Neuvoston asetus (EY) N:o 2223/96, annettu 25 päivänä kesäkuuta 1996, Euroopan kansantalouden tilinpito- ja aluetilinpitojärjestelmästä yhteisössä



Virallinen lehti nro L 310 , 30/11/1996 s. 0001 - 0469



NEUVOSTON ASETUS (EY) N:o 2223/96, annettu 25 päivänä kesäkuuta 1996, Euroopan kansantalouden tilinpito- ja aluetilinpitojärjestelmästä yhteisössä EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, joka ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 213 artiklan, ottaa huomioon komission ehdotuksen asetukseksi, ottaa huomioon Euroopan parlamentin lausunnon (1) ottaa huomioon Euroopan rahapoliittisen instituutin lausunnon (2) ottaa huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon (3) sekä katsoo, että 1) talous- ja rahaliiton täytöntöönpanoon ja seurantaan tarvitaan kunkin valtion ja/tai alueen taloudellisen tilanteen rakennetta ja kehitystä koskevia vertailukelpoisia, ajanmukaisia ja luotettavia tietoja, 2) komission on osallistuttava talous- ja rahaliiton hallintoon ja sen on erityisesti tiedotettava neuvostolle jäsenvaltioiden edistymisestä talous- ja rahaliiton toteuttamiseksi asetettujen jäsenvaltioiden velvollisuuksien täyttämisessä, 3) talouden tilinpidot ovat perusväline valtion ja/tai alueen taloudellisen tilanteen arvioimiseksi, jos ne laaditaan yhdenmukaisten periaatteiden mukaisesti ja niin, että ne ovat tulkittavissa yksiselitteisesti, 4) komission on käytettävä kansantalouden tilinpidon aggregaatteja yhteisön hallinnollisissa laskelmissa ja erityisesti talousarviolaskelmissa, 5) vuonna 1970 julkaistiin hallinnollinen asiakirja "Euroopan kansantalouden tilinpitöjärjestelmä (EKT), joka kattoi tämän asetuksen alueen ja joka oli Euroopan yhteisöjen tilastotoimiston yksin ja omalla vastuullaan laatima; tämä asiakirja oli tulos Euroopan yhteisöjen tilastotoimiston useiden vuosien työstä yhdessä jäsenvaltioiden kansallisten tilastointilaitosten kanssa sellaisen kansantalouden tilinpitojärjestelmän laatimiseksi, joka soveltuisi yhteisön talous- ja sosiaalipolitiikan tarpeisiin; järjestelmä oli yhteisön versio Yhdistyneiden Kansakuntien kansantalouden tilinpitojärjestelmästä, jota oli siihen saakka käytetty yhteisössä, 6) vuonna 1979 julkaistiin toinen painos (jäljempänä `EKT:n toinen painos`) alkuperäistekstin ajanmukaistamiseksi (4) 7) Yhdistyneiden Kansakuntien tilastokomissio hyväksyi helmikuussa 1993 uuden kansantalouden tilinpitojärjestelmän (SNA) varmistaakseen kaikkien Yhdistyneiden Kansakuntien jäsenvaltioiden tulosten vertailukelpoisuuden maailmanlaajuisesti, 8) ympäristöä koskevan tilinpidon osalta on syytä ottaa huomioon komission 21 päivänä joulukuuta 1994 Euroopan parlamentille ja neuvostolle antama tiedonanto "Euroopan unionin suuntaviivat ympäristöindikaattoreiden ja ekologisen ympäristötalouden tilinpidon osalta", 9) yhteisö toimii molempia osapuolia hyödyttävällä tavalla yhteistyössä kolmansien maiden ja erityisesti Euroopan talousalueen (ETA) valtioiden kanssa, 10) talous- ja rahaliiton tarpeita varten on luotava Euroopan kansantalouden tilinpitojärjestelmä ja sitä on käytettävä yhteisön säädöksissä säädettyjen kansantalouden tilinpidon ja aluetilinpidon laatimiseen, 11) komission on toimitettava määräpäivinä käyttäjien saataville tällä asetuksella perustetun järjestelmän mukaisesti laadittujen kaikkien jäsenvaltioiden tilien ja taulukoiden tulokset, erityisesti ne, jotka koskevat taloudellisen lähentymisen seurantaa, sen varmistamiseksi, että jäsenvaltioiden talouspolitiikat voidaan sovittaa yhteen mahdollisimman hyvin, 12) tällä asetuksella perustettava järjestelmä korvaa asteittain kaikki muut järjestelmät, ja se muodostaa yhteisten standardien, määritelmien, luokittelujen ja tilinpitosäännöstön muodostaman viitekehyksen, joka on tarkoitettu jäsenvaltioiden tilien laatimiseen yhteisön tarpeisiin ja jonka avulla jäsenvaltioiden tulokset saadaan keskenään vertailukelpoisiksi, 13) kansalaisten on voitava saada tutustua näihin tilastotietoihin avoimuusperiaatteen mukaisesti; 14) tälla asetuksella perustettavan järjestelmän, joka on jäsenvaltioiden talouden rakenteisiin mukautettu Yhdistyneiden Kansakuntien SNA:n versio, on noudatettava sen rakennetta, niin että saadaan tärkeimpien kansainvälisten kumppanien laatimien tietojen kanssa vertailukelpoisia tietoja, 15) laatimispäivämäärät on sovitettava tilien ja taulukoiden pääluokkien mukaan ja ainoastaan yhteisön tarvitsemat olennaiset tiedot on käsiteltävä tilastollisesti ja toimitettava komissiolle määräpäivinä, 16) ottaen kuitenkin huomioon kyseenä olevien tilien laajuuden ja merkityksen, yksityiskohtaisuuden tason ja maantieteellisen kattavuuden sekä jäsenvaltioissa vallitsevan tilanteen tilastojen alalla, tietojen toimittamiseen myönnetään poikkeustapauksissa ja väliaikaisesti lisämääräaikoja niille jäsenvaltioille, joiden on objektiivisesti katsoen mahdotonta noudattaa tässä asetuksessa säädettyjä määräaikoja, 17) päätös välillisten rahoituspalvelujen (FISIM) jakamisesta olisi tehtävä myöhemmin, 18) toissijaisuusperiaatteen mukaisesti sellaisten yhteisten tilastollisten standardien luominen, joiden avulla voidaan tuottaa vertailukelpoisia tietoja, voidaan toteuttaa tehokkaasti ainoastaan yhteisön tasolla, ja standardit pannaan täytäntöön kussakin jäsenvaltiossa virallisten tilastojen laatimisesta vastaavien elinten ja laitosten valvonnassa, 19) on säädettävä tämän asetuksen säännösten mukauttamis- ja ajan tasalle saattamista koskevasta menettelystä yhteistyössä neuvoston päätöksellä 89/382/ETY, Euratom (5) perustetun tilasto-ohjelmakomitean kanssa; tämä mukauttamismenettely rajoittuu muutoksiin, jotka eivät lisää omia varoja, 20) tilasto-ohjelmakomitea ja päätöksellä 91/115/ETY (6) perustettu raha-, rahoitus- ja maksutasetilastokomitea ovat puoltaneet suunnitelmaa täksi asetukseksi, 21) markkinahintaisen bruttokansantulon (BKTLmh) muodostamisen yhdenmukaistamisesta 13 päivänä helmikuuta 1989 annetussa neuvoston direktiivissä 89/130/ETY, Euratom (7) säädetään, että BKTLmh:n vertailtavuus varmistetaan noudattamalla Euroopan kansantalouden tilinpitojärjestelmän kirjanpitoa koskevia määritelmiä ja sääntöjä, ja arvonlisäverosta kertyvien omien varojen lopullisesta yhdenmukaisesta kantomenettelystä 29 päivänä toukokuuta 1989 annetussa asetuksessa (ETY, Euratom) N:o 1553/89 (8) säädetään, että alv:n painotetun keskiarvon laskemiseksi verollisten liiketoimien jakauma määritetään kansallisten tilinpitojen avulla, jotka on laadittu Euroopan kansantalouden tilinpitojärjestelmän mukaisesti, ja että näiden säädösten osalta, kuten liiallisia alijäämiä koskevan menettelyn pöytäkirjan soveltamisesta 22 päivänä marraskuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 3605/93 (9), Euroopan yhteisöjen omista varoista 31 päivänä lokakuuta 1994 tehdyn neuvoston päätöksen 94/728/EY, Euratom (10) ja talousarviota koskevasta kurinalaisuudesta 31 päivänä lokakuuta 1994 tehdyn neuvoston päätöksen 94/729/EY (11) yhteydessä, on säädettävä siirtymäkaudesta tällä asetuksella perustettavan järjestelmän soveltamisessa, ON ANTANUT TÄMÄN ASETUKSEN: 1 artikla Tavoitteet 1. Tämän asetuksen tavoitteena on perustaa Euroopan kansantalouden tilinpitojärjestelmä 1995, jäljempänä `EKT-95`, säätämällä: a) menetelmästä, joka koskee yhteisiä standardeja, määritelmiä, nimikkeistöjä ja tilinpidon sääntöjä ja jonka tarkoituksena on mahdollistaa tilien ja taulukoiden laatiminen vertailukelpoisin perustein yhteisön tarpeisiin ja 3 artiklassa säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisten tulosten laatiminen, b) siirto-ohjelmasta yhteisön tarpeisiin EKT-95:n mukaan laadittujen tilien ja taulukoiden määräpäiviä noudattaen, 2. Tätä asetusta sovelletaan 7 ja 8 artikla huomioon ottaen kaikkiin yhteisön säädöksiin, joissa viitataan EKT:hen tai sen määritelmiin. 3. Tämä asetus ei velvoita jäsenvaltioita laatimaan omiin tarpeisiinsa tarkoitettuja tilejä EKT-95:n mukaan. 2 artikla Menetelmä 1. Tämän asetuksen 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu EKT-95:n laatimisessa käytettävä menetelmä esitetään liitteessä A. 2. EKT-95:n menetelmää koskevat muutokset, jotka on tarkoitettu sen sisällön selventämiseen ja parantamiseen, annetaan komission päätöksellä 4 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen, sillä edellytyksellä että niillä ei muuteta peruskäsitteitä, että niiden täytäntöönpanemiseksi ei vaadita lisävaroja ja ettei niiden soveltaminen aiheuta omien varojen kasvua. 3. Neuvosto esittää kantansa perustamissopimuksen asiaa koskevien säännösten mukaisesti viimeistään 31 päivänä joulukuuta 1997 liitteen A liitteessä I esitetyn välillisten rahoituspalvelujen (FISIM) jakamista koskevan järjestelmän käyttöönotosta ja päättää tarvittaessa sen täytäntöönpanon edellyttämistä toimenpiteistä. 3 artikla Siirto komissiolle 1. Jäsenvaltiot siirtävät komissiolle (Tilastotoimisto) liitteessä B esitetyt tilit ja taulukot kullekin taulukolle säädetyssä määräajassa. Tietyille jäsenvaltioille liitteen B mukaisesti myönnetyt lisämääräajat päättyvät viimeistään 1 päivänä tammikuuta 2005. Komissio antaa tilasto-ohjelmakomiteaa kuultuaan neuvostolle kertomuksen myönnettyjen lisämääräaikojen soveltamisesta viimeistään 1 päivänä heinäkuuta 2003 sen arvioimiseksi, ovatko lisämääräajat edelleen perusteltuja. Tähän kertomukseen liitetään tarvittaessa komission ehdotus uusista lisämääräajoista niille jäsenvaltioille, joille tämä on tarpeen. 2. Jäsenvaltiot toimittavat liitteen B tulokset, mukaan lukien jäsenvaltioiden tilastojen salassapitovelvollisuutta koskevan lainsäädännön tai kansallisen käytännön nojalla luottamuksellisiksi julistamat tiedot salassapidettävien tilastotietojen luovuttamisesta Euroopan yhteisöjen tilastotoimistolle 11 päivänä kesäkuuta 1990 annetun neuvoston asetuksen (Euratom, ETY) N:o 1588/90 (12), säännösten mukaisesti, joka säätää tietojen luottamuksellisesta käsittelystä. Komissio voi 2 artiklan 2 kohdan rajoissa ja 4 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen tehdä päätöksiä jäsenvaltioilta pyydettyjen tietojen - uudet taulukot, kyseeseen tulevat valtiot ja/tai alueet - mukautuksista. 4 artikla Menettely 1. Komissiota avustaa tilasto-ohjelmakomitea, jäljempänä `komitea`. 2. Komission edustaja tekee komitealle ehdotuksen tarvittavista toimenpiteistä. Komitea antaa lausuntonsa ehdotuksesta määräajassa, jonka puheenjohtaja voi asettaa asian kiireellisyyden mukaan. Lausunto annetaan perustamissopimuksen 148 artiklan 2 kohdassa niiden päätösten edellytykseksi määrätyllä enemmistöllä, jotka neuvosto tekee komission ehdotuksesta. Komiteaan kuuluvien jäsenvaltioiden edustajien äänet painotetaan mainitussa artiklassa määrätyllä tavalla. Puheenjohtaja ei osallistu äänestykseen. 3. Komissio päättää toimenpiteistä, joita sovelletaan välittömästi. Jos toimenpiteet eivät kuitenkaan ole komitean lausunnon mukaisia, komissio ilmoittaa niistä viipymättä neuvostolle. Tässä tapauksessa: a) komissio lykkää päättämiensä toimenpiteiden soveltamista kolmella kuukaudella ilmoituksen antamispäivästä, b) neuvosto voi määräenemmistöllä päättää asiasta toisin a alakohdassa tarkoitetun ajan kuluessa. 5 artikla Komitean tehtävät Komitea tutkii kaikki tämän asetuksen soveltamista koskevat kysymykset, jotka sen puheenjohtaja omasta aloitteestaan tai jäsenvaltion pyynnöstä ottaa esille. 6 artikla Yhteistyö muiden komiteoiden kanssa 1. Komissio pyytää kaikista raha-, rahoitus- ja maksutasetilastokomitean toimivaltaan liittyvistä kysymyksistä tämän komitean lausunnon päätöksen 91/115/ETY 2 artiklan mukaisesti. 2. Komissio toimittaa direktiivillä 89/130/ETY, Euratom perustetulle bruttokansantulokomitealle kaikki tämän asetuksen täytäntöönpanoa koskevat tiedot, jotka ovat tarpeen sen tehtävien hoitamiseksi. 7 artikla Voimaantulon ja ensimmäisen tietojensiirron ajankohta 1. EKT-95:tä sovelletaan ensimmäisen kerran liitteen B mukaisesti laadittuihin, huhtikuussa 1999 lähetettäviin tietoihin. 2. Tiedot toimitetaan komissiolle (Tilastotoimisto) liitteessä B vahvistettujen määräaikojen mukaisesti. 3. Edellä 1 kohdan mukaisesti, ennen EKT-95:n mukaista ensimmäistä siirtoa, jäsenvaltiot toimittavat edelleen komissiolle (Tilastotoimisto) EKT:n toisen painoksen mukaisesti laaditut tilit ja taulukot. 4. Komissio tarkastaa yhdessä kyseisen jäsenvaltion kanssa, että tätä asetusta sovelletaan ja antaa tarkastusten tulokset tämän asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle komitealle tämän kuitenkaan rajoittamatta yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom, soveltamisesta 29 päivänä toukokuuta 1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1552/89 (13) 19 artiklan säännöksiä. 