Päätöslauselma [1]

siviilien suojelemisesta YK:n ja alueellisten järjestöjen rauhanturvaoperaatioiden yhteydessä

AKT:n ja EU:n yhteinen parlamentaarinen edustajakokous, joka

- kokoontui Port Moresbyssä (Papua-Uusi-Guinea) 25.– 28. marraskuuta 2008,

- ottaa huomioon työjärjestyksensä 17 artiklan 1 kohdan,

- ottaa huomioon Geneven sopimukset ja etenkin neljännen Geneven sopimuksen ( 12. elokuuta 1949) siviilihenkilöiden suojelemisesta sodan aikana ja sen lisäpöytäkirjat vuosilta 1977 ja 2005,

- ottaa huomioon syyskuussa 1997 allekirjoitetun jalkaväkimiinat kieltävän sopimuksen (Ottawan sopimus) sekä Genevessä 10. lokakuuta 1980 solmitun ja joulukuussa 1983 voimaan astuneen YK:n tiettyjä tavanomaisia aseita koskevan yleissopimuksen (CCW-sopimus) ja sen lisäpöytäkirjat,

- ottaa huomioon Yhdistyneiden Kansakuntien 10. joulukuuta 1948 annetun yleisten ihmisoikeuksien julistuksen sekä Wienin julistuksen ja toimintaohjelman, jotka laadittiin 14.– 25. kesäkuuta 1993 järjestetyn ihmisoikeuksien maailmankonferenssin tuloksena,

- ottaa huomioon vuonna 1998 hyväksytyn Rooman perussäännön kansainvälisen rikostuomioistuimen perustamisesta ja etenkin sen 6, 7 ja 8 artiklan,

- ottaa huomioon Afrikan, Karibianmeren ja Tyynenmeren valtioiden ryhmän sekä Euroopan yhteisön ja sen jäsenmaiden välille Cotonoussa 23. kesäkuuta 2000 solmitun kumppanuussopimuksen ("Cotonoun sopimus") [2], jota on muutettu Luxemburgissa 25. kesäkuuta 2005 [3], ja etenkin sopimuksen 8, 17.2, 20, 31, 33, 96 ja 97 artiklan,

- ottaa huomioon 21. huhtikuuta 2005 Bamakossa järjestetyssä yhdeksännessä istunnossa hyväksytyn päätöslauselman konfliktien jälkeisestä jälleenrakentamisesta AKT-valtioissa [4],

- ottaa huomioon Wienissä 22. kesäkuuta 2006 järjestetyssä 11. istunnossa hyväksytyn päätöslauselman alueellisen integraation roolista rauhan ja turvallisuuden edistämisessä [5],

- ottaa huomioon Yhdistyneiden Kansakuntien pääsihteerin turvallisuusneuvostolle 13. huhtikuuta esittämän raportin S/1998/318 konfliktien syistä ja pysyvän rauhan ja kestävän kehityksen edistämisestä Afrikassa,

- ottaa huomioon Yhdistyneiden Kansakuntien pääsihteerin turvallisuusneuvostolle esittämät raportit siviilien suojelemista aseellisissa konflikteissa, jotka sisältyvät asiakirjoihin S/1999/957 ( 8. syyskuuta 1999), S/2001/331 ( 30. maaliskuuta 2001), S/2002/1300 ( 30. marraskuuta 2002), S/2004/431 ( 28. toukokuuta 2004), S/2005/740 ( 28. marraskuuta 2005) ja S/2007/643 ( 28. lokakuuta 2007),

- ottaa huomioon Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvoston siviilien suojelemista aseellisissa konflikteissa koskevat päätöslauselmat 1265 ( 17. syyskuuta 1999), 1296 ( 19. huhtikuuta 2000), 1674 ( 28. huhtikuuta 2006) sekä 1783 ( 23. joulukuuta 2006), joissa vahvistetaan, että aseellisen konfliktin osapuolet kantavat ensisijaisen vastuun siviilien suojelusta aseellisessa konfliktissa, ja joissa lisäksi tunnustetaan alueellisten organisaatioiden merkitys siviilien suojelemiselle aseellisissa konflikteissa,

- ottaa huomioon Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvoston puheenjohtajan lausunnot 15. maaliskuuta 2002 ja 15. joulukuuta 2003 sekä muistion siviilien suojelemiseen liittyvien kysymysten huomioonottamisesta turvallisuusneuvoston käsitellessä rauhanturvaoperaatioita,

