiseksi, että lopullinen tilavuus titrauksen jälkeen on 75 ml. Suoritetaan sama käsittely kuin 6.1.4 kohdassa, mutta inverttisokeristandardiliuoksen asemesta käytetään näyteliuosta, toisin sanoen 25 ml näyteliuosta siirretään byretistä mittapulloon. Lisätään 15 ml vettä, ja liuoksen annetaan kiehua kaksi minuuttia, titrataan, kunnes saavutetaan päätepiste kohdassa 6.1.5 kuvatulla tavalla. 6.3.2 Jos punertava väri säilyy metyleenisiniliuoksen lisäämisen jälkeen, käytetty näyteliuos on liian väkevää. Siinä tapauksessa testi hylätään ja suoritetaan uudestaan käyttämällä liuosta, joka ei ole yhtä väkevää. Jos punertavan värin saamiseen tarvitaan yli 50 ml näyteliuosta, on otettava käyttöön väkevämpi liuos. Lisättävän veden määrä lasketaan vähentämällä sekoitetun Fehlingin liuoksen (20 ml) ja näyteliuoksen tilavuudet 75 millilitrasta. 6.4 Näyteliuoksen lopullinen analyysi. 6.4.1 Keittopulloon erotetaan pipetillä 20 ml sekoitettua Fehlingin liuosta sekä kohdassa 6.3 määritetty vesimäärä. 6.4.2 Byretistä lisätään kohdassa 6.3 määritetty näyteliuoksen tiitteri miinus yksi millilitra. Lisätään muutama kiehumakivi, pullon sisältö sekoitetaan ravistelemalla, pulloa sisältöineen keitetään ja titrataan kuten aiemmin kohdassa 6.3. Päätepiste pitäisi saavuttaa minuutin kuluttua metyleenisinen lisäämisestä. Lopullinen tiitteri = V1. 7. Tulosten ilmoittaminen 7.1 Kaava ja laskentamenetelmä. Inverttisokerina laskettavien pelkistävien sokereiden pitoisuus saadaan kaavalla: pelkistävän sokerin prosenttiosuus (inverttisokerina) = >NUM>V° × 25 × f >DEN>C° × V1 jossa: C = testinäyteliuoksen väkevyys (g/100 ml), V° = standardititrauksessa käytetyn inverttisokerin standardiliuoksen tilavuus (ml), V1 = testissä 6.4.2 käytetyn näyteliuoksen tilavuus (ml), f = korjauskerroin, jolla otetaan huomioon näyteliuoksen sakkaroosipitoisuus. Arvot näkyvät seuraavassa taulukossa: >TAULUKON PAIKKA> Näyteliuoksen vaihtelevaa sakkaroosipitoisuutta vastaavat korjauskertoimet voidaan laskea taulukosta interpoloimalla. Huomaa: Likimääräinen sakkaroosiväkevyys voidaan saada vähentämällä inverttisokerista johtuva liuenneen kuiva-aineen kokonaiskonsentraatio (tässä laskelmassa f = 1,0) kuiva-aineen kokonaiskonsentraatiosta ilmaistuna sakkaroosina, joka saadaan liuoksen valontaittokertoimesta käyttämällä tässä asiakirjassa esitettyä menetelmää 3. 7.2 Toistettavuus Saman analysoijan samoissa olosuhteissa samanaikaisesti tai nopeasti peräkkäin kahdessa saman näytteen määrityksessä saamien tulosten erotus ei saa olla yli 1,0 % tulosten aritmeettisesta keskiarvosta. 