8 artikla Siirtymämääräykset 1. Poiketen siitä, mitä 1 artiklan 2 kohdassa ja 7 artiklassa määrätään, talousarviota ja omia varoja varten voimassa oleva direktiivin 89/130/ETY, Euratom 1 artiklan 1 kohdan ja siihen viittaavien oikeussäädösten, erityisesti asetusten (ETY, Euratom) N:o 1552/89 ja N:o 1553/89 sekä päätösten 94/728/EY, Euratom ja 94/729/EY mukainen Euroopan kansantalouden tilinpitojärjestelmä on EKT:n toinen painos niin kauan kuin päätös 94/728/EY, Euratom on voimassa. 2. Asetuksessa (EY) N:o 3605/93 säädettyjen, liiallisia alijäämiä koskevan menettelyn piiriin kuuluvien ilmoitusten osalta, jotka jäsenvaltioiden on tehtävä komissiolle, Euroopan kansantalouden tilinpitojärjestelmä on EKT:n toinen painos 1 päivänä syyskuuta 1999 tehtävään ilmoitukseen saakka. 3. Tämän artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetty EKT:n toisen painoksen soveltaminen varmistetaan mukauttamalla 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti kerätyt tiedot EKT-95:n pohjalta siten, että voidaan ottaa huomioon muutokset, jotka aiheutuvat EKT:n toisen painoksen ja EKT-95:n välisistä käsite-, määritelmä- tai nimikkeistöeroista. Tämän periaatteen täytäntöönpano on esitettävä viimeistään joulukuussa 1996 direktiivin 89/130/ETY, Euratom 6 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesti. 9 artikla Tämä asetus tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa. Tehty Brysselissä 25 päivänä kesäkuuta 1996. Neuvoston puolesta M. PINTO Puheenjohtaja (1) EYVL N:o C 287, 30.10.1995, s. 114 (2) Lausunto annettu 21.6.1995 (sitä ei ole vielä julkaistu virallisessa lehdessä). (3) EYVL N:o C 133, 31.5.1995, s. 2 (4) Euroopan kansantalouden tilinpitojärjestelmä - EKT. Toinen painos. Euroopan yhteisöjen tilastotoimisto. Luxemburg 1979. (5) EYVL N:o L 181, 28.6.1989, s. 47 (6) EYVL N:o L 59, 6.3.1991, s. 19 (7) EYVL N:o L 49, 21.2.1989, s. 26. Direktiivi sellaisena kuin se on muutettuna vuoden 1994 liittymisasiakirjalla. (8) EYVL N:o L 155, 7.6.1989, s. 9 (9) EYVL N:o L 322, 31.12.1993, s. 7 (10) EYVL N:o L 293, 12.11.1994, s. 9 (11) EYVL N:o L 293, 12.11.1994, s. 14 (12) EYVL N:o L 151, 15.6.1990, s. 1, asetus sellaisena kuin se on muutettuna vuoden 1994 liittymisasiakirjalla. (13) EYVL N:o L 155, 7.6.1989, s. 1, asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY, Euratom) N:o 2729/94 (EYVL N:o L 293, 12.11.1994, s. 5). LIITE A EUROOPAN KANSANTALOUDEN TILINPITOJÄRJESTELMÄ EKT 1995 SISÄLLYSLUETTELO Sivu LUKU 1. YLEISPIIRTEET . 18 18 18 19 25 25 26 26 27 27 27 28 28 28 29 29 29 29 29 29 30 30 30 30 30 31 31 31 31 31 32 32 32 33 LUKU 1. (jatkoa) Sivu 33 33 33 34 34 34 35 35 35 35 35 LUKU 2. YKSIKÖT JA YKSIKÖIDEN RYHMITTELYT . 37 37 39 40 42 43 44 44 44 46 47 48 48 49 50 50 50 50 51 51 52 52 52 52 52 52 53 53 54 LUKU 2. (jatkoa) Sivu 56 57 57 58 58 58 58 59 LUKU 3. TUOTETALOUSTOIMET . 60 61 62 62 68 73 75 75 75 76 78 78 79 79 81 82 83 84 84 85 87 89 LUKU 4. JAKOTALOUSTOIMET . 91 91 91 91 91 93 93 93 LUKU 4. (jatkoa) Sivu 94 95 95 95 96 96 97 98 98 99 99 99 101 101 101 101 101 101 102 102 102 103 103 103 104 105 105 106 106 106 106 107 107 108 110 110 111 112 112 113 LUKU 4. (jatkoa) Sivu 113 113 113 113 114 114 114 114 115 115 116 116 117 118 118 118 118 119 119 119 119 120 121 121 122 123 LUKU 5. RAHOITUSTALOUSTOIMET . 125 127 129 129 130 130 130 131 131 132 132 133 133 134 LUKU 5. (jatkoa) Sivu 135 135 135 137 138 138 139 139 139 140 140 141 142 142 143 143 144 144 144 147 147 147 LUKU 6. MUUT VIRRAT . 149 149 149 150 150 151 151 151 152 152 152 152 153 LUKU 6. (jatkoa) Sivu 154 154 154 155 156 156 157 157 157 157 158 158 158 LUKU 7. VARALLISUUSTASEET . 159 160 160 160 161 163 163 164 164 164 164 164 164 165 165 165 165 165 165 165 166 166 166 166 167 167 LUKU 7. (jatkoa) Sivu 167 168 168 168 168 169 170 Kirjaukset avaustaseesta päätöstaseeseen . 178 LUKU 8. TILIEN JA TASAPAINOERIEN KOKONAISUUS . 181 184 184 184 184 186 186 186 186 192 192 200 200 200 200 202 202 202 202 202 202 209 209 209 209 218 218 218 218 LUKU 8. (jatkoa) Sivu 218 223 223 223 223 223 223 223 224 232 233 243 243 243 243 243 243 244 244 244 244 244 244 245 248 249 LUKU 9. PANOS-TUOTOSKEHIKKO . 264 268 282 282 LUKU 10. HINTA- JA VOLYYMIMITTAIMET . 287 288 288 289 290 290 290 LUKU 10. (jatkoa) Sivu 291 292 292 293 293 293 294 295 296 296 296 297 298 298 LUKU 11. VÄESTÖ JA TYÖPANOS . 300 300 301 302 302 303 303 304 305 305 305 306 307 LUKU 12. NELJÄNNESVUOSITILINPITO . 308 LUKU 13. ALUETILINPITO . 310 310 310 311 312 314 Sivu LIITTEET I. 315 315 II. 321 321 321 321 321 322 322 322 322 323 III. 325 325 325 325 325 326 326 326 326 326 327 327 327 327 327 328 329 330 331 332 333 333 334 IV. 339 339 339 Sivu 340 343 344 346 354 355 357 Taulukot 2.1. Sektorit ja alasektorit . 40 2.2. Tuottajatyyppi, pääasialliset toiminnot ja tehtävät sektorin mukaan luokiteltuna . 42 2.3. Tuottajayksiköiden sektoriluokitus omistajuuden oikeudellisen pääjaottelun mukaan . 55 3.1. Institutionaalisten yksiköiden jako markkinatuottajiin, omaa loppukäyttöä varten tuottaviin ja muihin markkinattomiin tuottajiin . 64 3.2. Institutionaaliset yksiköt, paikalliset TAY:t ja tuotos sekä markkina-, oma loppukäyttö- ja muu markkinaton jako . 67 3.3. Paikallisten toimialayksiköiden (TAY) ja niiden tuotosten markkina-, oma loppukäyttö- ja muu markkinaton jako . 68 3.4. Vientitavaroiden kuljetuksen käsittely . 88 3.5. Tuontitavaroiden kuljetuksen käsittely . 89 5.1. Rahoitustaloustoimien luokitus . 128 8.1. Tilien, tasapainoerien ja pääsuureiden yleiskatsauksellinen esittely . 182 8.2. Tili I: Tuotantotili . 185 8.3. Tili II.1.1: Tulonmuodostustili . 187 8.4. Tili II.1.2.: Ensitulon jakotili . 189 8.5. Tilit II.1.2.1: Yrittäjätulo ja II.1.2.2: Muun ensitulon jako . 193 8.6. Tili II.2: Tulojen uudelleenjaon tili . 196 8.7. Tili II.3: Luontoismuotoisten tulojen uudelleenjaon tili . 199 8.8. Tili II.4.1: Käytettävissä olevan tulon käyttötili . 201 8.9. Tili II.4.2: Oikaistun käytettävissä olevan tulon käyttötili . 203 8.10. Tili III.1.1: Säästöstä ja pääomansiirroista johtuvan nettovarallisuuden muutoksen tili . 204 8.11. Tili III.1.2: Muiden kuin rahoitusvarojen hankintatili . 205 8.12. Tili III.2: Rahoitustili . 207 8.13. Tili III.3.1: Varojen volyymin muiden muutosten tili . 210 8.14. Tili III.3.2: Uudelleenarvostustili . 214 8.15. Tili IV: Varallisuustaseet . 219 8.16. Ulkomaiden tilikokonaisuus (ulkomaisten taloustoimien tili) . 224 8.17. Tili 0: Tavara- ja palvelutili . 232 8.18. Kansantalouden kootut tilit . 234 8.19. Koko kansantalouden tilien ja tasapainoerien kokonaisesitys matriisimuodossa . 250 8.20. Kaavioesitys sosiaalitilinpitomatriisista . 257 8.21. Esimerkki yksityiskohtaisemmasta sosiaalitilinpitomatriisista . 260 8.22. Esimerkki yksityiskohtaisesta alamatriisista: Nettoarvonlisäys (perushintaan) . 262 Sivu 9.1. Yksinkertaistettu tarjontataulukko . 264 9.2. Yksinkertaistettu käyttötaulukko . 264 9.3. Yksinkertaistettu yhdistetty tarjonta- ja käyttötaulukko . 265 9.4. Yksinkertaistettu symmetrinen panos-tuotostaulukko (tuote kertaa tuote) . 266 9.5. Tarjontataulukko perushintaan mukaanluettuna muunnos ostajanhintaiseksi . 269 9.6. Käyttötaulukko ostajan hintaan . 270 9.7. Yksinkertainen kaupan ja kuljetuksen lisien taulukko . 274 9.8. Yksinkertainen tuoteveroja miinus tukipalkkioita kuvaava taulukko . 275 9.9. Tuonnin käyttötaulukko . 279 9.10. Kotimaisen tuotannon käyttötaulukko perushintaan . 280 9.11. Tarjonta- ja käyttötaulukkojen yhdistäminen sektoritileihin . 282 9.12. Symmetrinen panos-tuotostaulukko perushintaan (tuote kertaa tuote) . 284 9.13. Kotimaisen tuotoksen symmetrinen panos-tuotostaulukko perushintaan (tuote kertaa tuote) . 286 A.I.1. Vaikutukset, jotka aiheutuvat välillisten rahoituspalvelujen kohdentamisesta institutionaalisiin sektoreihin, mukaan lukien markkinattomia tuottajia koskevat muutokset . 318 A.I.2. Vaikutukset, jotka aiheutuvat välillisten rahoituspalvelujen kohdentamisesta ainoastaan nimelliseen sektoriin . 319 A.III.1. Julkishallinnon sosiaaliturvajärjestelmät . 334 A.III.2. Yksityiset rahastoidut sosiaalivakuutusjärjestelmät . 335 A.III.3. Työnantajien rahastoimattomat sosiaalivakuutusjärjestelmät . 336 A.III.4. Henkivakuutus . 337 A.III.5. Vahinkovakuutus . 338 A.IV.1. Tili 0: Tavara- ja palvelutili . 357 A.IV.2. Koko kansantalouden tilikokonaisuus . 357 A.IV.3. Yritysten tilikokonaisuus . 371 A.IV.4. Rahoituslaitosten tilikokonaisuus . 380 A.IV.5. Julkisyhteisöjen tilikokonaisuus . 390 A.IV.6. Kotitalouksien tilikokonaisuus . 401 A.IV.7. Kotitalouksia palvelevien voittoa tavoittelemattomien yhteisöjen tilikokonaisuus . 412 LUKU 1 YLEISPIIRTEET 1.01. Euroopan kansantalouden tilinpidon ja aluetilinpidon järjestelmä (EKT 1995, tai yksinkertaisesti EKT) on kansainvälisesti yhteensopiva tilinpitokehikko, joka kuvaa systemaattisesti ja yksityiskohtaisesti koko taloutta (so. maata, aluetta tai maaryhmää), sen rakenneosia ja sen suhteita muihin kokonaistalouksiin. EKT 1995 korvaa Euroopan koottujen tilien järjestelmän, joka julkaistiin 1970 (EKT 1970; toinen hieman muutettu painos ilmestyi vuonna 1978). EKT 1995 on täysin yhdenmukainen uudistettujen maailmanlaajuisten kansantalouden tilinpito-ohjeiden kanssa (SNA 1993 tai yksinkertaisesti SNA; Yhdistyneet kansakunnat, IMF, Euroopan yhteisöjen komissio, OECD ja Maailman pankki ovat tuottaneet nämä ohjeet yhteisvastuullisesti). EKT keskittyy kuitenkin enemmän Euroopan unionissa vallitseviin olosuhteisiin ja tietotarpeisiin. SNA:n tavoin EKT on yhtenäistetty monissa muissa sosiaali- ja taloustilastoissa käytettävien käsitteiden ja luokitusten kanssa. Keskeisiä esimerkkejä ovat työllisyystilastot, teollisuustilastot ja ulkomaankauppatilastot. EKT:ta voidaan sen vuoksi käyttää Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden sosiaali- ja taloustilastojen keskeisenä viitekehyksenä. 1.02. EKT-kehikko koostuu kahdesta pääasiallisesta taulukkokokonaisuudesta: a) sektoritilit (1); b) panos-tuotoskehikko (2) ja toimialoittaiset tilit (3). Sektoritilit tarjoavat institutionaalisten sektoreiden mukaisen systemaattisen kuvauksen taloudellisen prosessin eri vaiheista: tuotannosta, tulonmuodostuksesta, tulonjaosta, tulojen uudelleenjaosta, tulonkäytöstä sekä rahoitus- ja muun varallisuuden muodostuksesta. Sektoritileihin sisältyvät myös varallisuustaseet, jotka kuvaavat varojen, velkojen ja nettovarallisuuden varantoja tilinpitojakson alussa ja lopussa. Panos-tuotoskehikko ja toimialoittaiset tilit kuvaavat yksityiskohtaisemmin tuotantoprosessia (kustannusrakennetta, tulonmuodostusta ja työllisyyttä) sekä tavaroiden ja palvelujen virtoja (tuotantoa, tuontia, vientiä, kulutusta, välituotekäyttöä ja pääoman muodostusta tuoteryhmittäin). EKT sisältää väestön ja työllisyyden käsitteet (4). Nämä käsitteet liittyvät sekä sektoritileihin että panos-tuotoskehikkoon. EKT ei rajoitu vuosittaiseen kansantalouden tilinpitoon, vaan sitä sovelletaan myös neljännesvuositilinpitoon (5) ja aluetilinpitoon (6). EKT:N KÄYTTÖ Analyysi- ja politiikkakehikko 1.03. EKT-kehikkoa voidaan käyttää analysoitaessa ja arvioitaessa: a) Kansantalouden rakennetta. Keskeisiä kohteita ovat: 1) arvonlisäys ja työllisyys toimialoittain; 2) arvonlisäys ja työllisyys alueittain; 3) tulojen jakautuminen sektoreittain; 4) tuonti ja vienti tuoteryhmittäin; 5) kulutusmenot tuoteryhmittäin; 6) kiinteän pääoman muodostus ja kiinteä pääomakanta toimialoittain; 7) rahoitusvarojen, varantojen ja virtojen koostumus vaateittain ja sektoreittain. b) Kansantalouden yksittäisiä osia tai piirteitä. Keskeisiä kohteita ovat: 1) pankki- ja rahoitustoiminta kansantaloudessa; 2) julkisyhteisöjen rooli; 3) yksittäisen alueen talous (verrattuna kansantalouden kokonaisuuteen). c) Kansantalouden kehitystä ajankohdasta toiseen. Keskeisiä kohteita ovat: 1) BKT:n kasvunopeuden analysointi; 2) inflaation analysointi; 3) kotitalouksien menojen kausivaihteluiden analysointi neljännesvuositilinpidon perusteella; 4) eri tyyppisten rahoitusinstrumenttien ajankohdasta toiseen muuttuvan merkityksen analysointi, esim. optioiden merkityksen lisääntyminen; 5) kansantalouden toimialoittaisen rakenteen vertailu pitkällä aikavälillä, esim. kolmenkymmenen vuoden aikana. d) Kansantaloutta suhteessa toisiin kansantalouksiin. Keskeisiä kohteita ovat: 1) julkisyhteisöjen roolin vertailu Euroopan unionin jäsenmaissa; 2) Euroopan unionin kansantalouksien keskinäisten riippuvuuksien analysointi; 3) Euroopan unionin viennin koostumuksen ja määränpään analysointi; 4) Euroopan unionin, USA:n ja Japanin BKT:n kasvunopeuksien tai henkeä kohti laskettujen käytettävissä olevien tulojen vertailu. 