Tämä asiakirja on ainoastaan dokumentointitarkoituksiin. Toimielimet eivät vastaa sen sisällöstä.
"B ENSIMMÄINEN NEUVOSTON DIREKTIVI,
annettu 5 päivänä maaliskuuta 1979,
henkivakuutuksen ensivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja
hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta
(79/267/ETY)
(EYVL L 63, 13.3.1979, s. 1)
Muutettu:
virallinen lehti
N:o sivu päivämäärä
"A1 Kreikan liittymisasiakirja (*) L 291 17 19.11.1979
"A2 Espanjan ja Portugalin liittymisasiakirja (*) L 302 23 15.11.1985
(*) Tätä asiakirjaa ei ole julkaistu suomenkielisenä.1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 1
ENSIMMÄINEN NEUVOSTON DIREKTIVI,
annettu 5 päivänä maaliskuuta 1979,
henkivakuutuksen ensivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista
koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovitta-
misesta
(79/267/ETY)
EUROOP AN YHTEISÖJEN NEUVOSTO, joka
ottaa huomioon Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti
sen 49 ja 57 artiklan,
ottaa huomioon komission ehdotuksen (1),
ottaa huomioon Euroopan parlamentin lausunnon (2),
ottaa huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon (3),
sekä katsoo, ettähenkivakuutusliikkeen aloittamisen ja harjoittamisen helpottamiseksi on
tärkeää poistaa kansallisten, valvontaa koskevien lainsäädäntöjen välisiä
eroja; tämän tavoitteen saavuttamiseksi ja jotta samalla varmistettaisiin
kaikkien jäsenvaltioiden vakuutuksenottajille ja edunsaajille riittävä turva,henkivakuutusyrityksiltä vaadittavia taloudellisia takuita koskevat säännökset
olisi sovitettava yhteen,
vakuutusten luokittelu on välttämätöntä erityisesti pakollisen toimiluvan
alaisen toiminnan määräämiseksi,
tiettyjen keskinäisten yhtiöiden tai yhdistysten, jotka laissa määritellyn
asemansa perusteella ovat turvaavuutta ja erityisiä taloudellisia takuita
koskevien edellytysten mukaisia, ei tulisi kuulua tämän direktiivin soveltamis-
alaan; liioin tiettyjen yhteisöjen, joiden toiminta kattaa vain hyvin rajoitetunlohkon ja on niiden säännöissä rajoitettua, ei tulisi kuulua direktiivin
soveltamisalaan,
jäsenvaltioissa on erilaiset henki- ja vahinkovakuutusliikkeen samanaikaista
harjoittamista koskevat säännökset ja käytännöt; vastaperustetuille yrityksilleei enää tulisi myöntää oikeutta harjoittaa näitä kahta liiketoimintaa saman-
aikaisesti; jäsenvaltioilla tulisi olla oikeus sallia kumpaakin liiketoimintaa
samanaikaisesti harjoittavien, jo olemassa olevien yritysten jatkaa toimin-taansa edellyttäen, että kumpaakin liiketoimintaa varten määrätään erillinenjohto, jotta sekä henkivakuutuksen ottajien että vahinkovakuutuksen ottajien
edut turvataan ja ettei kumpikaan liiketoiminta vastaa toisen toiminnan
taloudellisista vähimmäisvelvoitteista; tällaisen yrityksen aikoessa sijoittautuajäsenvaltioon harjoittaakseen siellä henkivakuutusliikettä sen tulisi perustaatuota tarkoitusta varten tytäryhtiö, jolle voitaisiin myöntää väliaikaisesti
tiettyjä helpotuksia; jäsenvaltioille tulisi antaa mahdollisuus vaatia niitä
alueelleen sijoittautuneita olemassa olevia yrityksiä, jotka samanaikaisestiharjoittavat henkivakuutus- ja vahinkovakuutusliikettä, lopettamaan tämäkäytäntö; sitä paitsi erikoistuneiden yritysten olisi oltava erityisvalvonnan
alaisia, jos vahinkovakuutusyritys kuuluu samaan taloudelliseen ryhmään
kuin henkivakuutusyritys,
henkivakuutusliike on virallisen toimilupamenettelyn ja valvonnan alaista
kaikissa jäsenvaltioissa; tällaisen toimiluvan myöntämisen tai peruuttamisen
edellytykset tulisi määritellä; on säädettävä oikeudesta saattaa toimiluvan
epääminen tai peruuttaminen tuomioistuimen käsiteltäväksi,
vakuutustekniseen vastuuvelkaan, mukaan lukien vakuutusmaksuvastuu,
voidaan soveltaa samoja säännöksiä kuin vahinkovakuutusliikkeessä, nimit-
täin siten, että sen on sijaittava siinä maassa, jossa toimintaa harjoitetaan, ja
että tuon maan säännöksiä on sovellettava laskentamenetelmiin, sallittujensijoituskohteiden määrittelyyn ja varojen arvostukseen; vaikka on toivottavaa,
että nämä eri kysymykset voitaisiin sovittaa yhteen, se ei ole tärkeää tämän
direktiivin tarkoituksen kannalta ja se voidaan suorittaa myöhemminkin,!B
(1) EYVL N:o C 35, 28.3.1974, s. 9
(2) EYVL N:o C 140, 13.11.1974, s. 44
(3) EYVL N:o C 109, 19.9.1974, s. 11979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 2
on välttämätöntä, että vakuutussopimuksista aiheutuvan vastuun kattamiseen
riittävän vakuutusteknisen vastuuvelan, mukaan lukien vakuutusmaksuvastuu,lisäksi vakuutusyrityksillä on liiketoiminnan heilahteluihin varautumiseksitäydentävä rahasto, niin sanottu solvenssimarginaali, jota edustavat vapaat
varat ja valvontaviranomaisen suostumuksella muut taseen ulkopuoliset
varallisuuserät; sen varmistamiseksi, että tällaisiin tarkoituksiin asetetutvaatimukset määrätään puoleettomin arvosteluperustein, jolloin samansuu-ruiset yritykset asetetaan tasavertaiseen kilpailuasemaan, olisi vaadittava, että
solvenssimarginaali suhteutetaan kaikkiin yrityksen sitoumuksiin ja tämän
direktiivin soveltamisalaan kuuluvan erilaisen toiminnan riskien laatuun jasuuruuteen; solvenssimarginaalin tulisi vaihdella sen mukaan, liittyvätkö
riskit sijoituksiin, kuolemaan vai pelkästään liiketoimintaan; se tulisikin
määrätä
vakuutusmaksuvastuun ja yrityksen vastuulleen ottaman riskisumman, saa-
tujen vakuutusmaksujen tai maksuosuuksien, yksinomaan rahastojen taitontiinivarojen mukaan,
on välttämätöntä edellyttää takuurahastoa, jonka määrä ja koostumus
takaavat, että yritykset omistavat riittävästi varoja perustamisajankohtana, jaettä liiketoiminnan jatkuessa niiden solvenssimarginaali ei missään tapauk-
sessa laske turvaavuuden vähimmäistason alapuolelle; koko tämän takuu-
rahaston tai tietyn osan siitä on oltava taseessa esitettyjä varoja; onvälttämätöntä säätää toimenpiteistä tapauksissa, joissa yrityksen taloudellinen
asema tulee sellaiseksi, että yrityksen on vaikea täyttää vakuutussopimuksista
aiheutuvia velvoitteitaan,
ensivakuutusliikkeen harjoittamista yhteisössä koskevia yhdenmukaistettuja
säännöksiä tulisi periaatteessa soveltaa kaikkiin markkinoilla toimiviinyrityksiin ja siten myös sellaisten yritysten asioimistoihin ja sivukonttoreihin,joiden kotipaikka on yhteisön ulkopuolella; on kuitenkin suotavaa antaa
erityissäännökset sellaisten asioimistojen ja sivukonttoreiden valvonnasta,
ottaen huomioon, että niiden yritysten varat, joihin ne kuuluvat, ovat yhteisönulkopuolella,
on suotavaa säätää vastavuoroisten sopimusten tekemisestä yhden tai
useamman kolmannen maan kanssa tällaisten erityisjärjestelyjen helpottami-seksi, samalla noudattaen periaatetta, että sellaisten asioimistojen ja
sivukonttoreiden ei tulisi saada edullisempaa kohtelua kuin yhteisön yritysten,
tarvitaan tiettyjä siirtymäkauden säännöksiä, jotta erityisesti jo olemassa
olevien pienten ja keskisuurten yritysten olisi mahdollista mukauttaatoimintansa niihin vaatimuksiin, jotka jäsenvaltiot omaksuvat tämän direktii-vin mukaisesti, noudattaen kuitenkin, mitä perustamissopimuksen 53
artiklassa määrätään,
perustamissopimuksen 52 artiklaa on ollut sellaisenaan sovellettava siirtymä-
kauden päätymisestä alkaen; siitä lähtien ei ole ollut tarvetta antaa direktiivejä
sijoittautumisvapauteen kohdistuvien rajoitusten poistamiseksi; muun ensiva-kuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen sijoittautumisvapauden rajoitustenpoistamisesta 24 päivänä heinäkuuta 1973 annetun neuvoston direktiivin
73/240/ETY (
1) säännökset, jotka koskevat todistusta hyvästä maineesta ja
siitä, ettei henkilö ole ollut konkurssissa, eivät kuitenkaan tarkasti katsoen olerajoituksia, ja niitä edellytetään myös henkivakuutuksessa; nämä olisi siten
myös liitettävä tähän yhteensovittamisdirektiiviin, ja
on tärkeätä turvata yhteensovitettujen säännösten yhtenäinen soveltaminen ja
siten huolehtia tällä alueella läheisestä yhteistyöstä komission ja jäsenval-
tioiden kesken,!B
(1) EYVL N:o L 228, 16.8.1973, s. 201979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 3
ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN:
I OSASTO
YLEISET SÄÄNNÖKSET
1 artikla
Tämä direktiivi koskee niiden yritysten ensivakuutustoiminnan aloittamista ja
harjoittamista, jotka ovat sijoittautuneet tai jotka aikovat sijoittautuajäsenvaltioon, harjoittaakseen jäljempänä määriteltyä toimintaa:
1. Seuraavat vakuutusliikkeen lajit, kun niitä harjoitetaan sopimusperus-
teisesti:
a) henkivakuutus, eli se vakuutuslaji, joka käsittää erityisesti vakuu-
tuksen vain tietyn eliniän saavuttamisen varalta, vakuutuksen vainkuoleman varalta, vakuutuksen tietyn eliniän saavuttamisen tai sitäaikaisemman kuoleman varalta, henkivakuutuksen vakuutusmaksu-
jen palautuksineen, vakuutuksen avioliiton varalta, vakuutuksen
syntymän varalta;
b) elinkorot;c) henkivakuutusyritysten harjoittama lisävakuutus, eli erityisesti hen-
kilövahingon, työkyvyttömyys mukaan lukien, varalta otettu vakuu-
tus, vakuutus tapaturman aiheuttaman kuoleman varalta ja vakuutus
tapaturman tai sairauden aiheuttaman invaliditeetin varalta, jos näitäeri vakuutusmuotoja myönnetään henkivakuutuksen ohella;
d) Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa harjoitettava pysyvä
sairausvakuutus, jota ei voida irtisanoa ( ”permanent health
insurance”).