8. Huomaa: S-asteet muunnetaan polarmetrikaariasteiksi jakamalla luvulla 2,889 (200 mm tarkkuusputket, valonlähde, joka käsittää natriumhöyrylampun. Laitteen on oltava huoneessa, jonka lämpötila voidaan pitää lähellä 20 °C). MENETELMÄ 8 DEKSTROOSIEKVIVALENTIN MÄÄRITYS (Lanen ja Eynonin vakio) 1. Tarkoitus ja soveltamisala Menetelmällä määritetään dekstroosiekvivalentti: - tärkkelyssiirapista; - kuivatusta tärkkelyssiirapista; - glukoosimonohydraatista; - kidevedettömästä glukoosista. 2. Määritelmä 2.1 "Pelkistyskyky": pelkistävän sokerin pitoisuus, tässä esitetyllä menetelmällä määritettynä, ilmaistuna kidevedettömänä glukoosina (D-glukoosina) sekä laskettuna prosenttiosuutena näytteen massasta. 2.2 "Dekstroosiekvivalentti": pelkistyskyky, laskettuna prosenttiosuutena näytteen kuiva-aineen massasta. 3. Periaate Testiliuos titrataan kiehumispisteessä tiettyä Fehlingin liuosmäärää vasten tarkoin määritellyissä olosuhteissa käyttämällä sisäisenä indikaattorina metyleenisineä. 4. Reagenssit 4.1 Fehlingin liuos: 4.1.1 Liuos A: 69,3 g kupari(II)sulfaattipentahydraattia (CuSO4 75H2O) liuotetaan veteen ja laimennetaan 1 000 millilitran tilavuuteen saakka. 4.1.2 Liuos B: 346,0 g natriumkaliumtartraattitetrahydraattia (KNaC4H4O6 74H2O) ja 100,0 g natriumhydroksidia liuotetaan veteen. Laimennetaan 1 000 millilitran tilavuuteen saakka. Kirkas liuos on dekantoitava ajoittain muodostuvasta sakasta. Huomaa: molemmat liuokset (4.1.1 ja 4.1.2) on säilytettävä ruskeassa tai merenvahanvärisessä pullossa. 4.1.3 Sekoitetun Fehlingin liuoksen valmistus Puhtaaseen, kuivaan keittolasiin pipetoidaan ensin 50 ml liuosta B (4.1.2) ja sitten 50 ml liuosta A (4.1.1) ja sekoitetaan hyvin. Huomaa: Sekoitettua Fehlingin liuosta ei saa säilyttää, vaan joka päivä on sekoitettava ja standardoitava uusi annos (6.1). 4.2 Kidevedetön glukoosi (D-glukoosi) (C6H12O6). Tämä aine on kuivattava ennen käyttöä neljän tunnin ajan tyhjiöuunissa, jonka lämpötila on 100 ± 1 °C tai vähemmän ja sisäinen paine noin 10 kPa (103 mbar). 4.3 Glukoosistandardiliuos 0,600 g/100 ml. 0,6 g kidevedetöntä glukoosia (4.2) punnitaan lähimmän 0,1 milligramman tarkkuudella, liuotetaan veteen ja liuos siirretään kvantitatiivisesti 100 millilitran mitta-astiaan (5.4), laimennetaan merkkiin saakka ja sekoitetaan. Tätä nestettä on valmistettava uusi käyttöannos joka päivä. 4.4 Metyleenisiniliuos, 0,1 g/100 ml. 0,1 g metyleenisineä liuotetaan 100 millilitraan vettä. 5. Laitteet 5.1 Kapeakaulaisia keittopulloja, 250 ml. 5.2 Byretti, 50 ml, jossa on tappi ja kaatonokka ja joka on merkitty 0,05 millilitran välein. 5.3 Pipettejä, merkinnät 25 ja 50 ml. 5.4 Yhden merkin mittapulloja, 100 ja 500 ml. 5.5 Kuumennin, jolla voidaan ylläpitää kiehumista 6.1 kohdassa kuvatuissa olosuhteissa, ja josta värimuutoksen päätepistettä voi tarkkailla ottamatta keittopulloa (5.1) pois lämmönlähteestä (katso 6.1 kohta, Huomaa 3). 