1.04. Tämän kehikon mukaisilla luvuilla on suuri merkitys EU:lle ja sen jäsenvaltioille niiden sosiaali- ja talouspolitiikan muotoilussa ja seurannassa. Lisäksi niillä on eräitä hyvin tärkeitä erityiskäyttöjä: a) Euroopan rahapolitiikan seuranta ja ohjaaminen: Euroopan rahaunionin konvergenssi- eli lähentämiskriteerit on määritelty kansantalouden tilinpidon lukujen perusteella (julkisyhteisöjen alijäämä, julkisyhteisöjen velka ja BKT), b) rahallisen tuen myöntäminen EU:n alueille: EU:n rakennerahastojen menot perustuvat osittain kansantalouden tilinpidon alueellistettuihin lukuihin, c) EU:n omien varojen määrittäminen. Viimeksi mainittu riippuu kansantalouden tilinpidon luvuista kolmella tavalla: 1) EU:n kokonaisvarat määritetään prosenttiosuutena jäsenvaltioiden bruttokansantulosta (BKTL); 2) EU:n kolmas oma vara on ALV:oon perustuva oma vara. Kansantalouden tilinpidon tiedot vaikuttavat suuresti jäsenvaltioiden tämän varan maksuosuuksiin, koska niitä käytetään perustana laskettaessa keskimääräistä ALV-kantaa; 3) Jäsenvaltioiden suhteelliset maksuosuudet EU:n neljännen oman varan osalta perustuvat niiden bruttokansantuloon. EKT-käsitteiden kahdeksan ominaispiirrettä 1.05. EKT:n käsitteillä on kahdeksan tärkeää ominaispiirrettä, joilla luodaan hyvä tasapaino tietotarpeiden ja tiedon saantimahdollisuuksien välille. Ne ovat: a) kansainvälisesti yhteensopiva; b) yhtenäinen muiden sosiaali- ja taloustilastojen kanssa; c) yhdenmukainen; d) operationaalinen; e) eroaa useimmista hallinnollisista käsitteistä; f) perusteltu ja pitkäaikaisesti pysyvä; g) kohteena taloudellisen prosessin kuvaus rahassa mitattavin ja helposti havainnoitavin käsittein; h) joustava ja monikäyttöinen. 1.06. Käsitteet ovat kansainvälisesti yhteensopivia koska: a) EKT on perusmalli (standardi) EU:n jäsenvaltioiden kansantalouden tilinpidon tietojen antamisesta kaikille kansainvälisille organisaatioille. Ainoastaan kansallisissa julkaisuissa EKT:n tarkka noudattaminen ei ole pakollista. b) EKT:n käsitteet ovat kaikissa suhteissa yhdenmukaisia SNA:n maailmanlaajuisten kansantalouden tilinpidon ohjeiden kanssa. Käsitteiden kansainvälinen yhteensopivuus on ratkaisevan tärkeää eri maiden tilastoja vertailtaessa. 1.07. Käsitteet on yhdenmukaistettu muiden sosiaali- ja taloustilastojen käsitteiden kanssa, koska: a) EKT:ssa on monia käsitteitä ja luokituksia (esim. NACE Rev. 1), joita käytetään myös muissa EU:n jäsenmaiden sosiaali- ja taloustilastoissa, esim. teollisuustilastoissa, ulkomaankauppatilastoissa ja työllisyystilastoissa; käsitteelliset erot on pidetty mahdollisimman vähäisinä. Lisäksi nämä EU:n käyttämät käsitteet ja luokitukset on yhdenmukaistettu myös Yhdistyneiden kansakuntien käyttämien käsitteiden ja luokitusten kanssa. b) SNA:n tavoin myös EKT:n käsitteet on yhdenmukaistettu eräiden muiden taloustilastojen tärkeimpien kansainvälisten ohjeiden kanssa, erityisesti IMF:n maksutasekäsikirjan (BPM), IMF:n julkisyhteisöjen rahoitustilastojen (GFS), OECD:n verotilastojen kanssa sekä työllisyyttä, työtunteja ja työvoimakustannuksia koskevien ILO:n päätöslauselmien kanssa. Tällainen yhdenmukaistaminen muiden sosiaali- ja taloustilastojen kanssa edistää merkittävästi näiden lukujen yhdistämistä ja vertailua. Sen ansiosta voidaan laatia parempia kansantalouden tilinpidon lukuja. Lisäksi näiden yksittäisten tilastojen sisältämiä tietoja voidaan näin paremmin suhteuttaa kansantalouden yleistilaston, so. kansantalouden tilinpidon tietoihin, kuten bruttokansantuotteeseen tai toimialoittaiseen ja sektoreittaiseen arvonlisäykseen. 1.08. Tilinpitokehikon identiteetit pitävät yllä taloudellisen prosessin eri osien (tuotanto, tulonjako, tulonkäyttö, varallisuuden muodostus) kuvaamiseen käytettyjen käsitteiden yhdenmukaisuutta. Tämän sisäisen yhteensopivuuden ansiosta tilinpitokehikon eri osien tilastoja voidaan käyttökelpoisella tavalla suhteuttaa toisiinsa. Niinpä esim. voidaan laskea seuraavat suhteet: a) tuottavuusluvut, kuten arvonlisäys tehtyä työtuntia kohti (tämä tieto edellyttää yhteensopivuutta arvonlisäys-käsitteen ja tehtyjen työtuntien käsitteen välillä); b) kansantalouden käytettävissä olevat tulot henkeä kohti (tämä suhde edellyttää yhteensopivuutta kansantalouden käytettävissä olevien tulojen ja väestön käsitteiden välillä); c) kiinteän pääoman muodostus prosenttiosuutena kiinteän pääoman kannasta (tämä suhde edellyttää yhteensopivuutta näiden varantojen ja virtojen määritelmien kesken); d) julkinen alijäämä ja julkinen velka prosenttiosuuksina bruttokansantuotteesta (nämä tiedot edellyttävät yhteensopivuutta julkisyhteisöjen alijäämän, julkisyhteisöjen velan ja bruttokansantuotteen välillä). Tällainen käsitteiden sisäinen yhdenmukaisuus sallii myös eräiden estimaattien johtamisen jäännöseränä, esim. säästäminen voidaan arvioida käytettävissä olevien tulojen ja kulutusmenojen välisenä erotuksena (7). 1.09. EKT:n käsitteet ovat operationaalisia käsitteitä, koska ne on suunniteltu ajatellen niiden mittaamista. Käsitteiden operationaalinen luonne ilmenee useilla tavoilla: a) Jotkut toiminnot tai erät on kuvattava vain silloin, kun ne ovat kooltaan merkittäviä. Tämä liittyy esim. kotitalouksien omaan käyttöön tapahtuvaan tavaroiden tuotantoon: kankaiden kutomista ja saviesineiden valmistamista ei tarvitse lukea tuotantoon, koska tämän tyyppisten tuotannonalojen katsotaan olevan merkityksettömiä EU-maissa. Toisena esimerkkinä voidaan mainita se, että pienet halvat työkalut ja laitteet luetaan kiinteän pääoman muodostukseksi ainoastaan silloin, kun ostajan menot sellaisiin kestäviin tavaroihin ylittävät 500 ecua (vuoden 1995 hinnoissa) yhdelle tavaralle (tai ostettaessa suuria määriä koko ostetulle määrälle); kun nämä menot eivät ylitä tuota kynnysarvoa, ne luetaan välituotekäytöksi. b) Joihinkin käsitteisiin liittyy selvä maininta siitä, kuinka niitä voidaan arvioida. Esimerkiksi määriteltäessä pääoman kulumista viitataan lineaariseen arvonalennukseen ja kiinteän pääomakannan arvioimisessa suositellaan investointikertymämenetelmää. Toisena esimerkkinä voidaan mainita omaan käyttöön tapahtuvan tuotannon arvottaminen: periaatteessa se olisi tehtävä perushintoihin, mutta perushintoja voidaan tarvittaessa lähentyä laskemalla yhteen erilaiset syntyneet kustannukset. c) On tehty eräitä yksinkertaistavia sopimuksia. Esimerkiksi julkisyhteisöjen tuottamat kollektiiviset palvelut ovat sopimuksen mukaan kaikki kulutusmenoja. d) Käsitteet on yhdenmukaistettu kansantalouden tilinpidon laadinnassa panostietoina käytettävien sosiaali- ja taloustilastojen käsitteiden kanssa. 1.10. Toisaalta käsitteitä ei kuitenkaan aina ole helppoa ottaa käyttöön, koska ne tavallisesti eroavat joissakin suhteissa hallinnollisissa tietolähteissä käytetyistä käsitteistä. Tällaisia tietolähteitä ovat yritysten kirjanpidon tiedot, erilaisia veroja koskevat tiedot (ALV, henkilöiden tuloverot, tuontiverot jne.), sosiaaliturvatiedot sekä valvontaelimiltä saatavat tiedot rahoitus- ja vakuutustoiminnasta. Nämä hallinnolliset tiedot ovat usein panostietoina kansantalouden tilinpidon laadinnassa. Yleensä niitä on sen vuoksi mukautettava EKT:ta vastaaviksi. EKT:n käsitteet eroavat tavallisesti joissakin suhteissa hallinnollisista vastineistaan, koska: a) eri maiden hallinnolliset käsitteet eroavat toisistaan. Sen vuoksi kansainvälistä yhteensopivuutta ei voida saavuttaa hallinnollisin käsittein; b) hallinnolliset käsitteet muuttuvat ajoittain. Sen vuoksi vertailukelpoisuutta ajankohdasta toiseen ei voida saavuttaa hallinnollisin käsittein; c) käsitteet, joihin hallinnolliset tietolähteet perustuvat, eivät tavallisesti ole keskenään yhtenäisiä. Tietojen yhdistely ja vertaileminen, joka on kansantalouden tilinpitotietojen kannalta ratkaisevan tärkeää, on kuitenkin mahdollista vain yhtenäisen käsitejoukon pohjalta; d) hallinnolliset käsitteet eivät yleensä ole taloudellisen analyysin ja talouspolitiikan arvioinnin kannalta optimaalisia. Siitä huolimatta hallinnolliset tietolähteet vastaavat joskus kansantalouden tilinpidon ja muiden tilastojen tarpeita erittäin hyvin, koska: a) alunperin tilastollisia tarkoituksia varten suunniteltuja käsitteitä ja luokituksia voidaan soveltaa myös hallinnollisiin tarkoituksiin, esim. julkisen sektorin menolajiluokitus; b) hallinnollisissa tietolähteissä voidaan nimenomaisesti ottaa huomioon tilastojen (erilliset) tietotarpeet; tämä koskee esim. Intrastatjärjestelmää, jonka avulla tuotetaan tietoja EU:n jäsenmaiden välisistä tavaratoimituksista. 1.11. EKT:n pääkäsitteet ovat perusteltuja ja pitkäaikaisesti pysyviä, koska a) ne on hyväksytty kansainvälisiksi standardeiksi seuraaviksi vuosikymmeniksi; b) peräkkäisissä kansantalouden tilinpitoa koskevissa kansainvälisissä ohjeissa useimmat peruskäsitteet eivät juurikaan ole muuttuneet. Tämä käsitteellinen jatkuvuus vähentää aikasarjojen uudelleen laskemis- ja uusien käsitteiden oppimistarvetta. Lisäksi se vähentää käsitteiden alttiutta joutua kansallisen tai kansainvälisen poliittisen painostuksen kohteeksi. Näistä syistä kansantalouden tilinpidon tiedot ovat voineet toimia talouspolitiikan ja taloudellisen analyysin objektiivisena tietopohjana vuosikymmenien ajan. 1.12. EKT:n käsitteet keskittyvät kuvaamaan taloudellista prosessia rahassa ilmaistavin ja helposti havainnoitavin käsittein. Useimmiten varantoja ja virtoja, jotka eivät ole helposti havainnoitavia rahassa ilmaistuna tai joilla ei ole selvää rahallista vastinetta, ei oteta huomioon. Tätä periaatetta ei ole sovellettu tiukasti, koska huomioon olisi otettava myös yhdenmukaisuuden vaatimus ja erilaiset tietotarpeet. Yhdenmukaisuus esimerkiksi edellyttää, että julkisen sektorin tuottamien kollektiivisten palveluiden arvo kirjataan tuotokseksi, koska palkansaajakorvausten maksaminen ja julkisen sektorin ostamat erilaiset tavarat ja palvelut voidaan helposti havainnoida rahassa. Lisäksi taloudellisen analyysin ja talouspolitiikan kannalta julkisen sektorin tuottamien kollektiivisten palveluiden kuvaaminen suhteessa muuhun kansantalouteen lisää myös kokonaisuutena kansantalouden tilinpidon käyttökelpoisuutta. 1.13. EKT:n käsitteiden soveltamisalaa voidaan kuvata tarkastelemalla eräitä tärkeitä rajauksia: Seuraavat sisältyvät EKT:n tuotannon rajaukseen (katso kohdat 3.07-3.09): a) julkisen sektorin yksilöllisten ja kollektiivisten palveluiden tuotanto; b) asuntojen omistajien asumispalveluiden tuotanto omaan käyttöön; c) tavaroiden tuottaminen omaan kulutukseen, esim. maataloustuotteet; d) rakentaminen omaan käyttöön, myös kotitalouksien rakentaminen; e) palkatun henkilöstön tuottamat kotitalouspalvelut; f) kalojen kasvattaminen kalanviljelylaitoksilla; g) lailla kielletty tuotanto, esim. prostituutio ja huumeiden tuotanto; h) tuotanto, josta saatuja tuloja ei täysin ilmoiteta veroviranomaisille, esim. tekstiilien salatuotanto. Seuraavat jäävät tuotantorajan ulkopuolelle a) kotitalous- ja henkilökohtaiset palvelut, jotka on tuotettu ja kulutettu saman kotitalouden piirissä, esim. siivous, aterioiden valmistus tai sairaiden tai vanhusten hoito; b) vapaaehtoiset palvelut, jotka eivät johda tavaroiden tuotantoon, esim. hoito ja siivous ilman maksua; c) kalojen luonnollinen kasvatus avovesillä. EKT kirjaa yleensä kaikki tuotokset, jotka ovat seurausta tuotantorajan sisälle luetusta tuotannosta. Tästä säännöstä on kuitenkin olemassa joitakin erityisiä poikkeuksia: a) aputoimintojen tuotoksia ei kirjata; kaikki aputoiminnan käyttämät panokset - aineet, työvoima, kiinteän pääoman kuluminen jne. - käsitellään sen päätoiminnan tai sivutoiminnan panoksina, jota aputoiminta tukee; b) välituotekäyttöä varten samassa paikallisessa toimipaikassa (TAY, katso myös kohta 1.29.) tuotettuja tuotoksia ei kirjata; kuitenkin kaikki saman institutionaalisen yksikön muita paikallisia toimialayksiköitä varten tuotetut tuotokset kirjataan tuotokseksi. EKT:n tilinpitologiikka merkitsee sitä, että jos toimintoja pidetään tuotantona ja niiden tuotokset on kirjattava, niin silloin niihin liittyvät tulot, työllisyys, kulutus jne. on myös kirjattava. Esimerkiksi kun omistusasuntoon liittyvien asumispalveluiden tuotanto omaan käyttöön kirjataan tuotannoksi, on myös kirjattava siitä asunnon omistajille koituvat tulot ja kulutusmenot. Kun toimintoja ei kirjata tuotannoksi, on tilanne päinvastainen: saman kotitalouden piirissä tuotetut ja kulutetut kotitalouspalvelut eivät synnytä tuloja ja kulutusmenoja eikä siihen EKT:n käsitteiden mukaan liity työllisyyttä. EKT sisältää myös monia erityissopimuksia, esim.: a) julkisen sektorin tuotoksen arvottaminen; b) vakuutuspalveluiden ja välillisten rahoituspalveluiden tuotoksen arvottaminen; c) kaikkien julkisen sektorin tuottamien kollektiivisten palveluiden kirjaaminen kulutusmenoiksi eikä välituotekäytöksi; d) välillisten rahoituspalveluiden käytön kirjaaminen nimellisen sektorin tai nimellisen toimialan välituotekäytöksi. 