- ottaa huomioon Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselmat 1325 ( 31. lokakuuta 2000) ja 1820 ( 19. kesäkuuta 2008), joissa korostetaan naisten tasa-arvoisen ja täysimittaisen osallistumisen merkitystä sekä kaikenlaista rauhan ja turvallisuuden ylläpitämiseen ja edistämiseen tähtäävää työtä,

- ottaa huomioon EU:n operaation päämajan loppuraportin EUFOR DR Congo -operaatioon sisältyneestä sukupuoliin kohdistuneesta työstä,

- ottaa huomioon uhkia, haasteita ja muutosta koskevan korkean tason paneelin vuonna 2004 julkaiseman raportin "Turvallisempi maailma: yhteinen velvollisuutemme", jossa kehotetaan kansainvälistä yhteisöä reagoimaan empaattisesti,

- ottaa huomioon syyskuussa 2005 New Yorkin maailmankokouksessa hyväksytyn julistuksen,

- ottaa huomioon Euroopan neuvoston parlamentaarisen yleiskokouksen päätöslauselman 1385 (2004) ja suosituksen 1665 (2004) "Konfliktien ehkäiseminen ja ratkaiseminen: naisten rooli", jotka molemmat hyväksyttiin 23. kesäkuuta 2004,

- ottaa huomioon Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvoston neuvoston roolia aseellisten konfliktien estämisessä koskevan, 30. elokuuta 2001 päivätyn päätöslauselman S/2001/1366,

- ottaa huomioon Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvoston 26. elokuuta 2003 hyväksymän päätöslauselman S/2003/1502 humanitaarista apua antavan henkilöstön sekä YK:n ja sen yhteydessä toimivan henkilöstön suojelemisesta konfliktialueilla sekä YK:n ja sen yhteydessä toimivan henkilöstön turvallisuutta koskevan 9. joulukuuta 1994 solmitun yleissopimuksen ja siihen 8. joulukuuta lisätyn vapaaehtoisen lisäpöytäkirjan,

- ottaa huomioon Yhdistyneiden Kansakuntien humanitaarisesta avusta vastaavan alipääsihteerin puolivuosittaiset lausunnot turvallisuusneuvostolle siviilien suojelemisesta aseellisissa konflikteissa,

- ottaa huomioon Yhdistyneiden Kansakuntien rauhanturvatoiminnan osaston (DPKO) perusmääritelmän, jonka mukaan rauhanturvaaminen on "tapa auttaa konfliktien repimiä valtioita luomaan olosuhteet kestävälle rauhalle. YK:n rauhanturvaajat — monista eri maista tulevat sotilaat ja upseerit, poliisi- ja siviilihenkilöstö — valvovat ja tarkkailevat konfliktien jälkeisiä rauhanprosesseja ja auttavat konfliktin osapuolia panemaan täytäntöön allekirjoitetut rauhansopimukset. Tämäntyyppistä apua voidaan tarjota monissa muodoissa, kuten inhimillisen turvallisuuden edistäminen, luottamusta lisäävät toimet, vallan jakamiseen perustuvat järjestelyt, vaaleihin liittyvä tuki, oikeusvaltion vahvistaminen sekä taloudellinen ja yhteiskunnallinen kehitys",

- ottaa huomioon poliittisten asioiden valiokunnalle antamansa mietinnön (AKT-EU/100.291/08/lop.),

A. toteaa, että perinteinen rauhanturvaamisen käsite, jonka keskeinen tarkoitus oli pitää konfliktin osapuolet erillään tulitaukosopimuksen allekirjoittamisen jälkeen, muuttuu ajan myötä ja sisältää rajalinjojen valvonnan, demilitarisoitujen alueiden luomisen sekä sopimuksiin mahdollisesti kuuluvan vankien vaihdon ja demilitarisoinnin valvonnan, ja niinpä se nähdään osana "rutiiniluontoista prosessia", jonka tarkoituksena on luoda ja ylläpitää osapuolille tarjottavaa poliittista tilaa neuvotteluja ja kiistan ratkaisemista varten,

B. panee merkille New Yorkin maailmankokouksessa syyskuussa 2005 hyväksytyn julkilausuman, jossa 109 riippumatonta hallitusta tunnusti valtioiden ja Yhdistyneiden Kansakuntien velvollisuuden suojella väestöjä kansanmurhalta, sotarikoksilta, rikoksilta ihmisyyttä vastaan ja etnisiltä puhdistuksilta,