2. Seuraava toiminta, milloin se on sopimusperusteista, jos sen valvonta
kuuluu niille hallintoviranomaisille, jotka ovat vastuussa yksityisvakuu-tuksen valvonnasta, ja jos siihen on toimilupa kyseisessä maassa:
a) tontiinit, joilla tarkoitetaan yhdistysten perustamista tavoitteena
kerätä jäseniltä vakuutusmaksuina pääomia ja jakaa myöhemmintäten kertyneet varat eloonjääneille tai vainajan edunsaajille;
b) vakuutusteknisiin laskelmiin perustuvat kertyneen pääoman takai-
sinmaksua tarkoittavat sopimukset, joilla tietyn ajan kestäviä ja
tietynmääräisiä sitoumuksia otetaan vastuulle sovittua kertamaksua
tai etukäteen sovittuja jatkuvia maksuja vastaan;
c) ryhmäeläkerahastojen hoitaminen, eli toiminta, joka käsittää kysei-
sen yrityksen kohdalla sijoitusten ja erityisesti sellaisten laitosten
rahastojen varojen hoitamisen, jotka suorittavat maksuja kuoleman
tai eloon jäämisen johdosta tai toiminnan lakkaamisen tai supis-tumisen sattuessa;
d) c alakohdassa tarkoitettu toiminta, jos siihen liittyy joko pääoman
säilymisen tai vähimmäiskoron maksamisen vakuutus;
e) ”Code français des assurances” -teoksen IV kirjan 4 osaston 1
luvussa tarkoitettujen vakuutusyhtiöiden toiminta.
3. Elinikään liittyvä toiminta, josta säädetään tai määrätään sosiaalivakuu-
tuslainsäädännössä, jos vakuutusyritykset harjoittavat tai hoitavat sitä
omalla vastuullaan jäsenvaltion lakien mukaisesti.
2 artikla
Tämä direktiivi ei koske:
1. Tämän direktiivin 1 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetyin
poikkeuksin niitä vakuutusluokkia, jotka on mainittu muun ensivakuu-
tusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista
koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovitta-misesta 24 päivänä heinäkuuta 1973 annetun ensimmäisen neuvostondirektiivin 73/239/ETY (
1) liitteessä, jäljempänä ”ensimmäinen yhteen-
sovittamisdirektiivi (vahinkovakuutus)”;!B
(1) EYVL N:o L 228, 16.8.1973, s. 31979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 4
2. Sellaisten huolto- ja avustuskassojen toimintaa, joiden etuudet mää-
räytyvät käytettävissä olevien varojen mukaan, ja joissa jäsentenmaksuosuus on etukäteen vahvistettu kiinteäksi;
3. Muiden yhteisöjen kuin 1 artiklassa mainittujen yritysten toiminta, jonka
tarkoituksena on tarjota etuuksia yritykseen tai yritysryhmään taikka
ammattiin tai ammattien ryhmään kuuluville työntekijöille tai yksityis-
yrittäjille kuoleman tai eloon jäämisen varalta taikka toiminnan lakkaa-misen tai supistumisen varalta, riippumatta siitä, kattavatko vakuu-tusmaksuvastuut aina täysin tästä toiminnasta aiheutuvat sitoumukset;
4. Edellä 1 artiklan 3 kohdassa säädetyin poikkeuksin vakuutusliikettä, joka
on osa lakisääteistä sosiaaliturvaa.
3 artikla
Tämä direktiivi ei koske:
1. Yhteisöjä, joiden tehtävänä on tarjota etuuksia yksinomaan kuoleman
sattuessa, jos tällaisten etuuksien summa ei ylitä yksittäisestä kuole-mantapauksesta johtuvia hautajaiskuluja tai jos etuudet tarjotaan
luontoissuorituksena;
2. Keskinäisiä yhtiöitä tai yhdistyksiä, jos:
— niiden yhtiö- tai yhdistysjärjestyksessä on määräykset ylimääräisten
vakuutusmaksujen keräämisestä taikka etuuksien pienentämisestä tai
avun vaatimisesta muilta henkilöiltä, jotka ovat sitoutuneet tarjoa-maan sitä, ja
— tämän direktiivin tarkoittamasta toiminnasta saatu vuosittainen
vakuutusmaksutulo ei ole enempää kuin 500 000laskentayksikköä
kolmelta perättäiseltä vuodelta. Jos tämä määrä ylittyy kolmena
perättäisenä vuotena, tätä direktiiviä on sovellettava neljännestävuodesta lähtien.
4 artikla
Tämä direktiivi ei koske Saksassa toimivaa ”Versorgungsverband deutscher
Wirtschaftsorganisationen” -nimistä laitosta eikä Luxemburgissa toimivaa
”Caisse d’épargne de l’État” -nimistä laitosta, ellei niiden sääntöjä toiminnanlaajuuden osalta muuteta.
5 artikla
Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a) ”laskentayksiköllä” Euroopan laskentayksikköä (EL Y), joka on mää-
ritelty Euroopan yhteisöjen yleisestä talousarviosta 21 päivänä joulukuuta
1977 annetun varainhoitoasetuksen (
1) 10 artiklassa; silloin kun tässä
direktiivissä viitataan laskentayksikköön, kansalliseen valuuttaan sovel-lettavan vaihtoarvon on kunkin vuoden 31 päivästä joulukuuta oltava sen
lokakuuta edeltävän kuukauden viimeisen päivän arvo, jolta on saatavissa
EL Y -vaihtoarvot kaikille yhteisön valuutoille;
b) ”toisiaan vastaavilla varoilla” tietyssä valuutassa täytettävien sitoumusten
kattamista samassa valuutassa ilmaistuin tai rahaksi muutettavin varoin;
c) ”varojen sijainnilla” sellaisen, joko irtaimen tai kiinteän, omaisuuden
olemassaoloa jäsenvaltiossa, minkä ei kuitenkaan ole katsottava sisältä-
vän vaatimusta, että irtain omaisuus olisi talletettava tai että kiinteään
omaisuuteen kohdistuisi rajoittavia toimia, kuten kiinnitysten rekis-teröinti; saamisiin perustuvan omaisuuden on katsottava olevan siinäjäsenvaltiossa, jossa saaminen voidaan vaatia maksettavaksi;
d) ”riskisummalla” kuoleman sattuessa maksettavaa summaa, josta vähen-
netään pääriskin vakuutusmaksuvastuuosuus.!B
(1) EYVL N:o L 356, 31.12.1977, s. 11979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 5
II OSASTO
SELLAISIIN YRITYKSIIN SOVELLETTA V AT SÄÄNNÖKSET, JOIL-
LA ON KOTIP AIKKA YHTEISÖN ALUEELLA
A JAKSO
Toiminnan aloittamisen edellytykset
6 artikla
1. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että tässä direktiivissä tarkoitetun lii-
ketoiminnan aloittamiseksi niiden alueella tarvitaan virallinen toimilupa.
2. Tällaista toimilupaa on haettava kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisilta
viranomaisilta:
a) jokaisen yrityksen, joka perustaa kotipaikkansa sen valtion alueelle;
b) jokaisen yrityksen, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa ja joka
avaa asioimiston tai sivukonttorin kyseisen jäsenvaltion alueelle;
c) jokaisen yrityksen, joka edellä olevan a tai b alakohdan mukaisen
toimiluvan saatuaan laajentaa liiketoimintaansa muihin vakuutusluokkiin
valtion alueella;
d) jokaisen yrityksen, joka saatuaan 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti
toimiluvan kansallisen alueen johonkin osaan, laajentaa toimintaansa
tällaisen osan ulkopuolelle.
3. Jäsenvaltiot eivät saa vaatia, että talletteen tekeminen tai vakuuden
asettaminen on toimiluvan saamisen edellytyksenä.
7 artikla
1. Toimiluvan on oltava voimassa koko jäsenvaltion alueella, jollei, sikäli
kuin kansalliset lait sen sallivat, hakija hae lupaa harjoittaa liiketoimintaansavain osassa jäsenvaltion aluetta.
2. Toimilupa on myönnettävä tiettyä vakuutusluokkaa varten. Luokittelu on
liitteessä. Toimiluvan on katettava koko luokka, jollei hakija halua kattaa vainosaa luokkaan liittyvistä riskeistä.
Valvontaviranomaiset saavat rajoittaa yhteen luokkaan haetun toimiluvan 9 ja
11 artiklassa tarkoitetussa toimintasuunnitelmassa määriteltyyn toimintaan.
3. Jäsenvaltio saa myöntää toimiluvan kahta tai useampaa luokkaa varten,
jos sen kansallisen lainsäädännön mukaan sellaisten luokkien mukaisentoiminnan samanaikainen harjoittaminen on sallittua.
8 artikla
1. Jäsenvaltion on vaadittava sen alueella toiminnan aloittavalta yritykseltä,
jolle haetaan toimilupaa, että se:
a) käyttää jotakin seuraavista toimintamuodoista:
— Belgian kuningaskunnassa:
”société anonyme — naamloze vennootschap”, ”société en com-
mandite par actions — vennootschap bij wijze van geldschieting opaandelen”, ”association d’assurance mutuelle —onderlinge verzekeringsmaatschappij”, ”société coopérative —
coöperatieve vennootschap”,
— Tanskan kuningaskunnassa:
”aktieselskaber”, ”gensidige selskaber”,
— Saksan liittotasavallassa:
”Aktiengesellschaft”, ”Versicherungsverein auf Gegenseitigkeit”,
”Öffentlich-rechtliches Wettbewerbs-Versicherungsunternehmen”,
— in the case of the Hellenic Republic:
”ανώνυµη εταιρία»,
—Ranskan tasavallassa:!B
!A1
!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 6
”société anonyme”, ”société à forme mutuelle à cotisations fixes”,
”société à forme tontiniere”,
— Irlannin tasavallassa:
”incorporated companies limited by shares or by guarantee or
unlimited”, ”societies registered under the Industrial and ProvidentSocieties Acts”, ”societes registered under the Friendly Societies
Acts”,
— Italian tasavallassa:
”societa per azioni”, ”società cooperativa”, ”mutua di assicurazione”
sekä siviililakikirjan 1883 artiklassa tarkoitetut julkisoikeudelliset
laitokset,
— Luxemburgin suurherttuakunnassa:
”société anonyme”, ”société en commandite par actions”, ”associa-
tion d’assurances mutuelles”, ”société coopérative”,
— Alankomaiden kuningaskunnassa:
”naamlooze vennootschap”, ”onderlinge waarborgmaatschappij”,
— Yhdistyneessä kuningaskunnassa:
”incorporated companies limited by shares or by guarantee or
unlimited”, ”societies registered under the Industrial and ProvidentSocieties Acts”, ”societies registered under the Friendly Societies
Acts”, vakuutuksenantajat, jotka toimivat nimellä ”Lloyd’ s”,
— in the case of the Kingdom of Spain:
”sociedad anónima”, ”sociedad mutua”,
— in the case of the Portuguese Republic:
”sociedade anónima”.