5.6 Ajastin, jonka tarkkuus on vähintään yksi sekunti. 6. Menettely 6.1 Fehlingin liuoksen standardointi 6.1.1 Puhtaaseen kuivaan keittolasiin (5.1) pipetoidaan 25 ml Fehlingin liuosta (4.1.3). 6.1.2 Byretti (5.2) täytetään glukoosistandardiliuoksella (4.3) ja meniski asetetaan nollan kohdalle. 6.1.3 Byretistä siirretään keittopulloon (5.1) 18 ml glukoosistandardiliuosta (4.3). Pullon sisältö sekoitetaan ravistelemalla. 6.1.4 Keittopullo asetetaan kuumentimeen (5.5), joka on säädetty niin, että kiehuminen alkaa 120 ± 15 sekunnin kuluttua. Keitintä ei saa säätää enää titrauksen kestäessä (katso Huomaa 1). 6.1.5 Kun kiehuminen alkaa, ajastin käynnistetään nollasta. 6.1.6 Pullon sisällön annetaan kiehua ajastimen mukaan 120 sekuntia. Kiehumisajan loppupuolella lisätään 1 ml metyleenisiniliuosta (4.4). 6.1.7 Kun kiehuminen on jatkunut 120 sekuntia (ajastimen mukaan), keittopulloon (5.1) aletaan lisätä byretistä (6.1.2) vakioitua glukoosiliuosta 0,5 millilitran erinä, kunnes metyleenisinen väri muuttuu (katso Huomaa 2 ja Huomaa 3). Lisätyn, vakioidun glukoosiliuoksen kokonaistilavuus kirjataan mukaan lukien toiseksi viimeinen 0,5 millilitran erä (X ml). 6.1.8 Toistetaan 6.1.1 ja 6.1.2 kohta. 6.1.9 Keittopulloon (5.1) lasketaan byretistä glukoosistandardiliuosta yhteensä (X miinus 0,3) ml. 6.1.10 Toistetaan 6.1.4, 6.1.5 ja 6.1.6 kohta. 6.1.11 Kun kiehuminen on jatkunut 120 sekuntia (ajastimen mukaan), keittopulloon (5.1) aletaan lisätä byretistä glukoosistandardiliuosta, aluksi 0,2 millilitran erinä ja lopuksi tipoittain, kunnes metyleenisinen väri muuttuu. Liuoksen lisäyksen loppupuolella lisäyskertojen välin tulee olla 10 P15 sekuntia. Lisäyksen tulee olla valmis 60 sekunnissa niin, että kokonaiskiehumisaika ei ylitä 180 sekuntia. Tällöin voidaan tarvita kolmas titraus, jossa käytetään hieman suurempaa sopivaksi määritettyä alkuannosta glukoosistandardiliuosta (6.1.9). 6.1.12 Kirjataan viimeisen titrauksen päätepisteeseen mennessä käytetty glukoosistandardiliuoksen määrä (V° ml) (katso Huomaa 4). 6.1.13 V°:n arvon on oltava välillä 19,0 P21,0 ml glukoosistandardiliuosta (4.3). Jos V°:n arvo on näiden rajojen ulkopuolella, Fehlingin liuoksen A (4.1.1) väkevyyttä korjataan sopivaksi ja toistetaan standardointi. 6.1.14 Kun sekoitettu Fehlingin liuos standardoidaan päivittäin, ja kun V°:n arvo tiedetään tarkasti, tarvitaan vain yksi titraus, jossa käytetään alkuannoksena (V° miinus 0,5) ml glukoosistandardiliuosta. Huomaa 1 Näin varmistetaan, että kiehumisen alettua höyryn kehittyminen on voimakasta ja jatkuvaa koko titrausprosessin ajan, mikä puolestaan ehkäisee mahdollisimman hyvin ilman pääsyn titrauspulloon ja sen sisällön uudelleenhapettumisen. Huomaa 2 Metyleenisinen värin häviämisen