Komission asetus (ETY) N:o 1265/69, annettu 1 päivänä heinäkuuta 1969, interventioelinten ostamaan sokeriin sovellettavista laadunmääritysmenetelmistä



Virallinen lehti nro L 163 , 04/07/1969 s. 0001 - 0006

Suomenk. erityispainos Alue 3 Nide 2 s. 0195

Tanskank. erityispainos: Sarja I Alue 1969(II) s. 0283

Ruotsink. erityispainos Alue 3 Nide 2 s. 0195

Englannink. erityispainos: Sarja I Alue 1969(II) s. 0305

Kreikank. erityispainos: Luku 03 Nide 4 s. 0188

Espanjank. erityispainos: Luku 03 Nide 3 s. 0113

Portugalink. erityispainos: Luku 03 Nide 3 s. 0113



KOMISSION ASETUS (ETY) N:o 1265/69, annettu 1 päivänä heinäkuuta 1969, interventioelinten ostamaan sokeriin sovellettavista laadunmääritysmenetelmistä EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka ottaa huomioon Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen, ottaa huomioon sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä 18 päivänä joulukuuta 1967 annetun neuvoston asetuksen N:o 1009/67/ETY(1), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (ETY) N:o 2100/68(2), ja erityisesti sen 9 artiklan 8 kohdan, sekä katsoo, että interventioelinten sokerin ostojen soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 26 päivänä kesäkuuta 1968 annetussa komission asetuksessa (ETY) N:o 782/68(3) valkoiselle sokerille ja raakasokerille vahvistetaan erilaiset laatuominaisuudet; yhtenäinen yhteisön tason sääntely on tarpeen estämään jäsenvaltioita soveltamasta erilaisia menetelmiä näiden laatuominaisuuksien määrittämiseen, tätä sääntelyä tehtäessä on käytettävä yleisesti tunnustettuja tutkimusmenetelmiä, kyseisiä menetelmiä olisi sovellettava interventioelinten tekemiin ostoihin asetuksen N:o 1009/67/ETY täytäntöönpanosta ottaen huomioon, että näiden menetelmien puuttuessa sopimuksia on tehty varauksin, ja tässä asetuksessa säädetyt toimenpiteet ovat sokerin hallintokomitean lausunnon mukaiset, ON ANTANUT TÄMÄN ASETUKSEN: 1 artikla Asetuksessa (ETY) N:o 782/68 tarkoitetut sokerin laatuominaisuuksien määritysmenetelmät vahvistetaan siten kuin liitteessä osoitetaan. 2 artikla Tämä asetus tulee voimaan kolmantena päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. Interventioelinten tekemien ostojen osalta sitä on noudatettava 1 päivästä heinäkuuta 1968. Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa. Tehty Brysselissä 1 päivänä heinäkuuta 1969. Komission puolesta Puheenjohtaja Jean REY (1) EYVL N:o 308, 18.12.1967, s. 1 (2) EYVL N:o L 309, 24.12.1968, s. 4 (3) EYVL N:o L 145, 27.6.1968, s. 6 LIITE ETY:SSÄ KÄYTETTÄVIEN VALKOISEN SOKERIN LAADUNMÄÄRITYSMENETELMIEN TOTEUTTAMISOHJEET A. PISTEYTTÄMISMENETELMÄT 1. Tuhkapitoisuus Icumsa: Johtokykytuhka (Lähde: Proceedings of 14th Session of Icumsa 1966, s. 88). Laitteisto Johtokyvyn mittauslaite, jolla voidaan mitata 0,5 µS cm-1(1) asti, mittaustarkkuus ± 2 %. On suositeltavaa käyttää mittakyvettejä, joiden lämpötila saadaan pysymään 20 °C:ssa ± 0,2 °C:ssa vesihauteella. Mittapulloja: 100 ± 0,05 cm³, 500 ± 0,25 cm³ ja 1 000 ± 0,40 cm³; pipettejä, joiden kokonaisannostus on 10 ± 0,02 cm³(2). Kaikkien liuosten valmistukseen (sokeriliuokset ja kaliumkloridiliuokset) on käytettävä kahdesti tislattua tai deionisoitua vettä, jonka ominaisjohtokyky on pienempi kuin 2 µS cm-1. Kaikki astiat ja pipetit on huuhdeltava huolellisesti ennen käyttöä edellä mainitun laatuisella vedellä. Johtokyvyn mittauslaitteet kalibroidaan N/5 000 kaliumkloridiliuoksella. Tätä varten liuotetaan 745,5 mg kaliumkloridia (analyysilaatua), josta on ennalta poistettu vesi kuumentamalla se noin 500 °C:seen (ts. tumman punaiseksi), veteen 1 litran mittapullossa ja täytetään merkkiin vedellä. Pipetoidaan 10 cm³ tätä liuosta (N 100) 500 cm³ mittapulloon ja täytetään merkkiin vedellä. Täsmälleen 20 °C lämpötilassa tämän N 5000 kaliumkloridiliuoksen ominaisjohtokyky on 26,6 ± 0,3 µS cm-1 sen jälkeen, kun käytetyn veden ominaisjohtokyky on vähennetty. Käytetyn johtokyvyn mittauslaitteen toimintaperiaatteen mukaan se säädetään siten, että se osoittaa yllä mainitun arvon yhdessä käytetyn veden ominaisjohtokyvyn kanssa; tai sitten yllä mainittua arvoa, johon on lisätty käytetyn veden ominaisjohtokyky, käytetään kyvetin vakion laskemiseen. Ennen jokaista kalibrointia on valmistettava tuore kaliumkloridiliuos. Menettely Valmistetaan 28 % sokeriliuos joko liuottamalla 31,3 ± 0,1 g sokeria 100 cm³ mittapulloon lämpötilan ollessa 20°C ± 0,2 °C tai liuottamalla 28 g sokeria veteen ja täydentämällä 100 g:ksi. Riittävän sekoituksen jälkeen liuos laitetaan mittakyvettiin. Arvo luetaan, kun liuoksen lämpötila on täsmälleen 20 ± 0,2 °C. Luetusta arvosta on vähennettävä 50 % käytetylle vedelle luetusta arvosta. Tulokseksi saadaan siten: C28 = C lukema 0,5 C vesi C = ominaisjohtokyky ilmaistuna yksikköinä µS cm-1. Alaindeksi 28 osoittaa, että käytetty liuos oli 28-prosenttinen. Pisteet = 0,320 7 C28. Eli 3,13 µS cm-1 vastaa 1 pistettä tai 1 piste = 0,0018 % tuhkaa. Tuhka % = 0,320 7 18 7 10-4 7 C28 = 5,76 7 10-4 7 C28. Käytetyn veden ominaisjohtokyky määritetään seuraavasti: Sekoitetaan 100 cm³ mittapullossa sama määrä vettä kuin käytettiin sokeriliuokseen, samalla tavalla kuin sokeria liuotettaessa, täytetään 100 cm³:ksi ja mitataan noin 20 °C lämpötilassa. Mitattaessa tarkka lämpötilavalvonta ei ole tarpeen, koska kaikki mahdolliset lämpötilakorjaukset ovat selvästi mahdollisten virherajojen sisäpuolella. 2. Väri Brunswick-instituutin menetelmä (Lähde: [Schneider F., A. Emmerich ja J. Dubourg, Zucker 18, 571 (1965) ja Sucr. Franc., 106, 219 (1965)]. Laitteisto Brunswick-standardin väriasteikko 0 6. Päivänvaloa fluoresoiva lamppu asennetaan pieneen edestä avoimeen laatikkoon, jonka syvyys on 20 cm, leveys 120 cm ja korkeus 50 cm, siten, että lampun ja sokerinäytteiden kohtisuora etäisyys on noin 35 cm. Tutkijan silmät on suojattava lampusta suoraan tulevalta