Jäsenvaltiot saavat lisäksi tarvittaessa hyväksyä perustettavaksi muun
muotoisia julkisoikeudellisia tai vastaavia yrityksiä, jos näiden tarkoi-
tuksena on harjoittaa vakuutustoimintaa samoilla ehdoilla kuin yksityis-ten yritysten;
b) rajoittaa liiketoimintansa tässä direktiivissä tarkoitettuun liiketoimintaan
tai siitä suoranaisesti johtuvaan toimintaan, harjoittamatta mitään muuta
liiketoimintaa;
c) esittää 9 artiklan mukaisen toimintasuunnitelman;d) omistaa 20 artiklan 2 kohdassa säädetyn vähimmäistakuurahaston.2. Yritykseltä, joka hakee toimilupaa laajentaakseen liiketoimintaansa
muihin luokkiin tai, 6 artiklan 2 kohdan d alakohdassa tarkoitetussa
tapauksessa, toiseen osaan aluetta, on vaadittava, että se esittää 9 artiklansäännösten mukaisen näitä muita luokkia tai alueen muuta osaa koskevantoimintasuunnitelman.
Siltä on lisäksi vaadittava, että se voi osoittaa omistavansa 19 artiklassa
säädetyn vähimmäissolvenssimarginaalin ja 20 artiklan 1 ja 2 kohdassatarkoitetun takuurahaston.
3. Nämä yhteensovittamistoimenpiteet eivät estä jäsenvaltioita soveltamasta
säännöksiä, joissa vaaditaan, että hallituksen jäsenillä ja johtajilla on
tarvittava ammatillinen pätevyys tai että perustamiskirja ja yhtiöjärjestys,yleiset ja erityiset vakuutusehdot, erityisesti vakuutusmaksujen ja 17artiklassa tarkoitetun vakuutusteknisen vastuuvelan laskemiseksi tarvittavat
perusteet ja muut mahdolliset normaaliin valvontaan tarvittavat asiakirjat on
hyväksytty.
4. Edellä mainittuihin säännöksiin ei saa sisältyä vaatimusta, että toimi-
lupahakemusta käsiteltäessä on otettava huomioon markkinoilla vallitsevat
taloudelliset tarpeet.
9 artikla
Edellä 8 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja 2 kohdassa tarkoitettuun
toimintasuunnitelmaan tulee sisältyä seuraavat tiedot ja selvitykset:
a) niiden sitoumusten laatu, joita yritys aikoo tehdä; ne yleiset ja erityiset
vakuutusehdot, joita se aikoo käyttää;!B
!A2
!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 7
b) ne tekniset perusteet joita yritys aikoo käyttää kuhunkin liiketoiminnan
luokkaan, mukaan lukien vakuutusmaksujen ja 17 artiklassa tarkoitetunvakuutusteknisen vastuuvelan laskemiseen tarvittavat tiedot;
c) jälleenvakuutusta koskevat pääperiaatteet;
d) vähimmäistakuurahaston muodostavat erät;
e) hallinnon ja myyntiverkoston arvioidut perustamiskustannukset sekä
niiden kattamiseen tarkoitetut varat;
ja lisäksi siihen tulee sisältyä kolmelta ensimmäiseltä tilivuodelta:
f) maksuvalmiusennuste;
g) suunnitelma, joka sisältää yksityiskohtaiset arviot ensivakuutuksen sekä
tulevan ja menevän jälleenvakuutuksen tuloista ja menoista;
h) arviot vakuutussopimuksista aiheutuvan vastuun ja solvenssimarginaalin
kattamiseen tarkoitetuista varoista.
10 artikla
1. Jäsenvaltion on vaadittava, että yrityksen, jolla on kotipaikka toisen
jäsenvaltion alueella ja joka hakee toimilupaa avatakseen asioimiston taisivukonttorin, tulee:
a) antaa perustamiskirjansa ja yhtiöjärjestyksensä sekä luettelo hallituksensa
jäsenistä ja johtajistaan;
b) esittää sen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten, jossa yrityksellä on
kotipaikka, antama todistus, joka osoittaa ne vakuutusluokat, joita
yrityksellä on oikeus harjoittaa, ja että se omistaa vähimmäistakuurahas-
ton tai, mikäli tämä on korkeampi, 19 artiklan mukaisesti lasketunsolvenssimarginaalin vähimmäismäärän; todistuksesta tulee myös käydäilmi ne vakuutusluokat, joita yritys sillä hetkellä harjoittaa, sekä 11
artiklan 1 kohdan e alakohdassa mainitut varat;
c) esittää 11 artiklan mukainen toimintasuunnitelma;d) nimetä pääasiamies, jonka vakituinen asuinpaikka ja asunto on vastaan-
ottavassa valtiossa, ja jolla on riittävät valtuudet solmia yrityksen
puolesta sitovia sopimuksia kolmansien osapuolten kanssa sekä edustaa
yritystä suhteissa vastaanottavan valtion viranomaisiin ja sen tuomiois-tuimissa; jos edustaja on oikeushenkilö, sillä on oltava kotipaikka
vastaanottavassa maassa, ja sen on puolestaan nimettävä itseään
edustamaan henkilö, joka täyttää yllämainitut edellytykset. Jäsenvaltiovoi olla hyväksymättä nimettyä edustajaa vain sellaisella maineeseen taiammatilliseen pätevyyteen liittyvällä perusteella, jota sovelletaan halli-
tuksen jäseniin ja johtajiin yrityksissä, joilla on kotipaikka kyseisen
valtion alueella.
2. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että laajentaakseen asioimistonsa tai
sivukonttorinsa toimintaa joko muihin luokkiin tai jäsenvaltion muihin osiin
6 artiklan 2 kohdan d alakohdassa säädetyssä tapauksessa, toimiluvan hakijan
on toimitettava 11 artiklan mukainen toimintasuunnitelma ja täytettävä tämänartiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset.
3. Nämä yhteensovittamistoimenpiteet eivät estä jäsenvaltioita soveltamasta
säännöksiä, joissa edellytetään kaikilta vakuutusyrityksiltä, että viranomainenhyväksyy yleiset ja erityiset vakuutusehdot, erityisesti vakuutusmaksujen ja17 artiklassa vakuutusteknisen vastuuvelan laskemiseksi tarvittavat perusteet
ja kaikki muut normaaliin valvontaan tarvittavat asiakirjat.
4. Edellä tarkoitetuissa säännöksissä ei saa edellyttää, että toimilupahake-
musta käsiteltäessä on otettava huomioon markkinoiden taloudelliset tarpeet.
11 artikla
1. Edellä 10 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja 2 kohdassa tarkoitetun
asioimiston tai sivukonttorin toimintasuunnitelmaan tulee sisältyä seuraavattiedot tai selvitykset:
a) niiden sitoumusten laatu, joita yritys aikoo tehdä vastaanottavassa
maassa; ne yleiset ja erityiset vakuutusehdot, joita se aikoo käyttää;!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 8
b) ne tekniset perusteet, joita yritys aikoo käyttää kuhunkin liiketoiminnan
luokkaan, mukaan lukien vakuutusmaksujen ja 17 artiklassa tarkoitetunvakuutusteknisen vastuuvelan laskemiseen tarvittavat tiedot;
c) jälleenvakuutusta koskevat pääperiaatteet;d) yrityksen 18, 19 ja 20 artiklassa tarkoitetun solvenssimarginaalin ja
takuurahaston tila;
e) hallinnon ja myyntiverkoston arvioidut perustamiskuskustannukset sekä
niiden kattamiseen tarkoitetut varat;
Lisäksi niihin tulee sisältyä kolmelta ensimmäiseltä tilivuodelta:f) asioimiston tai sivukonttorin maksuvalmiusennuste;
g) suunnitelma, joka sisältää yksityiskohtaiset arviot ensivakuutuksen sekä
tulevan ja menevän jälleenvakuutuksen tuloista ja menoista.
2. Toimintasuunnitelmaan on liitettävä yrityksen tase ja tuloslaskelma
kultakin viimeksi päättyneeltä kolmelta tilikaudelta. Jos yritys ei kuitenkaan
ole toiminut vielä kolmea tilikautta, sitä on vaadittava antamaan ne vainpäättyneiltä tilikausiltaan.
3. Toimintasuunnitelma sekä niiden viranomaisten huomautukset, jotka ovat
toimivaltaisia myöntämään toimiluvan, on toimitettava edelleen sen jäsenval-tion toimivaltaisille viranomaisille, jossa yrityksellä on kotipaikka. Jälkim-
mäisten viranomaisten on annettava lausuntonsa edellisille kolmen kuukauden
kuluessa asiakirjojen vastaanottamisesta; jos lausuntoa ei ole annettu tämänmääräajan kuluessa, sitä pidetään myönteisenä.
12 artikla
Päätös, jolla toimilupa evätään, on yksityiskohtaisesti perusteltava ja
annettava tiedoksi yritykselle.
Jäsenvaltioiden on säädettävä, että epäävä päätös voidaan saattaa tuomiois-
tuimen käsiteltäväksi.
Samoin on säädettävä, että myös niissä tapauksissa, joissa toimivaltaiset
viranomaiset eivät ole käsitelleet toimilupahakemusta kuudessa kuukaudessa
sen vastaanottamisesta, on oikeus saattaa asia tuomioistuimen käsiteltäväksi.
13 artikla
1. Jollei 3 kohdassa toisin säädetä, mikään yritys ei saa samanaikaisesti
harjoittaa jäsenvaltiossa toimintaa, jota tarkoitetaan ensimmäisen yhteenso-vittamisdirektiivin (vahinkovakuutus) liitteessä ja toimintaa, jota tarkoitetaantämän direktiivin 1 artiklassa.
2. Jos yrityksellä, joka harjoittaa ensimmäisen yhteensovittamisdirektiivin
(vahinkovakuutus) liitteessä tarkoitettua toimintaa, on taloudellisia, kaupal-
lisia tai hallinnollisia yhteyksiä tässä direktiivissä tarkoitettua toimintaa
harjoittavan yrityksen kanssa, niiden jäsenvaltioiden valvontaviranomaisten,joiden alueella noilla yrityksillä on kotipaikka, on varmistettava, että näidenyritysten väliset sopimukset tai mitkään menojen ja tulojen jaotteluun
mahdollisesti vaikuttavat järjestelyt eivät vääristä kyseisten yritysten kirjan-
pitoa.
