02013Y0425(01) — FI — 21.04.2016 — 001.001

Tämä asiakirja on ainoastaan dokumentoinnin apuväline eikä sillä ole oikeudellista vaikutusta. Unionin toimielimet eivät vastaa sen sisällöstä. Säädösten todistusvoimaiset versiot on johdanto-osineen julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä ja ne ovat saatavana EUR-Lexissä. Näihin virallisiin teksteihin pääsee suoraan tästä asiakirjasta siihen upotettujen linkkien kautta.

►B EUROOPAN JÄRJESTELMÄRISKIKOMITEAN SUOSITUS, annettu 20 päivänä joulukuuta 2012, luottolaitosten rahoituksesta (EJRK/2012/2) (EUVL C 119 25.4.2013, s. 1)

Muutettu:









▼B

EUROOPAN JÄRJESTELMÄRISKIKOMITEAN SUOSITUS,

annettu 20 päivänä joulukuuta 2012,

luottolaitosten rahoituksesta

(EJRK/2012/2)

2013/C 119/01







OSA 1

SUOSITUKSET

Suositus A – Valvojien toteuttama rahoitusriskien ja rahoitusriskienhallinnan seuranta ja arviointi

1. Pankkivalvonnasta vastaavien kansallisten valvontaviranomaisten suositetaan tehostavan luottolaitoksissa ilmenevien rahoitusriskien ja likviditeettiriskien sekä luottolaitosten rahoitusriskienhallinnan arviointia, taseen rakenne laajasti huomioon ottaen, sekä erityisesti:

a) arvioivan luottolaitosten toimittamia rahoitussuunnitelmia ja niiden yhtäaikaista toteuttamiskelpoisuutta kussakin kansallisessa pankkijärjestelmässä, jokaisen laitoksen liiketoimintamalli ja riskinottohalukkuus huomioon ottaen;

b) seuraavan rahoitusrakenteiden kehitystä innovatiivisten rahoitusinstrumenttien tunnistamiseksi, pyytävän tietoa kyseisistä instrumenteista sekä analysoivan saatua tietoa sen ymmärtämiseksi, miten riskit siirtyvät finanssijärjestelmässä;

c) seuraavan yksityisasiakkaille myytävien, vakuuttamattomien talletuksen kaltaisten rahoitusinstrumenttien tasoa, kehitystä ja käyttäytymistä, sekä niiden mahdollisesti haitallisia vaikutuksia perinteisten talletusten kannalta.

2. Pankkivalvonnasta vastaavien kansallisten valvontaviranomaisten suositetaan seuraavan luottolaitosten suunnitelmia, joilla pyritään vähentämään riippuvuutta julkisen sektorin rahoituslähteistä, ja arvioivan tällaisten suunnitelmien yhtäaikaista toteuttamiskelpoisuutta kussakin kansallisessa pankkijärjestelmässä.

3. Kansallisten valvontaviranomaisten ja muiden viranomaisten, joilla on makrovakausvalvontatehtävä, suositetaan arvioivan luottolaitosten rahoitussuunnitelmien vaikutusta reaalitalouden luototukseen.

4. Jotta edistetään rahoitussuunnitelmien raportointia edellä 1, 2 ja 3 kohdissa olevien suositusten soveltamiseksi, EPV:n suositetaan kehittävän ohjeita yhdenmukaisista raportointimalleista ja määritelmistä sen olemassa olevia kuulemismenettelyjä noudattaen.

5. EPV:n suositetaan koordinoivan rahoitussuunnitelmien arviointia unionin tasolla, mukaan lukien luottolaitosten suunnitelmat, joilla pyritään vähentämään riippuvuutta julkisen sektorin rahoituslähteistä, ja arvioivan tällaisten suunnitelmien toteuttamiskelpoisuutta aggregoidusti unionin pankkijärjestelmän kannalta.

Suositus B – Varojen vakuussidonnaisuuden riskienhallinta laitoksissa

Pankkivalvonnasta vastaavien kansallisten valvontaviranomaisten suositetaan edellyttävän, että luottolaitokset:

1. Ottavat käyttöön riskienhallinnan menettelytapoja, joiden avulla määritetään niiden suhtautuminen varojen vakuussidonnaisuuteen, sekä menettelyjä ja kontrollitoimia, joiden avulla varmistetaan vakuuksien hallintaan ja varojen vakuussidonnaisuuteen liittyvien riskien tunnistaminen, seuranta ja hallinta riittävällä tavalla. Näissä menettelytavoissa tulisi ottaa huomioon jokaisen laitoksen liiketoimintamalli, jäsenvaltiot, joissa ne toimivat, rahoitusmarkkinoiden erityispiirteet ja makrotalouden tila. Jokaisen laitoksen asianmukaisten hallintoelinten olisi hyväksyttävä nämä menettelytavat.

2. Sisällyttävät vararahoitussuunnitelmiinsa strategioita, joilla puututaan merkityksellisistä stressitilanteista johtuviin ehdollisiin sidonnaisuuksiin; tällä tarkoitetaan mahdollisia, mutta epätodennäköisiä sokkeja, mukaan lukien luottolaitoksen luottoluokituksen alentaminen, vakuuksien arvon lasku ja vakuusvaatimusten korotus.

3. Perustavat yleisen seurantakehyksen, jonka avulla tuotetaan oikea-aikaista tietoa johdolle ja asianomaisille hallintoelimille

a) varojen vakuussidonnaisuuden tasosta, kehityksestä ja tyypeistä sekä niihin liittyvistä vakuussidonnaisuuden lähteistä, kuten vakuudellisesta rahoituksesta ja muista transaktioista;

b) varojen, jotka eivät ole vakuuskäytössä mutta kelpaavat vakuuskäyttöön määrästä, kehityksestä ja luottoluokituksesta erittelemällä vakuuskäyttöön soveltuvien varojen määrä sekä

c) stressiskenaarioista johtuvien lisävakuussidonnaisuuksien (ehdolliset vakuussidonnaisuudet) määrästä, kehityksestä ja tyypeistä.

Suositus C – Valvojien suorittama varojen vakuussidonnaisuuden seuranta

1. Pankkivalvonnasta vastaavien kansallisten valvontaviranomaisten suositetaan seuraavan tarkasti varojen vakuussidonnaisuuden tasoa, kehitystä ja tyyppejä osana valvontamenettelyjään ja erityisesti

a) arvioivan luottolaitosten seurantakehyksiä, menettelytapoja ja vararahoitussuunnitelmia vakuussidonnaisuuden ja vakuuksien hallinnan osalta;

b) seuraavan varojen vakuussidonnaisuuden tasoa, kehitystä ja tyyppejä sekä siihen liittyviä vakuussidonnaisuuden lähteitä, kuten vakuudellista rahoitusta ja muita transaktioita;

c) seuraavan vakuudettomien velkojien saatavilla olevien varojen, jotka eivät ole vakuuskäytössä mutta kelpaavat vakuuskäyttöön määrää, kehitystä ja luottoluokitusta sekä

d) seuraavan stressiskenaarioista johtuvien lisävakuussidonnaisuuksien (ehdolliset vakuussidonnaisuudet) määrää, kehitystä ja tyyppejä.

2. Pankkivalvonnasta vastaavien kansallisten valvontaviranomaisten suositetaan seuraavan ja arvioivan vakuuksien hallintaan ja varojen vakuussidonnaisuuteen liittyviä riskejä osana arviointiprosessiaan. Tässä arvioinnissa olisi otettava huomioon muut riskit, kuten luottoriskit ja rahoitusriskit, ja näitä riskejä pienentävät tekijät, kuten pääoma- ja likviditeettipuskurit.

3. Jotta edistetään varojen vakuussidonnaisuuden seurantaa, EPV:n suositetaan antavan ohjeita yhdenmukaisista raportointimalleista ja määritelmistä sen olemassa olevia kuulemismenettelyjä noudattaen.

4. EPV:n suositetaan seuraavan tarkasti varojen vakuussidonnaisuuden sekä varojen, jotka eivät ole vakuuskäytössä mutta kelpaavat vakuuskäyttöön tasoa, kehitystä ja tyyppejä unionin tasolla.

Suositus D – Markkinoiden avoimuus varojen vakuussidonnaisuuden osalta

1. EPV:n suositetaan kehittävän ohjeita luottolaitosten varojen vakuussidonnaisuuden avoimuusvaatimuksista. Näillä ohjeilla olisi varmistettava, että markkinoille annettu tieto on selkeää, helposti vertailtavissa olevaa ja asianmukaista. Luotettavien ja merkityksellisten tietojen annosta varojen laadun osalta on vain vähäistä kokemusta ja siksi EPV:n olisi noudatettava vaiheittaista lähestymistapaa tavoitteenaan siirtyä kattavampaan tiedonantosäännöstöön yhden vuoden jälkeen. Ohjeissa olisi edellytettävä luottolaitosten antavan

a) tiedot varojen vakuussidonnaisuuden ja varojen, jotka eivät ole vakuuskäytössä tasosta ja kehityksestä;

i) nämä tiedot olisi toimitettava vuosittain ja eriteltävä varojen tyypin perusteella ohjeiden hyväksyntää seuraavan vuoden ajan ja

ii) perustuen vuoden 2014 loppuun mennessä saatuihin kokemuksiin, suosituksen C täytäntöönpanosta saadut kokemukset mukaan luettuina, ohjeita olisi muutettava siten, että tiedot tulisi toimittaa puolivuosittain, ja täydennettävä vaatimuksella toimitettavien tietojen erittelemisestä varojen laadun mukaan edellyttäen, että EPV pitää tällaisen lisätiedonantovelvollisuuden perusteella tuotettavaa tietoa luotettavana ja merkityksellisenä;

b) vapaaehtoisen kertomuksen, jolla luottolaitokset toimittavat käyttäjille tiedot, jotka voivat olla hyödyllisiä kun arvioidaan varojen vakuussidonnaisuuden tärkeyttä luottolaitosten rahoitusmallissa.

2. Sovellettaessa 1 kohdan a alakohtaa suositetaan, että EPV tarkentaa ohjeilla annettavien tietojen piirteet tietoyksikköjen ja tiedonannossa tapahtuvien viiveiden osalta.

3. Kehittäessään näitä ohjeita EPV:n suositetaan

a) toimivan yhteistyössä EAMV:n kanssa, mikä mahdollistaa varojen vakuussidonnaisuutta koskevien IFRS:n vaatimusten hyödyntämisen;

b) ottavan huomioon keskeisten aihealueiden kehityksen, erityisesti ottaen huomioon likviditeettilainsäädäntökehyksen kehityksen ja

c) varmistavan, että keskuspankeille vakuudeksi annettujen varojen tasoa ja kehitystä sekä niiden maksuvalmiuden turvaamiseksi antaman rahoituksen määrää ei voida havaita.

Suositus E – Katetut joukkolainat ja muut varoja sitovat rahoitusinstrumentit

1. Kansallisten valvontaviranomaisten suositetaan yksilöivän katettuihin joukkolainoihin liittyvät hyvät käytännöt ja edistävän kansallisten sääntöjen yhdenmukaistamista.

2. EPV:n suositetaan koordinoivan kansallisten valvontaviranomaisten toimia, erityisesti mitä tulee vakuussammioiden laatuun, niiden pitämiseen erillään muista varoista, siihen miten katetut joukkolainat on suojattu maksukyvyttömyystapauksessa, vakuussammioihin vaikuttaviin saamisia ja velkoja koskeviin riskeihin sekä vakuussammioiden kokoonpanosta tiedottamiseen.

3. Seurattuaan katettujen joukkolainojen markkinoiden toimivuutta suhteessa hyviin käytäntöihin kahden vuoden ajan, EPV:n suositetaan arvioivan, onko tarkoituksenmukaista antaa hyviä käytäntöjä tukevia ohjeita tai suosituksia. Jos lainsäädäntöehdotus on EPV:n mielestä tarpeen, sen olisi raportoitava komissiolle ja ilmoitettava EJRK:lle asiasta.