huomaa helpoimmin katsomalla titrauspullon sisällön yläkerroksia ja meniskiä, koska niissä on suhteellisen vähän saostunutta punaista kupari(I)oksidia. Värin häviäminen on helpointa huomata käytettäessä epäsuoraa valaistusta. Valkoinen seinäke titrauspullon takana on hyvä ratkaisu. Huomaa 3 Määrityksen aikana byretin on oltava mahdollisimman hyvin eristetty lämmönlähteestä. Huomaa 4 Koska inhimillisillä tekijöillä on aina vaikutusta, jokaisen analysoijan tulee suorittaa oma standardointititrauksensa ja käyttää omaa V°-arvoa laskennassa (7.1). 6.2 Valmistellun näytteen esitutkimus 6.2.1 Jos valmistellun näytteen pelkistyskyky (2.1) ei ole likimääräisesti tiedossa, on suoritettava esitutkimus, jolla sille saadaan likiarvo koe-erän massan laskemiseksi (6.3). Esitutkimus suoritetaan seuraavasti: 6.2.2 Valmistetaan näytteestä 2 % m/v liuos. "Z":lle annetaan arvo. 6.2.3 Toimitaan kuten 6.1.2 kohdassa käyttämällä glukoosistandardiliuoksen asemesta näyteliuosta (6.2.2). 6.2.4 Kuten 6.1.1 6.2.5 Kuten 6.1.3 kohdassa käyttämällä glukoosistandardiliuoksen (18,0 ml) asemesta 10,0 ml näyteliuosta. 6.2.6 Kuten 6.1.4 6.2.7 Pullon sisältö kuumennetaan kiehumispisteeseen. Lisätään 1 ml metyleenisiniliuosta (4.4). 6.2.8 Heti,kun kiehuminen on alkanut, ajastin (5.6) käynnistetään nollasta ja aletaan lisätä pulloon näyteliuosta byretistä 1,0 millilitran erinä noin 10 sekunnin välein, kunnes metyleenisinen sininen väri muuttuu. Näyteliuoksen kokonaistilavuus (Y ml), mukaan luettuna toiseksi viimeinen lisäyskerta, merkitään muistiin. 6.2.9 "Y" ei saa olla yli 50 ml. Jos se on yli 50 ml, näyteliuoksen väkevyyttä lisätään ja titraus toistetaan. 6.2.10 Valmistellun näytteen likimääräinen pelkistyskyky painoprosentteina saadaan kaavasta: >NUM>60 × V° >DEN>Y × Z 6.3 Koe-erä Punnitaan valmistellusta näytteestä lähimmän 0,1 milligramman tarkkuudella annos, joka sisältää pelkistäviä sokereita 2,85 P3.15 g kidevedettömänä glukoosina (D-glukoosina) ilmaistuna, käyttämällä laskennassa joko tiedossa olevaa pelkistyskyvyn (2.1) likiarvoa tai kohdan 6.2.10 kaavalla laskettua likiarvoa. 6.4 Testiliuos Testiannos liuotetaan veteen ja laimennetaan mittapullossa 500 millilitran tilavuuteen. 6.5 Määritys 6.5.1 Kuten 6.1.1. 6.5.2 Byretti (5.2) täytetään testiliuoksella (6.4) ja meniski säädetään nollan kohdalle. 6.5.3 Byretistä lisätään keittopulloon 18,5 ml testiliuosta. Sisältö sekoitetaan ravistelemalla pulloa. 6.5.4 Kuten 6.1.4. 6.5.5 Kuten 6.1.5. 6.5.6 Kuten 6.1.6. 6.5.7 Kuten 6.1.7 käyttämällä vakioidun glukoosiliuoksen asemesta testiliuosta. 6.5.8 Kuten 6.1.8. 6.5.9 Kuten 6.1.9 käyttämällä vakioidun glukoosiliuoksen asemesta testiliuosta. 6.5.10 Kuten 6.1.10. 6.5.11 Kuten 6.1.11 käyttämällä glukoosistandardiliuoksen asemesta testiliuosta. 