3. Yritykset, jotka tämän direktiivin tiedoksiantopäivänä harjoittavat
jäsenvaltiossa samanaikaisesti kumpaakin 1 kohdassa tarkoitettua toimintaa,voivat 6 kohdassa säädetyin poikkeuksin jatkaa tätä edelleenkin, edellyttäen,
että kumpaakin toimintaa johdetaan erikseen 14 artiklan mukaisesti.
4. Edellä 3 kohdassa tarkoitetut yritykset voivat perustaa asioimistoja tai
sivukonttoreita muihin jäsenvaltioihin vain ensimmäisen yhteensovittamis-
direktiivin (vahinkovakuutus) liitteessä lueteltuja vakuutusluokkia varten.
5. Edellä 3 kohdassa tarkoitetut yritykset saavat, harjoittaakseen tässä
direktiivissä tarkoitettua toimintaa muissa jäsenvaltioissa tytäryhtiöitä perus-tamalla, käyttää hyväkseen 35 artiklassa mainittuja edellytyksiä ja helpotuksia10 vuoden siirtymäkauden ajan tämän direktiivin tiedoksiantopäivästä alkaen,
jos niillä ei jo ole asioimistoa tai sivukonttoria, joka harjoittaa näissä
jäsenvaltioissa muuta kuin tässä direktiivissä tarkoitettua toimintaa.
6. a) Jäsenvaltio saa vaatia, että yritykset, joilla on kotipaikka sen alueella,
lopettavat kyseisen jäsenvaltion määräämässä ajassa niiden toimin-!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 9
nan lajien samanaikaisen harjoittamisen, joita ne harjoittivat tämän
direktiivin tiedoksiantoajankohtana.
b) Neuvoteltuaan sen jäsenvaltion valvontaviranomaisen kanssa, jossa
yrityksellä on kotipaikka, erityisesti määräajasta, jonka kuluessa
toiminta on lopetettava, jäsenvaltio voi ulottaa tämän vaatimuksenkoskemaan sellaisia alueellaan olevia asioimistoja tai sivukonttorei-
ta, jotka harjoittavat siellä kumpaakin toimintaa samanaikaisesti.
c) Edellä 3 kohdassa tarkoitettujen yritysten asioimistot ja sivukonttorit,
jotka tämän direktiivin tiedoksiantoajankohtana harjoittavat jäsen-
valtion alueella ainoastaan tässä direktiivissä tarkoitettua liiketoi-
mintaa, voivat jatkaa toimintaansa siellä. Jos yritys haluaa harjoittaaensimmäisessä yhteensovittamisdirektiivissä (vahinkovakuutus) tar-koitettua liiketoimintaa tuolla alueella, se voi harjoittaa tässä
direktiivissä tarkoitettua toimintaa vain tytäryhtiön kautta.
14 artikla
1. Edellä 13 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu erillinen johto on järjestettävä
siten, että tässä direktiivissä tarkoitettu toiminta pidetään erillään ensimmäi-
sessä yhteensovittamisdirektiivissä (vahinkovakuutus) tarkoitetusta toimin-
nasta, jotta:
— ei vahingoitettaisi yhtäältä henkivakuutuksenottajien eikä toisaalta
vahinkovakuutuksenottajien etuja ja varsinkin, jotta henkivakuutuksen
tuotot hyödyttäisivät henkivakuutuksenottajia ikään kuin yritys harjoit-taisi vain henkivakuutusliikettä,
— kumpikaan toiminta eli tämän direktiivin mukainen toiminta ja
ensimmäisen yhteensovittamisdirektiivin mukainen toiminta (vahinkova-kuutus) ei vastaisi toisen toiminnan taloudellisista vähimmäisvelvoitteis-
ta, varsinkaan solvenssimarginaalista.
Jos kuitenkin taloudelliset vähimmäisvelvoitteet täyttyvät ensimmäisen
alakohdan toisessa luetelmakohdassa säädetyin edellytyksin ja toimivaltainen
viranomainen on siitä tietoinen, yritys voi käyttää jompaan kumpaantoimintaan niitä taseessa esitettyjä solvenssimarginaalin taseita, jotka ovatvielä käytettävissä.
Valvontaviranomaisten on tarkastamalla kummankin toiminnan tulokset
varmistettava, että tämän kohdan säännöksiä noudatetaan.
2. a) Kirjanpitoa on hoidettava siten, että se osoittaa kummankin
toiminnan, henki- ja vahinkovakuutusliikkeen, tuloksen lähteet.Tämän vuoksi kaikki tuotot (varsinkin vakuutusmaksut, jälleenva-
kuuttajien suoritukset ja sijoitustulot) ja kulut (varsinkin vakuu-
tussuoritukset, vakuutusteknisen vastuuvelan lisäykset, jälleenvakuu-tusmaksut, vakuutustoiminnan, liikekulut) on esitettävä erikseenalkuperän mukaan. Kumpaankin toimintaan liittyvien yhteisten erien
vienti on suoritettava toimivaltaisen valvontaviranomaisen hyväksy-
mien jakoperusteiden mukaisesti.
b) Kirjanpidon perusteella on laadittava selvitys, jossa selvästi osoite-
taan erät, jotka muodostavat kunkin solvenssimarginaalin tämän
direktiivin 18 artiklan ja ensimmäisen yhteensovittamisdirektiivin(vahinkovakuutus) 16 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
3. Jos jommankumman toiminnan solvenssimarginaali on riittämätön,
valvontaviranomaisten on sovellettava tähän toimintaan asianomaisessadirektiivissä säädettyjä toimenpiteitä riippumatta siitä, mikä on toisen
toiminnan tulos. Poiketen siitä, mitä 1 kohdan ensimmäisen alakohdan
toisessa luetelmakohdassa on säädetään, näihin toimenpiteisiin saattaasisältyä luvan antaminen siirtoon toimintojen välillä.
B JAKSO
Toiminnan harjoittamisen edellytykset
15 artikla
Jäsenvaltioiden on tiiviissä yhteistyössä valvottava toimiluvan saaneiden
yritysten taloudellista asemaa.!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 10
16 artikla
Sen jäsenvaltion valvontaviranomaisen, jonka alueella yrityksellä on koti-
paikka, on tarkastettava yrityksen koko liiketoiminnan vakavaraisuus. Muidenjäsenvaltioiden valvontaviranomaisten on annettava edelliselle kaikki toden-tamista varten tarvittavat tiedot.
17 artikla
1. Jäsenvaltion, jonka alueella yritys toimii, on vaadittava yritystä muodos-
tamaan riittävä vakuutustekninen vastuuvelka, mukaan lukien vakuutusmak-
suvastuu.
Vakuutusteknisen vastuuvelan määrä, mukaan lukien vakuutusmaksuvastuu,
määräytyy tämän jäsenvaltion säännösten mukaisesti, tai, mikäli sellaisiasäännöksiä ei ole, tässä valtiossa noudatetun käytännön mukaisesti.
2. On vaadittava, että vakuutusteknisen vastuuvelan, mukaan lukien vakuu-
tusmaksuvastuu, katteena ovat samanarvoiset ja toisiaan vastaavat varat siinävaltiossa, jossa toimintaa harjoitetaan. Jäsenvaltiot voivat soveltaa lieventä-västi säännöksiä, jotka koskevat toisiaan vastaavia varoja ja niiden sijaintia.
Sovellettaessa lieventävästi säännöksiä toisiaan vastaavista varoista on
otettava huomioon henkivakuutuksen luonne ensisijassa pitkäaikaisenapääomavakuutuksena.
Luxemburg saa, ottaen huomioon sen erityisasema, siihen saakka kunnes
yritysten purkamista koskeva lainsäädäntö on yhteensovitettu, säilyttää
vakuutusteknistä vastuuvelkaa, mukaan lukien vakuutusmaksuvastuu, kos-kevan takuujärjestelmänsä, joka sillä on tämän direktiivin tiedoksiantopäivä-nä.
Sen maan säännökset, jossa toimintaa harjoitetaan, määrittelevät tällaisten
varojen laadun ja tarvittaessa sen rajan, mihin saakka niitä voidaan käyttäävakuutusteknisen vastuuvelan, mukaan lukien vakuutusmaksuvastuu, katta-
miseen; niissä säädetään myös tällaisten varojen arvostamisesta.
Näiden säännösten noudattaminen saadaan varmistaa käyttämällä yrityksen
ulkopuolista henkilöä tai laitosta, joka tarkastaa paikan päällä, ovatkovakuutusteknistä vastuuvelkaa, mukaan lukien vakuutusmaksuvastuu, kattavat
varat säännösten mukaisia. Tämä on erityisesti Saksassa ”Treuhänder”- ja
Tanskassa ”Tillidsmand”-nimisten tarkastajien tehtävä.
3. Jos jäsenvaltio sallii, että vakuutusteknisen vastuuvelan, mukaan lukien
vakuutusmaksuvastuu, kattamiseen saadaan käyttää jälleenvakuuttajilta olevia
saatavia, sen on määrättävä sallittu prosenttiosuus. Poiketen 2 kohdan
säännöksistä se ei voi tällaisessa tapauksessa vaatia, että saatavia vastaavatjälleenvakuuttajien varat sijaitsevat sen alueella.
4. Sen jäsenvaltion valvontaviranomaisen, jonka alueella yrityksellä on
kotipaikka, on tarkastettava, että yrityksen taseessa, vakuutusteknisen
vastuuvelan, mukaan lukien vakuutusmaksuvastuu, katteeksi osoitetut varatvastaavat yrityksen tekemistä vakuutussopimuksista aiheutuvia vastuitakaikissa niissä maissa, joissa se toimii.
18 artikla
Jäsenvaltion on vaadittava jokaiselta yritykseltä, jonka kotipaikka on sen
alueella, solvenssimarginaalia, joka on riittävä tämän koko liiketoiminnan
kannalta.
Solvenssimarginaalin muodostavat:1. Yrityksen varat, joista on vähennetty kaikki ennakoitavissa olevat velat
sekä aineettomat erät; erityisesti on lukuun otettava seuraavat erät:
— maksettu osakepääoma tai keskinäisen yhtiön tai yhdistyksen osalta
takuupääoman jo maksettu määrä;
— puolet maksamattomasta osakepääomasta tai takuupääomasta, kun
siitä on maksettu 25 prosenttia;
— sellaiset sidotut ja vapaat rahastot ja varaukset, jotka eivät vastaa
tiettyjä velvoitteita;
— kaikki siirtyvät voittovarat;!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 11
2. Taseessa olevat kansallisessa lainsäädännössä sallitut varaukset voiton-
jakoa varten, jos niitä voidaan käyttää kattamaan mahdollisia tappioita janiitä ei ole varattu lisäetujen antamiseen vakuutuksenottajille;
3. Mikäli yritys on tehnyt perustellun hakemuksen sen jäsenvaltion
valvontaviranomaiselle, jonka alueella sillä on kotipaikka, ja viran-
omainen on suostunut siihen, seuraavat erät:
a) määrä, joka vastaa 50 prosenttia yrityksen tulevista voitoista; tulevien
voittojen määrä saadaan kertomalla arvioitu vuotuinen voitto
vakuutussopimusten jäljellä olevaa keskimääräistä kautta edustavalla
kertoimella; käytettävä kerroin voi olla enintään 10; arvioituvuotuinen voitto on 1 artiklassa luetellussa toiminnassa viidenviimeisen vuoden aikana saatujen voittojen aritmeettinen keskiarvo.
Jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on määriteltävä yhtei-
sellä sopimuksella ja yhteistyössä komission kanssa perusteetarvioidun vuotuisen voiton kertoimen laskemiseksi, sekä se, mistäeristä voitot koostuvat. Siihen saakka, kunnes tällaiseen sopimukseen
on päästy, nämä erät määritellään sen jäsenvaltion lainsäädännön
mukaisesti, jonka alueella yritys (päätoimipaikka, asioimisto taisivukonttori) toimii.
Toimivaltaisten viranomaisten määriteltyä toteutuneiden voittojen
käsitteen komission on annettava ehdotuksensa käsitteen yhdenmu-kaistamiseksi vakuutusyritysten tilinpäätösten yhdenmukaistamistakoskevalla ja direktiivin 78/660/ETY (
1) 1 artiklan 2 kohdassa
säädetyn yhteensovittamisen toteuttavalla direktiivillä;
b) jos zillmerointia ei suoriteta tai jos zillmerointi on pienempi kuin
vakuutusmaksuihin sisältyvä hankintamenon kuormituslisä, erotuszillmeroimattoman tai osittain zillmeroidun vakuutusmaksuvastuun
ja sen vakuutusmaksuvastuun välillä, joka on zillmeroitu vakuu-
tusmaksuun sisältyvän hankintamenojen kuormituslisällä vastaavanprosentin mukaisesti; tämä määrä ei kuitenkaan saa olla enempääkuin 3,5 prosenttia kaikkien niiden vakuutussopimusten, joissa
zillmerointi on mahdollista, vakuutussummien ja vakuutusmaksuvas-
tuun erotuksesta; erotuksesta vähennetään aktivoitujen hankintame-nojen poistamatta oleva osuus;
c) jos sen jäsenvaltion valvontaviranomaiset, jossa yritys harjoittaa
toimintaansa, ovat sen hyväksyneet, kaikki muut varaukset, jotka
eivät käy ilmi tilinpäätöksestä ja jotka johtuvat omaisuudenaliarvostuksesta ja muiden velkojen kuin vakuutusmaksuvastuun
yliarvostuksesta, jos nämä varaukset, jotka eivät käy ilmi tilin-
päätöksestä, eivät ole luonteeltaan poikkeuksellisia.
19 artikla
Jollei 20 artiklasta muuta johdu, vähimmäissolvenssimarginaali on mää-
riteltävä harjoitettujen vakuutusluokkien mukaisesti jäljempänä esitetyllä
tavalla:
a) Edellä 1 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettujen vakuutusten,
lukuun ottamatta sijoitusrahastoihin liittyvää vakuutusta, sekä 1 artiklan 3
alakohdassa tarkoitetun toiminnan solvenssimarginaalin vähimmäismää-rän on oltava samansuuruinen kuin kahden seuraavan tuloksen summa:
— ensimmäinen tulos:
4 prosentin osuus vakuutusmaksuvastuusta, joka liittyy menevän
jälleenvakuutuksen sisältävään ensivakuutusliikkeeseen sekä tule-
vaan jälleenvakuutukseen, kerrotaan menevällä jälleenvakuutuksella
vähennetyn vakuutusmaksuvastuun kokonaismäärän ja edellä mää-ritellyn bruttovakuutusmaksuvastuun kokonaismäärän suhteella vii-me tilikautena; tämä suhde ei missään tapauksessa saa olla
vähemmän kuin 85 prosenttia.
— toinen tulos:
niiden vakuutusten osalta, joihin liittyvä riskisumma ei ole negatii-
vinen luku, 0,3 prosentin osuus tästä yrityksen vastuulleen ottamastariskisummasta kerrotaan yrityksen vastuullaan pitämän, menevälläjälleenvakuutuksella ja edelleenvakuutuksella vähennetyn riskisum-
man kokonaismäärän sekä menevän jälleenvakuutuksen ja edelleen-!B
(1) EYVL N:o L 222, 14.8.1978, s. 111979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 12
vakuutuksen sisältävän riskisumman kokonaismäärän suhteella
viime tilikautena; tämä suhde ei missään tapauksessa saa ollavähemmän kuin 50 prosenttia.
Korkeintaan kolmen vuoden kuolemanvaravakuutuksessa edellä olevan
osuuden on oltava 0,1 prosenttia; sellaisessa vakuutuksessa, jonkavakuutusaika on pidempi kuin kolme vuotta mutta enintään viisi vuotta,
osuuden on oltava 0,15 prosenttia.
b) Solvenssimarginaalin vähimmäismäärän on vastattava seuraavan laskel-
man tulosta 1 artiklan 1 alakohdan c alakohdassa tarkoitetun lisävakuu-tuksen kohdalla:
— lasketaan yhteen kaikki viime tilikautena erääntyneet ensivakuu-
tusliikkeen vakuutusmaksut tai osuudet (mukaan lukien vakuu-tusmaksuihin ja osuuksiin liittyvät liitännäismaksut);
— tähän summaan lisätään kaikki tulevan jälleenvakuutuksen vakuu-
tusmaksut viime tilikaudelta;
— tästä summasta vähennetään viime tilikautena erääntyneiden mutta
saamatta jääneiden vakuutusmaksujen ja osuuksien kokonaismäärä
sekä ensiksi mainittuun kokonaissummaan sisältyviin vakuutusmak-suihin ja osuuksiin liittyvien verojen ja maksujen summa.
Näin saatu erotus jaetaan kahteen osaan, joista ensimmäinen käsittää
enintään 10 miljoonaa laskentayksikköä ja toinen yli menevän osan;
näistä osuuksista otetaan 18 prosenttia edellisestä ja 16 prosenttia
jälkimmäisestä ja lasketaan ne yhteen.
Tulos saadaan kertomalla näin saatu summa yrityksen vastuulle
jääneiden, jälleen- ja edelleenvakuuttajien osuuksilla vähennettyjenkorvausmenojen määrän ja korvausmenojen bruttomäärän suhteellaviime tilikautena; tämä suhde ei missään tapauksessa saa olla vähemmän
kuin 50 prosenttia.
Nimellä ”Lloyd’ s” tunnetun vakuutuksenantajien yhteenliittymän osalta
solvenssimarginaalin laskemisen on perustuttava nettovakuutusmaksui-hin, jotka kerrotaan sen jäsenvaltion valvontaviranomaisen, jossa yhtiönkotipaikka on, vuosittain määräämällä kiinteällä prosenttiluvulla. Tämä
kiinteä prosenttiluku on laskettava maksettuja palkkioita koskevien
viimeisimpien tilastotietojen perusteella. Yksityiskohtaiset tiedot sekäasiaankuuluvat laskelmat on lähetettävä niiden valtioiden valvontaviran-omaisille, joiden alueella Lloyd’ s harjoittaa liiketoimintaansa.
c) Edellä 1 artiklan 1 alakohdan d alakohdassa tarkoitetussa pysyvässä
sairausvakuutuksessa, jota ei voida irtisanoa sekä 1 artiklan 2 alakohdan b
alakohdassa tarkoitetuissa kertyneen pääoman takaisinmaksua koskevissasopimuksissa solvenssimarginaalin vähimmäismäärän on oltava 4 pro-senttia vakuutusmaksuvastuusta, joka on laskettu tämän artiklan a
alakohdan ensimmäisessä tuloksessa esitetyn mukaisesti.
d) Tontiineissa, joita tarkoitetaan 1 artiklan 2 alakohdan a alakohdassa,
solvenssimarginaalin vähimmäismäärän on oltava 1 prosentti yhdistyksen
varoista.
e) Sijoitusrahastoihin liittyvissä, 1 artiklan 1 alakohdan a ja b alakohdissa
tarkoitetuissa vakuutuksissa ja 1 artiklan 2 alakohdan c, d ja ealakohdassa tarkoitetussa toiminnassa, solvenssimarginaalin vähimmäis-
määrän on oltava yhtä suuri kuin:
— 4 prosentin osuus vakuutusmaksuvastuusta, joka on laskettu tämän
artiklan a alakohdan ensimmäisessä tuloksessa esitetyn mukaisesti,
siltä osin kuin yritys vastaa sijoitusriskistä, ja 1 prosentin osuus sitenlasketusta vakuutusmaksuvastuusta, siltä osin kuin yritys ei vastaa
sijoitusriskistä, edellyttäen että sopimuskausi on pidempi kuin viisi
vuotta ja että varoja sopimuksessa määriteltyjen liikekustannustenkattamiseksi on varattu enemmän kuin viisi vuotta kestäväksikaudeksi.
sekä
— 0,3 prosentin osuus riskisummasta laskettuna tämän artiklan a
alakohdan toisen tuloksen ensimmäisen alakohdan mukaisesti, siltäosin kuin yritys kattaa kuoleman riskin.!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 13
20 artikla
1. Yksi kolmasosa 19 artiklassa määritellystä vähimmäissolvenssimarginaa-
lista muodostaa takuurahaston. Jäljempänä 2 kohdassa säädetyin poikkeuksin
vähintään 50 prosenttia tästä rahastosta on muodostettava 18 artiklan 1 ja 2kohdassa luetelluista eristä.
2. a) Takuurahasto ei kuitenkaan saa olla vähemmän kuin 800 000
laskentayksikköä.
b) Jäsenvaltio saa määrätä takuurahaston vähimmäismäärän alennetta-
vaksi 600 000 laskentayksikköön, jos kyseessä on keskinäinen yhtiö
tai yhdistys taikka tontiiniyhdistys.
c) Edellä 3 artiklan 2 kohdan toisen luetelmakohdan toisessa virkkeessä
tarkoitettujen keskinäisten yhtiöiden tai yhdistysten osalta, heti kunne kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan, sekä tontiiniyhdis-tysten kohdalla jäsenvaltio saa sallia perustettavaksi 100 000
laskentayksikön suuruisen vähimmäistakuurahaston, jota kartutetaan
b alakohdassa määrättyyn määrään saakka perättäisin 100 000laskentayksikön erin aina kutakin 500 000 laskentayksikön suuruistamaksutulon lisäystä kohden.
d) a, b ja c alakohdassa tarkoitetun vähimmäistakuurahaston on
koostuttava 18 artiklan 1 ja 2 kohdassa luetelluista eristä.
3. Keskinäiset yhtiöt tai yhdistykset eivät saa 8 artiklan 2 kohdassa tai 10
artiklassa tarkoitetulla tavalla laajentaa toimintaansa, elleivät ne välittömästiole tämän artiklan 2 kohdan a ja b alakohdan mukaisia.