4. EPV:n suositetaan arvioivan, onko olemassa muita varoja sitovia rahoitusinstrumentteja, joiden kohdalla hyvien käytäntöjen yksilöinnistä kansallisissa säännöissä olisi hyötyä. Jos EPV löytää tällaisia instrumentteja, sen tulisi i) koordinoida kansallisten valvontaviranomaisten toimia hyvien käytäntöjen yksilöimiseksi ja edistää niiden yhdenmukaistamista sekä ii) seuraavassa vaiheessa toimia katettuja joukkolainoja koskevien 3 kohdassa määritettyjen suositusten mukaisesti.

OSA 2

SOVELTAMINEN

1. Tulkinta

1. Tätä suositusta sovellettaessa käytetään seuraavia määritelmiä:

a) ’luottolaitoksella’ tarkoitetaan direktiivin 2006/48/EY 4 artiklan 1 kohdassa määriteltyä luottolaitosta ( 1 );

b) ’finanssijärjestelmällä’ tarkoitetaan asetuksessa (EU) N:o 1092/2010 määriteltyä finanssijärjestelmää;

c) ’kansallisella valvontaviranomaisella’ tarkoitetaan asetuksen (EU) N:o 1092/2010 1 artiklan 3 kohdan f alakohdassa määriteltyä toimivaltaista viranomaista tai sääntelyviranomaista. Jos kansallinen valvontaviranomainen ei ole toimivaltainen valvontaviranomainen, osoitetaan asianomainen suositus EKP:lle sen toimiessa yhteisessä valvontamekanismissa;

d) ’vakuussidonnaisilla varoilla’ tarkoitetaan varoja, jotka joko suoraan tai välillisesti on annettu vakuudeksi tai joita käytetään järjestelyssä, jonka tarkoituksena on suojata tai taata taloustoimi tai vähentää sen luottoriskiä;

e) ’innovatiivisella rahoitusinstrumentilla’ tarkoitetaan instrumenttia, jonka käyttäytymisestä on sen uutuuden johdosta saatavilla vain vähän tietoa erityisesti stressitilanteessa, mikä altistaa luottolaitokset piiloriskeille, kuten likviditeetti- ja rahoituskriiseille ja oikeudellisille tai maineeseen liittyville riskeille;

f) ’vakuuttamattomalla talletuksen kaltaisella rahoitusinstrumentilla’ tarkoitetaan rahoitusinstrumenttia, joka voi muistuttaa talletusta, mutta johon liittyy talletuksesta eroava riski sen johdosta, että rahoitusinstrumentti ei kuulu talletusten vakuusjärjestelmään;

g) ’talletuksella’ tarkoitetaan direktiivin 94/19/EY ( 2 ) 1 artiklan 1 kohdassa määriteltyä talletusta;

h) ’kestävällä rahoitusrakenteella’ tarkoitetaan rahoitusrakennetta, jota voidaan ylläpitää ilman julkisen vallan väliintuloa ja jonka puitteissa rahoituksen hinta ei vaikuta laitoksen elinkelpoisuuteen.

2. Liite on tämän suosituksen erottamaton osa. Jos suosituksen varsinainen teksti ja liite ovat ristiriidassa keskenään, sovelletaan ensisijaisesti suosituksen varsinaista tekstiä.

2. Soveltamiskriteerit

1. Tätä suositusta sovellettaessa noudatetaan seuraavia kriteerejä:

a) tämä suositus koskee ainoastaan luottolaitosten rahoitusta;

b) sääntelyerojen hyväksikäyttöä olisi vältettävä;

c) koska rahoitus- ja vakuussidonnaisuusriskien systeeminen merkitys vaihtelee eri pankkijärjestelmissä, on suhteellisuusperiaate otettava asianmukaisesti huomioon suosituksen täytäntöönpanossa; samoin otetaan huomioon kunkin suosituksen tavoite ja sisältö;

d) liitteessä on vahvistettu suositusten A, B, C, D ja E soveltamista koskevat tarkemmat kriteerit.

2. Suosituksen kohteita pyydetään raportoimaan EJRK:lle ja neuvostolle toimenpiteistä, joihin ne ovat ryhtyneet tämän suosituksen johdosta, taikka perustelemaan asianmukaisesti miksi toimiin ei ole ryhdytty. Raportteihin on sisällytettävä vähintään:

a) tiedot toimenpiteiden sisällöstä ja ajoituksesta;

b) arvio toimenpiteiden toimivuudesta tämän suosituksen tavoitteisiin nähden;

c) yksityiskohtaiset perustelut toimimatta jättämiselle tai tästä suosituksesta poikkeamiselle, viivästymiset mukaan luettuina.

3. Seurannan aikarajat

Suosituksen kohteita pyydetään raportoimaan EJRK:lle ja neuvostolle toimista, joihin ne ovat ryhtyneet tämän suosituksen johdosta, taikka perustelemaan asianmukaisesti miksi toimiin ei ole ryhdytty jäljempänä esitettyjen aikarajojen mukaisesti.

▼M2

1. Suositus A – Pankkivalvonnasta vastaavia kansallisia valvontaviranomaisia, kansallisia valvontaviranomaisia ja muita viranomaisia, joilla on makrovakausvalvontatehtävä, sekä EPV:tä pyydetään raportoimaan seuraavien aikarajojen mukaisesti:

a) pankkivalvonnasta vastaavia kansallisia valvontaviranomaisia pyydetään toimittamaan EJRK:lle viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2015 väliraportti, johon sisältyy ensiarvio suosituksen A 1 ja 2 kohdan täytäntöönpanon tuloksista;

b) pankkivalvonnasta vastaavia kansallisia valvontaviranomaisia pyydetään toimittamaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 31 päivänä heinäkuuta 2016 loppuraportti suosituksen A 1 ja 2 kohdan täytäntöönpanosta;

c) kansallisia valvontaviranomaisia ja muita viranomaisia, joilla on makrovakausvalvontatehtävä, pyydetään toimittamaan EJRK:lle viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2015 väliraportti, johon sisältyy ensiarvio suosituksen A 3 kohdan täytäntöönpanon tuloksesta;

d) kansallisia valvontaviranomaisia ja muita viranomaisia, joilla on makrovakausvalvontatehtävä, pyydetään toimittamaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 30 päivänä syyskuuta 2016 loppuraportti suosituksen A 3 kohdan täytäntöönpanosta;

e) EPV:tä pyydetään toimittamaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 30 päivänä kesäkuuta 2014 suosituksen A 4 kohdassa tarkoitetut ohjeet;

f) EPV:tä pyydetään toimittamaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 31 päivänä maaliskuuta 2017 loppuraportti suosituksen A 5 kohdan täytäntöönpanosta.

▼B

2. Suositus B – pankkivalvonnasta vastaavia kansallisia valvontaviranomaisia pyydetään raportoimaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 30 päivänä kesäkuuta 2014 toimista, joihin ne ovat ryhtyneet tämän suosituksen johdosta.

3. Suositus C – EPV:tä ja pankkivalvonnasta vastaavia kansallisia valvontaviranomaisia pyydetään raportoimaan seuraavien aikarajojen mukaisesti:

a) EPV:tä pyydetään toimittamaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2013 suosituksen C 3 kohdassa tarkoitetut ohjeet sekä väliraportti, johon sisältyy ehdotus siitä, kuinka se aikoo noudattaa suosituksen C 4 kohtaa.

b) EPV:tä pyydetään toimittamaan EJRK:lle viimeistään 30 päivänä syyskuuta 2014 varojen sidonnaisuutta koskeva ensimmäinen seurantaraportti suosituksen C 4 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

c) EPV:tä pyydetään toimittamaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2015 varojen sidonnaisuutta koskeva lopullinen seurantaraportti suosituksen C 4 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

d) Pankkivalvonnasta vastaavia kansallisia valvontaviranomaisia pyydetään toimittamaan EJRK:lle viimeistään 30 päivänä kesäkuuta 2014 ensimmäinen seurantaraportti toimenpiteistä, joihin ne ovat ryhtyneet suosituksen C 1 ja 2 kohdan johdosta.

e) Pankkivalvonnasta vastaavia kansallisia valvontaviranomaisia pyydetään toimittamaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 30 päivänä syyskuuta 2015 lopullinen seurantaraportti toimenpiteistä, joihin ne ovat ryhtyneet suosituksen C 1 ja 2 kohdan johdosta.

4. Suositus D – EPV:tä pyydetään raportoimaan seuraavien aikarajojen mukaisesti:

a) EPV:tä pyydetään toimittamaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2013 suosituksessa D tarkoitetut ohjeet;

b) EPV:tä pyydetään toimittamaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 30 päivänä kesäkuuta 2015 lisäraportti suosituksen D 1 kohdan a alakohdan ii alakohdan täytäntöönpanosta.

5. Suositus E – EPV:tä ja kansallisia valvontaviranomaisia pyydetään raportoimaan seuraavien aikarajojen mukaisesti:

a) kansallisia valvontaviranomaisia pyydetään raportoimaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2013 toimenpiteistä, joihin ne ovat ryhtyneet suosituksen E 1 kohdan johdosta;

b) EPV:tä pyydetään toimittamaan EJRK:lle viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2013 väliraportti, jossa esitetään sen yhdessä kansallisten valvontaviranomaisten kanssa yksilöimät hyvien käytäntöjen periaatteet katetuille joukkolainoille, sekä arvio sellaisten muiden varoja sitovien rahoitusinstrumenttien olemassaolosta, joita koskevat hyvät käytännöt on tarpeen yksilöidä;

c) EPV:tä pyydetään toimittamaan EJRK:lle viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2014 väliraportti, jossa esitetään hyvien käytäntöjen periaatteet muille varoja sitoville rahoitusinstrumenteille, jos nämä instrumentit oli yksilöity tämän aikarajan b alakohdassa tarkoitetussa väliraportissa;

d) EPV:tä pyydetään toimittamaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2015 loppuraportti, johon sisältyy arvio katettuja joukkolainoja koskevien säännösten toimivuudesta hyvien käytäntöjen periaatteisiin nähden, ja tarvittaessa sen näkemys suositeltavista jatkotoimenpiteistä;

e) EPV:tä pyydetään toimittamaan EJRK:lle ja neuvostolle viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2016 loppuraportti, johon sisältyy arvio muita varoja sitovia rahoitusinstrumentteja koskevien säännösten toimivuudesta hyvien käytäntöjen periaatteisiin nähden, jos instrumentit oli yksilöity b alakohdan mukaan toimitettavassa väliraportissa, ja tarvittaessa sen näkemys suositeltavista jatkotoimenpiteistä.

4. Seuranta ja arviointi

1. EJRK:n sihteeristö

a) tukee suosituksen kohteita mm. edistämällä koordinoitua raportointia, tarjoamalla asianmukaisia asiakirjamalleja sekä tarvittaessa täsmentämällä seurannan käytännön järjestelyjä ja aikarajoja;

b) verifioi tämän suosituksen kohteiden toteuttaman seurannan ja pyynnöstä avustaa niitä seurannassa sekä raportoi seurannasta hallintoneuvostolle ohjauskomitean välityksellä.

2. Hallintoneuvosto arvioi suosituksen kohteiden raportoimat toimenpiteet ja perustelut sekä tarvittaessa päättää, ovatko tämän suosituksen kohteet jättäneet noudattamatta näitä suosituksia perustelematta asianmukaisesti, miksi ne eivät ole ryhtyneet toimiin.