6.5.12 Lopullisen titrauksen päätepisteeseen mennessä käytetyn testiliuoksen tilavuus (V1) merkitään muistiin. 6.5.13 V1:n arvon on oltava välillä 19,0 P21,0 ml testiliuosta. Jos V1:n arvo on näiden rajojen ulkopuolella, testiliuoksen väkevyys korjataan sopivaksi ja toistetaan kohdat 6.5.1 P6.5.12. 6.5.14 Sama testiliuos määritetään kahdesti. 6.6 Kuiva-ainepitoisuus Valmistellun näytteen kuiva-ainepitoisuus määritetään menetelmällä 2. 7. Tulosten ilmoittaminen 7.1 Kaavat ja laskentamenetelmä 7.1.1 Pelkistyskyky Pelkistyskyky laskettuna painoprosentteina valmistellusta näytteestä saadaan kaavalla: >NUM>300 × V° >DEN>V1 × M jossa: V° = standardointititrauksessa (6.1) käytetyn glukoosistandardiliuoksen (4.3) tilavuus (ml). V1 = määritystitrauksessa (6.5) käytetyn testiliuoksen (6.4) tilavuus (ml). M = 500 millilitran testiliuoksen valmistukseen käytetyn testiannoksen (6.3) massa grammoina. 7.1.2 Dekstroosiekvivalentti Dekstroosiekvivalentti laskettuna painoprosentteina valmistellun näytteen kuiva-aineesta, saadaan kaavalla: >NUM>RP × 100 >DEN>D jossa: RP = pelkistyskyky laskettuna painoprosentteina valmistellusta näytteestä (7.1.1), D = valmistellun näytteen kuiva-ainepitoisuus painoprosentteina. 7.1.3 Tulokseksi valitaan kahden määrityksen tulosten aritmeettinen keskiarvo, mikäli toistettavuutta koskeva ehto (7.2) tulee täytetyksi. 7.2 Toistettavuus Saman analysoijan samoissa olosuhteissa samanaikaisesti tai nopeasti peräkkäin kahdessa saman näytteen määrityksessä saamien tulosten erotus ei saa olla yli 1,0% tulosten aritmeettisesta keskiarvosta. MENETELMÄ 9 SULFAATTITUHKAN MÄÄRITYS 1. Tarkoitus ja soveltamisala Menetelmällä määritetään sulfaattituhkan pitoisuus: - tärkkelyssiirapista; - kuivatusta tärkkelyssiirapista; - glukoosimonohydraatista; - kidevedettömästä glukoosista. 2. Määritelmä "Sulfaattituhkan pitoisuus": sulfaattituhkan pitoisuus tässä esitetyllä menetelmällä määritettynä. 3. Periaate Koeannoksen jäännösmassa määritetään sen jälkeen, kun koemassa on poltettu tuhkaksi hapettavassa tilassa 525 °C lämpötilassa rikkihapon läsnä ollessa, ja sen määrä lasketaan painoprosentteina näytteestä. 4. Reagenssit 4.1 Rikkihappo, laimea liuos: 100 ml väkevöityä rikkihappoa (20 °C lämpötilassa tilavuus = 1,84 g/ml; 96 % m/m) liuotetaan 300 millilitraan vettä sekoittamalla ja jäähdyttämällä. 5. Laitteet 5.1 Sähköllä toimiva muffeliuuni, jossa on pyrometri ja jonka toimintalämpötila on 525 ± 25 °C. 5.2 Analyysivaaka, jonka tarkkuus on 0,1 mg. 5.3 Tuhkausupokkaita, platinaa tai kvartsia, sopivan kokoisia. 5.4 Kuivauslaite, joka sisältää vasta aktivoitua silikageeliä ja joka on varustettu vesipitoisuuden ilmaisimella. 