1.14. EKT:n käsitteet ovat monikäyttöisiä: EKT:n käsitteet ovat sopivia moniin käyttötarkoituksiin, joskin joihinkin käyttötarkoituksiin ne voivat tarvita täydentämistä (katso myös kohtaa 1.18). 1.15. EKT:n käsitekehikon yksityiskohtaisuus tarjoaa mahdollisuuden joustavaan käyttöön: joitakin käsitteitä ei ole nimenomaisesti esitetty EKT:ssa, mutta ne voidaan siitä huolimatta helposti johtaa siitä. Esimerkiksi arvonlisäys tuotantokustannushintaan voidaan johtaa vähentämällä perushintaisesta arvonlisäyksestä muut tuotantoverot (netto). Toinen esimerkki on uusien sektoreiden luominen järjestelemällä uudelleen EKT:ssa määritellyt alasektorit. 1.16. Joustava käyttö on mahdollista myös ottamalla käyttöön lisäkriteereitä, jotka eivät ole ristiriidassa järjestelmän logiikan kanssa. Esimerkiksi tällaisia kriteereitä saattaisivat olla tuotantoyksiköiden työllisten määrä ja kotitalouksien tulojen suuruus. Työllisten osalta voidaan ottaa käyttöön alaluokitus koulutuksen tason, iän tai sukupuolen mukaan. 1.17. Tällainen joustava käyttö voidaan sisällyttää sosiaalitilinpitomatriisiin (SAM). SAM on matriisiesitys, jossa käsitellään tarjonta- ja käyttötaulujen ja sektoritilien välisiä yhteyksiä (katso myös kohdat 8.133-8.155). SAM tarjoaa tavallisesti lisätietoja työllisyyden/työttömyyden tasosta ja rakenteesta jakamalla palkansaajakorvaukset alaryhmiin palkansaajatyypeittäin. Tämä alajako soveltuu sekä toimialoittaiseen työvoiman käyttöön, kuten käyttötaulukoissa esitetään, että työvoiman tarjontaan sosioekonomisen alaryhmittelyn mukaan, kuten kotitaloussektorin alasektorien ensitulon jakotilillä esitetään. Tällä tavoin erilaisten työvoimaryhmien tarjonta ja käyttö kuvataan systemaattisesti. 1.18. Eräissä erityistietotarpeissa erillisten satelliittitilien laatiminen on paras ratkaisu. Sellaisia tapauksia ovat esimerkiksi seuraavat tietotarpeet: a) matkailun kansantaloudellisen merkityksen analysointi; b) terveydenhuollon kustannusten ja rahoituksen analysointi; c) tutkimus- ja kehittämistoiminnan ja inhimillisen pääoman kansantaloudellisen merkityksen analysointi; d) kotitalouksien tulojen ja menojen analysointi mikrotason tulo- ja menokäsitteiden pohjalta; e) ympäristön ja talouden välisen vuorovaikutuksen analysointi; f) kotitalouksien piirissä tapahtuvan tuotantotoiminnan analysointi; g) hyvinvoinnin muutosten analysointi; h) kansantalouden tilinpidon ja liikekirjanpidon välisten eroavuuksien analysointi ja niiden vaikutus arvopaperimarkkinoihin; i) verotulojen estimointi. 1.19. Satelliittitilit voivat palvella sellaisia tietotarpeita seuraavasti: a) esittämällä asiat tarvittaessa yksityiskohtaisemmin ja jättämällä pois tarpeettomat yksityiskohdat; b) laajentamalla tilinpitokehikon sisältöä lisäämällä siihen ei-rahamääräisiä tietoja, esim. saastumisesta ja ympäristövaroista; c) muuttamalla eräitä peruskäsitteitä, esim. laajentamalla pääoman muodostuksen käsitettä tutkimus- ja kehittämistoiminnan tai koulutusmenojen määrällä. 1.20. Satelliittitilien tärkeä piirre on se, että periaatteessa kaikki standardikehikon peruskäsitteet ja luokitukset säilytetään. Ainoastaan silloin kun satelliittitilin erityistarkoitus ehdottomasti vaatii muunnosta, tehdään peruskäsitteisiin muutoksia. Sellaisissa tapauksissa satelliittitiliin tulisi sisältyä myös taulukko, joka osoittaa satelliittitilin ja standardikehikon pääsuureiden välisen yhteyden. Tällä tavoin standardikehikko säilyttää merkityksensä viitekehyksenä, ja samalla myös erityistarpeille annetaan oikeutusta. 1.21. Standardikehikossa ei kiinnitetä paljon huomiota sellaisiin varantoihin ja virtoihin, joita ei voida helposti havainnoida rahassa (tai joilla ei ole selvää rahallista vastinetta). Tavallisesti ei-rahamääräisten tilastojen laatiminen myös luonnostaan palvelee hyvin sellaisten varantojen ja virtojen analysointia, esim.: a) kotitalouksien piirissä tapahtuvaa tuotantotoimintaa voidaan helpoimmin kuvata tuntien jakautumisella vaihtoehtoisiin käyttötarkoituksiin; b) koulutusta voidaan kuvata koulutuslajeittain, oppilaiden lukumäärän mukaan, tutkinnon suorittamiseen keskimäärin käytettyjen koulutusvuosien mukaan jne.; c) saastumisen vaikutusta kuvataan parhaiten eliölajin lukumäärässä tapahtuneiden muutosten, metsän puiden terveyden, jätteiden määrän, hiilimonoksidin määrän ja säteilyn määrän jne. perusteella. Satelliittitilit tarjoavat mahdollisuuden yhdistää sellaiset ei-rahamääräisten yksiköiden tilastot kansantalouden tilinpidon standardikehikkoon. Kytkeminen on mahdollista käyttämällä näissä ei-rahamääräisissä tilastoissa niin suuressa määrin kuin mahdollista standardikehikossa käytettyjä luokituksia, esim. kotitaloustyyppiluokitusta tai toimialaluokitusta. Tällä tavoin luodaan yhdenmukainen laajennettu kehikko. Tämä kehikko voi sitten toimia tietopohjana kaikenlaisen standardikehikon ja laajennetun kehikon muuttujien välisen vuorovaikutuksen analysoinnissa ja arvioinnissa. 1.22. Standardikehikko ja sen pääsuureet eivät kuvaa hyvinvoinnin muutoksia. Voidaan laatia laajennettuja tilejä, jotka sisältävät myös laskennallisia rahamääräisiä arvoja, esim.: a) kotitalous- ja henkilökohtaiset palvelut, jotka on tuotettu ja kulutettu saman kotitalouden piirissä; b) vapaa-ajassa tapahtuneet muutokset; c) kaupunkimaisen elämän hyvät ja huonot puolet; d) henkilöiden välisen tulonjaon epätasaisuus. Niissä voidaan myös uudelleen luokitella valitettavien välttämättömyyksien (esim. puolustus) kulutusmenot välituotekäytöksi, toisin sanoen kielteisesti hyvinvointiin vaikuttaviksi. Samoin tulvien ja muiden luonnonkatastrofien aiheuttamat vahingot voitaisiin luokitella välituotekäytöksi, so. (absoluuttisen) hyvinvoinnin vähennykseksi. Tällä tavoin voitaisiin yrittää hyvin karkean ja hyvin epätäydellisen hyvinvoinnin muutosten osoittimen rakentamista. Hyvinvoinnilla on kuitenkin monia ulottuvuuksia, joista useimpia on parempi olla ilmaisematta rahassa. Parempi ratkaisu hyvinvoinnin mittaamiseen on sen vuoksi käyttää jokaiseen ulottuvuuteen erillisiä osoittimia ja mittausyksiköitä. Osoittimia voisivat olla esimerkiksi lapsikuolleisuus, odotettavissa oleva elinikä, aikuisten lukutaito ja kansantulo henkeä kohti. Nämä osoittimet voidaan sisällyttää satelliittitiliin. 1.23. Jotta saataisiin aikaan yhdenmukainen, kansainvälisesti yhteensopiva kehikko, EKT:ssa ei käytetä hallinnollisia käsitteitä. Erilaisia kansallisia tarkoituksia varten hallinnollisiin käsitteisiin pohjautuvien tietojen hankkiminen saattaa kuitenkin olla hyvin hyödyllistä. Esimerkiksi verotulojen arvioimiseen tarvitaan tilastoja verotettavista tuloista. Nämä tilastot voidaan tuottaa tekemällä joitakin muutoksia kansantalouden tilinpidon tilastoihin. Samanlaista lähestymistapaa voitaisiin noudattaa eräiden kansallisessa talouspolitiikassa käytettyjen käsitteiden suhteen, esim.: a) inflaation käsite, jota käytetään eläkkeiden, työttömyyskorvausten tai virkamiesten palkkojen korotuksia varten; b) verojen, sosiaaliturvamaksujen, julkisyhteisöjen ja kollektiivisektorin käsitteet, joita käytetään keskusteltaessa kollektiivisektorin optimaalisesta koosta; c) "strategisten" sektoreiden/toimialojen käsitteet, joita käytetään kansallisessa talouspolitiikassa tai EU:n talouspolitiikassa; d) "yritysinvestointien" käsite, jota käytetään kansallisessa talouspolitiikassa. Satelliittitilit tai yksinkertaiset lisätaulukot saattaisivat tyydyttää tällaisia yleensä erityisesti kansallisia tietotarpeita. EKT 1995 ja SNA 1993 1.24. EKT (EKT 1995) on täysin yhdenmukainen uudistetun kansantalouden tilinpitojärjestelmän (SNA 1993) kanssa, joka antaa kansantalouden tilinpidon ohjeet maailman kaikille maille. Siitä huolimatta EKT 1995:n ja SNA 1993:n välillä on useita eroja: a) erot esitystavassa, esim.: 1) EKT:ssa on eri luvut tuotanto-, jako- ja rahoitustaloustoimista. Sitä vastoin SNA:ssa nämä taloustoimet on selitetty seitsemässä tilien mukaan järjestetyssä luvussa, esim. luvut tuotantotilistä, ensitulon jakotilistä, pääomatilistä ja ulkomaiden tilistä. 2) EKT kuvaa käsitettä tarjoamalla määritelmän ja luettelon siitä, mitä luetaan mukaan ja mitä ei lueta. SNA kuvaa käsitteitä tavallisesti yleisemmin termein ja pyrkii myös selittämään tehtyjen sopimusten taustalla olevia perusteita. 3) EKT sisältää luvut myös aluetilinpidosta ja neljännesvuosittaisesta tilinpidosta. 4) SNA sisältää luvun myös satelliittitileistä. b) EKT:n käsitteet ovat useissa tapauksissa selvempiä ja täsmällisempiä kuin SNA:n, esim: 1) SNA ei sisällä tarkkoja määritelmiä markkinatuotannon, tuotannon omaan loppukäyttöön ja muun markkinattoman tuotannon välisistä eroista institutionaalisille yksiköille, paikallisille toimialayksiköille tai niiden tuotoksille. Tämä merkitsee sitä, että tuotoksen arvottamista ja luokittelua sektoreittain ei ole määritelty tässä suhteessa riittävän tarkasti. EKT:ssa on sen vuoksi otettu käyttöön useita lisäselvennöksiä ja eräissä yksittäisissä tapauksissa myös lisätty kriteeri, että markkinatuottajan myynnin tulisi kattaa vähintään 50 % tuotantokustannuksista (katso taulukkoa III.1). 2) EKT määrää konkreettiset kirjausten kynnysarvot, esim. pienten työkalujen ja apulaitteiden kirjaamiseksi välituotekäyttöön. 3) EKT olettaa, että usean tyyppinen kotitalouksien tavarantuotanto, kuten esim. kankaan kudonta ja huonekalujen valmistus, ei ole merkittävää EU:n jäsenmaissa, eikä niitä sen vuoksi tarvitse lukea mukaan. 4) EKT viittaa nimenomaisesti erinäisiin EU:n institutionaalisiin järjestelyihin kuten Intrastat-järjestelmään EU:n sisäisten tavaravirtojen kirjaamiseksi ja jäsenvaltioiden maksuosuuksiin EU:lle. 5) EKT sisältää EU:lle ominaisia luokituksia, esim. CPA tuotteita ja NACE Rev. 1 toimialoja varten (ominaisia mutta yhdenmukaistettuja YK:n vastaavien luokitusten kanssa). 6) EKT sisältää lisäluokituksen kaikkia ulkomaisia taloustoimia varten: ne pitäisi jakaa EU:ssa kotipaikan omaavien välisiin ja EU:n ulkopuolella kotipaikan omaavien kanssa tapahtuneisiin taloustoimiin. EKT voi olla täsmällisempi kuin SNA, koska EKT:a sovelletaan pääasiassa EU:n jäsenmaihin. EU:n tietotarpeita varten EKT:n tulisi myös olla selkeämpi. EKT 1995 ja EKT 1970 1.25. EKT 1995 eroaa sekä laajuudeltaan että käsitteiltään EKT 1970:sta. Useimmat näistä eroista vastaavat 1968 SNA:n ja 1993 SNA:n välisiä eroja. Eräät näistä laajuuteen liittyvistä eroista ovat: a) varallisuustaseiden mukaan ottaminen; b) varojen muiden muutosten tilien mukaan ottaminen, so. sellaisten käsitteiden kuin muut volyyminmuutokset, nimelliset hallussapitovoitot ja reaaliset hallussapitovoitot; c) kotitalouksien alasektoreiden käyttöönotto; d) uuden "kulutus"-käsitteen käyttöönotto: todellinen kulutus; e) uuden hinnoilla korjatun "tulo"-käsitteen käyttöönotto: reaalinen käytettävissä oleva kansantulo; f) "ostovoimapariteetit"-käsitteen käyttöönotto. Eräät tärkeimmistä eroista käsitteiden välillä ovat: a) kirjallis-taiteellista työtä (kirjojen kirjoittaminen, musiikin säveltäminen) pidetään nyt tuotantona; maksut kirjallis-taiteellisesta työstä ovat sen vuoksi maksuja palveluista eivätkä omaisuustuloja; b) vakuutuspalvelujen tuotannon arvottaminen on muuttunut joissakin suhteissa, esim. vakuutusteknisten varantojen sijoitustuotto otetaan nyt myös huomioon arvotettaessa vahinkovakuutuksen tuotantoa; c) kaupan ja kuljetuksen lisien yksityiskohtaisempi käsittely; d) ketjutuksen käyttöönotto kiinteiden hintojen laskemiseksi; e) "rahoitusleasing"-käsite on otettu käyttöön (SNA 1968 ja EKT 1970 sisälsivät ainoastaan "käyttöleasing"-käsitteen); f) mineraalien etsinnästä ja atk-ohjelmista aiheutuneita menoja pidetään nyt pääoman muodostuksena (sen sijaan, että ne luettaisiin välituotekäytöksi); g) pääoman kuluminen pitäisi myös kirjata julkisen sektorin infrastruktuurirakenteista (tiet, ojat jne.); h) uusien rahoitusinstrumenttien, kuten takaisinostosopimusten, ja sellaisten rahoituksen johdannaisinstrumenttien kuin optioiden yksilöinti. On myös eroja, jotka eivät johdu SNA:ssa tapahtuneista muutoksista, esim.: a) tarjonta- ja käyttötaulukkojen käyttöön ottaminen (tämä sisältyi jo 1968 