LIITE SUOSITUKSEEN LUOTTOLAITOSTEN RAHOITUKSESTA

SISÄLLYS TIIVISTELMÄ JOHDANTO I RAHOITUSRAKENTEEN JA SAAMISTEN KEHITYS I.1 Vakuudellinen ja vakuudeton rahoitus I.2 Vakuudellisen rahoituksen kehitys I.2.1 Katetut joukkolainat I.3 Vakuudettoman rahoituksen kehitys I.3.1 Asiakastalletukset I.4 Innovatiiviset rahoitusinstrumentit I.4.1 Likviditeetinvaihtosopimukset I.4.2 Strukturoidut tuotteet ja indeksiosuusrahastot I.5 Julkisen sektorin tuki nykyisessä häiriötilanteessa I.6 Rahoitusrakenteen kehityksen taustaa I.6.1 Uuden ja valmisteilla olevan lainsäädännön vaikutus pankkien varainhankintaan I.7 Velkarahoitus ja omaisuusrakenne II VAROJEN SIDONNAISUUTTA KOSKEVAN KYSELYTUTKIMUKSEN TULOKSIA II.1 Varojen keskimääräinen vakuussidonnaisuus II.2 Ylimääräisten vakuuksien vaikutus varojen vakuussidonnaisuuden kannalta II.3 Eri taloustoimien vaikutus varojen vakuussidonnaisuuteen III RISKIT III.1 Varojen vakuussidonnaisuudesta aiheutuvat riskit III.1.1 Vakuudettomien velkojien etuoikeusaseman rakenteellinen heikentyminen III.1.2 Rahoituksensaantivaikeudet vakuudettoman rahoituksen markkinoilla III.1.3 Avoimuus- ja hinnoitteluongelmat III.1.4 Kasvava rahoitus- ja likviditeettiriski III.1.5 Ehdollinen sidonnaisuus III.1.6 Muita varojen vakuussidonnaisuuteen liittyviä riskejä III.1.7 Tiettyihin tuotteisiin ja taloustoimiin liittyviä riskejä III.1.8 Mahdollisia riskien toteutumiseen johtavia syitä III.1.9 Varojen vakuussidonnaisuus kestävänä ratkaisuna III.1.10 Vakuussidonnaisuuden vaikutus reaalitalouteen III.2 Innovatiivisiin rahoituslähteisiin liittyvät riskit III.2.1 Avoimuus, luottamus, hallinta ja valvonta III.2.2 Keskinäiset sidokset III.2.3 Oikeusriitoihin ja maineeseen liittyvät riskit sekä kuluttajansuoja III.2.4 Likviditeetinvaihtosopimuksiin liittyvät erityisriskit III.3 Riskien keskittyminen III.4 Velkarahoitteisten positioiden purkamiseen liittyvät riskit IV RAHOITUSRAKENTEEN KESTÄVYYS (KESKIPITKÄLLÄ JA PITKÄLLÄ AIKAVÄLILLÄ) IV.1 Asiakastalletusten merkitys IV.2 Vakuudettoman ja vakuudellisen tukkurahoituksen merkitys IV.3 Kestävän rahoitusrakenteen ominaispiirteitä IV.4 Rahoituksen kysyntä ja tarjonta V LINJAUKSET TAVOITTEET SUOSITUSTEN TOTEUTUSPERIAATTEITA YHTEISET SEURANTATOIMET SUOSITUKSET V.1 Suositus A – Valvojien toteuttama rahoitusriskien ja rahoitusriskienhallinnan seuranta ja arviointi V.1.1 Taloudelliset perusteet V.1.2 Arvio eduista ja haitoista V.1.3 Seurantatoimet V.1.4 Seurantatoimista raportointi V.2 Suositus B – Varojen vakuussidonnaisuuden riskienhallinta laitoksissa V.3 Suositus C – Valvojien suorittama varojen vakuussidonnaisuuden seuranta V.3.1 Taloudelliset perusteet (suositukset B ja C) V.3.2 Arvio eduista ja haitoista (suositukset B ja C) V.3.3 Seurantatoimet (suositukset B ja C) V.3.4 Seurantatoimista raportointi – suositus B V.3.5 Seurantatoimista raportointi – suositus C V.4 Suositus D – Markkinoiden avoimuus varojen vakuussidonnaisuuden osalta V.4.1 Taloudelliset perusteet V.4.2 Arvio eduista ja haitoista V.4.3 Seurantatoimet V.4.4 Seurantatoimista raportointi V.5 Suositus E – Katetut joukkolainat ja muut varoja sitovat rahoitusinstrumentit V.5.1 Taloudelliset perusteet V.5.2 Arvio eduista ja haitoista V.5.3 Seurantatoimet V.5.4 Seurantatoimista raportointi V.6 EJRK:n tiedossa olevia muita aloitteita VI VAROJEN SIDONNAISUUTTA JA INNOVATIIVISTA RAHOITUSTA KOSKEVAN KYSELYTUTKIMUKSEN TUTKIMUSMENETELMÄ JA TILASTOT VI.1 Tutkimusmenetelmä VI.1.1 Kerätyt tiedot VI.1.2 Tutkimusmenetelmästä VI.1.3 Tietojen laatu VI.2 Vakuussidonnaisuus VI.2.1 Vakuussidonnaisuusprosentti VI.2.2 Vakuussidonnaisten omaisuuserien ja niitä vastaan saadun rahoituksen (velkojen) maturiteetti VI.3 Vakuudellinen rahoitus VI.4 Vastapuolet

TIIVISTELMÄ

Pankkien rahoitusrakenne on muuttunut merkittävästi viime vuosien kuluessa. Tässä liitteessä käsitellään pankkien rahoituslähteiden ja rahoitusrakenteen kehitystä unionissa, kehitykseen liittyviä riskejä sekä mahdollisuuksia puuttua niihin politiikan keinoin. Liitteessä myös ehdotetaan toimenpiteitä riskeihin puuttumiseksi.

Selkein muutos on, että vakuudellisen rahoituksen suhteellinen merkitys on kasvanut sijoittajien pyrkiessä välttämään riskejä. Myös sääntelykehitys lisää vakuudellisen rahoituksen merkitystä. Hyviä esimerkkejä ovat Basel-säännöstön vakavaraisuusvaatimukset sekä Solvenssi II -direktiivi. Vakuuksia siis tarvitaan yhä enemmän (myös julkisen sektorin myöntäessä rahoitusta) ja korkealaatuisia vakuuksia on tarjolla yhä niukemmin juuri, kun pankit tarvitsisivat pysyväisluonteisia rahoituslähteitä voidakseen ylläpitää luotonantoa reaalitaloudelle. Sijoittajat ovat poikkeuksellisen epävarmoja nykyisen valtionvelkakriisin vuoksi, joten pankit ovat turvautuneet yhä enemmän julkisen sektorin rahoituslähteisiin. Keskuspankit ovat vastaavasti toteuttaneet tavallista pitempiaikaisia rahoitusoperaatioita, hyväksyneet vakuudeksi aiempaa laajemman joukon omaisuuseriä ja toteuttaneet muita epätavanomaisia toimia.

Pankit myös kilpailevat varainhankinnassaan aiempaa enemmän asiakastalletuksista. Tällainen varainhankinta on jossain mielessä ollut tuloksekasta, mutta siihen liittyy myös riskejä. Kilpailun myötä talletuskanta saattaa vaihdella aiempaa enemmän. Asiakkaille myös tehdään yhä innovatiivisempia tarjouksia, joiden hahmottaminen on toisinaan vaikeaa. Joissakin pankeissa likviditeetinvaihtosopimukset ja muut innovatiiviset tuotteet ovat yleistyneet, kun pankit pyrkivät hankkimaan rahoitusta kilpailukykyiseen hintaan. Jotta näitä ilmiöitä pystytään käsittelemään kattavasti, tässä liitteessä arvioidaan paitsi pankkien rahoitusrakenteen kestävyyttä myös sen merkitystä rahoitussektorin ja reaalitalouden kannalta.

Erityistä huomiota kiinnitetään kolmeen riskejä lisäävään ilmiöön: 1) varojen vakuussidonnaisuuden kasvuun, 2) innovatiivisiin rahoitusinstrumentteihin sekä 3) riskien keskittymiseen.

Vakuudellinen rahoitus on auttanut pankkeja selviytymään nykyisessä vaikeassa tilanteessa, sillä vakuuksien käyttö mahdollistaa hajautetun varainhankinnan monenlaisista eri lähteistä ja vähentää vastapuoliriskiä. Kriisitilanteessa vakuudellisella rahoituksella on monia hyviä puolia. Tässä liitteessä pyritään kuitenkin arviomaan myös riskejä, joita aiheutuu, kun huomattava osa varoista sidotaan vakuuskäyttöön. Muiden sijoittajien ja etenkin tallettajien asema heikkenee entisestään, mikä on ongelmallista esimerkiksi talletussuojajärjestelmien varojen mahdollista käyttöä ajatellen. Varojen sidonnaisuus vaikuttaa myös voimavarojen kohdistamisen tehokkuuteen. Se voi vaikeuttaa varainsaantia vakuudettoman rahoituksen markkinoilta sekä hankaloittaa riskien hinnoittelua. Ehdollinen sidonnaisuus lisääntyy yleensä suhdannevaihtelun myötä, sillä jännitteet markkinoilla johtavat automaattisesti vakuusvaatimusten kiristymiseen. Yleisesti ottaen lisääntyvä varojen vakuussidonnaisuus järjestelmässä tekee rahoituksen- ja likviditeetinhallinnasta vaikeampaa ja voimistaa vakuuksien uudelleenkäyttöön liittyviä riskejä. Laitosten toimintaa on myös vaikeampi hallita ja valvoa tehokkaasti, jos suuri osa varoista on sidottu vakuuskäyttöön.

Innovatiivisista rahoitusinstrumenteista tietoa ei ole saatavilla yhtä helposti, mikä hankaloittaa niiden hallintaa ja valvontaa. Etenkin silloin kun tällaisia tuotteita myydään yksityisasiakkaille, avoimuuden puute kasvattaa maineeseen kohdistuvia riskejä ja oikeusriitojen todennäköisyyttä. Riskien keskittymistä tarkastellaan neljästä näkökulmasta. Analyysissa kiinnitetään huomiota sijoittajapohjaan, rahoitusinstrumentteihin, maturiteettijakaumaan ja maantieteelliseen jakaumaan.

Rahoitusrakennetta tarkastellaan kokonaisuuden kannalta: hajautettu rahoitusrakenne auttaa luottolaitoksia selviytymään häiriötilanteista. On siis syytä välttää liiallista tukeutumista yksittäisiin rahoituslähteisiin ja erityisesti vakuudelliseen rahoitukseen. Pitääkseen rahoitusrakenteensa monipuolisena laitosten on kiinnitettävä huomiota toistensa toimintaan arvioidessaan rahoitussuunnitelmiensa toteutusmahdollisuuksia. Erityisesti asiakastalletusten pysyvyys saattaa heikentyä kilpailun lisääntyessä. Luottolaitoksissa on ryhdytty laatimaan yksityisasiakkaille tarkoitettuja rahoitusinstrumentteja, jotka muistuttavat talletuksia mutta joiden riskit ovat täysin erilaiset, sillä ne eivät kuulu talletussuojajärjestelmien piiriin.

Analyysin pohjalta esitetään useita suosituksia.

Markkinoilla on edelleen häiriöitä ja luottolaitokset tarvitsevat nyt vankat rahoitussuunnitelmat, joten lyhyen aikavälin suosituksena on, että kansalliset valvontaviranomaiset ja Euroopan pankkiviranomainen (EPV) seuraavat ja arvioivat rahoitus- ja likviditeettiriskejä ja koko sektorin rahoitussuunnitelmien toteuttamiskelpoisuutta kokonaisuutena kansallisella ja unionin tasolla. Erityisesti suositetaan tässä vaiheessa, että viranomaiset arvioisivat laitosten suunnitelmat vähentää turvautumista julkisen sektorin rahoituslähteisiin. Rahoitus- ja likviditeettiriskejä analysoidessaan viranomaisten on hyvä kiinnittää erityistä huomiota innovatiivisiin rahoitusinstrumentteihin, joihin saattaa liittyä järjestelmäriskejä, sekä vakuuttamattomista talletuksen kaltaisista instrumenteista yksityisasiakkaille aiheutuviin riskeihin ja niiden mahdollisiin kielteisiin vaikutuksiin perinteisten talletusten kannalta.

Suosituksilla pyritään luomaan kattava strategia, jonka avulla varojen vakuussidonnaisuuden ongelmiin voidaan puuttua. Lyhyellä aikavälillä ehdotetaan koordinoituja pyrkimyksiä vakuussidonnaisuuteen liittyvien likviditeetti- ja rahoitusriskien hallinnan parantamiseksi luottolaitoksissa. Lisäksi suositetaan, että valvojat seuraisivat ja arvioisivat aiempaa johdonmukaisemmin sitä, kuinka suuri osuus luottolaitosten varoista on sidottu vakuuskäyttöön, miten erityyppisiä sidonnaisuuksia syntyy ja millainen vaikutus niillä on häiriötilanteissa. Erityisen tärkeä on tiedonsaannin avoimuutta markkinoilla koskeva suositus, jolla pyritään vaikuttamaan rahoituksen tarjontaan helpottamalla riskien asianmukaista hinnoittelua, etenkin kun riskit liittyvät sidonnaisuuksiin.