valolta noin 15 cm:n levyisellä suojanauhalla. Tarkoitukseen sopivina lamppuina ehdotetaan Osram HNT 120 tai Philips TL 25 W/55. Muita lamppuja ei pitäisi käyttää ennen kuin ne on testattu, koska säteilevän valon spektrijakautumalla on tärkeä merkitys. Jotta sokerinäytteiden kellertävät ja rusehtavat värit erottuisivat sopivasti, laatikon sisäseinät on maalattava mattaruskeiksi (esimerkiksi tummalla pähkinänruskealla värillä). Laatikon pohjalle laitetaan valkoinen imupaperi, jota vasten sokerin väri tulee selkeästi esiin. Tämä pieni laatikko on asetettava siten, että lamppu on suunnilleen tutkijan silmien tasolla. Vertailuja tehtäessä näytteet eivät saa olla suorassa päivänvalossa, eikä niihin saa osua muiden lähellä olevien lamppujen valo, sillä tämä vaikeuttaa kokeen tekemistä. Menettely Sokeri laitetaan pieniin neliskulmaisiin, sisältä valkoisiin tai vaaleansinisiin laatikoihin (sivut 60 mm, korkeus 28 mm) ja pinta tasoitetaan kannen avulla. On pidettävä huolta siitä, että näytteen ja standardinäytteet sisältävät laatikot täytetään reunoja myöten. Kaikkien laatikoiden sisäpuolen värin on oltava ehdottomasti sama, koska muuten tulokset voivat selvästi vääristyä. Laatikot on asetettava vierekkäin niin, ettei niiden väliin jää tilaa; tämän vuoksi pyöreät laatikot eivät ole sopivia. Aluksi näytettä vertaillaan karkeasti koko väriasteikkoon. Seuraavaksi sitä vertaillaan huolellisesti sitä lähinnä oleviin väreihin. Tämä tapahtuu asettamalla se vuorotellen vertailuvärin oikealle ja vasemmalle puolelle. Kolme eri tutkijaa tekee tämän vertailun, ja tuloksista otetaan keskiarvo. Tämä keskiarvo ilmaistaan väriyksikön kymmenesosina. Sellaisen sokerin osalta, jonka kidekoko on erilainen kuin standardinäytteiden, on kiinnitettävä huomiota väriin eikä kiteiden heijastuksiin. Pisteet = väriyksikkö x 2, eli 0,5 väriyksikköä = 1 piste. 3. Liuoksen väri Icumsa-menetelmä 4 suodatuksen jälkeen, suodattamalla joko 0,45 µm (elohopean tunkeutumismenetelmällä) tai 0,6 µm (Hagen-Poiseuille-menetelmällä) kalvosuodattimen läpi. (Lähde: De Whalley, ICUMSA Methods of Sugar Analysis (1964, s. 57, Proc. 12th Session ICUMSA 1958, s. 55). Laitteisto Liuoksen valmistamiseksi tarvitaan: Erlenmeyer-pulloja (200 cm³), tyhjösuodatuslaite kalvosuodattimille, suodatuspulloja (tilavuus 500 tai 250 cm³), tyhjöpumppu ja kalvosuodattimia, joiden keskimääräinen huokoskoko on 0,45 µm (elohopean tunkeutumismenetelmällä) tai 0,6 µm (Hagen-Poiseuille -menetelmällä). Liuoksen pitoisuus määritetään refraktometrillä. Ekstinktion mittaamiseen voidaan käyttää mitä tahansa fotometriä, jolla on mahdollista mitata 420 ± 10 nm:ssä riittävällä tarkkuudella. Kyvetit on valittava siten, että verrattaessa kahta tislatulla vedellä täytettyä kyvettiä toisiinsa saadaan ekstinktioksi nolla. Kerroksen paksuuden on oltava vähintään 3 cm. Menettely Punnitaan 50 g ± 0,1 g sokeria leveäkaulaisessa Erlenmeyer-pullossa. Lisätään