SNA:han); b) eräiden rekisteröintikynnysten käyttöön ottaminen ja viittaus erinäisiin institutionaalisiin järjestelyihin EU:ssa (katso kohta 1.24); c) selkeä valinta sen puolesta, että tuotanto arvotetaan perushintoihin (1970 EKT, 1968 SNA ja 1993 SNA hyväksyvät arvottamisen myös tuottajahintoihin); d) taloudellisesti aktiivisen väestön ja työttömyyden käsitteiden käyttöön ottaminen (näitä käsitteitä ei ole 1968 ja 1993 SNA:ssa). EKT JÄRJESTELMÄNÄ 1.26. Järjestelmän pääpiirteet ovat: a) tilastoyksiköt ja niiden ryhmittelyt b) virrat ja varannot c) tilien ja kokonaissuureiden järjestelmä d) panos-tuotoskehikko. TILASTOYKSIKÖT JA NIIDEN RYHMITTELYT (8) 1.27. Järjestelmälle ominainen piirre on kahden tyyppisten yksiköiden käyttö ja talouden jakaminen kahdella tavalla, jotka ovat aivan erilaisia ja sopivat erilaisiin analyyttisiin tarkoituksiin. Tulojen, menojen ja rahoitusvirtojen sekä varallisuustaseiden kuvaamiseksi järjestelmä ryhmittelee institutionaaliset yksiköt sektoreihin niiden pääasiallisen toiminnan, käyttäytymisen ja tavoitteiden perusteella. Tuotantoprosessien kuvausta ja panos-tuotosanalyysiä varten järjestelmä ryhmittelee paikalliset toimialayksiköt (paikalliset TAY:t) toimialoiksi niiden toiminnan lajin perusteella. Toiminnalle ovat ominaista panoksena käytetyt tuotteet, tuotantoprosessi ja tuotoksena syntyvät tuotteet. Institutionaaliset yksiköt ja sektorit 1.28. Institutionaaliset yksiköt ovat taloudellisia yksiköitä, jotka voivat omistaa tavaroita ja varoja, ottaa velkaa ja osallistua taloudelliseen toimintaan ja suorittaa taloustoimia muiden yksiköiden kanssa täysin oikeuksin. Järjestelmän tarkoituksia varten institutionaaliset yksiköt ryhmitellään viiteen toisensa poissulkevaan institutionaaliseen sektoriin, jotka koostuvat seuraavantyyppisistä yksiköistä: a) yritykset; b) rahoituslaitokset; c) julkisyhteisöt; d) kotitaloudet; e) kotitalouksia palvelevat voittoa tavoittelemattomat yhteisöt. Nämä viisi sektoria muodostavat yhdessä koko kansantalouden. Jokainen sektori jakautuu myös alasektoreihin. Järjestelmä tarjoaa kultakin sektorilta ja haluttaessa myös alasektorilta sekä koko kansantaloudesta laadittavan täydellisen juoksevien tilien ja varallisuustaseiden kokonaisuuden. Paikalliset toimialayksiköt ja toimialat 1.29. Useimmat institutionaaliset yksiköt suorittavat tuottajan ominaisuudessaan useammanlaista kuin yhdenlaista toimintaa; teknis-taloudellisten suhteiden painottamista varten ne täytyy jakaa toiminnan lajin mukaan. Paikalliset toimialayksiköt on tarkoitettu tämän toiminnallisen tarkastelun tarpeen täyttämiseen. Paikallinen TAY ryhmittelee kaikki institutionaalisen yksikön tuottajina toimivat osat, jotka sijaitsevat yhdessä tai läheisesti sijaitsevissa paikoissa ja jotka vaikuttavat toiminnan harjoittamiseen NACE Rev. 1:n luokkatasolla (4-numerotaso). Periaatteessa paikallisia toimialayksiköitä on kirjattava niin monta kuin on sivutoimintoja; jos kuitenkaan ei ole käytettävissä laskenta-asiakirjoja, jotka olisivat välttämättömiä näiden toimintojen kuvaamiseksi, paikallinen toimialayksikkö voi sisältää yhden- tai useammanlaista sivutoimintaa. Kaikkien samaan tai samanlaiseen toiminnan lajiin osallistuvien paikallisten toimialayksiköiden ryhmä muodostaa toimialan. Institutionaalisten yksiköiden ja paikallisten toimialayksiköiden (TAY) välillä vallitsee hierarkkinen suhde. Institutionaalinen yksikkö sisältää yhden tai useampia paikallisia toimialayksiköitä; paikallinen TAY kuuluu yhteen ja vain yhteen institutionaaliseen yksikköön. Tuotantoprosessin eritellympää analyysiä varten käytetään tuotannon analyyttistä yksikköä. Tämä yksikkö, jota ei voida havainnoida (paitsi ainoastaan yhdentyyppistä tuotetta tuottavan paikallisen TAY:n tapauksessa), on homogeenisen tuotannon yksikkö, joka määritelmän mukaan ei kata sivutoimintoja. Näiden yksiköiden ryhmät muodostavat homogeenisia toimialoja. Kotimaiset ja ulkomaiset talousyksiköt; koko kansantalous ja ulkomaat 1.30. Koko kansantalous määritellään kotimaisten talousyksiköiden avulla. Talousyksikön sanotaan olevan kotimainen jossain maassa silloin, kun sillä on taloudellisen mielenkiinnon keskus tuon maan alueella - so. kun se osallistuu pitemmän ajanjakson (yhden vuoden tai kauemmin) tämän alueen taloudelliseen toimintaan. Edellä käsitellyt institutionaaliset sektorit ovat kotimaisten institutionaalisten talousyksiköiden ryhmiä. Kotimaiset talousyksiköt suorittavat taloustoimia ulkomaisten talousyksiköiden kanssa (so. talousyksiköiden, joiden kotipaikka on muissa kansantalouksissa). Nämä taloustoimet ovat kansantalouden ulkomaisia taloustoimia, ja ne ryhmitellään ulkomaiden tilille. Ulkomailla on järjestelmän tilinpitorakenteessa niin ollen samanlainen rooli kuin institutionaalisella sektorilla, vaikka ulkomaiset talousyksiköt luetaan mukaan vain, jos ne osallistuvat taloustoimiin kotimaisten institutionaalisten yksiköiden kanssa. Sen vuoksi sektoriluokituksen loppuun otetaan ulkomaita varten luokitusnimikkeitä koskeva erityiskohta. Nimelliset kotimaan talousyksiköt, joita käsitellään järjestelmässa institutionaalisina yksiköinä, määritellään: a) ulkomaisten talousyksiköiden sellaisiksi osiksi, joiden taloudellisen mielenkiinnon keskus (so. osallistuvat useimmissa tapauksissa taloustoimiin vähintään yhden vuoden ajan tai harjoittavat rakennustoimintaa alle vuoden, jos tuotos sisältää kiinteän pääoman bruttomuodostusta) on maan talousalueella; b) ulkomaiden talousyksiköiksi maan talousalueella sijaitsevan maan tai rakennusten omistajina, mutta ainoastaan maahan tai rakennuksiin vaikuttavien taloustoimien osalta. VIRRAT JA VARANNOT 1.31. Järjestelmään sisältyy kahta eri perustyyppiä olevia tietoja: virta- ja varantotietoja. Virrat tarkoittavat toimintoja ja tapahtumien vaikutuksia, jotka tapahtuvat tietyn ajanjakson kuluessa, kun taas varannot tarkoittavat tiettynä ajankohtana vallitsevia tilanteita. Virrat 1.32. Virrat kuvastavat taloudellisen arvon luomista, muuttamista, vaihtamista, siirtämistä tai lakkaamista. Niihin sisältyy institutionaalisen yksikön varojen tai velkojen arvossa tapahtuvia muutoksia. Taloudellisia virtoja on kahta tyyppiä: i) taloustoimia ja ii) muita varojen muutoksia. Taloustoimia esiintyy kaikilla tileillä ja kaikissa taulukoissa, joissa esiintyy virtoja, lukuunottamatta varojen volyymin muiden muutosten tiliä ja uudelleenarvotustiliä. Muita varojen muutoksia esiintyy ainoastaan näillä tileillä. Perustaloustoimia ja muita virtoja on lukemattomasti. Järjestelmä ryhmittelee ne suhteellisen pieneen määrään niiden luonteenomaisia tyyppejä. Taloustoimet 1.33. Taloustoimi on taloudellinen virta, joka on institutionaalisten yksiköiden välistä yhteisestä sopimuksesta tapahtuvaa vuorovaikutusta tai sellaista toimintaa institutionaalisen yksikön sisällä, jota on tarpeen käsitellä taloustoimena, usein sen vuoksi, että yksikkö toimii kahdessa eri ominaisuudessa. Taloustoimet on tarkoituksenmukaista jakaa neljään pääryhmään: a) Tuotetaloustoimet, jotka kuvaavat tuotteiden (9) alkuperää (kotimainen tuotanto tai tuonti) ja käyttöä (välituotekäyttö, kulutus, pääoman muodostus tai vienti); b) Jakotaloustoimet, jotka kuvaavat, kuinka tuotannosta aiheutunut arvonlisäys jakautuu työvoiman, pääoman ja julkisyhteisöjen kesken sekä tulojen ja varallisuuden uudelleenjakoa (tulo- ja varallisuusverot ja muut tulonsiirrot) (10), c) Rahoitustaloustoimet, jotka kuvaavat rahoitusvarojen nettohankintaa tai nettoluotonottoa kunkin rahoitusinstrumenttityypin osalta. Sellaiset taloustoimet esiintyvät usein muiden kuin rahoitustaloustoimien vastinkirjauksena, mutta ne saattavat esiintyä myös taloustoimina, joihin sisältyy ainoastaan rahoitusinstrumentteja (11), d) Taloustoimet, jotka eivät sisälly edellä olevaan kolmeen ryhmään: kiinteän pääoman kuluminen ja valmistamattomien muiden kuin rahoitusvarojen nettohankinta (12). Taloustoimien ominaisuudet Vuorovaikutukset versus yksiköiden sisäiset taloustoimet 1.34. Useimmat taloustoimet ovat kahden tai useamman institutionaalisen yksikön välisiä vuorovaikutuksia. Järjestelmä kirjaa kuitenkin eräät institutionaalisten yksiköiden sisäiset toiminnot taloustoimiksi. Näiden yksiköiden sisäisten taloustoimien kirjaamisen tarkoituksena on saada analyyttisesti käyttökelpoisempi kuva tuotannosta, loppukäytöistä ja kustannuksista. Kiinteän pääoman kuluminen, jonka järjestelmä kirjaa kustannukseksi, on tärkeä yksikön sisäinen taloustoimi. Useimmat muut yksikön sisäiset taloustoimet ovat tuotetaloustoimia, joita tyypillisesti kirjataan silloin, kun institutionaaliset yksiköt, jotka toimivat sekä tuottajina että kuluttajina, päättävät kuluttaa osan itse tuottamastaan tuotoksesta. Näin tapahtuu usein kotitalouksissa ja julkisyhteisöissä. 1.35. Kaikki itse tuotetut tuotokset, jotka käytetään lopputuotteina saman institutionaalisen yksikön sisällä, kirjataan. Itse tuotetut tuotokset, jotka käytetään välituotekäyttönä saman institutionaalisen yksikön sisällä, kirjataan ainoastaan silloin, kun tuotanto ja välituotekäyttö tapahtuvat saman institutionaalisen yksikön eri paikallisissa toimialayksiköissä. Saman paikallisen toimialayksikön sisällä tuotettua ja välituotteeksi käytettyä tuotosta ei kirjata. Rahataloustoimet versus muut taloustoimet 1.36. Useimmat järjestelmän sisältämät taloustoimet ovat rahallisia taloustoimia, joissa mukana olevat yksiköt suorittavat tai vastaanottavat maksuja, tai ottavat velkoja tai saavat varoja ilmaistuna valuuttayksiköissä. Taloustoimet, joihin ei sisälly käteisvarojen vaihtoa tai valuuttayksikköinä ilmoitettuja varoja tai velkoja, ovat muita kuin rahataloustoimia. Yksiköiden sisäiset taloustoimet ovat tavallisesti muita kuin rahataloustoimia. Muita kuin rahataloustoimia, joihin osallistuu useampi kuin yksi institutionaalinen yksikkö, esiintyy tuotetaloustoimissa (tuotteiden vaihtokauppa), jakotaloustoimissa (luontoiskorvaus, luontoistulonsiirrot jne.) ja muissa taloustoimissa (valmistamattomien muiden kuin rahoitusvarojen vaihtokauppa). Järjestelmä kirjaa kaikki taloustoimet rahassa ilmaistuna. Muille kuin rahataloustoimille kirjattavat arvot on sen vuoksi mitattava epäsuorasti tai muutoin arvioitava. Vastikkeelliset ja vastikkeettomat taloustoimet 1.37. Taloustoimet, joihin osallistuu useampi kuin yksi yksikkö ovat joko "jotain jostakin" tai "jotain ei mistään" taloustoimia. Edelliset ovat institutionaalisten yksiköiden välisiä vaihtoja, so. tavaroiden, palveluiden tai varojen hankintaa vastinetta, esim. rahaa vastaan. Jälkimmäiset ovat tyypillisesti raha- tai luontoismaksuja yhdeltä institutionaaliselta yksiköltä toiselle ilman vastinetta. "Jotain jostakin" -taloustoimia esiintyy kaikissa neljässä taloustoimien ryhmässä, kun taas "jotain ei mistään" -taloustoimia esiintyy pääasiassa jakotaloustoimissa, esim. verojen, sosiaaliavustusten tai lahjojen muodossa. Uudelleen järjestetyt taloustoimet 1.38. Useimpien taloustoimien käsittely järjestelmässä on suoraviivainen; so. taloustoimet kirjataan samalla tavoin kuin ne esiintyvät niihin osallistuville institutionaalisille yksiköille. Jotkut taloustoimet kuitenkin järjestetään uudelleen, jotta perustana olevat taloudelliset suhteet tulisivat selkeämmin esiin. Taloustoimet voidaan järjestellä uudelleen kolmella tavalla: kierrätys, jakaminen ja taloustoimen pääosapuolen tunnistaminen. Kierrätys 1.39. Taloustoimi, joka näyttää siihen osallisena oleville yksiköille tapahtuvan suoraan yksiköiden A ja C välillä, voidaan kirjata tapahtuneeksi epäsuorasti kolmannen yksikön B kautta. Näin yksi taloustoimi A:n ja C:n välillä kirjataan kahtena taloustoimena: A:n ja B:n välisenä ja B:n ja C:n välisenä. Tässä tapauksessa taloustoimi kierrätetään. Tuttu esimerkki kierrätyksestä on työnantajan sosiaaliturvamaksut, jotka työnantaja maksaa suoraan sosiaalivakuutusrahastoille. Järjestelmä kirjaa nämä maksut kahtena taloustoimena: i) työnantajat maksavat työnantajan sosiaaliturvamaksut palkansaajilleen ja ii) palkansaajat maksavat samat maksut sosiaalivakuutusrahastoille. Kuten kaikissa kierrätyksissä työnantajan sosiaaliturvamaksujen kierrättämisen tarkoituksena on tuoda esiin taloustoimen takana oleva taloudellinen todellisuus. Tässä tapauksessa tarkoituksena on osoittaa työnantajan sosiaaliturvamaksujen olevan palkansaajien hyväksi maksettuja maksuja. Toinen kierrätyksen tyyppi on taloustoimen kirjaaminen tapahtuvaksi kahden tai useamman institutionaalisen yksikön välillä, vaikka osallisena olevien osapuolten mukaan taloustointa ei tapahdu lainkaan. Esimerkkinä on tietyistä vakuutusrahastoista ansaitun omaisuustulon