2008R0900 — FI — 15.07.2011 — 002.001

Tämä asiakirja on ainoastaan dokumentointitarkoituksiin. Toimielimet eivät vastaa sen sisällöstä.

►B KOMISSION ASETUS (EY) N:o 900/2008, annettu 16 päivänä syyskuuta 2008, tiettyjä maataloustuotteista valmistettuja tavaroita koskevan tuontijärjestelmän soveltamiseksi tarvittavista määritysmenetelmistä ja muista teknisistä säännöksistä (Kodifioitu toisinto) (EYV L 248, 17.9.2008, p.8)

Muutettu:









▼B

KOMISSION ASETUS (EY) N:o 900/2008,

annettu 16 päivänä syyskuuta 2008,

tiettyjä maataloustuotteista valmistettuja tavaroita koskevan tuontijärjestelmän soveltamiseksi tarvittavista määritysmenetelmistä ja muista teknisistä säännöksistä

(Kodifioitu toisinto)







EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen, ottaa huomioon tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23 päivänä heinäkuuta 1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 ( 1 ) ja erityisesti sen 9 artiklan, sekä katsoo seuraavaa: (1) Tietyistä maataloustuotteista valmistettuihin tavaroihin sovellettavasta kauppajärjestelmästä annetun asetuksen (ETY) N:o 3033/80 soveltamiseksi tarvittavista analyysimenetelmistä ja muista teknisistä säännöksistä 22 päivänä joulukuuta 1987 annettua komission asetusta (ETY) N:o 4154/87 ( 2 ) on muutettu huomattavilta osilta ( 3 ). Sen vuoksi olisi selkeyden ja järkeistämisen takia kodifioitava mainittu asetus. (2) Tiettyihin maataloustuotteiden valmistuksessa tuotettuihin tavaroihin sovellettavasta kauppajärjestelmästä 6 päivänä joulukuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 3448/93 ( 4 ) soveltamisalaan kuuluvien tavaroiden yhdenmukaisen kohtelun varmistamiseksi yhteisöön tuonnin yhteydessä olisi määriteltävä määritysmenetelmät ja muut teknisluonteiset säännökset ottaen huomioon tieteen ja tekniikan kehitys. (3) Tässä asetuksessa säädetyt toimenpiteet ovat tullikoodeksikomitean tariffi- ja tilastonimikkeistöjaoston lausunnon mukaiset, sekä katsoo seuraavaa: ON ANTANUT TÄMÄN ASETUKSEN:







▼M2

1 artikla

Soveltamisala

Tässä asetuksessa säädetään seuraavista:

a) neuvoston asetuksen (EY) N:o 1216/2009 ( 5 ) 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettujen maataloustuotteiden sisällön määrittämisessä käytetty menettelytapa ja määritysmenetelmät tai tuotteiden erityiset osatekijät, joiden katsotaan olevan osa asetuksen (EY) N:o 1216/2009 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja tuotuja tavaroita.

b) asetuksen (EY) N:o 1216/2009 soveltamiseksi käytetyt määritysmenetelmät tiettyjen tavaroiden tuonnissa tai asetuksen (ETY) N:o 2658/1987 liitteen I tai komission täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 514/2011 ( 6 ) soveltamiseksi käytetyt määritysmenetelmät, tai määritysmenetelmän puuttuessa, toteutettavien määritystoimenpiteiden luonne tai sovellettavan menetelmän periaate.

▼B

2 artikla

▼M2

Sisällön laskenta

▼B

►M2 Asetuksen (EU) N:o 514/2011 liitteen III alaviitteissä 1, 2 ja 3 ja asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I olevan 3 osan I jakson 1 liitteen 1 taulukon alaviitteissä 1, 2 ja 3 olevien määritelmien mukaisesti maitovalkuaispitoisuuden, tärkkelys/glukoosipitoisuuden ja sakkaroosi/inverttisokeri/isoglukoosipitoisuuden osalta käytetään seuraavia kaavoja, menettelyjä ja menetelmiä:

a) asetuksen (EU) N:o 514/2011 liitteiden II ja III soveltamiseksi;