Katetuilla joukkolainoilla on pankkien rahoitusrakenteessa suhteellisen suuri merkitys. Niihin liittyy myös merkittäviä riskejä, jotka liittyvät esimerkiksi oikeudellisen tilanteen epävarmuuteen joissakin unionin jäsenvaltioissa ja eroihin tiedonantovaatimuksissa. EJRK suosittaakin, että kansalliset valvontaviranomaiset luovat kannustimia hyvien käytäntöjen omaksumiselle julkiselta tai yksityiseltä sektorilta. Lisäksi suositetaan, että tämän ensimmäisen vaiheen jälkeen Euroopan pankkiviranomainen koordinoisi aloitteita ja pyrkisi löytämään hyviä käytäntöjä sekä tarkkailisi markkinoiden toimintaa löydettyjen periaatteiden mukaisesti. Samalla pankkiviranomaisen tulisi harkita, voiko se käyttää virallisia valtuuksiaan ja edellyttää hyvien käytäntöjen omaksumista vai tulisiko sen siirtää kysymys Euroopan komissiolle mahdollisia jatkotoimenpiteitä varten. Tässä tulisi ottaa huomioon mahdollinen vaikutus markkinoiden muuten sujuvaan toimintaan. Toisessa vaiheessa EPV:n tulisi tarkastella mahdollisia muita rahoitusinstrumentteja, jotka aiheuttavat varojen sidonnaisuutta ja edellyttävät vastaavia toimenpiteitä.

EJRK ei esitä suosituksia muunlaisen rahoituksen markkinoiden piristämiseksi, mutta tässä liitteessä mainitaan joukko yksityisiä aloitteita, jotka koskevat esimerkiksi arvopaperistamisten ja katettujen joukkolainojen laatumerkintöjä, sillä tällaiset aloitteet voivat osaltaan palauttaa luottamusta joihinkin rahoitustuotteisiin.

JOHDANTO

Viimeaikainen kriisi juontaa juurensa vuosien 2007–2008 tilanteeseen, jossa kehitys tukku- ja vähittäisrahoituksen markkinoilla paljasti heikkouksia eräissä omaisuuseräluokissa (esim. subprime-asuntolainat Yhdysvalloissa ja muualla maailmassa) ja liiketoimintamalleissa (esim. riippuvuus lyhytaikaisesta tukkurahoituksesta). Sittemmin kriisi on muuttanut muotoaan ja muodostunut pitkäkestoiseksi. Talouskehitys on ollut huonoa, ja joidenkin unionin ja etenkin euroalueen valtioiden nykyiset heikkoudet sekä heikkoudet joissakin pankkijärjestelmissä ovat ruokkineet toisiaan. Tässä tilanteessa vahvat yhteydet pankkien ja valtioiden rahoituskustannusten välillä sekä epävarmuus joidenkin pankkien saamisten laadusta ja niiden liiketoimintamallien kestävyydestä ovat johtaneet siihen, että luottomarkkinoiden ja pankkienvälisten markkinoiden toiminta ei ole elpynyt ja pankeilla on ollut vaikeuksia hallita taseitaan.

Viranomaiset ovat joutuneet puuttumaan tilanteeseen. Keskuspankit ovat toteuttaneet päättäväisesti toimia, jotta pankit pystyisivät hankkimaan toiminnalleen rahoituksen, ja valvojat ovat ryhtyneet toimiin pääomapuskurien kasvattamiseksi, tiedonsaannin parantamiseksi ja saamisten laadun selvittämiseksi.

Selviytyäkseen tilanteesta pankit ovat joutuneet tekemään muutoksia rahoitusrakenteeseensa ja omaisuussalkkuihinsa. Tässä liitteessä tarkastellaan myös muutoksia pankkien rahoituslähteissä ja -rakenteissa sekä arvioidaan, aiheutuuko kehityksestä järjestelmäriskejä.

Lisäksi tarkastellaan unionin pankkien rahoitusrakennetta ja sen kehitystä viime vuosina. Erityistä huomiota kiinnitetään vakuudellisen rahoituksen ja muiden vakuudellisten taloustoimien merkityksen kasvuun sekä seurauksena olevaan varojen vakuussidonnaisuuteen. Joissakin pankeissa on, mahdollisesti kriisin seurauksena, otettu käyttöön innovatiivisia rahoituslähteitä, joista on usein vaikeaa saada selkeää tietoa ja joilla saattaa joissakin tapauksissa olla merkitystä varojen vakuussidonnaisuuden kannalta. Lopuksi tarkastellaan edellä kuvatun kehityksen vaikutuksia laajemmin suhteessa pankkien rahoitusrakenteen kestävyyteen.

Tässä liitteessä myös esitetään arvio siitä, missä määrin kehitykseen kannattaa puuttua politiikan keinoin. Osa riskeistä todetaan merkittäviksi, ja niihin puuttumiseksi tarjotaan vaihtoehtoisia toimintatapoja, joissa on otettu huomioon nykytilanne. Kriisi jatkuu ja markkinoiden tilanne on epävakaa, ja sen vuoksi on noudatettava erityistä varovaisuutta.

Analyysin pohjana käytetään useita erilaisia aineistoja, jotta tilannetta ja sen kehitystä pystytään kuvaamaan paremmin. Vaikka valvojat ja muut viranomaiset jo seuraavat pankkien taseiden kehitystä ja tiedonsaannin avoimuus on pyritty turvaamaan markkinasäännöillä, analyysia varten toteutettiin erillinen kyselytutkimus, jonka avulla kerättiin tietoa varojen vakuussidonnaisuudesta, erityyppisistä sidonnaisuuksista sekä innovatiivisista rahoituslähteistä.

Tämä liite on jaettu kuuteen osaan. Osassa I tarkastellaan unionin pankkien rahoitusrakenteen kehitystä ja nykytilaa. Osa II on omistettu EJRK:n kokoaman sidonnaisuuksia käsittelevän tietoaineiston analysointiin, ja osassa III analysoidaan riskejä. Osassa IV tarkastellaan laajempaa kysymystä rahoitusrakenteen kestävyyden merkityksestä, ja osassa V esitetään EJRK:n suositukset. Osa VI sisältää metodologista ja tilastollista taustatietoa EJRK:n toteuttamasta varojen sidonnaisuutta ja innovatiivista rahoitusta koskevasta kyselytutkimuksesta.

I RAHOITUSRAKENTEEN JA SAAMISTEN KEHITYS

Rahoituslähteiden ja -rakenteen kehitystä analysoitaessa on muistettava, että viime vuosien kehitykseen on vaikuttanut pitkäaikainen kriisi, joka jatkuu edelleen. Luottomarkkinoiden ja pankkienvälisten markkinoiden toiminnassa on ollut vakavia häiriöitä, ja myös valtioiden ja rahoitusjärjestelmien heikkoudet etenkin euroalueella ovat saaneet pankit sopeuttamaan niin rahoitusrakennettaan kuin omaisuussalkkujaankin.

Vertaamalla euroalueen pankkien ( 3 ) taseiden rahoitusrakennetta vuosina 2005 (ennen kriisiä) ja 2011 nähdään, että suurin osa pankkien veloista on edelleen talletuksia (ilman rahalaitosten keskinäisiä talletuksia, ks. kuvio 1). Asiakastalletusten osuus pankkien veloista on kasvanut vuodesta 2008 alkaen, ja talletusten kesto on pidentynyt ( 4 ) (ks. kohta I.3.1).

Kuvio 1

Velkarakenne vuosina 2005 ja 2011

Lähde: EKP – euroalueen neljännesvuositilinpito.

Vuoden 2005 jälkeen pankkienvälisten talletusten osuutta veloista on kasvatettu. Rahoitustoimia koskevien tietojen perusteella talletusten osuus on kasvanut 12 % sitten vuoden 2005 lopun.

On kuitenkin huomattava, että tilastoissa keskuspankkirahoitus luetaan talletuksiksi. Tapa, jolla keskuspankit ja muut viranomaiset reagoivat luottomarkkinoiden ja pankkienvälisten markkinoiden toiminnan häiriintymiseen, on viime vuosina kasvattanut merkittävästi keskuspankkirahoituksen ja eritoten eurojärjestelmän jakaman rahoituksen käyttöä sekä pankkien turvautumista lainanotossaan valtiontakauksiin (ks. kohta I.5).

Kolmanneksi tärkein erä ovat pitkäaikaiset velkapaperit, joiden osuus pankkien veloista oli 14 %. Viime vuosina pankkien rahoitusrakenne on muuttunut, ja yhä suurempi osa velkapapereista on vakuudellista rahoitusta, kuten katettuja joukkolainoja (ks. kohdat I.1 ja I.2). Markkinoiden luottamuksen heikentyminen on vähentänyt rajat ylittäviä pankkienvälisiä taloustoimia merkittävästi. Maturiteetit ovat lyhentyneet ja lainakorot nousseet. Vetäytyminen kansallisten rajojen sisäpuolelle jatkuu edelleen.

Pieni osa kyselytutkimukseen osallistuneista pankeista ( 5 ) on saattanut muuttaa velkarakennettaan pankin (ja sen kotivaltion) luottoluokituksen vuoksi: kriisistä kärsivien valtioiden pankeissa ja kriisistä itse kärsivissä pankeissa vakuudellisen rahoituksen (johon luetaan myös keskuspankkirahoitus) osuus on kasvanut selvimmin ja vakuudettomien velkainstrumenttien osuus vastaavasti pienentynyt. Nämä pankit näyttävät myös vahvistaneen talletuspohjaansa ahkerammin kuin sellaiset pankit, joiden luottoluokitus on pysynyt vahvana (ks. kuvio 2).

Kuvio 2

Pankkien luottoluokitus ja rahoitusrakenne vuosien 2007 ja 2011 lopussa

Lähteet: EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta ja Bloomberg.

Kattavuus: Yhteensä 29 pankkia, joista 12:n luokitus A/AA, kuuden BBB ja 11:n spekulatiivinen.

Huom. Vertailtavuuden varmistamiseksi molempina ajankohtina otoksessa ovat samat pankit.

Muutokset pankkien velkarakenteessa kuvastavat myös liiketoimintamallien muutosta. Ennen kriisiä unionin pankkien strategia rakentui enimmäkseen saamisten ympärille, mikä johti ylenmääräiseen velkarahoituksen käyttöön, kun halpaa rahoitusta oli helposti saatavilla etenkin tukkumarkkinoilta. Kriisi ja sen aiheuttama muutos likviditeetin ja rahoituksen saatavuudessa pakottivat pankit rakentamaan strategiansa velkojen ympärille.

I.1 Vakuudellinen ja vakuudeton rahoitus

Vuoden 2007 lopulta lähtien pankkien keskipitkä- ja pitkäaikaisten velkapaperien liikkeeseenlasku on ollut merkittävästi vaisumpaa kuin kriisiä edeltäneellä vuosikymmenellä. Finanssikriisin vaikutus oli kielteinen sekä vakuudettoman että vakuudellisen rahoituksen markkinoilla, mutta katettuja joukkolainoja on viime vuosien kuluessa pystytty laskemaan liikkeeseen paljon paremmin kuin edes etuoikeutettua vakuudetonta velkaa (ks. kuvio 3), joten unionin pankit ovat lisänneet vakuudellisten velkapaperien osuutta (ks. kuvio 4). Vakuudellisen rahoituksen suosion kasvu taittui vuonna 2012 osittain siksi, että vaikeuksissa olevien maiden pankeilla, jotka vuosina 2010–2011 laskivat liikkeeseen merkittävän osan uusista katetuista joukkolainoista, oli vaikeuksia päästä markkinoille suurimman osan vuotta.

Kuvio 3

Muutos katettujen joukkolainojen ja etuoikeutettujen vakuudettomien velkapaperien liikkeeseenlaskuissa vuosina 2007–2011. Indeksi: 100 = 2007

Lähteet: Dealogic ja EKP:n laskelmat.