käsittely, kun vakuutuslaitokset pitävät sen itsellään. Järjestelmä kirjaa tämän omaisuustulon vakuutuslaitosten maksamiksi vakuutuksenottajille, jotka maksavat sitten saman summan takaisin vakuutuslaitokselle vakuutusmaksun täydennyksinä. Jakaminen 1.40. Kun taloustoimi, joka mukana olevista osapuolista näyttää yhdeltä taloustoimelta, kirjataan kahtena tai useampana erikseen luokiteltuna taloustoimena, tapahtuu taloustoimen jakaminen. Jakaminen ei yleensä edellytä lisäyksiköiden sisällyttämistä taloustoimiin. Vahinkovakuutusmaksujen maksaminen on tyypillinen jaettu taloustoimi. Vaikka vakuutuksenottajat ja vakuutuksenantajat pitävät näitä maksuja yhtenä taloustoimena, järjestelmä jakaa ne kahteen hyvin erilaiseen taloustoimeen: i) maksuiksi tuotetuista vahinkovakuutuspalveluista ja ii) vahinkovakuutusmaksuiksi, netto. Kaupan lisien kirjaaminen on toinen tärkeä esimerkki jakamisesta. Taloustoimen pääosapuolen tunnistaminen 1.41. Kun yksikkö tekee taloustoimen toisen yksikön puolesta, taloustoimi kirjataan yksinomaan pääosapuolen tileille. Yleensä ei pitäisi mennä tätä periaatetta pidemmälle ja yrittää esimerkiksi jakaa veroja tai tukia lopullisille maksajille tai lopullisille edunsaajille olettamuksien perusteella. Rajatapaukset 1.42. Taloustoimen määritelmässa todetaan, että institutionaalisten yksiköiden välinen vuorovaikutus tapahtuu yhteisestä sopimuksesta. Kun taloustoimi tehdään yhteisen sopimuksen perusteella, edellytetään ennakkotietoja ja institutionaalisten yksiköiden suostumusta. Tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, että kaikki yksiköt välttämättä ryhtyvät taloustoimeen vapaaehtoisesti, koska jotkut taloustoimet ovat lailla määrättyjä. Tämä sopii pääasiassa eräisiin jakotaloustoimiin, kuten esim. verojen, sakkojen ja uhkasakkojen maksut. Varojen korvauksetonta haltuunottoa ei kuitenkaan pidetä taloustoimena silloinkaan, kun se on lailla määrätty. Laittomat taloudelliset toiminnot ovat taloustoimia ainoastaan silloin, kun kaikki mukana olevat yksiköt ryhtyvät toimiin vapaaehtoisesti. Täten laittomien huumeiden tai varastetun omaisuuden ostot, myynnit tai vaihtokaupat ovat taloustoimia, kun taas varkaus ei ole. Varojen muut muutokset 1.43. Varojen muihin muutoksiin kirjataan muutokset, jotka eivät ole seurausta taloustoimista (13). Ne ovat joko 1) varojen ja velkojen muita volyymin muutoksia tai 2) hallussapitovoittoja ja -tappioita. Varojen ja velkojen muut volyymin muutokset 1.44. Nämä muutokset voidaan karkeasti jakaa kolmeen pääryhmään: a) normaali varojen muuttuminen taloudellisesti merkittäväksi tai niiden taloudellisen arvon häviäminen muutoin kuin taloustoimien seurauksena b) varojen ja velkojen muutokset, jotka johtuvat poikkeuksellisista, odottamattomista tapahtumista c) luokitus- ja rakennemuutokset. 1.45. Esimerkkejä ryhmän a) muutoksista ovat maaperävarojen löytyminen ja ehtyminen sekä luonnonvaraisten biologisten resurssien luonnollinen kasvu. Ryhmä b) sisältää luonnon katastrofien, sodan tai vakavien rikosten (14) aiheuttamia varojen muutoksia (tavallisesti menetyksiä). Velan yksipuolinen mitätöinti ja varojen korvaukseton haltuunotto kuuluvat myös ryhmään b). Ryhmään c) sisältyvät muutokset, jotka ovat seurausta institutionaalisten yksiköiden tai varojen ja velkojen uudelleen luokittelusta ja rakenteen muuttumisesta. Hallussapitovoitot ja -tappiot 1.46. Hallussapitovoitot ja -tappiot johtuvat varojen hintojen muutoksista. Niitä esiintyy kaikenlaisissa rahoitus- ja reaalivaroissa sekä veloissa. Hallussapitovoitot ja -tappiot syntyvät varojen ja velkojen omistajille pelkästä varojen ja velkojen hallussapidosta jonkin ajanjakson kuluessa ilman, että niitä muutetaan millään tavoin. Hallussapitovoittoja ja -tappioita, jotka mitataan käypiin markkinahintoihin, kutsutaan nimellisiksi hallussapitovoitoiksi ja -tappioiksi. Ne voidaan jakaa neutraaleiksi hallussapitovoitoiksi ja -tappioiksi, jotka heijastavat yleisen hintatason muutoksia ja reaalisiksi hallussapitovoitoiksi ja -tappioiksi, jotka heijastavat muutoksia varojen suhteellisissa hinnoissa. Varannot 1.47. Varannot ovat tiettynä ajankohtana hallussapidettyjä varoja ja velkoja. Varannot kirjataan kunkin tilinpitojakson alussa ja lopussa. Varantoja esittäviä tilejä kutsutaan varallisuustaseiksi (15). Myös väestön ja työllisyyden varannot kirjataan. Nämä varannot kirjataan kuitenkin tietyn tilinpitojakson keskiarvoina. Kaikkien järjestelmän sisään kuuluvien varojen varannot kirjataan; so. sekä rahoitusvarojen ja velkojen että muiden kuin rahoitusvarojen, sekä valmistettujen että valmistamattomien. Kattavuus rajoittuu kuitenkin ainoastaan niihin varoihin, joita käytetään taloudellisessa toiminnassa ja jotka voivat olla omistusoikeuksien alaisena. Näin ollen varantoja ei kirjata sellaisille varoille kuin inhimillinen pääoma eikä sellaisille luonnonvaroille, joita ei omisteta. Rajojensa puitteissa järjestelmä on sekä virtojen että varantojen suhteen tyhjentävä. Tämä merkitsee sitä, että virtakirjaukset selittävät täysin kaikki varantojen muutokset. TILIEN JA KOKONAISSUUREIDEN JÄRJESTELMÄ (16) Tilinpitosäännöt 1.48. Tili on tapa kirjata tietylle talouselämän ilmiölle käyttö ja resurssit tai varojen ja velkojen muutokset tilinpitojakson aikana tai tuon ajanjakson alussa ja lopussa olemassaolevien varojen ja velkojen varannot. Tilipuoliskojen nimitykset 1.49. Järjestelmässä käytetään nimitystä "resurssit" juoksevien tilien oikeasta puolesta, jossa esiintyvät yksikön tai sektorin taloudellisen arvon määrää lisäävät taloustoimet. Tilien vasenta puolta, joka liittyy yksikön tai sektorin taloudellisen arvon määrää vähentäviin taloustoimiin, kutsutaan "käytöksi". Varallisuuden muodostustilien oikeaa puolta kutsutaan "velkojen ja nettovarallisuuden muutoksiksi" ja niiden vasenta puolta kutsutaan "varojen muutoksiksi". Varallisuustaseissa esitetään "velat ja nettovarallisuus" (varojen ja velkojen väliset muutokset) oikealla puolella ja "varat" vasemmalla puolella. Kahden peräkkäisen varallisuustaseen vertailu osoittaa velkojen ja nettovarallisuuden muutokset sekä varojen muutokset. Kaksinkertainen kirjaus/nelinkertainen kirjaus 1.50. Yksikön tai sektorin osalta kansantalouden tilinpito perustuu kaksinkertaisen kirjauksen periaatteelle. Jokainen taloustoimi on kirjattava kahteen kertaan, kerran resurssina (tai velkojen muutoksena) ja kerran käyttönä (tai varojen muutoksena). Resursseina tai velkojen muutoksina kirjattujen taloustoimien kokonaissumman on oltava yhtä suuri kuin varojen käyttönä tai muutoksina kirjattujen taloustoimien kokonaissumma, mikä näin ollen antaa varmistuksen tilien yhteensopivuudesta. Käytännössä kuitenkin kansantalouden tilinpito - kaikki yksiköt ja kaikki sektorit mukaanluettuna - perustuu nelinkertaisen kirjauksen periaatteelle, koska useimpiin taloustoimiin liittyy kaksi institutionaalista yksikköä. Taloustoimen kummankin suorittajan on kirjattava jokainen tämän tyyppinen taloustoimi kahdesti. Esimerkiksi julkisyhteisöjen yksikön kotitaloudelle rahana maksama sosiaalietuus kirjataan julkisyhteisöjen tileillä käyttönä tulonsiirroissa ja varojen negatiivisena hankintana käteisvaroissa ja talletuksissa; kotitaloussektorin tileillä se kirjataan resurssina tulonsiirroissa ja varojen hankintana käteisvaroissa ja talletuksissa. Toisaalta yhden yksikön sisäiset taloustoimet (kuten tuotoksen kulutus silloin kun sama yksikkö on sen tuottanut) vaativat ainoastaan kaksi kirjausta, joiden arvot on arvioitava. Arvottaminen 1.51. Lukuunottamatta eräitä väestöä ja työvoimaa koskevia muuttujia järjestelmä esittää kaikki virrat ja varannot rahassa ilmaistuna. Järjestelmä ei pyri määrittelemään virtojen ja varantojen hyödyllisyyttä. Sen sijaan virrat ja varannot mitataan niiden vaihtoarvon mukaan, toisin sanoen sen arvon mukaan, jolla virrat ja varannot tosiasiassa vaihdetaan tai voitaisiin vaihtaa rahaan. Markkinahinnat ovat täten EKT:n perussuositus arvottamisessa. 1.52. Rahassa mitattujen taloustoimien sekä kassavarojen ja velkojen osalta tarvittavat arvot ovat suoraan saatavissa. Useimmissa muissa tapauksissa ensisijaisena arvottamismenetelmänä käytetään vastaavien tavaroiden, palveluiden tai varojen markkinahintoja. Tätä menetelmää käytetään esim. vaihtokaupassa ja omistusasuntopalveluissa. Kun vastaavien tuotteiden hintoja ei ole saatavilla esim. julkisyhteisöjen tuottamien markkinattomien palvelujen osalta, arvottaminen olisi tehtävä tuotantokustannusten mukaan. Jos kumpikaan näistä kahdesta menetelmästä ei ole mahdollinen, virrat ja varannot voidaan arvottaa odotettavissa olevien tulevien tuottojen diskontattuun nykyarvoon. Tätä viimeksimainittua menetelmää suositellaan kuitenkin ainoastaan viimeisenä keinona siihen liittyvän suuren epävarmuuden vuoksi. 1.53. Varannot pitäisi arvottaa sen ajankohdan käypiin hintoihin, jota varallisuustase kuvaa, eikä varantoihin sisältyvien tavaroiden ja varojen tuotanto- tai hankinta-ajankohdan hintoihin. Joskus on välttämätöntä arvottaa varannot niiden hankinta-arvojen tai tuotantokustannusten arvioituihin jäännösarvoihin. Tuotteita koskevat erityisarvottamiset (17) 1.54. Kuljetuskustannusten, kaupan lisien ja tuoteverojen miinus tuotetukipalkkioiden vuoksi tietyn tuotteen tuottaja ja käyttäjä tavallisesti havaitsevat sen arvon eri tavalla. Jotta pysyttäisiin mahdollisimman lähellä taloustoimien tekijöiden näkemyksiä, järjestelmä kirjaa kaikki käytöt ostajan hintoihin, joihin sisältyvät kuljetuskustannukset, kaupan lisät ja tuoteverot miinus tuotetukipalkkiot, kun taas tuotos kirjataan perushintaan, joihin nämä osatekijät eivät sisälly. 1.55. Tuotteiden tuonti ja vienti kirjataan arvoon rajalla. Kokonaistuonti ja -vienti arvotetaan viejän tullirajalla tai vapaasti laivassa (fob). Ulkomaisia kuljetus- ja vakuutuspalveluja tuojan ja viejän rajojen välillä ei lueta mukaan tavaroiden arvoon vaan ne kirjataan palveluihin. Koska fob-arvoja ei ehkä ole mahdollista saada yksityiskohtaisten tuoteluokkien osalta, yksityiskohtaisissa ulkomaankauppataulukoissa tuonti esitetään arvotettuna tuojan tullirajalla (cif-arvo). Kaikki kuljetus- ja vakuutuspalvelut tuojan rajalle sisällytetään tuotujen tavaroiden arvoon. Silloin kun nämä palvelut ovat kotimaisia palveluja, tehdään tässä esitystavassa yleismaailmallinen fob/cif-korjaus. Kiinteisiin hintoihin arvottaminen (18) 1.56. Kiinteisiin hintoihin arvottaminen merkitsee tilinpitojakson virtojen ja varantojen arvottamista edellisen ajanjakson hintoihin. Kiinteisiin hintoihin arvottamisen tarkoituksena on jakaa virtojen ja varantojen arvoissa ajankohdasta toiseen tapahtuneet muutokset hintamuutoksiksi ja volyymimuutoksiksi. Kiinteähintaisista virroista ja varannoista puhuttaessa käytetään termiä volyymi. Monilla virroilla ja varannoilla, esim. tuloilla, ei ole omia hinta- ja määräulottuvuuksia. Näiden muuttujien ostovoima voidaan kuitenkin saada deflatoimalla käyvät hinnat sopivalla hintaindeksillä, esim. kansantalouden lopputuotteiden hintaindeksillä ilman varastojen muutoksia. Deflatoitujen virtojen ja varantojen sanotaan esiintyvän reaalisina. Esimerkkinä voidaan mainita reaaliset käytettävissä olevat tulot. Kirjausajankohta 1.57. Järjestelmä kirjaa virrat suoriteperusteisena; toisin sanoen, kun taloudellista arvoa luodaan, muutetaan tai hävitetään, tai kun vaateet ja velvoitteet syntyvät tai niitä muutetaan tai mitätöidään. Täten tuotos kirjataan, kun se on tuotettu, eikä silloin, kun ostaja on sen maksanut, ja varojen myynti kirjataan, kun varat luovutetaan, eikä silloin, kun vastaava maksu suoritetaan. Korko kirjataan tilinpitojaksolle, jolta se kertyy, huolimatta siitä, maksetaanko se todellisuudessa tuona ajanjaksona vai ei. Suoriteperusteista kirjausta sovelletaan kaikkiin virtoihin, niin rahamääräisiin kuin ei rahassa mitattaviin, niin yksikön sisäisiin kuin yksiköiden välisiin. Joissakin tapauksissa on kuitenkin välttämätöntä noudattaa joustavuutta kirjausajankohdan suhteen. Tämä pätee erityisesti veroihin ja muihin julkisyhteisöjä koskeviin virtoihin, jotka usein kirjataan kassaperusteisena julkisyhteisöjen tileillä. Joskus on vaikeaa tehdä näiden virtojen tarkkaa muunnosta kassaperusteisesta suoriteperusteiseksi. Näissä tapauksissa saattaa sen vuoksi olla vältämätöntä käyttää arviointia. Kaikki virrat pitäisi kirjata samana ajankohtana kaikkien asianosaisten institutionaalisten yksiköiden osalta ja kaikilla asianomaisilla tileillä. Tämä periaate saattaa tuntua yksinkertaiselta, mutta sen toteuttaminen ei sitä ole. Institutionaaliset yksiköt eivät aina käytä samoja tilinpitosääntöjä. Siinäkin