b) määritettäessä maitorasvapitoisuutta, maitovalkuaispitoisuutta, tärkkelys/glukoosipitoisuutta, ja sakkaroosi/inverttisokeri/isoglukoosipitoisuutta asianmukaisen maatalouden maksuosan, sokereista kannettavan lisätullin ja jauhoista kannettavan lisätullin valitsemiseksi, kun kyseessä on asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I olevan I jakson 2 ja 3 osassa tarkoitettu muu kuin etuuskohteluun oikeuttava tuonti. ◄ 1. Tärkkelys/glukoosipitoisuus (sellaisenaan olevan tavaran 100 % tärkkelyspitoisuutena ilmaistuna) a) (Z – F) × 0,9, kun glukoosipitoisuus on vähintään yhtä suuri kuin fruktoosipitoisuus, tai b) (Z – G) × 0,9, kun glukoosipitoisuus on pienempi kuin fruktoosipitoisuus kun: Z = tämän asetuksen liitteessä I kuvatulla menetelmällä määritetty glukoosipitoisuus; F = HPLC:llä (suuren erotuskyvyn nestekromatografia) määritetty fruktoosipitoisuus; G = HPLC:llä määritetty glukoosipitoisuus. Kun laktoosihydrolysaatin esiintyminen on a alakohdan mukaisesti ilmeinen ja/tai havaitaan galaktoosimääriä, (HPLC:llä määritettyä) galaktoosipitoisuutta vastaava (HPLC:llä määritetty) glukoosipitoisuus vähennetään glukoosin kokonaispitoisuudesta (Z) ennen muita laskutoimenpiteitä. 2. Sakkaroosi/inverttisokeri/isoglukoosipitoisuus (sellaisenaan olevan tavaran sakkaroosipitoisuutena ilmaistuna) a) S + (2F) × 0,95, kun glukoosipitoisuus on vähintään yhtä suuri kuin fruktoosipitoisuus; b) S + (G + F) × 0,95, kun glukoosipitoisuus on pienempi kuin fruktoosipitoisuus kun: S = HPLC llä määritetty sakkaroosipitoisuus; F = HPLC llä määritetty fruktoosipitoisuus; G = HPLC llä määritetty glukoosipitoisuus. Kun laktoosihydrolysaatin esiintyminen on ilmeinen ja/tai havaitaan laktoosi- ja galaktoosimääriä, galaktoosipitoisuutta vastaava glukoosipitoisuus (HPLC:llä määritettynä) vähennetään glukoosipitoisuudesta (G) ennen muita laskutoimenpiteitä. 3. Maitorasvapitoisuus a) Jollei b alakohdan säännöksistä muuta johdu, sellaisenaan olevan tavaran maitorasvapitoisuus on määritettävä vetykloridihapolla tapahtuvan hydrolyysin jälkeen tapahtuvalla uuttomenetelmällä. b) Kun tavaran koostumuksesta ilmoitetaan myös muita rasvoja kuin maitorasvoja, sovelletaan seuraavaa menettelyä: — määritetään a alakohdan mukaisesti sellaisenaan olevan tavaran kokonaisrasvapitoisuus painoprosentteina, — maitorasvat määritetään käyttäen petrolieetterillä tapahtuvaa uuttomenetelmää, jota edeltää vetykloridihapolla tapahtuva hydrolyysi ja jota edelleen seuraa rasvahappojen metyyliestereiden käyttö kaasukromatografiaan. Jos maitorasvoja havaitaan, niiden suhteellinen osuus lasketaan kertomalla metyylibutyraatin suhteellinen osuus 25:llä, ja näin saatu arvo kerrotaan sellaisenaan olevan tavaran kokonaisrasvapitoisuuden painoprosentilla ja jaetaan 100:lla. 4. Maitovalkuaispitoisuus a) Jollei b alakohdan säännöksistä muuta johdu, sellaisenaan olevan tavaran maitovalkuaispitoisuus lasketaan kertomalla (Kjeldahlin menetelmällä määritetty typpipitoisuus) tekijällä 6,38. b) Kun tavaran koostumuksesta ilmoitetaan myös muita kuin maitovalkuaista sisältäviä ainesosia: — kokonaistyppipitoisuus painoprosentteina määritetään Kjeldahlin menetelmällä, — maitovalkuaispitoisuus lasketaan a alakohdan mukaisesti vähentämällä kokonaistyppipitoisuudesta muita kuin maitovalkuaista vastaava typpipitoisuus.

3 artikla

▼M2

Tavaroiden luokittelu

▼B

►M2 Asetuksen (EU) N:o 514/2011 liitteen I ja asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteen I soveltamiseksi seuraavien tavaroiden luokittelussa käytetään seuraavia menetelmiä ja menettelyjä: ◄

1. CN-koodeihin 0403 10 51–0403 10 59, 0403 10 91–0403 10 99, 0403 90 71–0403 90 79 ja 0403 90 91–0403 90 99 kuuluvien tavaroiden luokitustarkoituksiin määritetään maitorasvapitoisuus tämän asetuksen 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla menetelmällä;

▼M2

2. CN-koodeihin 1704 10 10, 1704 10 90 ja 1905 20 10–1905 20 90 kuuluvien tavaroiden luokitustarkoituksiin määritetään sakkaroosipitoisuus, sakkaroosina ilmaistu inverttisokeri mukaan lukien, HPLC-menetelmällä; (sakkaroosina ilmaistu inverttisokeri tarkoittaa yhtä suurten glukoosi- ja fruktoosimäärien summaa kerrottuna luvulla 0,95);

3. CN-koodeihin 1806 10 15–1806 10 90 kuuluvien tavaroiden luokitustarkoituksiin määritetään sakkaroosi/inverttisokeri/isoglukoosi-pitoisuus tämän asetuksen 2 artiklan 2 kohdassa annetun kaavan, menetelmän ja menettelyjen mukaisesti;