Huom. Kaikensuuruiset unionin pankkien liikkeeseenlaskut. Ilman sisäisiä liikkeeseenlaskuja.

Kuvio 4

Vakuudellisten ja vakuudettomien velkapaperien liikkeeseenlaskut vuodesta 2009 vuoden 2012 syyskuuhun; suhde prosentteina

Lähteet: Dealogic ja EKP:n laskelmat.

Huom. Vakuudellisiksi katsotaan katettujen joukkolainojen sekä omaisuusvakuudellisten ja kiinteistölainavakuudellisten arvopaperien liikkeeseenlaskut. Kaikensuuruiset unionin pankkien liikkeeseenlaskut ilman sisäisiä liikkeeseenlaskuja.

Yleiskehitys ei kuitenkaan anna oikeaa kuvaa yksittäisten maiden ja pankkien tilanteesta. Viime vuosina liikkeeseenlaskut vähenivät eniten niiden maiden pankeissa, jotka ovat kriisin vuoksi vaikeuksissa. Näiden maiden pankit myös laskivat merkittävimmässä määrin liikkeeseen vakuudellisia velkapapereita (jotka useasti pidettiin pankin sisällä myöhempää vakuuskäyttöä varten) tai sellaisia velkapapereita, joilla oli takaus (yleensä valtiontakaus). Luottoluokitukseltaan heikoimmilla pankkiryhmillä oli kotivaltion luokituksesta riippumatta eniten vaikeuksia saada tukkurahoitusta yksityiseltä sektorilta.

Euro Money Market Survey -kyselytutkimuksen ( 6 ) perusteella vastapuoliriskiin liittyvien huolten lisääntyminen johti pankkienvälisillä markkinoilla siihen, että vuosia kasvaneet vakuudettoman rahoituksen markkinat alkoivat supistua vuonna 2008 ja kutistuivat merkittävästi vielä vuosina 2009–2010. Vuonna 2011 vakuudeton lainanotto lisääntyi jonkin verran mutta oli silti selvästi vähäisempää kuin ennen kriisiä. Vakuudettoman luotonannon suhteellinen osuus pieneni jälleen vuonna 2012, jolloin vakuudettomien sopimusten markkinoiden liikevaihto supistui 36 %. Takaisinostosopimusten käyttö kasvoi taas jonkin verran vuonna 2009 supistuttuaan edeltävänä vuonna, mutta vuonna 2012 se taas supistui (15 %). Vakuudellisten sopimusten markkinoilla toiminta jatkui suhteessa paremmin. Osasyynä oli sähköisten järjestelmien käytön ja etenkin keskusvastapuolia käyttävien kaupankäyntijärjestelmien yleistyminen vakuudellisissa sopimuksissa. Kyselytietojen perusteella keskusvastapuolten välityksellä selvitetyt kaupat ovat lisääntyneet selvästi vakuudellisilla markkinoilla vuodesta 2008, ja vuonna 2012 niiden osuus vakuudellisista kaupoista oli jo 55 % (51 % vuonna 2011).

I.2 Vakuudellisen rahoituksen kehitys

Unionin pankkien (Saksan pankkeja lukuun ottamatta) yhteenlaskettu vakuudellinen velkakanta pysyi jokseenkin samansuuruisena vuoden 2009 lopusta vuoden 2012 ensimmäiselle neljännekselle, mutta käytännössä vakuudelliset velat lisääntyivät joissakin maissa (esim. Saksassa, Italiassa ja Ruotsissa) ja vähenivät toisissa (esim. Irlannissa, Alankomaissa ja Isossa-Britanniassa) ( 7 ).

Osa pankeista on lisännyt sisäistä arvopaperistamista ja katettujen joukkolainojen liikkeeseenlaskua myöhempää vakuuskäyttöä varten. Ne siis laskevat omaan käyttöönsä liikkeeseen omaisuuseriä voidakseen käyttää niitä vakuutena eritoten keskuspankkien rahoitusoperaatioissa (ks. kohta I.5). Vuosina 2011–2012 tällainen toiminta yleistyi etenkin luottoluokitukseltaan heikommissa laitoksissa.

Alkuvaiheessa turvauduttiin runsaasti sisäiseen arvopaperistamiseen: vuonna 2008, kun arvopaperistaminen oli runsaimmillaan (liikkeeseenlaskuja 711 miljardin euron arvosta), vain 5 % arvopapereista myytiin liikkeeseenlaskijalaitoksen ulkopuolelle. Vuosina 2008–2011 omaan käyttöön laskettiin liikkeeseen huomattavasti enemmän omaisuusvakuudellisia arvopapereita kuin katettuja joukkolainoja.

Vuoden 2012 ensimmäisinä yhdeksänä kuukautena katettujen joukkolainojen liikkeeseenlasku omaan käyttöön lisääntyi, ja yli kolmannes kaikista liikkeeseen lasketuista katetuista joukkolainoista jäi liikkeeseenlaskijalaitoksille (ks. kuvio 5). Ainakin ensimmäisellä vuosineljänneksellä sisäisen arvopaperistamisen osuus liikkeeseenlaskuista oli kuitenkin edelleen merkittävästi suurempi.

Kuvio 5

Sisäinen arvopaperistaminen ja katettujen joukkolainojen liikkeeseenlasku unionissa vuosittain

Lähteet: Association for Financial Markets in Europe ja Dealogic.

Huom. Unionin pankkien liikkeeseen laskemat katetut joukkolainat, omaisuusvakuudelliset arvopaperit ja kiinteistölainavakuudelliset arvopaperit. Vuoden 2012 YTD-tiedot (year-to-date) arvopaperistamisesta ensimmäiseltä vuosineljännekseltä ja katetuista joukkolainoista ensimmäisiltä kolmelta vuosineljännekseltä.

I.2.1 Katetut joukkolainat

Katetut joukkolainat ovat erityisen tärkeä vakuudellisen rahoituksen osa-alue. Alun perin niitä käytettiin vain muutamassa maassa, mutta ne ovat sittemmin kehittyneet tärkeäksi pankkien pitkäaikaisen rahoituksen lähteeksi useissa maissa (ks. kuvio 6). Vuonna 2003 liikkeessä olleista katetuista joukkolainoista 95 % oli neljän maan (Espanjan, Ranskan, Saksan ja Tanskan) pankkien/kiinnitysluottopankkien liikkeeseen laskemia, mutta vuonna 2010 näiden maiden osuus oli enää 66 % (ks. kuvio 7).

Kuvio 6

Katettujen joukkolainojen kanta

Lähteet: European Mortgage Federation/European Covered Bond Council (ECBC Fact Book 2012).

Kuvio 7

Katetut joukkolainat maittain (osuus koko unionissa)

Lähteet: EMF/ECBC (ECBC Fact Book 2012).

Katettujen joukkolainojen tuottoerot ovat pysyneet niin ensi- kuin jälkimarkkinoillakin kapeampina kuin vastaavien etuoikeutettujen vakuudettomien velkapaperien, mikä on kasvattanut niiden suosiota rahoitusinstrumentteina etenkin asuntolainojen kohdalla. Myös se, että luokituslaitokset antavat katetuille joukkolainoille merkittävästi paremman luottoluokituksen kuin saman liikkeeseenlaskijan etuoikeutetuille vakuudettomille velkapapereille, on lisännyt sijoittajien kiinnostusta katettuihin joukkolainoihin.

I.3 Vakuudettoman rahoituksen kehitys

Vakuudettoman velan kanta pysyi vuodet 2009 ja 2010 jokseenkin samansuuruisena, mutta vuoden 2011 ensimmäisellä neljänneksellä se alkoi supistua. Samoihin aikoihin myös vakuudettoman velan osuus kaikista veloista alkoi supistua. Vuosina 2009 ja 2010 vakuudetonta velkaa oli 40 % velkakannasta, mutta tuoreimpien tietojen mukaan sen osuus on enää 30 %. Kehityksessä on ollut eroja unionin maiden välillä. Vakuudettoman velan osuus supistui eniten niissä maissa, joissa kriisin vaikutus oli voimakkain (esim. Italiassa ja Portugalissa). Vakuudettomien velkojen osuus väheni myös luottoluokitukseltaan heikoissa pankkiryhmissä, vaikka ne olisivatkin sijainneet maissa, joiden luottoluokitus oli hyvä.

I.3.1 Asiakastalletukset

Vaikka asiakastalletuksien osuus pankkien veloista on yleisesti ottaen kasvanut (ks. kuvio 1), aiempaa suuremman talletuskannan ylläpitäminen ei ole ollut helppoa (ks. kuvio 8) pääasiassa siksi, että kilpailu on tiukentunut: pankkeja on paljon ja niiden tarjonta monipuolista. Lisäksi osa säästäjistä on verrattain haluttomia laittamaan varojaan kiinni matalakorkoisiin talletuksiin.

Kuvio 8

Kotimaisen yksityisen ei-rahoitussektorin talletusten suhde pankkien varoihin (prosentteina)

Lähde: EKP. Tuoreimmat tiedot elokuulta 2012.

Huom. Kotimaisten kotitalous- ja yrityssektorien talletukset. Varat ilman erää ”muut saamiset” (johon luetaan johdannaiset, joiden bruttomääräinen markkina-arvo on positiivinen). Maissa, joissa talletusten suhde varoihin on kasvanut ajanjaksolla elokuusta 2010 elokuuhun 2012, sininen ja punainen palkki yhdessä kuvastavat tuoreinta tilannetta (elokuussa 2012).

Laina- ja talletuskannan suhdeluku ei juurikaan muuttunut vuodesta 2009 vuoteen 2012 (ks. kuvio 9). Vuoden 2011 ensimmäisellä neljänneksellä tapahtui pieni notkahdus, mutta tilanne palautui pian entiselleen ja pysyi sen jälkeen suhteellisen vakaana noin 150 prosentissa. Talletuspohja on kaiken kaikkiaan pysynyt vakaana koko kriisin ajan markkinarahastojen vankkuessakin. Vain muutamassa maassa kehitys on ollut kriisin vuoksi poikkeavaa. Yhtenä syynä tähän ovat unionin yhdenmukaistetut talletussuojajärjestelyt. Tukkumarkkinoilla talletuksia on kuitenkin siirrelty joissakin maissa vuoden 2011 jälkipuoliskolta alkaen, joskus myös toisiin maihin (ks. kuvio 10).

Kuvio 9

Laina- ja talletuskannan suhdeluku eräissä suurissa pankkiryhmissä unionin alueella

Lähde: Euroopan pankkiviranomainen.

Huom. Kvartiiliväli 36 suuren pankin otoksessa. Otos vaihtelee eri aikoina.

Kuvio 10

Unionin ei-rahalaitosten talletukset eräisiin maihin

Lähde: EKP.

Huom. EU-maiden ei-rahalaitosten talletukset tiettyihin EU-maihin. Muutos on ero vuoden 2011 toisen neljänneksen kantatietojen ja vuoden 2012 toisen neljänneksen kantatietojen välillä.

I.4 Innovatiiviset rahoitusinstrumentit

Perinteisen pankkirahoituksen lisäksi pankit käyttävät enemmän tai vähemmän myös muunlaisia instrumentteja parantaakseen rahoitus- tai likviditeettitilannettaan.

I.4.1 Likviditeetinvaihtosopimukset

Likviditeetinvaihtosopimuksia on monenlaisia, mutta yleisesti ottaen kyseessä on vakuudellisen lainanannon muoto, jossa lainaksi annetaan erittäin likvidejä omaisuuseriä (esim. käteistä tai valtion joukkolainoja) ja lainan saaja antaa vakuudeksi vähemmän likvidejä omaisuuseriään (esim. omaisuusvakuudellisia arvopapereita) kohentaen samalla likviditeettitilannettaan.

EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta osoitti, että likviditeetinvaihtosopimuksissa (reposopimuksissa) saatujen käteisvarojen ja/tai käänteisissä reposopimuksissa (katetuissa vakuudellisissa takaisinostosopimuksissa) saatuja vakuuksia vastaan hankitun rahoituksen määrä vastaa suuruudeltaan 7:ää prosenttia pankkien kokonaisvaroista. Jos verrataan vuosien 2007 ja 2011 tietoja, tämä suhde ei ole juuri muuttunut. Suurin ero on, että vuonna 2007 pankit suosivat katettuja vakuudellisia takaisinostosopimuksia tavallisten reposopimusten kustannuksella ( 8 ).