21 artikla
1. Jäsenvaltiot eivät saa antaa säännöksiä niiden varojen valinnasta, jotka
ylittävät 17 artiklassa tarkoitettua vakuutusteknistä vastuuvelkaa kattavat
varat.
2. Ellei 17 artiklan 2 kohdasta, 24 artiklan 1 ja 3 kohdasta sekä 26 artiklan 1
kohdan viimeisestä alakohdasta muuta johdu, jäsenvaltiot eivät saa rajoittaatoimiluvan saaneiden yritysten oikeutta vapaasti vallita irtainta tai kiinteääomaisuuttaan.
3. Tällä artiklalla ei estetä toimenpiteitä, jotka jäsenvaltioilla on oikeus
toteuttaa kyseisten yritysten omistajina, jäseninä tai osakkaina ottaen
kuitenkin huomioon siinä maassa, jossa toimintaa harjoitetaan, voimassaolevat 17 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut säännökset ja turvaten vakuutettujenedut.
22 artikla
1. Jäsenvaltiot eivät saa vaatia yrityksiä jälleenvakuuttamaan osaa 1
artiklassa tarkoitetusta vakuutusliikkeestään kansallisessa lainsäädännössänimetylle yhteisölle tai nimetyille yhteisöille.
2. a) Italian tasavalta saa poikkeuksellisesti edelleen edellyttää alueelleen
sijoittuneilta yrityksiltä, että nämä jälleenvakuuttavat osan vakuu-
tusliikkeestään ”Istituto Nazionale di Assicurazioni” -nimiselle
vakuutuslaitokselle, sillä ehdolla että:
— vaatimuksen laajuutta, sellaisena kuin se on tämän direktiivin
tiedoksi antamisen ajankohtana, ei mitenkään lisätä,
— jos pakollista jälleenvakuutusosuutta määrättäessä otetaan siihen
vaikuttavana tekijänä huomioon se ajanjakso, minkä asioimistotai sivukonttori on toiminut Italiassa, huomioon on myös
otettava niiden tilikausien kokonaismäärä, joina yritys on
harjoittanut 1 artiklassa tarkoitettuja vakuutustoiminnan lajejasiinä jäsenvaltiossa, jossa sen kotipaikka on. Tällaisissa
tapauksissa tuon valtion toimivaltaisen viranomaisen on annet-
tava 10 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukainen todistus kokosiltä ajanjaksolta, jona yritys on harjoittanut kyseisiä vakuu-tustoiminnan lajeja.
b) Tämä seikka on tutkittava uudelleen henkivakuutusta koskevien
lakien yhteensovittamisesta ja palvelujen tarjoamisen vapauden
tehokkaan käyttämisen helpottamisesta annettavan toisen direktiivinyhteydessä.!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 14
23 artikla
1. Jäsenvaltion on vaadittava, että kaikki yritykset, joilla on kotipaikka sen
alueella, laativat sen koko toiminnan, taloudellisen aseman ja vakavaraisuu-
den kattavan tilinpäätöksen.
2. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että sen alueella toimivat yritykset antavat
määräajoin tiedot ja tilastolliset selvitykset, jotka ovat tarpeen valvontaavarten. Toimivaltaisten valvontaviranomaisten on toimitettava toisilleen
valvonnassa tarvittavat asiakirjat ja tiedot.
24 artikla
1. Jollei yritys noudata 17 artiklan säännöksiä, sen jäsenvaltion valvonta-
viranomainen, jonka alueella yritys toimii, voi kieltää tuossa jäsenvaltiossa
sijaitsevien varojen vapaan vallinnan tiedotettuaan asiasta sen jäsenvaltion
valvontaviranomaisille, jonka alueella yrityksellä on kotipaikka.
2. Palauttaakseen sellaisen yrityksen taloudellisen aseman ennalleen, jonka
solvenssimarginaali ei vastaa 19 artiklan vähimmäisvaatimuksia, senjäsenvaltion valvontaviranomaisen, jonka alueella yrityksellä on kotipaikka,
on vaadittava, että sille toimitetaan hyväksyttäväksi suunnitelma yrityksen
taloudellisen aseman tervehdyttämiseksi.
3. Jos solvenssimarginaali ei vastaa 20 artiklassa määriteltyä takuurahastoa,
tai jos takuurahaston koostumus ei enää ole tuossa artiklassa säädetyn
mukainen, sen jäsenvaltion valvontaviranomaisen, jonka alueella yrityksellä
on kotipaikka, on vaadittava, että yritys antaa sen hyväksyttäväksi lyhyenaikavälin rahoitussuunnitelmansa.
Valvontaviranomainen saa myös kieltää yrityksen varojen vapaan vallinnan tai
rajoittaa sitä. Sen on ilmoitettava toimenpiteistään niiden jäsenvaltioiden
viranomaisille, joiden alueella yrityksellä on toimilupa ja viimeksi mainittu-
jen viranomaisten on ensiksi mainitun pyynnöstä toteutettava samattoimenpiteet.
4. Toimivaltaiset valvontaviranomaiset saavat lisäksi toteuttaa kaikki
tarpeelliset toimenpiteet vakuutettujen etujen turvaamiseksi 1 ja 3 kohdassa
tarkoitetuissa tapauksissa.
5. Muiden sellaisten jäsenvaltioiden valvontaviranomaisten, joiden alueella
kyseisellä yrityksellä on myös toimilupa, on toimittava yhteistyössä 1 — 4kohdassa tarkoitettujen säännösten ja määräysten täytäntöönpanemiseksi.
25 artikla
1. Jäsenvaltioiden on sallittava, että toimiluvan saanut yritys luovuttaa koko
vakuutuskantansa tai osan siitä, jos vastaanottavalla yrityksellä on luovutushuomioon ottaen riittävä solvenssimarginaali.
Asianomaisten valvontaviranomaisten on neuvoteltava keskenään ennen
tällaisen kannanluovutuksen hyväksymistä.
2. Toimivaltaisen kansallisen viranomaisen hyväksyttyä tällaisen kannan-
luovutuksen se on välittömästi voimassa kyseisiin vakuutuksenottajiin nähden.
C JAKSO
Toimiluvan peruuttaminen
26 artikla
1. Sen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen, jonka alueella yrityksellä
on kotipaikka, saa peruttaa myöntämänsä toimiluvan, jos yritys:
a) ei enää täytä toiminnan aloittamisen edellytyksiä;b) ei ole kyennyt asetetussa määräajassa suorittamaan 24 artiklassa
tarkoitetussa tervehdyttämissuunnitelmassa tai rahoitussuunnitelmassa
edellytettyjä toimenpiteitä;
c) laiminlyö vakavasti kansalliseen lainsäädäntöön perustuvia velvoitteitaan.!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 15
Kun toimilupa peruutetaan, sen jäsenvaltion valvontaviranomaisen, jonka
alueella yrityksellä on kotipaikka, on ilmoitettava peruuttamisesta muidensellaisten jäsenvaltioiden valvontaviranomaisille, jotka ovat myöntäneetyritykselle toimiluvan; niiden on tällöin myös peruutettava myöntämänsä
toimilupa. Sen jäsenvaltion valvontaviranomaisen, jonka alueella yrityksellä
on kotipaikka, on näiden muiden viranomaisten kanssa toteutettava kaikkitarvittavat toimenpiteet vakuutettujen etujen turvaamiseksi ja erityisestirajoitettava yrityksen varojen vapaata vallintaa, jollei tällaista rajoitusta ole
jo määrätty 24 artiklan 1 kohdan ja 3 kohdan toisen alakohdan säännösten
mukaisesti.
2. Sellaisen yrityksen asioimistolle tai sivukonttorille myönnetty toimilupa,
jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, saadaan peruuttaa, jos asioimisto
tai sivukonttori:
a) ei enää täytä toiminnan aloittamisen edellytyksiä;
b) vakavasti laiminlyö noudattaa sen jäsenvaltion, jossa yritys toimii,
säännöksiin perustuvia, erityisesti 17 artiklassa tarkoitetun vastuuvelan
muodostamista koskevia velvoitteitaan.
Sen jäsenvaltion valvontaviranomaisten, jossa toimintaa harjoitetaan, on
ennen toimiluvan peruuttamista neuvoteltava sen jäsenvaltion valvontaviran-
omaisen kanssa, jossa kotipaikka sijaitsee. Jos ne katsovat välttämättömäksi
keskeyttää asioimiston tai sivukonttorin liiketoiminnan ennen neuvottelunpäättymistä, niiden on ilmoitettava siitä heti sen jäsenvaltion valvontaviran-omaiselle, jossa kotipaikka sijaitsee.
3. Toimiluvan peruuttamista tai liiketoiminnan keskeyttämistä koskeva
päätös on perusteltava yksityiskohtaisesti ja päätös on annettava tiedoksiasianomaiselle yritykselle.
Jäsenvaltioiden on säädettävä, että tällainen päätös voidaan saattaa tuomiois-
tuimen käsiteltäväksi.
III OSASTO
SÄÄNNÖKSET, JOITA SOVELLETAAN YHTEISÖN ALUEELLE
SIJOITTAUTUNEIDEN SELLAISTEN YRITYSTEN ASIOIMISTOI-
HIN TAI SIVUKONTTOREIHIN, JOILLA ON KOTIPAIKKA YHTEI-
SÖN ULKOPUOLELLA
27 artikla
1. Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että yrityksillä, joiden kotipaikka on
yhteisön ulkopuolella, on virallinen toimilupa 1 artiklassa tarkoitetuntoiminnan aloittamiselle alueellaan.
2. Jäsenvaltio saa myöntää toimiluvan, jos yritys täyttää vähintään seuravat
edellytykset:
a) sillä on kansallisen lainsäädäntönsä mukaan oikeus harjoittaa 1 artiklassa
tarkoitettua vakuutustoimintaa;
b) se perustaa asioimiston tai sivukonttorin jäsenvaltion alueelle;
c) se sitoutuu järjestämään asioimiston tai sivukonttorin sijaintipaikkaan
siellä harjoittamaansa toimintaa koskevan kirjanpidon sekä säilyttämäänsiellä kaikki liiketoimintaan liittyvät asiakirjat;
d) se nimeää pääasiamiehen, jonka toimivaltainen viranomainen hyväksyy;
e) yrityksen siinä jäsenvaltiossa, jossa se toimii, omistamien varojen määrä
on vähintään puolet 20 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetystä
takuurahaston vähimmäismäärästä, minkä lisäksi se tallettaa vakuudeksivähintään yhden neljäsosan vähimmäismäärästä;
f) se sitoutuu ylläpitämään 29 artiklan mukaisen solvenssimarginaalin;
g) se esittää 11 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisen toimintasuunnitelman.!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 16
28 artikla
Jäsenvaltioiden on vaadittava, että yritykset muodostavat 17 artiklassa
tarkoitetun riittävän vakuutusteknisen vastuuvelan, joka kattaa näiden
jäsenvaltioiden alueilla tehdyistä vakuutussopimuksista aiheutuvan vastuun.Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että asioimisto tai sivukonttori kattaa tämänvastuuvelan samansuuruisin ja kyseisen jäsenvaltion säätämään määrään
saakka toisiaan vastaavin varoin.