▼B

4. CN-koodeihin 3505 20 10–3505 20 90 kuuluvien tavaroiden luokitustarkoituksiin määritetään tärkkelyksen, dekstriinin tai muiden muunnettujen tärkkelysten pitoisuus tämän asetuksen liitteessä II annetulla menetelmällä;

5. CN-koodeihin 3809 10 10–3809 10 90 kuuluvien tavaroiden luokitustarkoituksiin määritetään amylaasiset aineet tämän asetuksen liitteessä II annetulla menetelmällä;

6. Joko CN-koodiin 1901 90 11 tai CN-koodiin 1901 90 19 kuuluvien tavaroiden luokitustarkoituksiin tehdään ero kuiva-aineeseen perustuen määritettynä kuivauksella 103 ± 2 °C lämpötilassa vakiopainoon;

7. CN-koodeihin 1902 19 10 ja 1902 19 90 kuuluvien tavaroiden luokitustarkoituksiin käytetään tämän asetuksen liitteessä III annettua menetelmää makaronivalmisteissa esiintyvien tavallisesta vehnästä valmistettujen jauhojen ja suurimoiden esiintymisen testaamiseksi;

8. CN-koodeihin 2905 44 11–2905 44 99 ja 3824 60 11–3824 60 99 kuuluvien tavaroiden sisältämän mannitolin ja D-glusitolin (sorbitolin) osuus määritetään HPLC:llä.

4 artikla

▼M2

Määritysseloste

▼B

1. Laaditaan määritysseloste.

2. Määritysselosteessa on oltava erityisesti:

— kaikki näytteen tunnistamiseen liittyvät tiedot,

— käytetty yhteisön menetelmä ja tarkka viittaus oikeudelliseen asiakirjaan, jossa siitä on säädetty tai tarvittaessa viittaus yksityiskohtaiseen menetelmään, jossa on eritelty tässä asetuksessa esitettyjen noudatettavien määritystoimenpiteiden luonne tai sovellettavan menetelmän periaate,

— tuloksiin mahdollisesti vaikuttaneet tekijät,

— määritystulokset ottaen huomioon käytetyssä menetelmässä sovellettu ilmaisumuoto sekä määrittämistä pyytäneiden tulli- tai hallintoviranomaisten tarpeiden saneleman ilmaisumuoto.

5 artikla

▼M2

Loppusäännökset

▼B

Kumotaan asetus (ETY) N:o 4154/87.

Viittauksia kumottuun asetukseen pidetään viittauksina tähän asetukseen liitteessä V olevan vastaavuustaulukon mukaisesti.

6 artikla

Tämä asetus tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.

Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa.

▼M1









LIITE I

Tärkkelyspitoisuuden ja tärkkelyksen hajoamistuotteiden, glukoosi mukaan luettuna, entsymaattinen määritys elintarvikkeissa käyttäen suuren erotuskyvyn nestekromatografiaa (HPLC)

1. Soveltamisala

Tässä menetelmässä selostetaan tärkkelyspitoisuuden ja tärkkelyksen hajoamistuotteiden pitoisuuden, glukoosi mukaan luettuna, määritys ihmisravinnoksi tarkoitetuissa elintarvikkeissa, jäljempänä ”tärkkelys”. Tärkkelyspitoisuus lasketaan glukoosista, joka määritetään kvantitatiivisesti käyttäen suuren erotuskyvyn nestekromatografiaa (HPLC), kun tärkkelys ja sen hajoamistuotteet on entsymaattisesti muunnettu glukoosiksi.

2. Glukoosin kokonaispitoisuuden ja tärkkelyksenä ilmaistun glukoosin kokonaispitoisuuden määrittely

Glukoosin kokonaispitoisuus tarkoittaa arvoa Z, siten kuin se lasketaan tämän liitteen 7.2.1 kohdassa. Se edustaa tärkkelyksen ja kaikkien sen hajoamistuotteiden, glukoosi mukaan luettuna, pitoisuutta.

Asetuksen (EY) N:o 1460/96 liitteessä III määritelty tärkkelys-/glukoosipitoisuus lasketaan tämän asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa esitetyn mukaisesti glukoosin kokonaispitoisuuden Z perusteella.

Komission asetuksen (EY) N:o 1043/2005 ( 7 ) liitteessä IV olevassa sarakkeessa 3 määritelty tärkkelys- (tai dekstriini-)pitoisuus lasketaan komission asetuksen (EY) N:o 904/2008 ( 8 ) 2 artiklan 2.1 kohdassa esitetyn mukaisesti glukoosin kokonaispitoisuuden Z perusteella.

Tämän liitteen 1 kohdassa tarkoitettu tärkkelyspitoisuus tarkoittaa arvoa E, siten kuin se lasketaan tämän liitteen 7.2.2. kohdassa. Se ilmaistaan massaprosentteina (%, m/m). Se vastaa glukoosin kokonaispitoisuutta Z tärkkelyksenä ilmaistuna. Arvo E ei vaikuta edellä mainittuihin laskelmiin.