Saman kyselytutkimuksen perusteella arvopaperilainauksen merkitys on edelleen vähäinen useimmissa laitoksissa eli sen kautta saadun rahoituksen suhde pankkien kokonaisvaroihin oli keskimäärin vain 0,7 %. Yhdessäkään pankissa suhde ei ollut yli 3,5 %. Arvopaperilainaus on kuitenkin vahvasti keskittynyttä; sitä harjoitetaan pääasiassa suurissa pankeissa. Kaiken kaikkiaan arvopaperilainausta tehtiin vain 19 pankissa (47 pankin otoksessa), ja sen avulla hankitusta rahoituksesta 67 % keskittyi neljään pankkiin. Näillä markkinoilla hankittu rahoitus keskittyy muutamaan maahan: Isoon-Britanniaan (44 %), Saksaan (22 %) ja Ranskaan (19 %) sekä vähäisemmässä määrin Alankomaihin, Italiaan ja Ruotsiin.

I.4.2 Strukturoidut tuotteet ja indeksiosuusrahastot

Kriisi on vaikuttanut strukturoitujen tuotteiden markkinoihin ( 9 ). Kaupankäynti strukturoiduilla arvopapereilla lisääntyi vuositasolla merkittävästi 2000-luvun puolivälissä Amsterdamin, Brysselin, Lissabonin ja Pariisin Euronext-pörssissä, ja kriisin alettua se supistui merkittävästi (ks. taulukko 1).







Taulukko 1 Strukturoitujen tuotteiden kaupankäyntivolyymi, mrd. euroa 2005 2006 2007 2008 2009 2010 11,5 23,6 34,0 28,9 23,0 26,1 Lähde: NYSE Euronext.

Strukturoitujen tuotteiden käyttö pankkien varainhankinnassa vaihtelee Euroopassa markkinoiden suuruuden ja kunkin maan kotimaisten pankkien rahoitusrakenteen mukaan ( 10 ). Belgiassa strukturoitujen tuotteiden kanta oli 226 miljardia euroa, Saksassa 157 miljardia euroa, Ranskassa 84 miljardia euroa ja Italiassa 82 miljardia euroa (yhteensä kaksi kolmannesta kaikista strukturoiduista tuotteista). Strukturoidut tuotteet eivät ole kriisin jälkeen markkinoille tulleita innovaatioita.

Indeksiosuusrahastojen käyttöä innovatiivisena rahoitusvälineenä on tuotu esiin laajasti. Pörssinoteerattujen rahastojen käyttö pankkien varainhankinnassa ei kuitenkaan rajoitu niihin: pankit voivat käyttää erilaisia yhteissijoitusrahastoja ja yhdistää tuottovirtojen vaihtosopimuksiin arvopaperilainauksen. EJRK:n kyselytutkimuksen mukaan indeksiosuusrahastoja käytetään harvemmin varainhankintaan. Vain pari pankkia ilmoitti hankkivansa niiden avulla rahoitusta. Tällainen toiminta saattaa kuitenkin vielä yleistyä uudelleen. Muun muassa siksi valvojat seuraavat yhä toiminnan kehitystä. Euroopan arvopaperimarkkinaviranomainen (EAMV) julkaisi heinäkuussa 2012 indeksiosuusrahastoja ja muita yhteissijoitusrahastoihin liittyviä teemoja koskevat suositukset.

I.5 Julkisen sektorin tuki nykyisessä häiriötilanteessa

Finanssikriisin käynnistyttyä ja etenkin Lehman Brothers -investointipankin konkurssin jälkeen keskuspankit ja viranomaiset ovat ryhtyneet päättäväisesti toimiin. Kun pankkien varainhankinta vakuudettomilla luottomarkkinoilla vaikeutui, unionin pankit turvautuivat yhä enemmän vakuudelliseen rahoitukseen (ks. kohta I.2) ja keskuspankkirahoitukseen.

Lisäksi unionin jäsenvaltiot toteuttivat useita toimia pankkijärjestelmiensä tukemiseksi. Julkisen sektorin tukitoimet olivat pääasiassa joko pääomittamista, pankkien velkojen takaamista tai ongelmallisiin omaisuuseriin kohdistuvaa tukea ( 11 ). Unionin jäsenvaltiot muun muassa sopivat kansallisista valtiontakauksista pankkien likviditeetille, jotta terveillä pankeilla olisi mahdollisuus hankkia rahoitusta. Tätä järjestelyä tarkistettiin vuonna 2011. Vuoden 2012 tammikuussa 17 jäsenvaltiota oli taannut uusia joukkolainojen liikkeeseenlaskuja yhteensä 580 miljardin euron arvosta (joista 480 miljardia euroa euroalueella). Enimmillään takauksia oli 930 miljardin euron arvosta (joista 720 miljardia euroalueella) vuoden 2009 viimeisellä neljänneksellä. Maiden välillä on eroja (ks. kuvio 11).

Kuvio 11

Pankkien velkojen takaukset maittain (mrd. euroa)

Lähteet: Euroopan komission talous- ja raha-asiain pääosasto sekä talous- ja rahoituskomitean tiedot unionin jäsenmaille suoritetusta kyselytutkimuksesta.

Huom. Kuviosta on jätetty pois maat, joiden pankkien veloilla ei ollut parhaillaan takauksia.

Pankkien velkojen takauksista johtuvien vastuusitoumusten määrä on useimmissa maissa pienentynyt, kun joukkolainoja on erääntynyt. Belgiassa, Espanjassa, Italiassa, Kreikassa ja Portugalissa määrä on kuitenkin kasvanut. Kun kriisi joissakin euroalueen maissa syveni valtionvelkakriisiksi, pankkien rahoitusolot heikkenivät näissä maissa merkittävästi. Eurojärjestelmä puuttui tilanteeseen toteuttamalla useita toimia, esimerkiksi kiinteäkorkoisia pitempiaikaisia rahoitusoperaatioita, joissa kaikki tarjoukset hyväksyttiin täysimääräisesti. Se laajensi vakuuskelpoisten omaisuuserien luetteloa ja pienensi vähimmäisvarantovelvoitteita. EKP toteutti 22.12.2011 ja 1.3.2012 kaksi kolmen vuoden pitempiaikaista rahoitusoperaatioita, joissa jaettiin yhteensä yli 1 000 miljardia euroa (ks. kuviot 12 ja 13).

Kuvio 12

Osallistuminen unionin kansallisten keskuspankkien operaatioihin

Lähde: EKP – Rahalaitosten tasetilastot – ja IMF

Huom. Muiden rahalaitosten kuin keskuspankkien ja rahamarkkinarahastojen velat EKPJ:lle suhteessa niiden velkoihin ilman muita velkoja, omaa pääomaa ja varauksia. Kvartiiliväli on tummanharmaa, harmaalla alueella ovat mukana kaikki havainnot. Isosta-Britanniasta tietoja ei ole saatavilla.

Kuvio 13

Osallistuminen unionin kansallisten keskuspankkien operaatioihin

Lähde: EKP – Rahalaitosten tasetilastot – ja Kansainvälinen valuuttarahasto (IMF).

Huom. Muiden rahalaitosten kuin keskuspankkien ja rahamarkkinarahastojen velat EKPJ:lle suhteessa niiden velkoihin ilman muita velkoja, omaa pääomaa ja varauksia. Isosta-Britanniasta tietoja ei ole saatavilla.

Keskuspankeilta saatavan rahoituksen käyttö on ollut verrannollista valtion tilanteen heikkouteen, eli eniten eurojärjestelmän rahoitusta ovat tarvinneet Espanjan, Irlannin, Italian, Kreikan, Kyproksen, Portugalin ja Slovenian pankit (ks. kuvio 13). Joissakin maissa pankit ovat turvautuneet sisäiseen arvopaperistamiseen ja etenkin laskeneet liikkeeseen katettuja joukkolainoja omaan käyttöönsä voidakseen käyttää niitä vakuutena keskuspankkien operaatioissa (ks. kuvio 5). Joissakin pankeissa on laskettu valtiontakausten turvin liikkeeseen velkapapereita, joita niitäkin on eräissä tapauksissa käytetty keskuspankkioperaatioissa.

I.6 Rahoitusrakenteen kehityksen taustaa

Pankkien velkarakenteen muutoksen takana on useita tekijöitä. Kun monien euroalueen eteläisten valtioiden velkojen luottoluokitusta laskettiin useita pykäliä, vaikka niiden luokitus aiemmin oli hyvä ja niitä pidettiin lähes riskittöminä, turvallisempien omaisuuserien kysyntä kasvoi kiinteätuloisten sijoittajien keskuudessa. Vakuudellisten omaisuuserien ja etenkin katettujen joukkolainojen suosio siis kasvoi, sillä joukkolainojen vakuussammiossa on yleensä suhteellisen turvallisia omaisuuseriä, joita voidaan tarvittaessa käyttää varojen takaisin saamiseksi. Sijoittajissa herätti luottamusta myös katettuja joukkolainoja koskeva erityinen lainsäädäntö.

Etuoikeutetun vakuudettoman velan ja katettujen joukkolainojen swap-markkinoilta laskettuja tuottoeroja kartoittavien iBoxx-indeksien perusteella vakuudellisen ja vakuudettoman velan hinnoittelu vaihteli kriisin aikana. Suunnilleen vuoden 2010 puoliväliin asti etuoikeutetun vakuudettoman velan keskihinta oli selvästi korkeampi kuin katettujen joukkolainojen, mutta sitten ero hävisi miltei kokonaan. Vuoden 2011 alkupuoliskolla ero oli pikemminkin toiseen suuntaan. Vuoden jälkipuoliskolla etuoikeutetun vakuudettoman velan marginaalit kasvoivat taas suuremmiksi kuin katettujen joukkolainojen ja ero myös kasvoi, sillä luottomarkkinoilla pyrittiin karttamaan riskejä, kun valtionvelkakriisi syveni ja pelättiin mahdollisen velkakirjojen arvon alaskirjauksen vaikutusta etuoikeutetun vakuudettoman velan hintaan.

Kuvio 14

Euromääräisten etuoikeutettujen vakuudettomien velkojen ja katettujen joukkolainojen swap-markkinoilta laskettuja tuottoeroja kuvaavien iBoxx-indeksien kehitys (tammikuusta 2010 lokakuuhun 2012; peruspisteinä)

Lähde: Markit.

Eurojärjestelmän kolmen vuoden pitempiaikaisten rahoitusoperaatioiden jälkeen etuoikeutettujen vakuuttamattomien velkapaperien tuottoero riskittömiin sijoituksiin nähden kapeni merkittävästi vuoden 2012 alussa, ja sen jälkeen vakuudettoman ja vakuudellisen rahoituksen keskimääräiset tuottoerot kehittyivät suhteellisen samankaltaisesti koko alkuvuoden. Vuoden 2012 kesäkuun lopulla etuoikeutettujen vakuudettomien velkapaperien keskimääräinen tuottoero riskittömiin sijoituksiin nähden oli kuitenkin pienempi kuin katettujen joukkolainojen.

Pankkienvälisessä rahoituksessa vakuudettomat taloustoimet muuttuivat Lehman Brothers -investointipankin konkurssin jälkeen paljon kalliimmiksi kuin rahoituksen hankinta takaisinostosopimuksilla. Erot euriborkorkojen ja eurepokorkojen välillä kasvoivat nopeasti, kun vastapuoliriski suureni merkittävästi. Vaikka korkoerot kapenivatkin merkittävästi EKP:n toteutettua laajamittaisia likviditeetin saatavuutta parantavia toimia, erot pysyivät selvästi suurempina kuin ennen kriisiä. Valtionvelkakriisin syveneminen vuoden 2011 puolivälistä lähtien sai vakuudellisten ja vakuudettomien sopimusten tuottoerot taas eriytymään. Vuoden 2012 alkupuoliskolla takaisinostosopimusten ja vakuudettomien taloustoimien keskinäinen hintaero kapeni jälleen, kun eurojärjestelmä toteutti kolmen vuoden pitempiaikaiset rahoitusoperaationsa.