Jäsenvaltion lainsäädäntöä on sovellettava vakuutusteknisen vastuuvelan
laskemiseen, sallittujen sijoituskohteiden määrittelyyn ja varojen arvos-tukseen sekä tarvittaessa sen vahvistamiseen, mihin määrään saakka näitävaroja voidaan käyttää vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseen.
Asianomaisen jäsenvaltion on vaadittava, että vakuutusteknistä vastuuvelkaa
kattavat varat sijaitsevat sen alueella. Tällöin on kuitenkin sovellettava, mitä
17 artiklan 3 kohdassa säädetään.
29 artikla
1. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että niiden alueille perustettujen asioimis-
tojen tai sivukonttoreiden solvenssimarginaalit muodostuvat 18 artiklassa
luetelluista eristä. Solvenssimarginaalin vähimmäismäärä lasketaan 19
artiklan mukaisesti. Tämän marginaalin laskemisessa otetaan kuitenkinhuomioon vain kyseisen asioimiston tai sivukonttorin harjoittama toiminta.
2. Yksi kolmasosa solvenssimarginaalin vähimmäismäärästä muodostaa
takuurahaston.
Tämän rahaston määrä ei kuitenkaan saa olla pienempi kuin puolet 20 artiklan
2 kohdan a alakohdan mukaisesta vähimmäismäärästä. Edellä 27 artiklan 2kohdan e alakohdan mukainen alkutallete luetaan tähän rahastoon.
Takuurahasto ja sen vähimmäismäärä muodostetaan 20 artiklan mukaisesti.3. Solvenssimarginaalin vähimmäismäärää vastaavat varat on pidettävä
siinä jäsenvaltiossa, jossa toimintaa harjoitetaan, takuurahaston määrään
saakka ja sen yli menevä osa yhteisön alueella.
30 artikla
1. Yritykset, jotka ovat hakeneet toimilupaa tai saaneet sen useammalta kuin
yhdeltä jäsenvaltiolta, voivat hakea seuraavia vain yhdessä myönnettäviäetuja:
a) edellä 29 artiklassa tarkoitettu solvenssimarginaali lasketaan yrityksen
koko yhteisön alueella harjoittaman liiketoiminnan mukaan; tätä las-
kelmaa varten otetaan ainoastaan huomioon kaikkien niiden asioimis-tojen tai sivukonttoreiden toiminta, jotka on perustettu yhteisön alueelle;
b) edellä 27 artiklan 2 kohdan e alakohdassa tarkoitettu tallete tehdään vain
yhteen näistä jäsenvaltioista;
c) takuurahaston kattavat varat voivat sijaita missä tahansa niistä jäsenval-
tioista, joissa yritys toimii.
2. Hakemus 1 kohdassa tarkoitettujen etujen saamiseksi on tehtävä kyseis-
ten jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille. Hakemuksessa on mainit-tava se jäsenvaltion viranomainen, joka tulevaisuudessa valvoo yhteisöönperustettujen asioimistojen tai sivukonttoreiden koko liiketoiminnan vakava-
raisuutta. Yrityksen on perusteltava viranomaisen valinta. Tallete on tehtävä
tässä jäsenvaltiossa.
3. Edellä 1 kohdassa mainitut edut voidaan myöntää vain, jos toimivaltaiset
viranomaiset kaikissa niissä jäsenvaltioissa, joissa hakemus on tehty, suos-tuvat tähän. Edut tulevat voimaan heti, kun valittu valvontaviranomainen
ilmoittaa toisille valvontaviranomaisille valvovansa yhteisössä sijaitsevien
asioimistojen ja sivukonttoreiden koko liiketoiminnan vakavaraisuutta.
Valitun valvontaviranomaisen on saatava muilta jäsenvaltioilta niiden alueelle
perustettujen asioimistojen ja sivukonttoreiden kokonaisvakavaraisuuden
valvontaan tarvittavat tiedot.
4. Yhden tai useamman jäsenvaltion pyynnöstä, joita asia koskee, kaikkien
asianomaisten jäsenvaltioiden on samanaikaisesti peruutettava tämän artiklannojalla myönnetyt edut.!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 17
31 artikla
1. a) Tässä osastossa tarkoitetut asioimistot ja sivukonttorit eivät saa, b
alakohdassa säädetyin poikkeuksin, jäsenvaltiossa samanaikaisestiharjoittaa toimintaa, jota tarkoitetaan yhtäältä ensimmäisen yhteen-sovittamisdirektiivin (vahinkovakuutus) liitteessä, ja toisaalta tässä
direktiivissä.
b) Jäljempänä c alakohdassa säädetyin poikkeuksin jäsenvaltiot voivat
määrätä, että tässä osastossa tarkoitetut asioimistot ja sivukonttorit,jotka tämän direktiivin tiedoksiantoajankohtana harjoittavat jossakin
jäsenvaltiossa kumpaakin toimintaa samanaikaisesti, voivat jatkaa
niitä siellä edellyttäen, että kumpaakin toimintaa johdetaan erikseen14 artiklan mukaisesti.
c) Jäsenvaltion, joka 13 artiklan 6 kohdan a tai b alakohdan mukaisesti
vaatii alueelleen perustettuja yrityksiä lopettamaan sellaisten toimin-nan lajien samanaikaisen harjoittamisen, joita ne harjoittavat tämändirektiivin tiedoksiantoajankohtana, on myös asetettava tämä vaa-
timus alueelleen perustetuille ja siellä samanaikaisesti molempia
toimintoja harjoittaville tässä osastossa tarkoitetuille asioimistoille jasivukonttoreille.
d) Jäsenvaltiot voivat säätää, että tässä osastossa tarkoitetut asioimistot
ja sivukonttorit, jotka harjoittavat kotipaikassaan samanaikaisesti
kumpaakin toimintaa ja jotka tämän direktiivin tiedoksiantoajankoh-tana harjoittavat jonkin jäsenvaltion alueella ainoastaan tässädirektiivissä tarkoitettua toimintaa, voivat jatkaa siellä toimintaansa.
Jos yritys aikoo harjoittaa tuolla alueella ensimmäisessä yhteenso-
vittamisdirektiivissä (vahinkovakuutus) tarkoitettua toimintaa, se voiharjoittaa tässä direktiivissä tarkoitettua toimintaa vain tytäryhtiönsä
kautta.
2. Tässä osastossa tarkoitettuihin asioimistoihin ja sivukonttoreihin sovel-
letaan 23 ja 24 artiklan säännöksiä soveltuvin osin.
Sovellettaessa 24 artiklaa rinnastetaan asioimistojen ja sivukonttoreiden
kokonaisvakavaraisuutta valvova viranomainen sen jäsenvaltion valvontavi-
ranomaiseen, jossa yrityksellä on kotipaikka.
3. Jos 30 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu viranomainen peruuttaa toimiluvan,
tämän viranomaisen on ilmoitettava siitä niiden toisten jäsenvaltioiden
valvontaviranomaisille, joissa yritys toimii, ja viimeksi mainittujen viran-
omaisten on toteutettava aiheelliset toimenpiteet. Jos syynä toimiluvanperuuttamiseen on 30 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti lasketunsolvenssimarginaalin riittämättömyys, muidenkin kyseisten jäsenvaltioiden
valvontaviranomaisten on peruutettava antamansa toimiluvat.
32 artikla
Yhteisö voi perustamissopimuksen mukaisesti tehdyillä sopimuksilla sitoutua
yhden tai useamman kolmannen maan kanssa soveltamaan tämän osastonsäännöksistä poikkeavia säännöksiä varmistaakseen vastavuoroisuuteenperustuvalla tavalla riittävän turvan jäsenvaltioiden vakuutetuille.
IV OSASTO
SIIRTYMÄSÄÄNNÖKSET JA MUUT SÄÄNNÖKSET
33 artikla
1. Jäsenvaltioiden on myönnettävä II osastossa tarkoitetuille yrityksille,
jotka tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi toteutettujen toimenpiteiden
tullessa voimaan harjoittavat näiden alueilla yhtä tai useampaa liitteessä
mainittua vakuutusluokkaa, viiden vuoden määräaika tämän direktiivintiedoksiantopäivästä lukien toimintansa mukauttamiseksi 18, 19 ja 20 artiklansäännöksiin.
2. Lisäksi jäsenvaltiot saavat:
a) myöntää kaikille 1 kohdassa tarkoitetuille yrityksille, jotka viiden vuoden
määräajan päättyessä eivät vielä ole täysin muodostaneet solvens-simarginaalia, enintään kahden vuoden lisäajan, edellyttäen, että yritykset
ovat 24 artiklan mukaisesti esittäneet valvontaviranomaisen hyväksyttä-
väksi toimenpiteet, jotka ne sitä varten aikovat toteuttaa;!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 18
b) lukuun ottamatta 3 artiklan 2 alakohdan toisen luetelmakohdan toisessa
virkkeessä tarkoitettuja keskinäisiä yhtiöitä tai yhdistyksiä, vapauttaatämän artiklan 1 kohdassa tarkoitetut yritykset, joiden 19 artiklanmukaisesti muodostettava jälleenvakuutuksella vähentämätön solvens-
simarginaali ei viisivuotiskauden päättyessä vastaa 20 artiklan 2 kohdan a
ja b alakohdassa tarkoitettua takuurahaston vähimmäismäärää, vaatimuk-sesta muodostaa tämä rahasto ennen sen tilikauden loppua, jonasolvenssimargiaali saavuttaa vähimmäismäärän.
Näille yrityksille takuurahaston vähimmäismäärän muodostamiseksi
täten myönnettävä enimmäisaika ei missään tapauksessa saa olla pidempi
kuin 10 vuotta tämän direktiivin tiedoksiantopäivästä lukien.
3. Yritykset eivät saa laajentaa toimintaansa 8 artiklan 2 kohdan tai 10
artiklan mukaisesti, elleivät ne välittömästi noudata tämän direktiivinmääräyksiä.
4. Yritykset, joiden rakenne poikkeaa 8 artiklassa lueteltujen yritysten
rakenteesta, voivat jatkaa tämän direktiivin tiedoksiannosta lukien kolmen
vuoden ajan nykyistä toimintaansa siinä oikeudellisessa muodossa, jossa netoimivat tiedoksiannon tapahtuessa. Yritykset, jotka on perustettu Yhdis-
tyneeseen kuningaskuntaan kuninkaallisella erityissäädöksellä ( ”by Royal
Charter”), erityisellä asiakirjalla ( ”by private Act”) tai erityisellä viran-omaisen päätöksellä ( ”by special Public Act”) voivat jatkaa toimintaansanykyisessä muodossaan rajoittamattoman ajan.