3. Periaate

Näytteet homogenoidaan ja suspendoidaan veteen. Näytteessä oleva tärkkelys ja sen hajoamistuotteet muunnetaan entsymaattisesti glukoosiksi kahdessa vaiheessa:

1. Tärkkelys ja sen hajoamistuotteet muunnetaan osittain liukoisiksi glukoosiketjuiksi käyttäen lämpöstabiilia alfa-amylaasia 90 °C:ssa. Jotta muunnos olisi tehokas, on näytteiden oltava kokonaan liuenneina tai hyvin pieniä kiinteitä hiukkasia sisältävänä lietteenä.

2. Liukoiset glukoosiketjut muunnetaan glukoosiksi käyttäen amyloglukosidaasia 60 °C:ssa.

Tuotteet, joiden proteiini- tai rasvapitoisuus on suuri, selkeytetään ja suodatetaan.

Sokerien määritys tehdään HPLC:llä.

Koska sakkaroosi voi osittain invertoitua entsymaattisen käsittelyn aikana, vapaat sokerit määritetään myös HPLC:llä korjatun glukoosipitoisuuden laskemiseksi.

4. Reagenssit ja muut tarvikkeet

Käytetään analyyttistä laatua olevia reagensseja ja demineralisoitua vettä.

4.1 Glukoosi, väh. 99 %.

4.2 Fruktoosi, väh. 99 %.

4.3 Sakkaroosi, väh. 99 %.

4.4 Maltoosimonohydraatti, väh. 99 %.

4.5 Laktoosimonohydraatti, väh. 99 %.

4.6 Lämpöstabiilin alfa-amylaasin (1,4-alfa-D-glukaaniglukanohydrolaasi) liuos, jonka aktiivisuus on noin 31 000 U/ml (1 U vapauttaa 1,0 milligramman maltoosia tärkkelyksestä 3 minuutissa pH:n ollessa 6.9 ja lämpötilan 20 °C). Tämä entsyymi voi sisältää vain vähäisen määrän epäpuhtauksia (esim. glukoosia tai sakkaroosia) ja muita häiritseviä entsyymejä. Säilytyslämpötila on noin 4 °C. Vaihtoehtoisesti voidaan käyttää muista lähteistä saatuja alfa-amylaasivalmisteita, jos ne tuottavat vastaavan entsyymiaktiivisuuden omaavan lopullisen liuoksen.

4.7 Jauheena oleva Aspergillus nigeristä saatu amyloglukosidaasi (1,4-alfa-D-glukaaniglukohydrolaasi), jonka aktiivisuus on noin 120 U/mg tai noin 70 U/mg (1 U vapauttaa 1 mikromoolin glukoosia tärkkelyksestä minuutissa pH:n ollessa 4.8 ja lämpötilan 60 °C). Tämä entsyymi voi sisältää vain vähäisen määrän epäpuhtauksia (esim. glukoosia tai sakkaroosia) ja muita häiritseviä entsyymejä (esim. invertaasia). Säilytyslämpötila on noin 4 °C. Vaihtoehtoisesti voidaan käyttää muista lähteistä saatuja alfa-amylaasivalmisteita, jos ne tuottavat vastaavan entsyymiaktiivisuuden omaavan lopullisen liuoksen.

4.8 Sinkkiasetaattidihydraatti, p.a.

4.9 Kaliumheksasyanoferraatti(II), (K4[Fe(CN)]6.3H2O), extra pure –laatua.

4.10 Vedetön natriumasetaatti, analyysilaatua.

4.11 Jääetikka, 96 % (v/v).

4.12 Natriumasetaattipuskuri (0,2 mol/l). Punnitaan dekanterilasiin 16,4 g natriumasetaattia (4.10 kohta). Liuotetaan veteen ja huuhdellaan 1 000 ml:n mittapulloon. Laimennetaan merkkiin vedellä ja säädetään pH arvoon 4.7 etikkahapolla (käytetään pH-mittaria (5.7 kohta)). Liuos on käyttökelpoinen enintään 6 kk säilytettynä 4 °C:ssa.

4.13 Amyloglukosidaasiliuos. Valmistetaan liuos amyloglukosidaasijauheesta (4.7 kohta) käyttäen natriumasetaattipuskuria (4.12 kohta). Entsyymiaktiivisuuden on oltava riittävä ja näytteessä olevaa tärkkelyspitoisuutta vastaava (esimerkiksi noin 600 U/ml:n aktiivisuus saadaan, kun 0,5 g amyloglukosidaasijauhetta, jonka aktiivisuus on 120 U/mg (4.7 kohta), liuotetaan 100 ml:an lopputilavuuteen 1 g näytteen tärkkelysmäärää kohti). Valmistetaan välittömästi ennen käyttöä.

4.14 Vertailuliuokset. Valmistetaan sokerien HPLC-analyysissä tavallisesti käytettävät glukoosin, fruktoosin, sakkaroosin, maltoosin ja laktoosin vesiliuokset.