Unionin pankit ovat kriisin alusta lähtien pyrkineet vahvistamaan rahoituspohjaansa ottamalla keskeiseksi strategiakseen talletusten keräämisen. Vähittäispankkitoimintaan liittyviä talletuksia pidetään Baselin likviditeettivaatimuksissa pysyvämpänä rahoituksena kuin muita rahoitusinstrumentteja, mikä on voinut lisätä tällaisen strategian omaksuvien pankkien määrää.

I.6.1 Uuden ja valmisteilla olevan lainsäädännön vaikutus pankkien varainhankintaan

I.6.1.1 Taustaa

Pankkien varainhankintaan vaikuttaa jatkossa joukko tuoreita säädöksiä ja valmisteilla olevia lainsäädäntöaloitteita, jotka koskevat paitsi vakuudellista ja vakuudetonta rahoitusta myös uudenlaisia rahoituslähteitä. Tärkeimmät näistä aloitteista ovat vakavaraisuusdirektiivi (CRD IV) ja -asetus (CRR), Solvenssi II -direktiivi ja Omnibus II -direktiivi, pankkien elvytystä ja kriisinratkaisua koskeva direktiivi sekä Euroopan markkinainfrastruktuuria (OTC-johdannaisia, keskusvastapuolia ja kauppatietorekistereitä) koskeva ns. EMIR-asetus.

Tuleva säännöstö (Basel III ja Solvenssi II) suosii mahdollisesti katettujen joukkolainojen liikkeeseenlaskua suhteessa arvopaperistamiseen, eli pankeille saattaa tarjoutua uusia kannustimia tähän suuntaan. Pankkien kriisinratkaisua koskevan direktiiviehdotuksen säännökset mahdollisesta velkakirjojen arvon alaskirjauksesta ovat vahvistaneet sijoittajien käsitystä, että vakuudettomat velkojat saavat kriisitilanteessa todennäköisesti aiempaa pienemmän osuuden varoistaan takaisin. Maksuvalmiusvaatimusta koskevassa ehdotuksessa pankkien liikkeeseen laskemia vakuudettomia instrumentteja ei tällä hetkellä pidetä likvideinä varoina, mikä saattaa sekin vaikuttaa kielteisesti pankkien valmiuteen pitää hallussaan toisten pankkien vakuudettomia velkapapereita ( 12 ).

Mainittujen säädösten vaikutus ei rajoitu pankkien varainhankintaan. Mahdollisia kielteisiä vaikutuksia tarkasteltaessa onkin muistettava säädöksistä koituvat hyödyt, jotka parantavat paitsi rahoitus- ja likviditeettitilannetta myös järjestelmän kykyä selviytyä häiriöistä ja vähentävät samalla moraalikadon ja häiriöiden leviämisen riskiä.

I.6.1.2 Uusi ja valmisteilla oleva lainsäädäntö

Vakavaraisuusdirektiivi ja -asetus: Vakavaraisuusdirektiiviin sisältyy kaksi maksuvalmiutta koskevaa elementtiä, joilla voi olla merkittävä vaikutus pankkien varainhankinnan kannalta: maksuvalmiusvaatimus ja pysyvän varainhankinnan vaatimus. Pysyvän varainhankinnan vaatimuksella pyritään saamaan pankit etsimään pitkäaikaisia, pysyväisluonteisia rahoituslähteitä. Maksuvalmiusvaatimuksella taas pyritään varmistamaan, että pankeilla on käytettävissään joukko helposti rahaksi muutettavissa olevia omaisuuseriä.

Tarkoitus on koota mahdollisimman laadukkaita ja likvidejä omaisuuseriä, esimerkiksi katettuja joukkolainoja. Omaisuusvakuudellisia arvopapereita ei kuitenkaan lasketa mukaan. Vakavaraisuussäädökset vaikuttavat pankkien varainhankintaan myös siksi, että katettujen joukkolainojen kohtelua ei muuteta. Pääomavaatimukset pysyvät ennallaan, sillä katettujen joukkolainojen vakuudeksi kelpaavat samat keskeiset omaisuuserälajit kuin aiemmissa varavaraisuusdirektiiveissä.

Solvenssi II -direktiivi: Direktiivin tarkoituksena on yhdenmukaistaa vakuutus- ja jälleenvakuutusyhtiöihin sovellettavaa säännöstöä. Direktiivissä säädetään vähimmäispääomasta, joka vakuuttajilla ja jälleenvakuuttajilla on oltava riskien varalta. Solvenssi II -direktiiviä on kritisoitu siitä, että vakavaraisuusvaatimukset on luotu korkomarginaaliriskiä ajatellen ja ne suosivat sijoittamista lyhytaikaisiin velkapapereihin pitkäaikaisten kustannuksella. Tällainen näkemys direktiivistä on kuitenkin yksinkertaistettu: korkomarginaaliriskin moduulia verrataan vakavaraisuusdirektiivin moduuliin. Siinä ei oteta huomioon hajauttamisvaikutuksia eikä korkoriski-alamoduulien vaikutusta lopullisissa pääomavaatimuksissa.

Omnibus II -direktiivistä käydyissä neuvotteluissa on mukana elementtejä, jotka saattavat säilyttää tai parantaa kannustimia pitkäaikaiseen sijoittamiseen. Yksi tällainen elementti ovat pitkäaikaisia takuita koskevat säännöt, joilla pyritään puuttumaan ongelmiin, joita syntyy keinotekoisen volatiliteetin vaikutuksesta pitkäaikaisia takuita sisältäviin vakuutustuotteisiin.

Toinen kritiikin kohde on, että Solvenssi II:ssa kohdellaan tiukasti sijoituksia omistusyhteyksiin pankeissa. Taustalla on Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomaisen viides kvantitatiivinen vaikuttavuustutkimus (fifth quantitative impact study, QIS5), jossa omistusyhteydet rahoitus- ja luottolaitoksissa vähennettiin omista varoista. Tämänhetkisissä ehdotuksissa delegoiduiksi säädöksiksi noudatetaan samantyyppistä periaatetta kuin vakavaraisuusdirektiivissä, eli omistusyhteydet pankeissa vähennetään vakavaraisuusvaatimusten mukaisesti määritellystä pääomasta vain, jos ne ylittävät tietyn raja-arvon. Tällä periaatteella ei siis todennäköisesti ole merkittävää vaikutusta vakuuttajien omaisuuserien sijoittamiseen.

Solvenssi II -direktiivi voi kuitenkin vaikuttaa joidenkin toimijoiden sijoituksiin, kun otetaan huomioon hajauttamisvaikutukset.

Pankkien elvytys ja kriisinratkaisu: Direktiiviehdotukseen on koottu tarvittavat toimet ja valtuudet sen varmistamiseksi, että pankkien konkurssit unionin alueella pystytään käsittelemään niin, että rahoitusmarkkinoilla ei synny epävakautta ja veronmaksajille koituvat kustannukset jäävät mahdollisimman pieniksi. Ehdotus tarjoaa mahdollisuuden velkakirjojen arvon alaskirjaamiseen kriisitilanteessa (bail-in-järjestelyt). Kriisinratkaisuviranomaiset pystyisivät alaskirjaamaan pääomainstrumentteja ja toissijaisia tai vakuudettomia etuoikeutettuja velkoja ja muuntamaan ne omaksi pääomaksi. Komission ehdotuksessa järjestelyn ulkopuolelle jäävät vakuudellinen rahoitus, talletussuojajärjestelmien suojaamat talletukset, kuukauden sisällä erääntyvä rahoitus, kauppaluotot, velat työntekijöille, verottajalle ja sosiaaliturvaviranomaisille sekä johdannaiset.

Velkakirjojen arvon alaskirjaus ei muuttaisi vakuudettomien velkojien etuoikeusasemaa, mutta se vaikuttaisi sijoittajien käsitykseen, että myönnettyä vakuudetonta rahoitusta on jatkossa todennäköisesti vaikeampi saada takaisin. Yleisesti ottaen riskipreemioiden suureneminen saattaa jatkossa tehdä alaskirjauskelpoisesta velasta (kuten vakuudettomasta rahoituksesta) kalliimpaa. Euroopan komissio on kuitenkin arvioinut vaikutuksia ja odottaa vaikutusten pysyvän kohtuullisina. Direktiiviehdotukseen liittyvässä vaikutusarviossa ( 13 ) ennakoidaan, että pankkirahoituksen kustannukset nousevat kaiken kaikkiaan 0,05–0,15 prosenttiyksikköä ja siitä mitätöitävissä olevien velkojen kustannukset 0,15–0,40 prosenttiyksikköä. Pankkialan oman arvion mukaan alaskirjauskelpoisen velan kustannukset nousisivat 0,55–1,00 prosenttiyksikköä ( 14 ).

Alaskirjauskelpoisiin velkoihin liittyviä riskejä ja rahoituskustannuksia tarkasteltaessa on kuitenkin syytä ottaa huomioon ratkaisun myönteiset vaikutukset pankkien rahoituksensaantiin. Euroopan markkinainfrastruktuuria koskevalla uudella EMIR-asetuksella halutaan parantaa tiedonsaannin avoimuutta ja riskienhallinta OTC-johdannaismarkkinoilla. Näiden markkinoiden turvallisuutta halutaan myös lisätä pienentämällä vastapuoliriskiä ja operatiivista riskiä.

Vastapuoliriskin pienentämiseksi sääntöihin on kirjattu i) tiukat vaatimukset, jotka koskevat toiminnan vakautta (esim. pääomavaatimukset keskusvastapuolille) ja järjestämistä (esim. riskienhallintakomiteoiden tehtävät) sekä liiketoiminnan harjoittamista (esim. hinnoittelun avoimuus), ii) pakollinen keskusvastapuoliselvitys standardisopimuksille (ennalta määritetyt kelpoisuusvaatimukset) sekä iii) riskien vähentämistä koskevat standardit sopimuksille, joita ei selvitetä keskusvastapuolen kautta (esim. vakuuksien vaihto). Keskusvastapuoliin liittyviä riskejä käsitellään kohdassa III.1.6.

I.7 Velkarahoitus ja omaisuusrakenne

Velkarahoituksen käyttö lisääntyi pankeissa ennen finanssikriisiä, ja niiden taseet kasvoivat huomattavasti. Kriisin puhjettua pankit ovat pyrkineet vähentämään velkarahoituksen käyttöä, kun etenkin vakuudettoman rahoituksen kustannukset ovat nousseet. Velkarahoituksen osuutta on pienennetty sekä kasvattamalla pääomaa että hillitsemällä saamisten kasvua (ks. kuvio 15). Muutos oli selvempi euroalueen ulkopuolella eli käytännössä etenkin Ison-Britannian pankeissa.

Kuvio 15

Velkarahoituskerroin unionin pankeilla

Lähde: EKP – konsolidoidut pankkitilastot.

Huom. Velkarahoituskerroin lasketaan jakamalla varallisuus omalla pääomalla. Aineetonta omaisuutta ei oteta huomioon.

Euroalueella pankit karsivat omaisuuseriään noin 10 prosentilla vuonna 2009. Vuosina 2010 ja 2011 muutos oli vähäisempää (ks. kuvio 16). Euroalueen ulkopuolella unionin pankkien yhteenlasketussa varallisuudessa ei tapahtunut suuria muutoksia vuonna 2010, mutta vuonna 2011 se alkoi taas kasvaa. Vuodesta 2008 alkaen pankit pyrkivät kasvattamaan pääomaansa, ja niiden yhteenlaskettu pääoma kasvoikin lähes 400 miljardilla eurolla. Jos tarkastellaan vain euroalueen pankkeja, vuonna 2011 pääoma supistui noin 5 %. Euroalueen pankkien varallisuus on lisääntynyt 14 % vuodesta 2007, mutta sen koostumus on muuttunut. Osakesijoitukset vähenivät 6 %, lainat kotitalouksille lisääntyivät vaatimattomat 9 % ja lainat rahalaitoksille vain 6 %. Muu varallisuus, lainat julkisyhteisöille ja sijoitukset velkapapereihin lisääntyivät yli 20 %. Näistä luvuista voidaan päätellä, että luotonanto pankkienvälisellä sektorilla oli tavallista heikompaa ja myös luotonanto kotitalouksille ja yrityksille supistui jonkin verran.