massana joko 50 g tislattua vettä tai tilavuutena 50 cm³ (mittasylinteri) tislattua vettä, ja liuotetaan sitten ravistelemalla tai ravistinlaitteessa. On tarpeetonta pyrkiä suurempaan tarkkuuteen pitoisuudessa, sillä se voi muuttua suodatuksen aikana. Tällä välin kalvosuodatinta liotetaan tislatussa vedessä vähintään 10 minuuttia ja asetetaan se sitten suodatuslaitteeseen. Liuoksesta poistuu ilma tämän suodatuksen aikana. Pitoisuus määritetään refraktometrillä (° Brix), kyvetti huuhdellaan tällä liuoksella ennen sen täyttämistä. Kyvetti suljetaan välittömästi, jotta vältytään nesteviivojen muodostumiselta. Vertailukyvetti täytetään tislatulla vedellä, ja mittaus suoritetaan välittömästi 420 nm:ssä. Vertailukyvetissä käytettävä vesi on suodatettava kalvosuodattimen läpi. Icumsa-yksiköt = 1000 x ∈420 = 1000 7 >NUM>100 7 E420 >DEN>1 7 ° Bx 7 d E = ekstinktiokerroin ∈420 = ekstinktio (luettu) 1 = kerroksen paksuus (cm) d = tiheys pisteet = >NUM>Icumsa-yksiköt >DEN>7,5 eli 7,5 Icumsa-yksikköä vastaa 1 pistettä. B. LISÄPERUSTEET 1. Polarisaatio Icumsa-menetelmä 1 raakasokerille (Lähde: Proc. 12th Session ICUMSA 1958, s. 84 - ; Proc. 13th Session ICUMSA 1962, s. 83 - ; Proc. 14th Session ICUMSA 1966). Tarvikkeet Polarimetri, jonka kansainvälinen sokeriasteikko (°S) noudattaa Icumsan määritelmiä. Analyysivaaka, tarkkuus ± 0,001 g. Mittapulloja, 100 cm3 . Näiden pullojen on oltava erityisesti kalibroituja. Niiden tilavuuden on oltava 100,00 ± 0,02 cm³ tai tähän tarkkuuteen korjattuja. 200 mm polarimetriputkien poikkeama ei saa olla suurempi kuin ± 0,03 mm. Jos käytetään lyhyempiä putkia, niillä on oltava samanlainen suhteellinen tarkkuus, esimerkiksi 100 mm ± 0,015 mm. Päätepintojen on oltava yhdensuuntaiset alle 10 kulmaminuutissa. Asennetun putken rotaatio sen optisen akselin ympäri ei saa aiheuttaa havaittavaa muutosta mitattuun arvoon. Peitelasissa ei saa esiintyä sisäistä jännitystä, siinä ei saa siis esiintyä optista aktiivisuutta. Niiden pintojen on oltava yhdensuuntaiset alle 5 kulmaminuutissa. Käytetyn suodatinpaperin kosteuspitoisuuden on oltava välillä 6 8 %. Menettely Punnitaan 26 g ± 0,002 g sokeria ja siirretään kalibroituun mittapulloon (ks. yllä) yhdessä noin 60 cm³ kanssa tislattua tai demineralisoitua vettä. Sokeri liuotetaan kuumentamatta. Silloin, kun kirkastus on tarpeen, lisätään 0,5 cm³ emäksistä lyijyasetaattiliuosta. Tämän reagenssin on oltava Icumsan vaatimusten mukaista (Lähde: De Whalley, ICUMSA Methods of Sugar Analysis (1964) s. 122). Perusteellisen sekoituksen jälkeen lisätään vettä lähes merkkiin asti. Mahdollinen vaahto hajotetaan tipalla alkoholia tai eetteriä. Jätetään pullo 15 minuutiksi termostaatilla säädettyyn vesihauteeseen (ks. lämpötilasta alempana). Pullon kaulan sisäseinämä kuivataan suodatinpaperilla. Liuoksen pinta tasataan täsmällisesti merkkiviivaan ohutkärkisellä pipetillä. Pullon sisältöä sekoitetaan kääntelemällä pulloa ylösalaisin