4.15 Selkeytysreagenssi (Carrez I). Liuotetaan 219,5 g sinkkiasetaattia (4.8 kohta) veteen dekanterilasissa. Siirretään huuhtelemalla 1 000 ml:n mittapulloon ja lisätään 30 ml etikkahappoa (4.11 kohta). Sekoitetaan hyvin ja täytetään vedellä merkkiin. Liuos on käyttökelpoinen enintään 6 kuukautta huoneenlämmössä säilytettynä. Myös muita Carrez’n liuosta vastaavia selkeytysliuoksia voidaan käyttää.

4.16 Selkeytysreagenssi (Carrez II). Liuotetaan 106,0 g kaliumheksasyanoferraattia(II) (4.9 kohta) veteen dekanterilasissa. Siirretään huuhtelemalla 1 000 ml:n mittapulloon. Sekoitetaan hyvin ja täytetään vedellä merkkiin. Liuos on käyttökelpoinen enintään 6 kuukautta huoneenlämmössä säilytettynä. Myös muita Carrez’n liuosta vastaavia selkeytysliuoksia voidaan käyttää.

4.17 HPLC:n liikkuva faasi. Valmistetaan sokerien HPLC-analyysissä tavanomaisesti käytetty liikkuva faasi. Jos käytetään aminopropyyli-piihappogeelipylvästä, tavanomainen liikkuva faasi on esim. HPLC-laatuisen veden ja asetonitriilin seos.

5. Välineistö

5.1 Tavanomaisia laboratoriolasiastioita.

5.2 Laskostettuja suodattimia, esim. 185 mm.

5.3 Ruiskusuodattimia, 0,45 μm, vesiliuoksille.

5.4 HPLC-laitteen näytteenkäsittelylaitteeseen sopivia näyteampulleja.

5.5 100 ml:n mittapulloja.

5.6 Muoviruiskuja, 10 ml.

5.7 pH-mittari.

5.8 Analyysivaaka.

5.9 Termostoitu vesihaude, joka voidaan säätää sekä 60 °C:een että 90 °C:een.

5.10 Sokerianalyysiin sopiva HPLC-laitteisto.

6. Suoritus

6.1 Näytteen valmistus erityyppisistä tuotteista

Tuote homogenoidaan.

6.2 Näytteen määrä

Näytteen määrä arvioidaan ilmoitettujen ainesosien määrien ja HPLC-analyysin olosuhteiden (glukoosin vertailuliuoksen pitoisuus) perusteella, ja se saa olla enintään

Punnitaan näyte 0,1 mg:n tarkkuudella.

6.3 Nollakokeen määritys

Nollakoe määritetään tekemällä täydellinen analyysi (6.4 kohdan mukaisesti) ilman näytettä. Nollakoetta käytetään tärkkelyspitoisuuden laskemisessa (7.2 kohta).

6.4 Analyysi

6.4.1 Näytteiden valmistus

Homogenoidaan näyte ravistamalla tai sekoittamalla. Valittu näytemäärä (6.2 kohta) punnitaan mittapulloon (5.5 kohta), johon lisätään noin 70 ml lämmintä vettä.

Kun aine on liuennut tai lietteenä, lisätään 50 mikrolitraa lämpöstabiilia alfa-amylaasia (4.6 kohta) ja kuumennetaan 90 °C:ssa 30 minuuttia vesihauteessa (5.9 kohta). Jäähdytetään mahdollisimman nopeasti 60 asteeseen vesihauteessa ja lisätään 5 ml amyloglukosidaasiliuosta (4.13 kohta). Jos näyte voi vaikuttaa reaktioliuoksen pH-arvoon, pH-arvoa on säädettävä tarvittaessa välille 4.6–4.8. Annetaan reagoida 60 minuuttia 60 °C:ssa. Jäähdytetään näytteet huoneenlämpöisiksi.

6.4.2. Selkeyttäminen

Sellaiset näytteet, joiden proteiini- tai rasvapitoisuus on suuri, on tarpeen selkeyttää lisäämällä 1 ml Carrez I -liuosta (4.15 kohta) näyteliuokseen. Ravistamisen jälkeen lisätään 1 ml Carrez II -liuosta (4.16 kohta). Ravistetaan näytettä uudelleen.

6.4.3. Käsittely HPLC-analyysia varten

Mittapullossa oleva näyte laimennetaan merkkiin vedellä, homogenoidaan ja suodatetaan laskostetun suodattimen (5.2 kohta) läpi. Näyteuute otetaan talteen.

Uutteet suodatetaan ruiskusuodattimen (5.3 kohta) läpi ruiskulla (5.6 kohta), joka on huuhdeltu uutteella. Suodokset kerätään ampulleihin (5.4 kohta).

6.5 Kromatografia

HPLC suoritetaan sokerianalyysille tavanomaiseen tapaan. Jos HPLC-analyysi osoittaa maltoosijäämiä, tärkkelys ei ole muuntunut kokonaan, minkä seurauksena glukoosin saanto on liian pieni.

7 Tulosten laskeminen ja ilmoittaminen

7.1 HPLC-tulosten laskeminen

Tärkkelyspitoisuuden laskemiseksi tarvitaan kahden HPLC-analyysin tulokset: näytteessä ennen entsymaattista käsittelyä olevat sokerit (”vapaat sokerit”) ja entsymaattisen käsittelyn jälkeen olevat sokerit (kuten tässä menetelmässä kuvataan). Lisäksi on tehtävä nollakoemääritys, jotta tulos voidaan korjata entsyymeissä olevien sokerien osalta.