C. ottaa huomioon, että siviilien suojelutehtävään sisältyvät lukuisat osa-alueet hajottavat rauhanturvaajien voimia ja rauhanturvajoukot tarttuvat yhä enemmän niin kutsutun pehmeän turvallisuuden kysymyksiin, kuten kehitys, jälleenrakennus ja pitkän aikavälin rauhan rakentaminen; ottaa huomioon, että nämä kaikki sisältävät toimintaa, johon sotilaat eivät yleensä saa koulutusta,

D. toteaa, että eräs rauhanturvajoukkojen siviilien suojelutehtävään liittyvä haaste on nykyisten siviiliresurssien roolin ja potentiaalin riittämätön tunnustaminen, kansainvälisen hyvin koulutettujen siviiliammattilaisten joukon, joka on käytettävissä nopeasti ja jolla on riittävät taidot hoitaa suoranaisesti siviilien suojelemiseen liittyviä tehtäviä, kuten ihmisoikeuksien valvonta, yhteisötason sovittelu, neuvonta sukupuolten asemaan liittyvissä kysymyksissä, yhteisön saaminen liikkeelle ja tiedottaminen,

E. panee merkille, että Yhdistyneet Kansakunnat sekä Afrikan Unioni lisäävät, toisinaan Euroopan unionin tuella, kuluvana vuonna rauhanturvaajien määrää Afrikassa, missä uusia operaatioita aloitetaan mm. Sudanin Darfurin alueella, Tšadissa, Keski-Afrikan tasavallassa ja Somaliassa,

F. ottaa huomioon, että Afrikan unionin rauhanturvajoukot ovat saaneet tukea EKR:n rauhanrahastosta,

G. ottaa huomioon, että vuonna 1997 allekirjoitetun Amsterdamin sopimuksen voimaantulosta lähtien Euroopan turvallisuus- ja puolustuspolitiikkaan on kuulunut Petersbergissä vuonna 1992 esitetyt rauhanturvaamis-, siviilien suojelu- ja humanitaarisen avun toimittajien suojelutehtävät,

H. ottaa huomioon, että kyseiset tehtävät toteutetaan YK:n valtuutuksella ja että viisi tällaista operaatiota on suoritettu tai edelleen käynnissä Afrikassa,

I. toteaa, että ennen rauhanturvaoperaatioiden aloittamista EU:n, YK:n ja alueellisten organisaatioiden tulisi suorittaa työskentelykontekstin paremman ymmärtämisen mahdollistava konfliktien ja uhkien analyysi, jotta interventiossa vältytään kielteisiltä vaikutuksilta, kuten jännityksen kiristyminen ja konfliktin lietsominen,

J. toteaa, että sotilaalliset toimijat eivät ole vielä harjaantuneet tunnistamaan ja suojelemaan siviilejä vihamielisissä ympäristöissä osana kansainvälisiä ja kolmannen osapuolen interventioita ja että YK tai alueelliset organisaatiot eivät huolehdi suoraan rauhanturvajoukkojen sotilashenkilöstön värväämisestä, vaan heidät komennetaan tehtävään joukkoja lähettävistä maista, joilla on edelleen toimivalta omia joukkojaan koskevissa koulutuksellisissa ja kurinpidollisissa kysymyksissä,

K. toteaa, että humanitaaristen toimijoiden, kuten kansalaisjärjestöjen ja YK:n järjestöjen, rooli humanitaarisessa toiminnassa ja lähestymistapa siihen poikkeavat rauhanturvajoukkojen tavasta,

L. toteaa, että vastuu organisaation suojelukäytännöistä jää usein yksittäisille suojelusta vastaaville toimihenkilöille kentällä institutionaalisella tasolla laadittujen selkeiden ohjeiden sijaan,

M. toteaa, että konflikteista kärsivillä alueilla siviileihin ja etenkin naisiin ja lapsiin kohdistuvaa väkivaltaa käytetään usein uhrien nöyryyttämiseen ja psyykkiseen alistamiseen tähtäävänä sodankäynnin muotona, jonka uhrit eivät uskalla ilmoittaa sukupuolisesta hyväksikäytöstä ja väkivallasta, syyllistyipä tekoon sitten kuka tahansa mukaan lukien rauhanturvajoukot ja humanitaaristen järjestöjen työntekijät,