Kyseisten jäsenvaltioiden on laadittava näistä yrityksistä luettelo ja toimitet-
tava se toisille jäsenvaltioille ja komissiolle.
5. Yritykset, jotka tarkoituksensa mukaisesti harjoittavat henkivakuutus-
toimintaa ja ottavat vastaan talletuksia, saavat jatkaa näiden toimintojenharjoittamista, lukuun ottamatta talletusten vastaanottamista, jonka onlakattava kolmen vuoden kuluessa tämän direktiivin tiedoksiannosta lukien.
Poikkeuksina ”Caisse générale d’épargne et de retraite (CGER)/Algemene
Spooren Lifrentekas (ASLK)” Belgiassa, ”societies registered under theFriendly Societies Acts” -tyyppiset laitokset Yhdistyneessä kuningaskunnassasekä ”Banca nazionale delle communicazioni” -niminen laitos Italiassa voivat
jatkaa sitä toimintaa, jota ne harjoittivat, kun tämä direktiivi annettiin
tiedoksi.
6. Yrityksille, jotka 13 artiklassa säädetyin edellytyksin harjoittavat saman-
aikaisesti molempia toimintoja, on myönnettävä viiden vuoden määräaikatämän direktiivin tiedoksiantopäivästä lukien toimintansa mukauttamiseksi 14
artiklan säännöksiin.
7. Edellä 17 — 20 artiklan vaatimukset täyttävien yritysten pyynnöstä
jäsenvaltioiden on lakattava soveltamasta niiden nykyisiin säännöksiinperustuvia rajoituksia, kuten vaatimuksia kiinnityksistä, talletteista tai
vakuuksista.
34 artikla
Jäsenvaltioiden on myönnettävä III osastossa tarkoitetuille asioimistoille tai
sivukonttoreille, jotka tämän direktiivin vaatimien täytäntöönpanotoimenpi-teiden tullessa voimaan harjoittavat yhtä tai useampaa liitteessä I tarkoitettua
vakuutusluokkaa ja jotka eivät laajenna toimintaansa 10 artiklan 2 kohdassa
tarkoitetulla tavalla, enintään viiden vuoden määräaika tämän direktiivintiedoksiantopäivästä lukien 29 artiklassa säädettyjen edellytysten täyttämi-seksi.
35 artikla
Perustettaessa 13 artiklan 5 kohdan mukaista tytäryhtiötä puolet takuurahas-
ton vähimmäismäärästä voi olla emoyhtiöltä saadun peruuttamattoman takuun
muodossa seuraavin edellytyksin:
a) vähintään 95 prosenttia tytäryhtiön osakepääomasta on oltava emoyhtiön
omistuksessa;
b) maksamatonta osakepääomaa ei saa käyttää muodostamaan sitä puoli-
kasta vähimmäistakuurahastosta, jota ei kateta peruuttamattomalla
takuulla; ja
c) emoyhtiön taloudellisen aseman on täytettävä sekä ensimmäisen
yhteensovittamisdirektiivin (vahinkovakuutus) että tämän direktiivin!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 19
vaatimukset, jolloin takuun määrää vastaavia varoja ei katsota osaksi sen
vapaita varoja.
Tytäryhtiö voi hyötyä tästä järjestelystä seitsemän vuoden ajan sen
myöntämispäivästä lukien. Tänä aikana ja viimeistään kolmannesta vuodesta
lukien tytäryhtiön on vähitellen korvattava emoyhtiön takuu vapailla varoilla;tytäryhtiön on toimitettava tätä tarkoittava suunnitelma hyväksyttäväksi
toimivaltaiselle valvontaviranomaiselle toimilupahakemuksensa yhteydessä.
36 artikla
Sen määräajan kuluessa, joka päättyy 32 artiklan mukaisesti kolmannen maan
kanssa tehdyn sopimuksen tullessa voimaan tai viimeistään neljän vuodenkuluttua tämän direktiivin tiedoksiantoajankohdasta, jokainen jäsenvaltio saa
alueelleen perustettuihin tuon valtion yrityksiin edelleen soveltaa 1 päivänä
tammikuuta 1979 voimassa olleita säännöksiä, jotka koskevat vakuutus-maksuvastuun sisältävän vakuutusteknisen vastuuvelan vastaavuutta ja
sijaintia edellyttäen, että muille jäsenvaltioille ja komissiolle on siitä
ilmoitettu ja että näille yrityksille ei anneta laajempia helpotuksia kuin mitäsen alueelle perustetuille jäsenvaltioiden yrityksille annetaan 17 artiklan 2kohdan mukaan.
37 artikla
1. Jos jäsenvaltio vaatii omilta kansalaisiltaan todisteen hyvästä maineesta
sekä todisteen siitä, ettei henkilö ole ollut konkurssissa, tai todisteenjommastakummasta näistä seikoista, tuon valtion on hyväksyttävä muiden
jäsenvaltioiden kansalaisilta riittäväksi todisteeksi esitetty ote rikosrekisteristä
tai, jos tällaista ei ole, näiden edellytysten täyttymistä osoittava vastaavaasiakirja, jonka toimivaltainen oikeus- tai hallintoviranomainen on antanutsiinä jäsenvaltiossa, josta henkilö on peräisin tai josta hän tulee.
2. Jos jäsenvaltiossa, josta henkilö on peräisin tai josta hän tulee, ei anneta 1
kohdassa tarkoitettua asiakirjaa, sen sijasta voidaan antaa valaehtoinenilmoitus — tai jollei valtiossa käytetä valaa, valan sijasta voidaan antaa
juhlallinen vakuutus — jonka kyseinen henkilö antaa toimivaltaiselle oikeus-
tai hallintoviranomaiselle tai tarvittaessa sen jäsenvaltion notaarille, jostahenkilö on peräisin tai josta hän tulee; toimivaltaisen viranomaisen tai
notaarin on todistettava valaehtoinen tai juhlallisen vakuutuksen muodossa
annettu ilmoitus oikeaksi. Vakuutus siitä, ettei henkilöä ole asetettu konkurs-siin, voidaan myös antaa toimivaltaiselle ammatilliselle tai toimialayhteisöntoimielimelle.
3. Edellä 1 ja 2 kohdassa tarkoitetut asiakirjat eivät saa niitä esitettäessä olla
kolmea kuukautta vanhempia.
4. Jäsenvaltioiden on nimettävä 18 kuukauden kuluessa tämän direktiivin
tiedoksiantopäivästä ne viranomaiset ja yhteisöt, jotka ovat toimivaltaisiaantamaan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuja asiakirjoja, sekä ilmoitettava tästä
viipymättä muille jäsenvaltioille ja komissiolle.
Saman määräajan kuluessa jokaisen jäsenvaltion on myös ilmoitettava muille
jäsenvaltioille ja komissiolle ne viranomaiset tai yhteisöt, joille tässä
artiklassa tarkoitetut asiakirjat on esitettävä haettaessa lupaa 1 artiklassa
tarkoitetun toiminnan harjoittamiseen tämän jäsenvaltion alueella.
V OSASTO
LOPPUSÄÄNNÖKSET
38 artikla
Komissio ja jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset toimivat tiiviissä
yhteistyössä helpottaakseen ensivakuutuksen valvontaa yhteisössä ja selvit-
tääkseen tämän direktiivin soveltamisessa mahdollisesti ilmenevät vaikeudet.
39 artikla
1. Komissio antaa neuvostolle kuuden vuoden kuluessa siitä kun tämä
direktiivi annetaan tiedoksi kertomuksen tässä direktiivissä asetettujen
taloudellisten vaatimusten vaikutuksista jäsenvaltioiden vakuutusmarkkinoi-
hin. Tarvittaessa komissio antaa osakertomuksia neuvostolle ennen 33artiklan 1 kohdassa säädetyn siirtymäkauden loppua.!B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 20
2. Komissio antaa 10 vuoden kuluttua tämän direktiivin tiedoksi antamisesta
neuvostolle kertomuksen tässä direktiivissä tarkoitettujen kahdenlaistenyritysten toiminnasta: niiden yritysten, jotka harjoittavat samanaikaisesti sekäensimmäisessä yhteensovittamisdirektiivissä (vahinkovakuutus) että tässä
direktiivissä tarkoitettua toimintaa, ja niiden yritysten, jotka harjoittavat vain
tässä direktiivissä tarkoitettua toimintaa.
3. Komission ehdotuksesta neuvosto joka toinen vuosi tarkastelee ja
tarvittaessa muuttaa tässä direktiivissä laskentayksikköinä ilmoitetut määrätottaen huomioon yhteisön talouskehityksen ja rahaolojen kehityksen. Komis-
sio antaa ensimmäisen ehdotuksensa neuvostolle samaan aikaan kuin
direktiivin 76/580/ETY (
1) 3 artiklassa tarkoitetun vahinkovakuutusta kos-
kevan ehdotuksen, ja viimeistään neljän vuoden kuluttua tämän direktiivintiedoksiantopäivästä.
40 artikla
Jäsenvaltioiden on muutettava kansalliset säännöksensä tämän direktiivin
mukaisiksi 18 kuukauden kuluessa sen tiedoksi antamisesta ja ilmoitettava
tästä viipymättä komissiolle. Näin muutettuja säännöksiä ryhdytään sovelta-
maan, jollei 33 — 36 artiklasta muuta johdu, 30 kuukauden kuluessatiedoksiantopäivästä.
41 artikla
Kun tämä direktiivi on annettu tiedoksi, jäsenvaltioiden on toimitettava tässä
direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset lait, asetukset ja
hallinnolliset määräykset kirjallisina komissiolle.
42 artikla
Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.!B
(1) EYVL N:o L 189, 13.7.1976, s. 131979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 21
LIITE
Vakuutusluokat
I Vakuutukset, joita tarkoitetaan 1 artiklan 1 alakohdan a, b ja c alakohdassa, lukuun
ottamatta II ja III luokassa tarkoitettuja vakuutuksia
II Vakuutus avioliiton varalta, vakuutus syntymän varalta
III Vakuutukset, joita tarkoitetaan 1 artiklan 1 alakohdan a ja b alakohdassa ja jotka
liittyvät sijoitusrahastoihin
IV Pysyvä sairausvakuutus (”permanent health insurance”), jota tarkoitetaan 1
artiklan 1 alakohdan d alakohdassa
V Tontiinit, joita tarkoitetaan 1 artiklan 2 alakohdan a alakohdassaVI Kertyneen pääoman takaisinmaksua koskevat sopimukset, joita tarkoitetaan 1
artiklan 2 alakohdan b alakohdassa
VII Ryhmäeläkerahastojen hoitaminen, jota tarkoitetaan 1 artiklan 2 alakohdan c ja d
alakohdassa
VIII Toiminta, jota tarkoitetaan 1 artiklan 2 alakohdan e alakohdassaIX Toiminta, jota tarkoitetaan 1 artiklan 3 alakohdassa!
B1979L0267 — FI — 01.01.1986 — 002.001 — 22