HPLC-analyysissä piikin pinta-ala määritetään integroimalla, ja pitoisuus lasketaan vertailuliuosten (4.14 kohta) kanssa tehdyn kalibroinnin avulla. Nollakokeessa oleva glukoosikonsentraatio (g/100 ml) vähennetään entsymaattisen käsittelyn jälkeen mitatusta glukoosikonsentraatiosta (g/100 ml). Lopuksi sokerien pitoisuus (g sokeria/100 g:ssa näytettä) lasketaan käyttäen näytteen punnittua määrää, mistä saadaan tulokseksi:

1) HPLC-analyysistä ennen entsymaattista käsittelyä saadaan vapaiden sokerien pitoisuus (g/100 g): — glukoosi G — fruktoosi F — sakkaroosi S

2) HPLC-analyysistä entsymaattisen käsittelyn jälkeen saadaan sokerien pitoisuus (g/100 g): — glukoosi nollakoekorjauksen jälkeen (Ge cor) — fruktoosi Fe — sakkaroosi Se

7.2 Tärkkelyspitoisuuden laskeminen

7.2.1 Glukoosin kokonaispitoisuuden ”Z” laskeminen

Jos fruktoosin määrä entsymaattisen käsittelyn jälkeen (Fe) on suurempi kuin fruktoosin määrä ennen entsymaattista käsittelyä (F), on näytteessä ollut sakkaroosi osittain muuntunut fruktoosiksi ja glukoosiksi. Tämä tarkoittaa sitä, että on tehtävä korjaus vapautuneen glukoosin (Fe – F) osalta.

Z, lopullinen glukoosipitoisuus korjauksen jälkeen, ilmaistuna g/100 g:

Z = (Ge cor) – (Fe – F)

7.2.2 Tärkkelyksenä ilmaistun glukoosin kokonaispitoisuuden laskeminen

E, ”tärkkelys” pitoisuus ilmaistuna g/100 g:

E = [(Ge cor) – (Fe – F)] × 0,9

8. Tarkkuus

Tässä kohdassa esitetään menetelmän tarkkuutta koskevan kahdella näytteellä toteutetun laboratorioidenvälisen testin tiedot. Ne kuvaavat tässä liitteessä selostettuun menetelmään kohdistettavia vaatimuksia.

Laboratorioidenvälisen testin tulokset (tiedoksi)

Vuonna 2008 tehtiin monilaboratoriotesti, johon Euroopan tullilaboratoriot osallistuivat.

Tarkkuutta koskevien tietojen arvioinnissa käytettiin teosta ”Protocol for the design, conduct and interpretation of method-performance studies”, W. Horwitz, (IUPAC technical report), Pure & Appl. Chem., Vol. 67, No2, PP.331-343, 1995.

Jäljempänä oleva taulukko sisältää tarkkuutta koskevat tiedot.







Näytteet 1: 2: Z näyte 1 Z näyte 2 Laboratorioiden lukumäärä 41 42 Laboratorioiden määrä harha-arvojen eliminoinnin jälkeen 38 39 Keskiarvo (massaprosenttia) 29,8 55,0 Toistettavuuden keskihajonta sr (massaprosenttia) 0,5 0,5 Uusittavuuden keskihajonta sR (massaprosenttia) 1,5 2,3 Toistettavuusraja r (massaprosenttia) 1,4 1,4 Uusittavuusraja R (massaprosenttia) 4,2 6,6

▼B









LIITE II

CN-koodeihin 3505 20 10–3505 20 90 kuuluvien tavaroiden tärkkelysten tai dekstriinien tai muiden muunnettujen tärkkelysten pitoisuuden ja CN-koodeihin 3809 10 10–3809 10 90 kuuluvien tavaroiden amylaasisten aineiden pitoisuuden määritys

I PERIAATE

Tärkkelys muutetaan happohydrolyysilla pelkistäviksi sokereiksi, jotka määritetään tilavuuteen perustuen Fehlingin liuosta käyttäen.

II VÄLINEISTÖ JA REAGENSSIT

1. Noin 250 ml:n pullo;

2. 200 ml mittapullo;

3. 25 ml mittabyretti;

4. Vetykloridihappo, tiheys 1,19;

5. Kaliumhydroksidiliuos;

6. Väriä poistava puuhiili;

7. Fehlingin liuos;

8. Metyleenisininen liuos (1 %).

III MENETELMÄ

Noin 1 g tärkkelystä sisältävä näyte laitetaan 250 ml:n pulloon. Lisätään 100 ml tislattua vettä ja 2 ml vetykloridihappoa. Saatetaan kiehuvaksi ja refluksoidaan 3 tuntia.

Siirretään pullon sisältö ja huuhtelunesteet 200 ml:n mittapulloon. Jäähdytetään ja tehdään lähes neutraaliksi kaliumhydroksidiliuoksella. Lisätään tislattua vettä 200 ml:ksi ja suodatetaan pienen määrän väriä poistavan puuhiilen läpi.