N. toteaa, että rauhanturvaoperaation ja etenkin siihen osallistuvan aseettomista rauhanturvaajista koostuvan siviiliosaston sekä maantieteellisen ulottuvuuden mittakaava on tärkeä tekijä siviilien suojelun tason parantamisessa,

Siviilien suojelemisen määritelmä

1. korostaa, että ensisijainen vastuu siviilien suojelemisesta ja heidän perustarpeidensa tyydyttämisestä kuuluu heitä tosiasiallisesti hallitsevalle valtiolle tai muille viranomaisille tai toimijoille ja että ulkoisen tai kolmannen osapuolen rauhanturvaoperaatioiden rooli on näihin nähden toissijainen;

2. huomauttaa, että puuttumattomuusperiaate ei saa johtaa siihen, että vakavia rikoksia, kuten kansanmurhia ja joukkomurhia, etnisiä puhdistuksia, karkotuksia ja joukkoraiskauksia, suvaitaan, vaan pikemminkin tässä tapauksessa kansainvälinen yhteisö on vastuussa suojelemistoimista ja määrätietoisten vastatoimien toteuttamisesta erityisesti vaarassa olevan väestön suojelemiseksi ja samalla, mikäli mahdollista, alueellisten järjestöjen osallistamisesta konfliktien ratkaisemiseen;

3. korostaa rauhanturvaoperaation riittävän vahvan mandaatin tunnustamisen merkitystä, jotta operaatiolla pystyttäisiin palauttamaan tai saavuttamaan rauha ja oikeusvaltio ja tukemaan siirtymistä turvallisuusalan uudistukseen; katsoo, että tämän saavuttamiseksi on kehitettävä integroitu turvallisuusstrategia, jonka yhteydessä myös koulutetaan siviiliturvallisuudesta vastaavia joukkoja (poliisi), tuetaan demobilisointitoimia ja laaditaan jälleenrakentamiselle selkeät tavoitteet;

4. ilmaisee jälleen huolestuneisuutensa kevyiden ja pienikaliiberisten aseiden leviämisestä ja katsoo, että rauhanturvaoperaatioiden on perustuttava aseistariisuntaan, demobilisointiin ja uudelleensopeuttamiseen;

5. korostaa pyrkimyksissä parantaa siviilien suojelua heitä kohtaavien haasteiden ja uhkien koko kirjon huomioonottamista ja suhtautuu myönteisesti kentällä toimivien aseistautumattomien siviilitoimijoiden vuorovaikutukseen lisäarvona suojelustrategioiden toteuttamisessa;

6. painottaa, että ainoastaan sotilaallisten strategioiden avulla ei voida menestyä, mikäli niiden lisäksi ei toteuteta kattavia humanitaarisia toimenpiteitä ja laadita poliittisia rauhantavoitteita; toteaa, että luja mandaatti saattaa olla välttämätön konfliktin osapuolten välisten kiistojen ratkaisemiseksi sekä rauhanprosessin ja jälleenrakentamisen takaamiseksi, ja tämä on ilmaistava selkeästi suojelustrategiassa;

7. huomauttaa, että useat valtiot ovat perustaneet siviilirauhanturvajoukkoja, jotka ovat olleet menestyksekkäitä, esimerkiksi konfliktin jälkeisissä toimissa entisen Jugoslavian tasavallan alueen valtioissa; suosittelee, että myös muut valtiot ja alueelliset järjestöt, kuten Afrikan unioni ja EU, perustavat omat pysyvät siviilirauhanturvajoukot;

8. suhtautuu myönteisesti siviilien suojelutoimien lisääntyvään sisällyttämiseen rauhanturvatehtäviin ja toteaa, että on saatava ohjeistusta siitä, miten tällaisia tehtäviä toteutettaessa voidaan varmistaa kiinteämpi yhteys kehitykseen, ihmisoikeuksiin, humanitaariseen apuun ja ihmisten turvallisuuteen tähtääviin toimiin; kehottaa siksi YK:ta ja alueellisia organisaatioita yhteisoperaatioissa selventämään suojelun tulkintakäytäntöjä eri operaatioiden mandaateissa ja tukemaan joukkojen ja henkilöstön valmistautumista operaatioihin;