6. Menettely Upokas (5.3) kuumennetaan tuhkauslämpötilaan, jäähdytetään kuivauslaitteessa ja punnitaan. Upokkaaseen punnitaan tarkasti 0,1 milligramman tarkkuudella 5 g tärkkelyssiirappia tai kuivattua tärkkelyssiirappia taikka noin 10 g glukoosimonohydraattia tai kidevedetöntä glukoosia. Lisätään 5 ml rikkihappoliuosta (4.1) (katso Huomaa 8) ja näyte kuumennetaan varovasti upokkaassa liekillä tai keittolevyllä, kunnes se on kokonaan hiiltynyt. Hiiltymisen aikana näytteestä palaa höyryjä (katso Huomaa 8.2), ja sen tulee tapahtua vetokaapissa. Upokas (5.3) asetetaan muffeliuuniin (5.1), joka on kuumennettu 525 ± 25 °C lämpötilaan, kunnes syntyy valkoista tuhkaa. Tämä kestää tavallisesti kaksi tuntia (8.3). Näytteen annetaan jäähtyä kuivauslaitteessa (5.4) noin 30 minuuttia, minkä jälkeen se punnitaan. 7. Tulosten ilmoittaminen 7.1 Kaava ja laskentamenetelmä Sulfaattituhkan pitoisuus, joka ilmaistaan painoprosentteina analysoitavasta näytteestä, saadaan kaavasta: S = >NUM>m1 >DEN>m° × 100 jossa: m1 = tuhkan massa grammoina m° = koe-erän massa grammoina 7.2 Toistettavuus Saman analysoijan samoissa olosuhteissa samanaikaisesti tai nopeasti peräkkäin kahdessa saman näytteen määrityksessä saamien tulosten erotus ei saa olla yli 2 % tulosten aritmeettisesta keskiarvosta. 8. Huomaa 8.1 Rikkihappoa lisätään pieninä erinä liian vaahtoamisen ehkäisemiseksi. 8.2 Ensimmäisen hiillyttämisen aikana on varauduttava kaikin asianmukaisin tavoin ehkäisemään näytteen liiallisen paisumisen aiheuttama näytteen tai tuhkan häviö. 8.3 Jos näytteen tuhkaaminen kokonaan on vaikeaa (toisin sanoen jos tuhkaan jää mustia osasia), upokas on otettava muffeliuunista, ja jäännös on jäähdytettävä ja kostutettava muutamalla tipalla vettä, ennen kuin se pannaan takaisin uuniin. MENETELMÄ 10 POLARISAATION MÄÄRITYS 1. Tarkoitus ja soveltamisala Menetelmällä määritetään polarisaatio: - puolivalkoisesta sokerista; - sokerista tai valkosokerista; - erikoispuhdistetusta sokerista. 2. Määritelmä Polarisaatio on polarisoidun valon kiertymistä sokeriliuoksessa, joka sisältää sokeria 26 g/100 ml, 200 mm pituisessa putkessa. 3. Periaate Polarisaatio määritetään käyttämällä sokerimittaria tai polarimetriä jäljempänä kuvatuissa koeolosuhteissa. 4. Reagenssit 4.1 Kirkastinaine: emäksinen lyijyasetaattiliuos. 560 grammaa kuivaa emäksistä lyijyasetaattia lisätään noin 1 000 millilitraan vastakeitettyä vettä. Seosta kiehutetaan 30 minuuttia ja annetaan seistä yön yli. Sakan yläpuolella oleva neste dekantoidaan ja laimennetaan vastakeitetyllä vedellä niin, että saadaan liuos jonka tilavuus (20 °C) on 1,25 g/ml. Liuosta suojellaan ilman vaikutukselta. 4.2 Dietyylieetteri 5. Laitteet 5.1 Sokerimittari, jonka asteikko sopii 26 sakkaroosigramman normaalipainolle, tai polarimetri. Laitteen on sijaittava huoneessa, jonka lämpötila voidaan pitää lähellä 20 °C. Laite kalibroidaan kvartsistandardeilla. 