Tämän jälkeen liuos kaadetaan mittabyrettiin ja pelkistetään 10 ml Fehlingin liuosta seuraavalla menetelmällä:

Noin 250 ml:n tasapohjaiseen pulloon kaadetaan 10 ml Fehlingin liuosta (5 ml liuosta A ja 5 ml liuosta B). Ravistetaan, kunnes liuos on kirkas ja lisätään 40 ml tislattua vettä ja pieni määrä kvartsia tai hohkakiveä.

Asetetaan pullo neliön muotoiselle asbestilevylle, jossa on halkaisijaltaan noin 6 cm pyöreä reikä keskellä, asbestin ollessa puolestaan metallilankaverkkopalan päällä. Kuumennetaan pulloa sellaisella nopeudella, että neste alkaa kiehua noin 2 minuutin kuluttua.

Byretistä lisätään kiehuvaan nesteeseen vähitellen sokeriliuosta, kunnes Fehlingin liuoksen sininen väri tulee tuskin havaittavaksi; sitten lisätään 2 tai 3 pisaraa metyleenisinistä liuosta indikaattoriksi ja titrataan loppuun lisäämällä edelleen sokeriliuosta tipoittain, kunnes indikaattorin sininen väri häviää.

Suurempaa tarkkuutta varten toistetaan titraus samoissa olosuhteissa, mutta lisäämällä katkoitta lähes koko määrä Fehlingin liuoksen pelkistämiseksi tarvittavasta sokeriliuoksesta. Tässä toisessa titrauksessa Fehlingin liuoksen olisi pelkistyttävä 3 minuutissa. Jatketaan kiehuttamista edelleen täsmälleen 2 minuuttia lisäten reagenssi minuutissa tipoittain kiehuvaan liuokseen, kunnes sininen väri katoaa.

Näytteen sisältämän tärkkelyksen painoprosentti määritetään seuraavalla kaavalla:

% tärkkelystä = ((T × 200 × 100)/(n × p)) × 0,95

jossa:

T = on vedettömän dekstroosin määrä grammoina, joka vastaa 10 ml Fehlingin liuosta (5 ml liuosta A ja 5 ml liuosta B). Tämä tiitteri vastaa 0,04945 g vedetöntä dekstroosia, kun liuos A sisältää 17,636 g kuparia litraa kohden;

n = on titraukseen käytetyn sokeriliuoksen ml-määrä;

p = on näytemäärän paino;

0,95 = on vedettömän dekstroosin muunnostekijä tärkkelykseksi.

IV FEHLINGIN LIUOSTEN VALMISTUS

Liuos A : Mittapullossa liuotetaan 69,278 g puhdasta kiteistä kuparisulfaattia – analyysilaatua (CuSO4 5H2O) – jossa ei ole rautaa, veteen ja täytetään tilavuudeksi 1 litra tislatulla vedellä. Tämän liuoksen täsmällinen pitoisuus on tarkastettava kuparin kvantitatiivisella määrityksellä.

Liuos B : Mittapullossa liuotetaan 100 g natriumhydroksidia ja 346 g natriumkaliumtartraattia (Rochellen suolaa) tislattuun veteen ja täytetään tilavuudeksi 1 litra tislatulla vedellä.

Nämä kaksi liuosta A ja B sekoitetaan yhtä suurina määrinä välittömästi ennen käyttöä. 10 ml Fehlingin liuosta (5 ml liuosta A ja 5 ml liuosta B) pelkistetään täysin III kohdassa kuvatuissa olosuhteissa 0,04945 g:lla vedetöntä dekstroosia.









LIITE III

Hienojen tai karkeiden vehnäjauhojen havaitseminen makaronissa, spagetissa ja vastaavissa tuotteissa (pasta)

(Youngin ja Gillesin menetelmän mukaisesti, Bernaertsin ja Grunerin muuttamana)

I PERIAATE

Määritettävän pastanäytteen uute valmistetaan käyttäen polaaritonta liuotinta.

Tämä uute kromatografoidaan silikageelin ohutkerroksesta jakeiden eri vyöhykkeissä esiintyvien sterolien erottamiseksi.

Kirkkaanväristen vyöhykkeiden määrän mukaan on mahdollista määrittää, onko tutkittava tuote valmistettu ainoastaan durumvehnästä vai hienosta vehnäjauhosta vai näiden kahden seoksesta. On myös mahdollista määrittää, onko lisätty munia.