9. korostaa tarvetta kehittää toimintakykyä sekä luoda valmiustilassa olevia siviilirauhanturvaajaresursseja, jotka koostuvat päämajassa sijaitsevasta hyvin varustetusta koordinointipisteestä, mahdollisesti alueellisista tasoista sekä joukosta nopeasti käytettävissä olevia siviilihenkilöstön jäseniä, ja korostaa tarvetta määrittää asianmukaiset henkilöstömäärät;

10. huomauttaa, että siviiliväestöä on suojeltava väkivaltaisuuksien lisäksi myös muilta rikollisilta toiminnoilta, esimerkiksi jengihyökkäyksiltä ja ryöstelyltä;

11. pitää myönteisenä pelastusjärjestelmän perustamista koskevaa Euroopan unionin neuvoston päätöstä ja uutta EU:n rahoitusvälinettä, jonka tarkoituksena on parantaa kiireellisten väestönsuojelutoimien toteuttamista ja koordinointia EU:n alueella ja muualla;

12. suosittelee, että erityisiä suojelutehtäviä käsittävien rauhanturvaoperaatioiden sotilaallisiin strategioihin olisi sisällytettävä käytännön välineitä, joiden avulla nämä tehtävät voidaan hoitaa tehokkaasti, kuten siviilien suorittama aseeton suojelu, yöpartiointi ja radioviestintä, kylien puolustusryhmien järjestäminen hälyttämään rauhanturvaajat paikalle, ilmavalvonta, nopean toiminnan joukot, jotka ovat valmiina reagoimaan häiriöihin, satelliittien käyttö valvontaan ja kuunteluun sekä vakauttamispolitiikan käyttö tukemaan rauhanturvaoperaatioita ja tarjoamaan näille poistumisstrategioita;

13. painottaa, että rauhanturvajoukkojen on suojeltava myös konfliktialueilla toimivia humanitaarisen avustustyön tekijöitä, jotta heidän toimintaansa voidaan suojella paikan päällä;

14. korostaa, että valvontapisteiden yhteydessä osallistavat toimintatavat, joihin osallistuu paikallisia valtion ja kansalaisyhteiskunnan toimijoita, tukevat suojattomuuteen vaikuttavien tekijöiden tunnistamista ja sopivien reagointitapojen kehittämistä, ja toteaa, että taloudellisten, poliittisten, siviili- ja sotilasjoukkojen välisen koordinoinnin parantaminen on hyvin tärkeää;

15. kehottaa EU:n jäsenvaltioita ja kansainvälistä yhteisöä edistämään YK:n turvallisuusneuvoston lapsia ja naisia aseellisissa konflikteissa koskevien päätöslauselmien 1325/2000 ja 18820/2008 toimeenpanoa ja kehittämään kansallisia toimintasuunnitelmia ja strategisia ohjelmia;

16. korostaa naisten läsnäolon merkitystä rauhanturvatehtävissä naisiin kohdistuvan väkivallan vähentäjänä konfliktialueilla ja konfliktien jälkeen ja toteaa, että naispuolisten rauhanturvaajien on usein todettu toimivan roolimalleina paikallisille naisille ja innostavan näitä osallistumaan konfliktin jälkeiseen jälleenrakennukseen ja etenkin demokratian rakentamiseen ja taloudelliseen kehitykseen;

17. vaatii, että YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselma 1325/2000 naisten osallistumisesta mekanismeihin konfliktien estämiseksi, hallinnoimiseksi ja ratkaisemiseksi otetaan asianmukaisesti huomioon;

18. tuomitsee jyrkästi tapaukset, joissa rauhanturvaajat käyttävät valtaansa väärin ja sekaantuvat kentällä siviilien seksuaaliseen hyväksikäyttöön tai korruptioon, ja korostaa, että tässä tapauksessa kansallisten osallistujien reaktio on erittäin tärkeä; vaatii, että rikoksentekijän kotimaan viranomaiset tai kansainvälinen rikostuomioistuin saattaa tällaisiin rikoksiin syyllistyneet poikkeuksetta oikeuden eteen; vastustaa koskemattomuussuojan myöntämistä YK:n työntekijöille tai YK:n valtuuttamille sotilaille tällaisissa rikostapauksissa;

