On kuitenkin vaikea määritellä määräyksiköt markkinattomille kollektiivipalveluille, kuten keskushallintoon, oikeuslaitokseen ja maanpuolustukseen liittyville palveluille. Tällöin onkin käytettävä muita menetelmiä, jotka vastaavat yleistä menetelmää. Sen mukaan volyymi määritellään edellisen vuoden hintojen perusteella eli menona, joka ostajille olisi koitunut, elleivät hinnat olisi muuttuneet. Viimeksi mainittua määritelmää voidaan käyttää silloin, kun ei ole mahdollista määritellä määräyksikköä, edellyttäen, että sitä sovelletaan tuoteyksikön sijasta kokonaiskustannuksiin. Koska markkinattoman palvelun arvo määräytyy aiheutuvien kustannusten perusteella, volyymi on näin ollen mahdollista laskea perusjakson hintoina ilmaistuna kustannusten arvona eli välituotekäytön, palkansaajakorvausten, tuotantotukipalkkioilla vähennettyjen muiden tuotantoverojen ja kiinteän pääoman kulumisen arvona, joka on ilmaistu perusjakson hintoina. Tätä menetelmää kutsutaan panosmenetelmäksi. Palkansaajakorvausten, kiinteän pääoman kulumisen, tuotantoverojen ja -tukipalkkioiden laskemista volyymina ilmaistuna käsitellään seuraavissa kohdissa.

Edes parhaassa, yksilöllisen kulutuksen kohteena olevien markkinattomien palvelujen tapauksessa, kuten koulutuksessa ja terveydenhuollossa, ei ole aina helppo erottaa homogeenisia tuotteita. Tällaisten palvelujen ominaisuudet määritellään harvoin riittävän täsmällisesti, jotta olisi mahdollista varmuudella määrittää, voidaanko kahta eri palvelua pitää toisiaan vastaavina, eli pitääkö niiden katsoa vastaavan yhtä samaa homogeenista tuotetta vai kahta erillistä tuotetta vastaaviksi. Kansantalouden tilinpidon laatijat voivat käyttää kahta vastaavuuskriteeriä:

a) Yksikkökustannuskriteeri: kahta markkinattomien palvelujen yksikköä pidetään vastaavina, jos niiden yksikkökustannus on sama. Tämä kriteeri perustuu ajatukseen, että ne, jotka hyötyvät julkisista palveluista, myös kollektiivisesti päättävät niistä ja maksavat ne. Esimerkiksi kansalaiset päättävät julkisista palveluista edustajiensa kautta ja maksavat niistä veroin. Tällaisissa olosuhteissa kansalaisten ei voida odottaa maksavan erilaisia hintoja vastaavina pitämistään palveluyksiköistä. Tämän kriteerin mukaan siis kahden palveluyksikön, joilla on eri kustannus, on katsottava vastaavan eri tuotteita, ja markkinattomalle homogeeniselle tuotteelle on ominaista, että sen yksikkökustannus on sama.

b) Tuloskriteeri: kahta markkinattomien palvelujen yksikköä pidetään vastaavina, jos ne antavat saman tuloksen. Kriteeri perustuu ajatukseen, että kansalaisten vastaavina pitämät kaksi palveluyksikköä voidaan silti tuottaa erilaisin kustannuksin, koska kansalaiset eivät selvitä palvelujen koko tuotantoprosessia. Yksikkökustannuskriteerillä ei ole tällöin enää merkitystä, ja se on korvattava kriteerillä, joka kuvaa markkinattomien palvelujen hyödyllisyyttä yhteiskunnalle.

Koska tuloskriteeri on useimmiten tarkoituksenmukaisempi, siihen perustuvien menetelmien kehittämiseksi on tehty paljon työtä ja tutkimustyö niiden parantamiseksi jatkuu. Käytännössä tällaiset menetelmät johtavat usein siihen, että volyymin laskennassa otetaan käyttöön määriin sovellettavia korjauskertoimia; niitä kutsutaan eksplisiittisiksi laadunmuutosmenetelmiksi.

Vaikeinta tällaisten menetelmien soveltamisessa on tuloksen määrittely ja mittaaminen. Tuloksen mittaaminen nimittäin edellyttää määriteltyjä tavoitteita, mikä ei ole markkinattomien palvelujen alalla kovinkaan yksinkertaista. Mikä on esimerkiksi yleisten terveyspalvelujen tavoite: kansanterveyden tason nostaminen vai eliniän pidentäminen? Varmasti kumpikin, mutta on vaikea suhteuttaa erilaisia tavoitteita, jotka eivät vastaa toisiaan. Esimerkiksi kumpi on parempi hoito: se, joka antaa yhden lisävuoden elää terveenä, vai se, joka antaa kaksi lisävuotta elää sairastaen? Myös tulosten arvioinnissa on usein vaikea päästä yhteisymmärrykseen: esimerkiksi kysymys siitä, paraneeko vai huononeeko oppilaiden koulumenestys, on monissa maissa kiistanalainen.

Laatukorjatut (tulokseen perustuvat) tuotosmenetelmät jätetään käsitteellisten vaikeuksien ja menetelmiä koskevien erimielisyyksien takia Euroopan unionissa pois peruskehikosta, jotta tulosten vertailukelpoisuus säilyisi. Tällaisia menetelmiä käytetään ainoastaan valinnaisesti lisätaulukoissa, ja tutkimuksia jatketaan. Markkinattomien terveys- ja koulutuspalvelujen alalla volyymimääräiset tuotanto- ja kulutusarviot on siis laskettava suorien eli laatukorjaamattomien tuotosmittareiden pohjalta painottamalla tuotetut määrät näiden palvelujen edellisen vuoden yksikkökustannuksilla ja tekemättä mitään korjauksia laadun ottamiseksi huomioon. Tällaisia menetelmiä on sovellettava riittävän yksityiskohtaisella tasolla; vähimmäistaso määritellään hintojen ja volyymien mittaamista kansantalouden tilinpidossa koskevassa Eurostatin käsikirjassa.

Vaikka panosperusteisten menetelmien käyttöä on yleensä vältettävä, terveydenhuollon alalla voidaan soveltaa panosmenetelmää silloin, kun palveluja on niin monenlaisia, että homogeenisia tuotteita on käytännössä mahdotonta määritellä. Kansantalouden tilinpidon arvioihin on myös liitettävä selittävät huomautukset, joissa käyttäjän huomio kiinnitetään mittausmenetelmiin.