vähintään viisi kertaa, pullon suu kädellä suljettuna. Jos kirkastus on tarpeen, suoritetaan suodatus tässä vaiheessa. Suodattimen koon on oltava sellainen, että koko 100 cm³ voidaan kaataa kerralla. Suppilon rungon on oltava hyvin lyhyt, jotta se voidaan asettaa dekantterilasin päälle siten, ettei liuos haihdu. Samasta syystä suppilo on peitettävä kellolasilla. Polarimetrin putki, joka on ennalta puhdistettu ja kuivattu, huuhdellaan suunnilleen sen tilavuudesta kahdesti sokeriliuoksella. Täytettäessä on varottava ilmakuplien muodostumista putkeen. Putki laitetaan sitten polarimetriin ja suoritetaan 5 mittausta tarkkuudella 0,05 °S. a) Kun käytetään kvartsikiilaista sakkarimetriä, kokonaisuuden optinen rotaatio on lämpötilan funktio. Tässä tapauksessa liuos saatetaan sakkarimetrin kanssa samaan lämpötilaan ennen täyttämistä 100 cm³:ksi. Näiden kahden lämpötilan ero ei saa olla suurempi kuin 0,5 °C. Silmämääräisesti luettavat laitteet on luettava 5 kertaa tarkkuudella 0,05 °S. Keskiarvo ilmaistaan sadasosan tarkkuudella °S:stä. Sakkarimetri on tarkistettava kvartsilevyllä, jonka vastaavan arvon on oltava noin 100 °S. Kvartsikiilaisten sakkarimetrien lämpötilakorjaus: Yli 20 °C lämpötilassa lisätään 1 °C:ta kohti 0,03 °S tai alle 20 °C lämpötilassa vähennetään 1 °C:ta kohti 0,03 °S. b) Silloin, kun mittaus suoritetaan ympyräasteikkoisella polarimetrillä, suositellaan vaipallisten putkien käyttöä. Ne on liitettävä vesihauteeseen, jonka lämpötila on säädetty 20 °C ± 0,2 °C: seen. Pullon täyttäminen merkkiin on tehtävä myös lämpötilassa 20 °C ± 0,2 °C. Kvartsisen tarkistuslevyn on myös oltava lämpötilassa 20 °C ± 0,2 °C. Jos tämä ei ole mahdollista, sen arvo määritellään seuraavasti: St = S20 [1 + 0,00014 (t 20)]. Esimerkki: S20 = 98,45 °S; t = 23,8 °C St = 98,45 (1 + 0,00014 7 3,8) = 98,45 7 1,00053 = 98,50 °S 2. Pelkistävät aineet (inverttisokeri) Icumsa-menetelmä - Berliinin instituutin menetelmä. [Lähde: De Whalley, ICUMSA Methods of Sugar Analysis (1964), s. 25; Schneider F. ja Emmerich A., Zucker - Beih. 1, 17 (1951)]. Tarvikkeet Vesihaude, 300 cm³ Erlenmeyer-pulloja, pipettejä, 50 cm³ byrettejä. Reagenssit Müllerin liuos: 35 g kiteistä kuparisulfaattia (CuSO4 7 5 H2O) (analyysilaatua) liuotetaan 400 cm³:iin kuumaa tislattua vettä. Liuotetaan myös 173 g Rochellen suolaa (K-Na-tartraattia) ja 68 g vedetöntä natriumkarbonaattia 500 cm³:iin kuumaa vettä. Jäähdytyksen jälkeen molemmat liuokset sekoitetaan 1 litran mittapullossa ja täytetään merkkiin vedellä. Liuosta ravistellaan voimakkaasti 2 g:n kanssa aktiivihiiltä, annetaan seistä useita tunteja ja suodatetaan sen jälkeen kovetetun suodatinpaperin tai kalvosuodattimen läpi. Jos säilytyksen aikana liuoksesta erottuu pieniä määriä kupari(I)oksidia, liuos on suodatettava uudelleen. Etikkahappo, 5 N. Jodiliuos, 0,0333 N. Natriumtiosulfaattiliuos, 0,0333 N. Tärkkelysliuos: liukoisen tärkkelyksen 1 % liuos kylläisessä