II VÄLINEISTÖ JA REAGENSSIT

1. Homogenisaattori tai jauhin rouheen saamiseksi, joka läpäisee 0,200 mm silmäisen standardiseulan;

2. Standardiseula, jossa 0,200 mm silmäkoko;

3. Haihdutin vesihauteella alennetussa paineessa haihduttamiseksi;

4. Lasilevy, alumiinilevy tai muu soveltuva tausta kooltaan 20 cm × 20 cm, päällystettynä ohuella silikageelikerroksella. Jos ohutkerros on valmistettava, olisi käytettävä silikageeliä sekoitettuna noin 13 % kipsilaastin kanssa, ja se olisi levitettävä 0,25 mm kerroksena soveltuvan laitteen avulla valmistajan ohjeiden mukaisesti;

5. Mikropipetti 20 mikrolitran mittaamiseksi;

6. Kannellinen säiliö, joka soveltuu kromatogrammien kehittämiseen;

7. Sumutuskoje;

8. Petrolieetteriä, jonka kiehumispiste on välillä 40–60 °C, toistotislattuna ennen käyttöä;

9. Vedetöntä etyylieetteriä määritystä varten;

10. Hiilitetrakloridia kromatografiaa varten, toistotislattuna ennen käyttöä;

11. Fosfomolybdeenihappoa määritystä varten;

12. 94° etyylialkoholia.

III MENETELMÄ

Jauhetaan noin 20 g määritettävää näytettä siten, että se läpäisee kokonaisuudessaan seulan. Laitetaan näyte Erlenmeyer-pulloon ja peitetään 150 ml:lla petrolieetteriä. Jätetään normaaliin lämpötilaan seuraavaksi päiväksi. Ravistellaan silloin tällöin.

Tämän jälkeen suodatetaan Buchner-suppilon läpi, jossa on suodatuksen apuainetta tai sintrattu suodatin. Näin saatu kirkas liuos siirretään asteittain 100 ml:n kalibroituun pulloon. Haihdutetaan liuotin alennetussa paineessa kuumentamalla pulloa vesihauteessa 40–50 °C:ssa. Kun liuotin on haihtunut, kuumennetaan alennetussa paineessa edelleen 10 minuuttia.

Kun pullo on jäähtynyt, määritetään uutteen paino. Laimennetaan uute etyylieetterillä suhteessa 1 ml etyylieetteriä 60 mg uutetta kohden.

Aktivoidaan ohutkerrokset nostamalla niiden lämpötila 130 °C:seen 3 tunniksi. Annetaan jäähtyä silikageeliä sisältävässä eksikaattorissa. Levyt, joita ei käytetä välittömästi voidaan säilyttää samassa eksikaattorissa.

Lisätään tipoittain 20 mikrolitraa kirkasta liuosta vakioleveyksisen vyöhykkeen muodostamiseksi, pituudeltaan 3 cm, mieluiten vasta aktivoidun kerroksen päälle. Annetaan liuottimen haihtua.

Kehitetään kromatogrammi normaalissa lämpötilassa hiilitetrakloridilla käyttäen kromatogrammisäiliötä, jonka seinämät on peitetty liuottimessa liotetulla suodatinpaperilla. Noin tunnin kuluttua liuotin saavuttaa 18 cm korkeuden. Poistetaan levy ja jätetään liuotin haihtumaan avonaisesti. Vyöhykkeiden paremmin erottamiseksi kromatogrammi kehitetään toiseen kertaan. Annetaan liuottimen jälleen haihtua avonaisesti.

Sumutetaan ohut silikageelikerros etyylialkoholissa olevalla 20 % fosfomolybdeenihappoliuoksella. Kerroksen värin on oltava tasaisen keltainen. Kehitetään vyöhykkeet kuumentamalla sumutettua levyä 110 °C:ssa 5 minuuttia.

IV KROMATOGRAMMIN TULKINTA

Jos kromatogrammissa esiintyy 1 pääasiallinen kirkasvärinen vyöhyke, jonka Rf on noin 0,4–0,5, kyseisen pastan valmistukseen käytetty vehnä on durumvehnää. Toisaalta, jos esiintyy 2 pääasiallista kirkkaudeltaan yhtäläistä vyöhykettä, käytetty raaka-aine on ollut hienoa vehnäjauhoa. Durumvehnän ja hienon vehnäjauhon seokset voidaan määrittää arvioimalla 2 vyöhykkeen suhteellista kirkkautta.

Jos esiintyy 3 vyöhykettä (löydetään 2 vyöhykettä korkeudella, jossa hienon vehnäjauhon pääasialliset vyöhykkeet sijaitsevat, sekä vyöhyke näiden välissä), pastaan on lisätty munia. Tällöin käytetty raaka-aine on durumvehnää, jos keskimmäinen vyöhyke on kirkkaampi kuin ylempi vyöhyke. Toisaalta, jos ylempi vyöhyke on keskimmäistä vyöhykettä kirkkaampi, käytetty raaka-aine on ollut hienoa vehnäjauhoa.









LIITE IV







Kumottu asetus ja sen muutos Komission asetus (ETY) N:o 4154/87 (EYVL L 392, 31.12.1987, s. 19). Komission asetus (EY) N:o 203/98 (EYVL L 21, 28.1.1998, s. 6).









LIITE V







Vastaavuustaulukko Asetus (ETY) N:o 4154/87 Tämä asetus 1–4 artikla 1–4 artikla 5 artikla — — 5 artikla 6 artikla 6 artikla Liitteet I, II ja III Liitteet I, II ja III — Liite IV — Liite V