5.2 Valonlähde, joka käsittää natriumhöyrylampun. 5.3 Tarkkuuspolametriputkia, joiden pituus on 200 mm, virhe ei saa olla yli ± 0,02 mm. 5.4 Analyysivaaka, jonka tarkkuus on 0,1 mg. 5.5 Yksilöllisesti kalibroituja, lasitulpalla suljettavia 100 millilitran mittapulloja. Pulloja, joiden todellinen vetoisuus on 100,00 ± 0,01 ml voidaan käyttää korjauksitta. Pulloja, joiden vetoisuus on tämän alueen ulkopuolella, voidaan käyttää, kun vetoisuudeksi on korjattu asianmukaisesti 100 millilitraa. 5.6 Termostaatilla ohjattu vesihaude, joka on lämpötilassa 20 ± 0,1 °C. 6. Menettely 6.1 Liuoksen valmistaminen 26 ± 0,002 g näytettä punnitaan mahdollisimman nopeasti ja siirretään kvantitatiivisesti 100 millilitran mittapulloon (5.5), jossa on noin 60 ml vettä. Liuotetaan ravistelemalla, mutta ei kuumenneta. Kirkastetaan tarvittaessa lisäämällä 0,5 ml lyijyasetaattireagenssia (4.1). Liuos sekoitetaan pyörittämällä pulloa ja huuhtomalla pullon seinämät, kunnes liuoksen tilavuus on sellainen, että meniski on noin 10 mm kalibrointimerkin alapuolella. Pullo asetetaan vesihauteeseen (5.6), jonka lämpötila on 20 ± 0,1 °C, kunnes sokeriliuoksen lämpötila on vakiintunut. Liuoksen pinnalle mahdollisesti muodostuvat kuplat poistetaan tipalla dietyylieetteriä (4.2). Laimennetaan määrätilavuuteen saakka vedellä. Pullo suljetaan lasitulpalla, ja sen sisältö sekoitetaan huolellisesti kääntämällä pulloa vähintään kolme kertaa. Annetaan seistä viisi minuuttia. 6.2 Polarisaatio Kaikkien seuraavien toimien aikana lämpötilan on oltava pysyvästi 20 ± 1 °C. 6.2.1 Laitteet korjataan nolla-arvoon. 6.2.2 Näyte suodatetaan suodatinpaperin läpi. Ensimmäiset 10 millilitraa suodosta heitetään pois. Seuraavat 50 millilitraa suodosta otetaan talteen. 6.2.3 Polarimetri pestään huuhtelemalla se kahdesti analysoitavalla näyteliuoksella (6.2.2). 6.2.4 Putki täytetään varovasti analysoitavalla näyteliuoksella lämpötilassa 20 ± 0,1 °C. Kaikki ilmakuplat poistetaan siirrettäessä päätelevy paikalleen. Putki liuoksineen asetetaan laitteen telineeseen. 6.2.5 Kiertymä luetaan 0,05 S-asteen tai 0,02 kaariasteen tarkkuudella. Otetaan lukema vielä neljä kertaa. Lasketaan viiden lukeman keskiarvo. 7. Tulosten ilmoittaminen 7.1 Kaava ja laskentamenetelmä Tulokset esitetään S-asteissa 0,1 °S tarkkuudella. Kaariasteet muunnetaan S-asteiksi seuraavalla kaavalla: °S = kaariaste × 2,889. 7.2 Toistettavuus Saman analysoijan samoissa olosuhteissa samanaikaisesti tai nopeasti peräkkäin saman näytteen kahdessa määrityksessä saamat tulokset, joista kukin muodostuu viiden lukeman keskiarvosta, eivät saa poiketa toisistaan yli 0,1 °S.