19. suosittelee, että jokaiseen rauhanturvaoperaatioon tulisi sisällyttää yksiköitä, joiden erityistehtävänä on valvoa, tutkia ja raportoida julkisesti kansainvälisen humanitaarisen oikeuden ja ihmisoikeuksien rikkomuksista, sekä riippumaton tutkintayksikkö tutkimaan hyväksikäyttötapaukset, joihin rauhanturvaajien väitetään syyllistyneen, sekä riittävä järjestelmä hyväksikäytön uhrien ja sen tuloksena syntyneiden lasten auttamiseksi;

20. kehottaa luomaan seurantamekanismin, joka painostuksellaan varmistaa, että valitusten tutkinta suoritetaan avoimesti ja tehokkaasti ja että tapaukset käsitellään asianmukaisesti kansallisella tasolla;

21. painottaa tarvetta ottaa mukaan yhteyshenkilöitä YK:n ja kansalaisjärjestöjen kansainvälisiin hankkeisiin, jotta seksuaalista hyväksikäyttöä ja muuta hyväksikäyttöä voidaan torjua ja jotta siihen voidaan puuttua;

22. suosittelee, että yhteyshenkilöiden avulla yhteisöille taattaisiin mahdollisuus tehdä valituksia uuden yhteisen valitusten rekisteröintijärjestelmän kautta; huomauttaa, että järjestelmä pitäisi olla saatavilla kaikissa virastoissa ja yhteyspisteissä, jotta yhteisöt ymmärtävät, minne valitukset on tehtävä;

Vaikutukset operaatioihin, osallistumissääntöihin ja koulutukseen

23. toteaa, että operaatiota edeltävän ja palvelusaikaisen koulutuksen parantaminen on tärkeää (etenkin koulutuksen, joka liittyy kansainväliseen humanitaariseen oikeuteen, ihmisoikeuksiin, rauhanturvaoperaatioiden toimeenpanoon sekä seksuaalisen väkivallan ehkäisemiseen ja siihen reagoimiseen) käytettäessä monikansallisia joukkoja sekä kansallisella että kansainvälisellä tasolla, ja arvostelee sitä, että YK:n johtamien operaatioiden sotilashenkilön koulutuksen katsotaan olevan ainoastaan valtioiden vastuulla;

24. kehottaa, että lasten suojelemiseksi järjestetään erityistä koulutusta yhteisen parlamentaarisen edustajakokouksen lapsia ja aseellisia selkkauksia koskevien suuntaviivojen mukaisesti;

25. vaatii sotilaiden ohjeistuksen käyttöönottoa — kuten EUFOR DR Congo -operaatiossa — joka antaisi rauhanturvaajille ohjeet toimintaan siviilien kanssa; vaatii vastaavan lapsiin liittyvän ohjeistuksen käyttöönottoa;

26. tunnustaa YK:n rauhanturvatoiminnan osaston työn, joka tähtää ylemmän tason henkilöstölle ja joukkoja lähettäville tahoille ennen komennusta annettavaan ennen kaikkea voimankäyttösääntöihin keskittyvään koulutukseen, mutta pahoittelee sitä, että valtioiden osallistuminen ei ole pakollista;

27. suosittelee, että YK:n jäsenvaltiot perustavat rauhanturvajoukoille yhteisen koulutuslaitoksen, jossa ainakin johtavassa asemassa olevalle henkilöstölle tarjotaan normien mukaista monikansallista peruskoulutusta, joka koskee siviiliväestöstä huolehtimiseen ja sen suojelemiseen liittyviä humanitaarisia tehtäviä ja teknisen tuen tehtäviä;

28. suosittelee, että YK:n alueelliset ja osa-alueelliset järjestöt pyrkisivät kehittämään standardisoidummat koulutusmoduulit ja lisäämään kahdenvälisiä ja monenvälisiä koulutusharjoituksia ja erityisesti toimenpiteitä, joilla lisätään tietämystä ihmisoikeuksista ja periaatteesta, jonka mukaan kaikki ihmiset ovat yhdenvertaisia ja kaikkia on kohdeltava samanarvoisesti ikään, sukupuoleen, rotuun tai etniseen taustaan, uskontoon tai elämänkatsomukseen katsomatta;