tapauksessa, että ne käyttäisivät, eroja tosiasiallisessa kirjauksessa saattaa esiintyä sellaisista käytännön syistä kuin tiedonvälityksessä aiheutuneista viipeistä. Sen vuoksi asianosaiset taloustoimien suorittajat voivat kirjata taloustoimet eri ajankohtina. Nämä eroavuudet on poistettava oikaisuilla. Sulauttaminen ja nettoutus Sulauttaminen 1.58. Sulauttaminen tarkoittaa yksiköiden välisten taloustoimien eliminointia sekä käytöstä että resursseista, kun yksiköt liitetään yhteen, sekä keskinäisten rahoitusvarojen ja velkojen eliminointia. Alasektoreiden tai sektoreiden osalta, niihin kuuluvien yksiköiden välisiä virtoja ja varantoja ei periaatteesa sulauteta. Sulautettuja tilejä voidaan kuitenkin laatia täydentävinä esityksinä ja analyyseinä. Tietyntyyppisissä analyyseissä tiedot näiden (ala)sektoreiden taloustoimista muiden sektoreiden kanssa ja vastaava "ulkoinen" rahoitusasema on tärkeämpi kuin yleiset bruttoluvut. Sitä paitsi tilit ja taulukot, jotka osoittavat velkoja/velallissuhteet, antavat yksityiskohtaisen kuvan talouden rahoituksesta, ja niitä pidetään hyvin hyödyllisinä niiden kanavien ymmärtämiseksi, joiden kautta rahoitusylijäämät kulkevat lopullisilta luotonantajilta lopullisille luotonsaajille. Nettoutus 1.59. Yksittäisillä yksiköillä tai sektoreilla saattaa olla samanlainen taloustoimi sekä käyttönä että resurssina (esim. ne sekä maksavat että saavat korkoa) ja samanlainen rahoitusinstrumentti sekä varana että velkana. Järjestelmä suosittelee bruttokirjausta, lukuun ottamatta sitä nettoutusastetta, joka sisältyy itse luokituksiin. Tosiasiassa nettoutus on implisiittisesti mukana taloustoimien eri ryhmissä, joista huomattavin esimerkki on "varastojen muutokset", joka korostaa analyyttisesti tärkeää kokonaispääoman muodostuksen näkökohtaa pikemminkin kuin päivittäisten lisäysten ja vähennysten seurantaa. Vastaavasti, muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta, rahoitustilille ja varojen muiden muutosten tilille kirjataan varojen ja velkojen lisäykset nettoperusteella, mikä tuo esiin tämän tyyppisten virtojen lopulliset seuraamukset tilinpitojakson lopussa. Tilit, tasapainoerät ja kokonaissuureet 1.60. Yksiköiden (institutionaaliset yksiköt; paikalliset toimialayksiköt) tai yksiköistä muodostettujen ryhmien (institutionaaliset sektorit ja laajennuksena ulkomaat; toimialat) erilaisille alatileille kirjataan taloustoimet ja muut virrat, jotka liittyvät johonkin tiettyyn talouselämän puoleen (esim. tuotantoon). Sellainen taloustoimien joukko ei yleensä ole tasapainossa; saatavien ja maksettavien kokonaismäärät tavallisesti poikkeavat toisistaan. Sen vuoksi on otettava käyttöön tasapainoerä. Tavallisesti tasapainoerä on otettava käyttöön myös institutionaalisen yksikön tai sektorin kokonaisvarojen ja kokonaisvelkojen välillä. Tasapainoerät ovat sinänsä merkittäviä taloudellisen toimintakyvyn mittareita. Kun ne lasketaan yhteen koko talouden osalta, niistä muodostuu tärkeitä kokonaissuureita. Tilikokonaisuus 1.61. Järjestelmä perustuu toisiinsa kytkeytyvien tilien kokonaisuudelle. Täydellinen institutionaalisten yksiköiden tai sektoreiden tilien kokonaisuus koostuu juoksevista tileistä, varallisuuden muodostustileistä ja varallisuustaseista. Juoksevat tilit koskevat tuotantoa, tulojen muodostusta, tulonjakoa ja tulojen uudelleenjakoa ja näiden tulojen käyttöä kulutuksen muodossa. Varallisuuden muodostustilit kattavat varojen ja velkojen muutokset sekä nettovarallisuuden muutokset (minkä tahansa institutionaalisen yksikön tai yksikköryhmän varojen ja velkojen välinen ero). Varallisuustaseet esittävät varojen ja velkojen sen hetkiset varannot ja nettovarallisuuden. 1.62. Ei ole mahdollista muodostaa täydellistä, paikallista toimialayksikköä (TAY) koskevaa tilien joukkoa, varallisuustaseet mukaan luettuna, koska yleensä sellainen yksikkö ei voi omistaa tavaroita tai varoja omissa nimissään tai saada tuloja tai käyttää niitä. Paikallisten toimialayksiköiden ja toimialojen tilikokonaisuus supistuu ensimmäisiin juokseviin tileihin, joiden tasapainoerä on toimintaylijäämä. Tavaroiden ja palveluiden tili 1.63. Tavaroiden ja palveluiden tili osoittaa, koko talouden osalta tai tuoteryhmien osalta, kokonaisresurssit (tuotos ja tuonti) sekä tavaroiden ja palveluiden käytön (välituotekäyttö, kulutus, varastojen muutokset, kiinteän pääoman bruttomuodostus, arvoesineiden hankinnat miinus vähennykset ja vienti). Ulkomaiden tili 1.64. Ulkomaiden tili kattaa kotimaisten ja ulkomaisten institutionaalisten yksiköiden väliset taloustoimet sekä niihin liittyvät varojen ja velkojen varannot silloin, kun niitä esiintyy. Koska ulkomaiden tilillä on tilirakenteessa samanlainen tehtävä kuin institutionaalisella sektorilla, ulkomaiden tili määritetään ulkomaiden näkökulmasta. Ulkomaiden resurssi on kokonaistalouden käyttöä ja päinvastoin. Jos tasapainoerä on positiivinen, se merkitsee ulkomaiden ylijäämää ja kokonaistalouden alijäämää ja päinvastaista tilannetta, jos tasapainoerä on negatiivinen. Tasapainoerät 1.65. Tasapainoerä on tilinpidollinen rakennelma, joka saadaan vähentämällä tilin yhden puolen kokonaisarvo toisen puolen kokonaisarvosta. Sitä ei voida mitata muista kirjauksista riippumattomasti; johdettuna kirjauksena se kuvastaa yleisten tilinpitosääntöjen soveltamista tilin molempien puolien yksittäisiin kirjauksiin. Tasapainoerät eivät ole ainoastaan keinoja, jotka on otettu käyttöön sen varmistamiseksi, että tilit ovat tasapainossa. Niihin sisältyy paljon tietoa, ja ne sisältävät eräitä tärkeimpiä tilinpidon eriä, kuten seuraavista tasapainoerien esimerkeistä voidaan nähdä: arvonlisäys toimintaylijäämä, käytettävissä oleva tulo, säästäminen, nettoluotonanto/nettoluotonotto, nettovarallisuus. Kokonaissuureet 1.66. Kokonaissuureet ovat koostuma-arvoja, jotka mittaavat kokonaistalouden toiminnan tulosta tietyltä näkökannalta katsottuna; esim. tuotos, arvonlisäys, käytettävissä oleva tulo, kulutus, säästäminen, pääoman muodostus jne. Vaikka kokonaissuureiden laskeminen ei ole järjestelmän ainoa eikä päätarkoitus, järjestelmä tunnustaa niiden tärkeyden yhteenvetoindikaattoreina ja avainsuureina makrotaloudellisissa analyyseissä ja vertailuissa ajan ja paikan suhteen. Kokonaissuureita voidaan erottaa kahta eri tyyppiä: a) kokonaissuureet, jotka liittyvät suoraan järjestelmän taloustoimiin, kuten esim. tavaroiden ja palveluiden tuotanto, todellinen kulutus, kiinteän pääoman bruttomuodostus, palkansaajakorvaukset jne. b) kokonaissuureet, jotka edustavat tilien tasapainoeriä, kuten bruttokansantuote markkinahintaan (BKT), koko talouden toimintaylijäämä, kansantulo, kansantalouden käytettävissä oleva tulo, säästäminen, vaihtotase, koko talouden nettovarallisuus (kansallisvarallisuus). 1.67. Useiden kansantalouden tilinpidon tietojen käyttökelpoisuutta lisätään ulottuvuudella, joka saadaan laskemalla tiedot henkeä kohti. BKT:n tai kansantulon tai kotitalouksien kulutuksen tyyppisissä kokonaissuureissa tavallisesti käytetty nimittäjä on väestön (maassa asuvan) kokonaismäärä. Kun kotitaloussektorin tilejä tai niiden osia jaetaan alasektoreittain, tiedot kuhunkin alasektoriin kuuluvien kotitalouksien ja henkilöiden lukumäärästä ovat välttämättömiä (19). PANOS-TUOTOSKEHIKKO (20) 1.68 Panos-tuotoskehikko koostuu toimialoittaisista tarjonta- ja käyttötaulukoista, tarjonta- ja käyttötaulukot sektoritileihin liittävistä taulukoista sekä symmetrisistä panos-tuotostaulukoista homogeenisten toimialojen (tuote) mukaan. 1.69. Tarjonta- ja käyttötaulukot ovat matriiseja (rivit tuotteita, sarakkeet toimialoja), jotka osoittavat, kuinka toimialojen tuotos jakautuu tuotetyypeittäin ja tavaroiden ja palveluiden kotimainen ja tuontitarjonta jakautuu eri välituotekäyttöjen tai loppukäyttöjen kesken, mukaan luettuna vienti. Käyttötaulukosta näkyvät myös toimialoittainen tuotantokustannusten rakenne ja tuotannosta syntyneet tulot. Tarjonta- ja käyttötaulukot ovat kaikkia toimialoittaisia ja (tai) tuotteittaisia taulukkoja yhteensovittava kehikko, joka sisältää tiedot työvoimapanoksista, kiinteän pääoman bruttomuodostuksesta, kiinteiden varojen varannoista, yksityiskohtaisista hintaindekseistä - ja kuvaavat täten yksityiskohtaisesti kustannusrakennetta, tulonmuodostusta, työllisyyttä, työn tuottavuutta, pääomaintensiivisyyttä. 1.70. Tarjonta- ja käyttötaulukkojen yhdistäminen sektoritileihin on mahdollista ristiintaulukoimalla tuotanto, välituotekäyttö ja arvonlisäyksen rakenneosat sektoreittain ja toimialoittain. LUKU 2 YKSIKÖT JA YKSIKÖIDEN RYHMITTELYT 2.01. Maan kansantalous muodostuu hyvin suuren yksikköjoukon toiminnan tuloksista. Nämä yksiköt harjoittavat lukuisia, erilaisia taloustoimia tuotantoa, rahoitusta, vakuutusta, uudelleenjakoa ja kulutusta varten. 2.02. Kansantalouden tilinpidossa käytetyt yksiköt ja yksiköiden ryhmittelyt on määriteltävä lähtien sen taloudellisen analyysin lajista, johon ne on tarkoitettu, eikä tilastokyselyissä tavallisesti käytettävistä yksikkötyypeistä. Jälkimmäiset yksiköt (yritykset, hallintayhtiöt, toimialayksiköt, paikalliset yksiköt, julkishallinnon yksiköt, voittoa tavoittelemattomat yhteisöt, kotitaloudet jne.) eivät ehkä aina ole tyydyttäviä kansantalouden tilinpidon tarkoituksiin, koska ne perustuvat yleensä perinteisiin oikeudellisiin, hallinnollisiin tai kirjanpidollisiin kriteereihin. Tilastoviranomaisten pitäisi ottaa huomioon EKT:ssä käytetyt analyysiyksiköiden määritelmät sen varmistamiseksi, että tutkimuksissa, joilla tosiasialliset tiedot kerätään, kaikki EKT:ssä käytetyt tilastojen laadinnassa tarvittavat tietoelementit otetaan vähitellen käyttöön. 2.03. Järjestelmälle on ominaista kolmentyyppisten yksiköiden käyttö perustuen kahteen hyvin erilaiseen tapaan jakaa talous osiin. Tuotantoprosessien analysointia varten on olennaista valita yksiköt, jotka ilmaisevat teknis-taloudellisia suhteita; tuloihin, pääomaan ja rahoitustaloustoimiin vaikuttavien virtojen analysoimiseksi on olennaista valita yksiköt, jotka mahdollistavat taloudellisten toimijoiden välisten käyttäytymissuhteiden tutkimisen. Mainittuihin kahteen tarkoitukseen sopivat yksiköt - institutionaaliset yksiköt soveltuen taloudellisen käyttäytymisen analysointiin sekä paikalliset toimialayksiköt ja homogeeniset tuotantoyksiköt soveltuen teknis-taloudellisten suhteiden analysointiin - määritellään jäljempänä tässä luvussa. Käytännössä nämä kolmea eri tyyppiä olevat yksiköt muodostetaan yhdistämällä tai jakamalla tilastokyselyiden perusyksiköt, tai joskus ne saadaan suoraan tilastokyselyistä. Ennen kuin näille EKT:ssä käytetyille kolmelle yksikkötyypille annetaan tarkat määritelmät, on välttämätöntä määritellä kansantalouden rajat. KANSANTALOUDEN RAJAT 2.04. Yksiköt, jotka muodostavat maan kansantalouden ja joiden taloustoimet kirjataan EKT:oon - olivatpa ne sitten institutionaalisia, paikallisia toimialayksiköitä tai homogeenisia tuotantoyksiköitä - ovat sellaisia, joiden taloudellisen mielenkiinnon keskus on tuon maan talousalueella. Näillä yksiköillä, jotka tunnetaan kotimaisina yksiköinä, ei välttämättä ole tuon maan kansalaisuutta, ne eivät välttämättä ole oikeudellisia yksiköitä, eivätkä ne välttämättä sijaitse tuon maan talousalueella ajankohtana, jolloin ne suorittavat taloustoimen. Kun kansantalouden rajat on näin määritelty kotimaisten yksiköiden avulla, on välttämätöntä määritellä talousalueen ja taloudellisen mielenkiinnon keskuksen sisältö. 2.05. Termi "talousalue" tarkoittaa: a) maantieteellistä julkisen hallinnon hallinnoimaa aluetta, jonka sisällä henkilöt, tavarat, palvelut ja pääoma vapaasti liikkuvat b) kaikkia vapaa-alueita, mukaan luettuna tullivarastot ja tullin valvonnassa olevat tehtaat c) kansallista ilmatilaa, aluevesiä ja kansainvälisillä vesillä sijaitsevaa mannerjalustaa, jonka hallintaan maalla on yksinoikeus (21) d) erillisalueita (esim. maantieteelliset alueet, jotka sijaitsevat ulkomailla ja joita maan keskushallintoviranomaiset [suurlähetystöt, konsulaatit, sotilastukikohdat, tieteelliset tutkimusasemat jne.] käyttävät valtioiden välisten kansainvälisten sopimusten mukaisesti) e) kansainvälisillä vesillä maan mannerjalustan ulkopuolella sijaitsevia öljy-, luonnonkaasu- jne. -esiintymiä, joilla työskentelevillä yksiköillä on kotipaikka ao. alueella, kuten edellisessä alakohdassa on määritelty. 2.06. Talousalueeseen eivät sisälly alueen ulkopuoliset erillisalueet (toisin sanoen ne maan oman maantieteellisen alueen osat, joita muiden maiden keskushallintoviranomaiset, Euroopan unionin laitokset tai kansainväliset järjestöt käyttävät valtioiden välisten kansainvälisten sopimusten mukaisesti (22). 