NaCl-liuoksessa. Jodiliuoksen ja tiosulfaattiliuoksen tarkka pitoisuus määritetään tavanomaisin menetelmin (esimerkiksi kaliumjodaatilla). Menettely Liuotetaan 300 cm³:n Erlenmeyer-pullossa 10 g sokeria tislattuun tai demineralisoituun veteen. Vettä lisätään niin, että tilavuudeksi saadaan 100 cm³. Lisätään 10 cm³ Müllerin liuosta (pipetillä); sekoitetaan hyvin ja annetaan seistä kiehuvassa vesihauteessa 10 minuuttia ± 5 sekuntia. Kiehuminen ei saa keskeytyä silloin, kun pullo laitetaan vesihauteeseen. Pullot asetetaan siten, että liuoksen pinta on 2 cm vedenpinnan alapuolella. Kuumennusjakson lopussa jäähdytetään nopeasti juoksevan kylmän veden alla. Tässä vaiheessa on vältettävä liuoksen liikuttamista, sillä muutoin ilman hapen vaikutuksesta osa kupari(I)oksidisakasta saattaa liueta uudelleen. Liuos jäähdytetään, lisätään 5 cm³ 5 N etikkahappoa ja välittömästi tämän jälkeen sekoittamatta tunnettu ylimäärä 0,0333 N jodiliuosta (20 40 cm³). Sakka liuotetaan sitten liuosta ravistelemalla. Jodin ylimäärä titrataan takaisin käyttäen 0,0333 N tiosulfaattiliuosta. Seuraavat korjaukset vähennetään saadusta kulutetun jodin (cm³) arvosta, jota kutsutaan "arvo kuumennuksen jälkeen": - "Nolla-arvo" on kulutetun jodin arvo kokeessa, jossa käytetään vettä sokeriliuoksen sijaan, ja joka suoritetaan samalla tavoin kuin yllä kuvattu koe "arvo kuumennuksen jälkeen". Tämä korjaus on tarpeen määrittää vain kerran jokaiselle Müllerin liuoserälle. Silloin kun käytetään puhtaita reagenssejä, se ei ole suurempi kuin 0,1 cm³. - "arvo ilman kuumennusta" on kulutetun jodin arvo kokeessa, jossa sokeriliuoksen ja Müllerin liuoksen seosta ei kuumenneta, vaan annetaan sen seistä kymmenen minuuttia huoneenlämmössä ennen etikkahapon lisäämistä. - "Sakkaroosikorjaus", joka ottaa huomioon sakkaroosin pelkistävän vaikutuksen. Kuvatuissa olosuhteissa (kun käytetään 10 g sokeria) tämä vastaa 2,0 cm³:iä. Näiden kolmen korjauksen vähennyksen jälkeen saadaan 0,0333 N jodiliuoksen kulutus, jossa 1 cm³ vastaa 1 mg:aa näytteen inverttisokeria. 1 cm³ jodiliuosta merkitsee siis 0,01 % inverttisokeria. 3. Kosteus Icumsa-menetelmä (Lähde: De Whalley, ICUMSA Methods of Sugar Analysis (1964) s. 44). Punnitaan vähintään 20 g jauhamatonta sokeria ennalta punnittuun tiiviskantiseen alumiinikapseliin tai lasiastiaan, jossa on hioksellinen kansi. Näiden astioiden halkaisijan on oltava sellainen, ettei sokerikerros ole paksumpi kuin 1 cm. 20 g:n massalle tämän halkaisijan on oltava vähintään 6 cm. Näyte laitetaan 105 °C uuniin kolmeksi tunniksi. Astioiden kannet poistetaan kuivauksen ajaksi. Jäähdytyksen ajaksi suljetut astiat laitetaan eksikkaattoriin. Punnitaan uudelleen, kun ne ovat huoneenlämpöisiä. Näihin punnituksiin käytetään analyysivaakaa, jonka tarkkuus on 0,1 mg. Kosteus % = >NUM>painohäviö (g) >DEN>sokerimäärä (g) 7 100. (1) 1 µS cm-1 = 10-6 x Z-1. cm-1. (2) Esitetyt poikkeamat ovat ISO-standardien mukaiset.