29. suhtautuu myönteisesti EU:n pyrkimyksiin yhdenmukaistaa jäsenvaltioidensa lähestymistä siviilien suojelemiseen etenkin yhteisharjoituksien avulla ja korostaa, että siviilien suojelemisen käsitteen tulisi olla vakio-osa kansainvälisten ammattimaisten kansalaisyhteiskunnan aloitteiden järjestämää koulutusta;

30. vaatii, että seksuaalisen hyväksikäytön ja väkivallan ehkäisemisestä tehtäisiin joukkoja lähettävien valtioiden henkilöstökoulutuksen vakio-osa ja että varsinaisten operaatioiden yhteydessä hyväksyttäisiin asianmukaiset rahoitus- ja korvausmekanismit rauhanturvaajien hyväksikäytön uhreille;

31. vaatii hyväksikäyttöön liittyvien kysymysten sisällyttämistä vakio-osana sekä YK:n että alueellisten rauhanturvaajien koulutusohjelmaan, sillä liian usein YK:n operaation henkilöstö ei ole selvillä siitä, miten hyväksikäytöstä ilmoitetaan ja mitä tekijälle tapahtuu;

32. vaatii, että jokaisessa ETPP-operaatiossa on mukana lastensuojeluun erikoistunut neuvonantaja;

33. suhtautuu myönteisesti YK:n rauhanturvaosaston nykyisin käyttämiin arviointiryhmiin, joiden tehtävänä on tunnistaa koulutuksen aukot, ja tarjoutuu varmistamaan, että joukoilleen koulutusta antaneet valtiot täyttävät YK:n normit;

34. huomauttaa, että EU:ssa pyritään parhaillaan vastaavaan kehitykseen yleistavoitteiden ja siviilikriisihallinnan yleistavoitteiden myötä, mutta korostaa järjestelmällisyyden lisäämisen tarvetta EU:ssa, koska koulutus on viime kädessä kunkin valtion vastuulla;

35. muistuttaa EU:n jäsenvaltioita siitä, että niiden on kansainvälisen lain nojalla taattava kaikille siviili- ja sotilasjoukoille asianmukainen ja kansainvälisten humanitääristen normien mukainen koulutus ja varmistettava sellaisten asianmukaisten suuntaviivojen laatiminen ja tarkistaminen, joilla taataan paikallisväestön, kulttuurien ja molempien sukupuolten kunnioittaminen; huomauttaa, että ihmisoikeuksien ja sukupuolten välisen tasa-arvon huomioon ottaminen on tärkeää;

36. ehdottaa, että koulutukseen, jota eurooppalaiset sotilaat antavat afrikkalaisille sotilaille Euro Recamp -ohjelman yhteydessä, sisällytetään järjestelmällisesti ihmisoikeuksiin ja siviilien suojeluun liittyvää koulutusta ja että tähän tarkoitukseen myönnetään riittävät määrärahat;

37. korostaa, miten tärkeää on antaa riittävästi painoarvoa kokemuksesta opitulle ja parhaille käytännöille ja etenkin selvän suojelutehtävän sisältävissä operaatioissa hankituille kokemukselle — kuten ARTEMIS ja EUFOR DR -operaatio Kongossa — materiaalina, jonka avulla EU:n koulutusta voidaan parantaa; kiittää erityisesti sitä, että painopiste oli selvän tiedon jakamisessa yleisölle ja positiivisten mielikuvien herättämisessä operaatiosta, mitä edisti se, että suurin osa EU-joukoista pystyi kommunikoimaan väestön ymmärtämällä kielellä;

Viestinnän parantaminen

38. vahvistaa, että AKT:n ja EU:n yhteinen parlamentaarinen edustajakokous voi olla merkittävässä asemassa tietoisuuden lisäämisessä ja keskustelun herättämisessä siitä, miten siviilien suojelemisesta voitaisiin tehdä keskeinen osa sekä EU:n rauhanturvaajien että muiden alueellisten organisaatioiden rauhanturvaoperaatioita;

39. korostaa, että on hyvin tärkeää, ettei kokemuksesta opittu jää vain operaatioita johtavan valtion tiedoksi, ja painottaa, että Euroopan on äärimmäisen tärkeää kehittää oma oppisuuntansa interventioista humanitaarisissa tilanteissa ja ammentaa etenkin tässä suhteessa edistyneimpien jäsenvaltioiden kokemuksesta, jotta voimankäyttösäännöstön asianmukaisuutta voidaan vahvistaa;