2.07. Ilmaus "taloudellisen mielenkiinnon keskus" ilmaisee sen tosiasian, että talousalueen sisällä sijaitsee jokin paikka, jolla tai josta käsin yksikkö harjoittaa ja aikoo edelleenkin harjoittaa taloudellisia toimintoja ja taloustoimia merkittävässä määrin joko määräämättömän tai määrätyn, mutta pitkän ajanjakson ajan (vuoden tai enemmän). Siitä seuraa, että yksiköllä, joka harjoittaa sellaisia taloustoimia useiden maiden talousalueilla, katsotaan olevan taloudellisen mielenkiinnon keskus jokaisella noista alueista. Maan ja rakennusten omistamista talousalueella pidetään jo sinänsä riittävänä sille, että omistajalla on siellä taloudellisen mielenkiinnon keskus. 2.08. Näiden määritelmien perusteella yksiköt, joilla katsotaan olevan kotipaikka kyseisessä maassa, voidaan jakaa seuraavasti: a) yksiköt, joiden kaikki taloustoimet liittyvät pääasiallisesti tuotantoon, rahoitukseen, vakuutustoimintaan tai tulojen uudelleen jakamiseen lukuunottamatta maan ja rakennusten omistamiseen liittyviä taloustoimia b) yksiköt, joiden kaikki taloustoimet liittyvät pääasiallisesti kulutukseen (23) lukuunottamatta maan ja rakennusten omistamiseen liittyviä taloustoimia c) kaikki yksiköt maan ja rakennusten omistajina lukuunottamatta yksiköitä, jotka omistavat varsinaisen alueen ulkopuolisia erillisalueita, jotka ovat muiden valtioiden talousalueiden osia tai omaa luokkaansa (sui generis) olevia valtioita (katso 2.06). 2.09. Niistä yksiköistä, joiden kaikki taloustoimet liittyvät pääasiallisesti tuotantoon, rahoitukseen, vakuutukseen tai tulojen uudelleenjakamiseen lukuunottamatta maan ja rakennusten omistamiseen liittyviä taloustoimia, voidaan erottaa seuraavat kaksi tapausta: a) toiminta, jota harjoitetaan yksinomaan maan talousalueella: yksiköt, jotka harjoittavat sellaista toimintaa, ovat kotimaisia yksiköitä kyseisessä maassa b) toiminta, jota harjoitetaan vähintään vuoden ajan useampien maiden talousalueilla: ainoastaan sen osan yksiköstä, jolla on taloudellisen mielenkiinnon keskus maan talousalueella, katsotaan olevan kotimainen yksikkö. Se voi olla: 1) joko institutionaalinen kotimainen yksikkö (katso 2.12), jonka vähintään vuoden ajan ulkomailla harjoittamat toiminnat rajataan ulkopuolelle (24) ja käsitellään erikseen 2) tai nimellinen kotimainen yksikkö (katso 2.15) sellaisen toiminnan osalta, jota toisen maan kotimainen yksikkö harjoittaa tuossa maassa vähintään vuoden ajan (25). 2.10. Pääasiassa kulutukseen keskittyvistä yksiköistä, paitsi jos ne ovat maan ja rakennusten omistajia, sellaisten kotitalouksien, joilla on maassa taloudellisen mielenkiinnon keskus, katsotaan olevan kotimaisia yksiköitä siinäkin tapauksessa, että ne toimivat ulkomailla lyhyitä ajanjaksoja (alle vuoden ajan). Niihin sisältyvät erityisesti seuraavat: a) rajatyöntekijät, toisin sanoen henkilöt, jotka ylittävät rajan päivittäin naapurimaassa työskentelyä varten b) kausityöntekijät, toisin sanoen henkilöt, jotka lähtevät maasta usean kuukauden mutta alle vuoden pituiseksi ajaksi työskennelläkseen toisessa maassa sektoreilla, joilla ajoittain tarvitaan lisätyövoimaa c) matkailijat, potilaat, opiskelijat (26), vierailevat virkamiehet, liikemiehet, myyntimiehet, taiteilijat ja miehistön jäsenet, jotka matkustavat ulkomailla d) paikallisesti rekrytoitu henkilöstö, joka työskentelee ulkomaisten hallitusten erillisalueilla e) erillisalueilla päämajaa pitävien Euroopan unionin laitosten ja kansainvälisten siviili- tai sotilasorganisaatioiden henkilöstö f) erillisalueille sijoitetut maiden hallitusten viralliset siviili- tai sotilasedustajat (mukaanluettuna heidän kotitaloutensa) 2.11. Kaikkia talousalueeseen kuuluvaa maata ja/tai rakennuksia omistavia yksiköitä pidetään sen maan kotimaisina tai nimellisinä yksiköinä (katso 2.15), jossa kyseessä olevat maa tai rakennukset sijaitsevat. INSTITUTIONAALISET YKSIKÖT 2.12. Määritelmä: Institutionaalinen yksikkö on taloudellisen päätöksenteon perusyksikkö, jolle on ominaista toiminnan yhtenäisyys ja pääasiallista toimintaansa koskeva itsenäinen päätösvalta. Kotimaisen yksikön katsotaan olevan institutionaalinen yksikkö, jos se päättää itsenäisesti pääasiallisesta toiminnastaan ja jos sillä on täydellinen kirjanpito tai sen olisi sekä taloudellisesta että juridisesta näkökulmasta mahdollista ja mielekästä vaadittaessa laatia täydellinen kirjanpito. Jotta yksiköllä voitaisiin sanoa olevan itsenäinen päätösvalta pääasiallisen toimintansa suhteen, sen täytyy: olla oikeutettu omistamaan tavaroita tai varoja omissa nimissään; se pystyy näin ollen muuttamaan tavaroiden tai varojen omistusoikeutta taloustoimilla muiden yksiköiden kanssa, kyetä tekemään taloudellisia päätöksiä ja harjoittamaan taloudellisia toimintoja, joista sitä itseään pidetään suoraan vastuussa olevana ja laillisesti tilivelvollisena, kyetä ottamaan velkoja omissa nimissään, ottamaan muita velvoitteita tai muita sitoumuksia ja tekemään sopimuksia. Jotta yksiköllä voitaisiin sanoa olevan täydellinen kirjanpito, sen täytyy pitää kirjaa kaikista tilinpitojakson aikana tekemistään taloudellisista ja rahoitukseen liittyvistä taloustoimista sekä laatia varoja ja velkoja koskeva tase. 2.13. Seuraavia periaatteita sovelletaan silloin, kun yksiköillä ei selvästi ole molempia institutionaalisen yksikön ominaispiirteitä: a) kotitalouksilla on aina itsenäinen päätösvalta pääasialliseen toimintaansa nähden, joten ne ovat institutionaalisia yksiköitä, vaikka ne eivät pitäisikään täydellistä kirjanpitoa b) yksiköt, jotka eivät pidä täydellistä kirjanpitoa ja joiden ei olisi vaadittaessa mahdollista tai mielekästä pitää täydellistä kirjanpitoa, liitetään niihin institutionaalisiin yksiköihin, joiden kirjanpitoon niiden osakirjanpito kuuluu c) yksiköt, joilla ei ole itsenäistä päätösvaltaa pääasiallisen toimintansa suhteen, vaikka ne pitävätkin täydellistä kirjanpitoa, liitetään niitä valvoviin yksiköihin d) institutionaalisen yksikön määritelmää vastaavia yksiköitä käsitellään sellaisina, vaikka ne eivät julkaisisikaan tilejään e) yksiköitä, jotka muodostavat osan tuotantoa harjoittavasta ryhmästä ja pitävät täydellistä kirjanpitoa, pidetään institutionaalisina yksiköinä siinäkin tapauksessa, että ne ovat osittain luovuttaneet itsenäistä päätösvaltaansa ryhmän yleisestä johtamisesta vastaavalle keskusyksikölle (hallintayhtiölle). Hallintayhtiön itsensä katsotaan olevan valvomistaan yksiköistä erillinen institutionaalinen yksikkö, paitsi jos kohdan b määritelmä pätee f) yritysmäiset yhteisöt pitävät täydellistä kirjanpitoa, mutta niillä ei ole itsenäistä oikeudellista asemaa. Niiden taloudellinen käyttäytyminen ja rahoituskäyttäytyminen kuitenkin poikkeaa niiden omistajien toiminnasta ja on samanlaista kuin yritysten toiminta. Sen vuoksi niillä katsotaan olevan itsenäinen päätösvalta, ja niitä pidetään erillisinä institutionaalisina yksikköinä. 2.14. Hallintayhtiöt ovat institutionaalisia yksiköitä, joiden päätehtävä on valvoa ja johtaa ryhmää tytäryhtiöitä. 2.15. Nimelliset kotimaiset yksiköt määritellään seuraavasti: a) sellaiset osat ulkomaisista yksiköistä, joilla on taloudellisen mielenkiinnon keskus maan talousalueella (tarkoittaa useissa tapauksissa yksiköitä, jotka harjoittavat taloustoimia vähintään vuoden ajan tai toteuttavat alle vuoden ajan sellaista rakennustoimintaa, jonka tuotos on kiinteän pääoman bruttomuodostusta); b) ulkomaiset yksiköt maan talousalueella sijaitsevien maan tai rakennusten omistajina, mutta ainoastaan niiden taloustoimien osalta, jotka vaikuttavat po. maahan tai rakennuksiin. Nimellisiä kotimaisia yksiköitä pidetään institutionaalisina yksiköinä, vaikka ne pitäisivätkin ainoastaan osittaista kirjanpitoa, eikä niillä aina olisi itsenäistä päätösvaltaa. 2.16. Yhteenvetona voidaan todeta seuraavien olevan institutionaalisia yksiköitä: a) yksiköt, joilla on täydellinen kirjanpito ja itsenäinen päätösvalta: 1) yksityiset ja julkiset yhtiöt 2) osuuskunnat tai yhtiökumppanuudet, joita pidetään itsenäisinä oikeushenkilöinä 3) julkiset tuottajat, joita erityislainsäädännön perusteella pidetään itsenäisinä oikeushenkilöinä 4) voittoa tavoittelemattomat yhteisöt, joita pidetään itsenäisinä oikeushenkilöinä 5) julkisen hallinnon toimielimet b) yksiköt, joilla on täydellinen kirjanpito ja joilla katsotaan olevan itsenäinen päätösvalta: yritysmäiset yhteisöt (katso 2.13.f) c) yksiköt, jotka eivät välttämättä pidä täydellistä kirjanpitoa, mutta joilla sovitun käytännön mukaisesti katsotaan olevan itsenäinen päätösvalta: 1) kotitaloudet 2) nimelliset kotimaiset yksiköt (katso 2.15). INSTITUTIONAALISET SEKTORIT 2.17. Aggregointitarve tulee siitä, että yksittäisiä institutionaalisia yksiköitä on mahdotonta tarkastella erillisinä. Ne täytyy yhdistää ryhmiksi, joita kutsutaan institutionaalisiksi sektoreiksi tai yksinkertaisesti sektoreiksi, joista jotkut jaetaan alasektoreihin. EKT:ssä erotetaan seuraavat sektorit ja alasektorit: >TAULUKON PAIKKA> 2.18. Jokainen sektori ja alasektori ryhmittelee yhteen ne institutionaaliset yksiköt, joiden taloudellinen toiminta on samanlaista. Institutionaaliset yksiköt ryhmitellään sektoreiksi sen mukaan, mitä tuottajatyyppiä ne ovat sekä pääasiallisen toimintansa ja tehtävänsä perusteella, joiden katsotaan ilmaisevan niiden taloudellisen käyttäytymisen luonteen. Sektori jaetaan alasektoreihin tuolle sektorille ominaisten kriteerien perusteella, mikä mahdollistaa yksiköiden taloudellisen toiminnan tarkemman kuvaamisen. Sektoreiden ja alasektoreiden tileihin kirjataan kaikki niihin kuuluvien institutionaalisten yksiköiden sekä pääasialliset toiminnot että sivutoiminnot. Jokainen institutionaalinen yksikkö kuuluu ainoastaan yhteen sektoriin tai alasektoriin. 2.19. Kun institutionaalisen yksikön pääasiallinen tehtävä on tuottaa tavaroita ja palveluita, on välttämätöntä - pääteltäessä sektoria, johon se pitäisi luokitella - ensinnäkin eritellä, mihin tuottajatyyppiin se kuuluu. EKT:ssa eritellään kolme tuottajatyyppiä: a) yksityiset ja julkiset markkinatuottajat (katso 3.24 ja luvun 3 taulukko III.1) b) yksityiset omaan käyttöön tuottavat (katso 3.25 ja luvun 3 taulukko III.1) c) yksityiset ja julkiset muut markkinattomat tuottajat (katso 3.26 ja luvun 3 taulukko III.1). Institutionaaliset yksiköt, jotka ovat markkinatuottajia, luokitellaan sektoreihin yritykset (S.11), rahoituslaitokset (S.12) tai kotitaloudet (S.14). Institutionaaliset yksiköt, jotka ovat omaan käyttöön tuottavia yksityisiä tuottajia, luokitellaan kotitaloussektoriin (S.14) yhdessä kotitalouksien omistamien yhtiöimättömien yritysten kanssa (katso 3.30). Institutionaaliset yksiköt, jotka ovat muita markkinattomia tuottajia, luokitellaan julkisyhteisöjen sektoriin (S.13) tai kotitalouksia palveleviin voittoa tavoittelemattomiin yhteisöihin (S.15). 2.20. Seuraavassa taulukossa esitetään tuottajatyyppi sekä kullekin sektorille ominaiset pääasialliset toiminnat ja tehtävät: >TAULUKON PAIKKA> Ulkomaat (S.2) on sellaisten institutionaalisten yksiköiden ryhmä (katso 2.89), jolle vastaavanlaiset tavoitteet ja käyttäytymistyypit eivät ole ominaisia. Se ryhmittelee yhteen ulkomaiset institutionaaliset yksiköt, jotka harjoittavat taloustoimia kotimaisten institutionaalisten yksiköiden kanssa. YRITYKSET (S.11) 2.21. Määritelmä: Yrityssektori (S.11) käsittää institutionaaliset yksiköt, joiden jako- ja rahoitustaloustoimet ovat erillään omistajiensa taloustoimista ja jotka ovat markkinatuottajia (katso 3.31, 3.32 ja 3.37), joiden pääasiallinen toiminta on tavaroiden ja palveluiden (paitsi rahoituspalveluiden) tuotanto (27). 2.22. Yrityssektoriin sisältyvät myös yritysmäiset yhteisöt. 2.23. Nimitys "yrityssektori" tarkoittaa kaikkia itsenäisinä oikeushenkilöinä pidettäviä yksiköitä, jotka ovat markkinatuottajia ja joiden pääasiallista toimintaa on tavaroiden ja palveluiden tuotanto. Yrityssektoriin luetaan seuraavat institutionaaliset yksiköt: a) yksityiset ja julkiset yhtiöt, jotka ovat pääasiallisesti tavaroiden ja palveluiden (paitsi rahoituspalveluiden) tuotantoa harjoittavia markkinatuottajia b) osuuskunnat ja yhtiökumppanuudet, joita pidetään itsenäisinä oikeushenkilöinä ja jotka ovat pääasiallisesti tavaroiden ja palveluiden (paitsi rahoituspalveluiden) tuotantoa harjoittavia markkinatuottajia c) julkiset tuottajat, joita erityislainsäädännön perusteella pidetään itsenäisinä oikeushenkilöinä ja jotka ovat pääasiallisesti tavaroiden ja palveluiden (paitsi rahoituspalveluiden) tuotantoa harjoittavia markkinatuottajia d) yrityksiä palvelevat voittoa tavoittelemat