40. korostaa tarvetta vakiinnuttaa kansalaisjärjestöjen ja YK:n sekä alueellisten organisaatioiden välinen viestintäjärjestelmä etenkin rauhanturvaajien suojeluksessa olevilla vaarallisilla alueilla;

41. muistuttaa valtioihin kohdistuvasta vaatimuksesta ylläpitää ja kunnioittaa ihmisoikeuksia ja ihmisyyden, neutraalisuuden, puolueettomuuden ja itsenäisyyden humanitaarisia periaatteita sekä varmistaa, että humanitaariset toimijat pääsevät turvallisesti ja esteittä yhteyteen avun tarpeessa olevien väestöjen kanssa kansainvälisten ja kansallisten säädösten asiaankuuluvien määräysten mukaisesti;

42. vaatii, että käytännön työssä rauhanturvaoperaatioiden on järjestelmällisesti pidettävä yhteyttä humanitaariseen yhteisöön siviilien suojelutehtävän tulkinnasta ja että operaation poliittinen ja sotilaallinen johto toteuttaa vastaavia viestintäaloitteita paikallisten poliittisten ja hallinnollisten viranomaisten suuntaan;

43. korostaa tarvetta luoda kunkin rauhanturvaamisrakenteen sisälle viestinnästä vastaava työryhmä seuraamaan viestinnän sujumista ja tiedottamaan paikallisväestölle sekä raja-alueiden väestölle operaation todellisesta tehtävästä, mikä edistäisi merkittävästi rauhaa tukevien operaatioiden puolueettomuuden ylläpitämistä; toteaa, että työryhmän tärkeimpänä tehtävänä olisi perustaa paikallisyhteisöjen avulla valitusten rekisteröintijärjestelmä;

44. toteaa, että viestintä paikallisväestön kanssa on oleellisen tärkeää ja että on omaksuttava selkeää tiedottamista sekä molempien sukupuolten mahdollisuuksia edistävä asenne; toteaa, että tämä on ulotettava koskemaan kolmannen osapuolen joukkoja ja kentällä toimivia humanitaarisia järjestöjä sekä ihmisoikeus- ja kehitysorganisaatioita;

45. korostaa siviilien turvallisuuteen ja turvattomuuteen vaikuttavien tekijöiden tehokkaan ja jatkuvan arvioinnin merkitystä ja sitä, että näin saatua kartoitusta käytetään väkivaltaisten konfliktien uusiutumisen ehkäisemiseen tähtäävien suojelustrategioiden pohjana;

46. kehottaa EU:ta asianosaisia toimijoita kuten humanitaaristen asioiden koordinointitoimistoa kuultuaan tekemään jatkotutkimuksen, joka koskee nimenomaan suojelustrategioiden sisällyttämistä EU:n kehittyvään sotilaalliseen kriisinhallinnan lähestymistapaan, ja käyttämään hyväksi EU:n tasoista kokemusta siviilien ja etenkin lasten suojelemista, ja katsoo, että tämän tulisi toimia pohjana laajemmalle "EU:n suojeluopille", johon sisältyisi siviilisuojelun sekä lainsäädännöllisen, humanitaarisen ja sotilaallisen suojelun elementtejä ja ohjausta;

47. korostaa, että on hyvin tärkeää perustaa johtavia yksiköitä, jotka pystyvät viitoittamaan selkeää strategista suuntaa, tunnistamaan merkittävimmät puutteet ja selkeyttämään konflikteihin reagoimisen rooleja ja vastuita;

48. kehottaa molempia puheenjohtajia viemään tämän päätöslauselman AKT-EU-ministerineuvostolle, Afrikan unionin komissiolle, panafrikkalaiselle parlamentille sekä kansallisille ja alueellisille parlamenteille, Euroopan komissiolle, Yhdistyneille Kansakunnille ja alueellisille organisaatioille, neuvoston puheenjohtajavaltiolle ja Afrikan unionille.

[1] AKT:n ja EU:n yhteinen parlamentaarinen edustajakokous hyväksynyt 28. marraskuuta 2008 Port Moresbyssa (Papua-Uusi-Guinea).

[2] EYVL L 317, 15.12.2000, s. 3.

[3] EUVL L 287, 28.10.2005, s. 4.

[4] EUVL C 272, 3.11.2005, s. 26.

[5] EUVL C 307, 15.12.2006, s. 17.

--------------------------------------------------