Kuvio 16

Muutos unionin pankkien pääomassa ja varallisuudessa

Lähde: EKP – konsolidoidut pankkitilastot.

Huom. Muutos vuoden lopun tasetilanteessa (oma pääoma ja varallisuus).

II VAROJEN SIDONNAISUUTTA KOSKEVAN KYSELYTUTKIMUKSEN TULOKSIA

Varojen vakuussidonnaisuus kasvaa, kun varoja sidotaan velkojien saatavien vakuudeksi. Nämä omaisuuserät eivät silloin enää ole jaettavissa muille velkojille, jos pankki menee konkurssiin. Vakuuskäytön taustalla voi olla joko varainhankinta (esim. omaisuusvakuudelliset arvopaperit, katetut joukkolainat ja takaisinostosopimukset) tai kaupankäynti ja riskienhallinta (esim. johdannaiset ja arvopaperilainaus). Joissakin operaatioissa omaisuuseriä ei sidota vakuudeksi vastapuolelle suoraan vaan keskusvastapuolen välityksellä, jos operaation selvitys hoidetaan keskusvastapuolen kautta. Sidotut omaisuuserät on siis joko suoraan tai välillisesti annettu pantiksi tai vakuudeksi tai niitä on käytetty järjestelyissä, joiden myötä jokin taloustoimi katsotaan vakuudelliseksi tai saa paremman luokituksen.

Kriisin alettua pankit ovat turvautuneet yhä enemmän vakuudelliseen rahoitukseen. Monenlaisissa taloustoimissa (kuten johdannaissopimuksissa) on alettu käyttää vakuuksia, ja varojen vakuussidonnaisuus on kasvanut. Vakuussidonnaisuuden kasvu on melko yleinen ilmiö, mutta merkittävimmin varojaan ovat sitoneet ne pankit, jotka kärsivät kriisistä eniten tai sijaitsevat kriisistä kärsivissä valtioissa. Varojen vakuussidonnaisuus on kiinteästi yhteydessä kriisiin ja sen vaikutuksiin luottomarkkinoilla ja pankkienvälisillä markkinoilla. Vakuudellisen velan määrään ja tyyppiin vaikuttavat kuitenkin monet tekijät, etenkin hinnoittelu, vakuuksien saatavuus, ylimääräiset vakuudet ja velan kesto.

II.1 Varojen keskimääräinen vakuussidonnaisuus

Tämän liitteen loppuosaa varten varojen vakuussidonnaisuus lasketaan sidonnaisten varojen suhteena kokonaisvaroihin ( 15 ). Tarkempia tietoja laskentamenetelmästä on osassa VI.

Kuviossa 17 esitetään varojen vakuussidonnaisuuden hajonta vuosina 2007 ja 2011 ( 16 ). Sidonnaisten varojen osuuteen kokonaisvaroista on laskettu myös katetuissa vakuudellisissa takaisinostosopimuksissa saadut omaisuuserät. Lukuihin liittyy kuitenkin metodologista epävarmuutta, joka juontuu eräiden tutkimukseen osallistuneiden pankkien antamista tiedoista, ja sen vuoksi varojen vakuussidonnaisuus esitetään vaihteluväleinä eikä tarkkoina lukuina. Tutkimukseen osallistuneissa pankeissa varojen vakuussidonnaisuuden mediaani on noin 25 % (noin 23 % ilman katettuja vakuudellisia takaisinostosopimuksia).

Kuvio 17

Varojen vakuussidonnaisuuden hajonta (ml. katetut vakuudelliset takaisinostosopimukset) vuoden 2011 lopussa (sininen) ja vuoden 2007 lopussa (harmaa)

Lähde: EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta.

Kattavuus: 51 pankkia vuoden 2011 lopussa ja 28 pankkia vuoden 2007 lopussa.

Huom. Vaihteluvälin alarajan laskemiseksi sidonnaisten varojen määrä (josta on vähennetty pankin omaan käyttöönsä liikkeeseen laskemat arvopaperit, jotka saattavat olla mukana muissa katetuissa joukkolainoissa tai vakuudellisissa arvopapereissa) on suhteutettu kokonaisvaroihin, joihin on lisätty katetut vakuudelliset takaisinostosopimukset. Asteriskilla (*) merkitty hieman suurempi suhdeluku on saatu suhteuttamalla sidonnaisten varojen määrä (ml. katetut vakuudelliset takaisinostosopimukset) kokonaisvaroihin, joihin on lisätty katetut vakuudelliset takaisinostosopimukset. Kahdella asteriskilla (**) merkitty suhdeluku on saatu suhteuttamalla sidonnaisten varojen määrä (ml. katetut vakuudelliset takaisinostosopimukset) kokonaisvaroihin pankkien antamien tietojen mukaisesti. Eräiden pankkien tiedonkeruumetodia ei pystytty päättelemään annetuista tiedoista, joten niiden kohdalla mainittuja korjauksia ei ole tehty ja näin ollen epävarmuutta kuvaava vaihteluväli jää minimaaliseksi.

Varojen vakuussidonnaisuus oli kasvanut lähes kaikissa pankeissa ajanjaksolla vuodesta 2007 vuoteen 2011 ( 17 ). Alaotoksessa, johon kuuluu 28 molempina ajankohtina tutkimukseen osallistunutta pankkia, mediaani oli 7 % vuonna 2007 ja 27 % vuonna 2011. Keskimääräinen (kokonaisvarojen määrällä painotettu) varojen vakuussidonnaisuus lisääntyi samana aikana 11 prosentista 32 prosenttiin (katetut vakuudelliset takaisinostosopimukset mukaan lukien).

Varojen vakuussidonnaisuus siis lisääntyi yleisesti, mutta kehityksen merkitys vaihteli pankkityypin mukaan. Pankeissa, joiden luottoluokitus oli huonompi kuin A ( 18 ), varojen vakuussidonnaisuus kasvoi huomattavasti voimakkaammin (ks. kuvio 18) ( 19 ).

Kuvio 18

Varojen vakuussidonnaisuuden kasvu vuodesta 2007 vuoteen 2011 pankkiryhmissä luottoluokituksittain (prosenttiyksiköinä) ( 20 )

Kattavuus: Yhteensä 28 pankkia, joista 11:n luokitus A/AA, kuuden BBB ja 11:n spekulatiivinen.

Huom. Vertailtavuuden varmistamiseksi molempina ajankohtina otoksessa samat pankit. Prosenttiyksiköt: pystyakseli.

Lähteet: EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta ja Bloomberg.

Vuonna 2011 varojen vakuussidonnaisuus oli keskimäärin merkittävästi pienempää sellaisissa pankeissa, joilla oli parempi luottoluokitus (AA/A, ks. kuvio 19) ( 21 ). Havainto ei sinänsä yllätä, mutta on otettava huomioon, että pankkien tilanteeseen vaikuttaa niiden sijaintivaltio – osa pankeista, joiden varoista suuri osa on sidottu vakuuskäyttöön, kärsii itse asiassa valtion maksukykyyn liittyvästä riskistä. Varojen vakuussidonnaisuuden erojen yhteys pankkien ja valtioiden kykyyn selviytyä häiriöistä vahvistaa näkemystä, että vakuussidonnaisuuden lisääntyminen johtuu (ainakin osittain) kriisistä.

Kuvio 19

Varojen vakuussidonnaisuuden hajonta pankkiryhmissä luottoluokituksittain (prosentteina) vuoden 2011 lopussa

Kattavuus: Yhteensä 51 pankkia, joista 26:n luokitus A/AA, 13:n BBB ja 12:n spekulatiivinen.

Lähteet: EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta ja Bloomberg.

II.2 Ylimääräisten vakuuksien vaikutus varojen vakuussidonnaisuuden kannalta

Erityyppisistä vakuudellisista taloustoimista aiheutuva varojen sidonnaisuus riippuu osittain siitä, miten paljon taloustoimen arvon ylittäviä vakuuksia vaaditaan (ks. kuvio 20). Esimerkiksi takaisinostosopimuksissa, katetuissa vakuudellisissa takaisinostosopimuksissa ja arvopaperilainauksessa vakuuksia tarvitaan vähemmän, sillä aliarvostusprosentti on yleensä pienempi. Parhaiten tällaisesta vakuudellisesta rahoituksesta pääsevät kuitenkin nauttimaan ne laitokset, joilla on hyvä luottoluokitus, sillä vastapuolet toteuttavat näitä taloustoimia mieluummin sellaisten laitosten kanssa, jotka kykenevät selviytymään häiriöistä muita paremmin (ks. kuvio 21). Keskuspankkirahoituksen, katettujen joukkolainojen ja muiden vakuudellisten arvopaperien yhteydessä vakuuksia vaaditaan enemmän.

Kuvio 20

Ylimääräisten vakuuksien osuus rahoitustyypeittäin vuoden 2011 lopussa

Kattavuus: 49 pankkia.

Lähde: EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta.

Kuvio 21

Ylimääräisten vakuuksien osuus vakuustyypeittäin vuoden 2011 lopussa

Kattavuus: 48 pankkia.

Lähde: EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta.

Tilannetta katettujen joukkolainojen kohdalla on syytä käsitellä tarkemmin. Yleisesti ottaen katettujen joukkolainojen vakuudeksi toimitetaan kolmesta syystä enemmän vakuuksia kuin tarvittaisiin: 1) lakisääteisten vaatimusten vuoksi. 2) luokituslaitosten vaatimusten vuoksi ja 3) laitosten halutessa strategisista syistä toimittaa varmuuden vuoksi vakuuksia yli tarpeen. Joidenkin maiden kansallisessa lainsäädännössä edellytetään, että katettujen joukkolainojen vakuudeksi on varattu omaisuuseriä merkittävästi yli tarpeen (esim. Espanjassa ( 22 )), joissakin velvoitteet ovat kevyempiä ( 23 ), ja joissakin maissa kaikki vakuuskelpoiset omaisuuserät on varattava katettujen joukkolainojen vakuudeksi (esim. Slovakiassa). Osassa maista tällaisia vaatimuksia ei ole. Maiden välisillä eroilla katettujen joukkolainojen kohtelussa on todellisia vaikutuksia ylimääräisten vakuuksien tarpeen ja siten varojen vakuussidonnaisuuden kannalta. Yhtenä syynä ylimääräisten vakuuksien toimittamiseen voi siis olla lainsäädäntö, mutta toimitettava määrä riippuu myös siitä, kuinka hyvän luokituksen laitokset haluavat vakuudellisille velkainstrumenteilleen. Ylimääräiset vakuudet suojaavat sijoittajia, mikä mahdollistaa paremman luottoluokituksen. Lisäksi laitokset usein päättävät pitää varalla enemmän vakuuksia kuin sääntely tai luokituslaitokset edellyttävät. Kyseessä on laitoksen strateginen päätös, ja käytännöt vaihtelevat pankkien välillä ja unionin eri maissa – joskus varalla olevia omaisuuseriä pidetään osana joukkolainan vakuussammiota, joskus ei.

II.3 Eri taloustoimien vaikutus varojen vakuussidonnaisuuteen

Ei ole yllättävää, että monet luottoluokitukseltaan heikommat pankit turvautuvat enemmän vakuudelliseen rahoitukseen ja etenkin keskuspankkirahoitukseen, kun taas luottoluokitukseltaan vahvemmat pankit pyrkivät hajauttamaan varainhankintaansa ja käyttävät rahoituslähteinään runsaasti takaisinostosopimuksia, arvopaperilainausta ja vakuudellisia velkapapereita. Vakuudelliseen rahoitukseen turvautumiseen ei ilmeisesti kuitenkaan juuri vaikuta se, onko pankin luokitus spekulatiivinen vai BBB. Pankeissa, joiden luokitus on spekulatiivinen, on kuitenkin vielä paljon omaan käyttöön liikkeeseen laskettuja omaisuuseriä, jotka ovat vakuuskelpoisessa muodossa mutta joita ei vielä ole käytetty varainhankinnassa. Niiden vakuudellisen rahoituksen määrä voi siis vielä kasvaa.

Kuvio 22

Vakuudellinen rahoitus pankkiryhmissä luottoluokituksittain vuoden 2011 lopussa

Lähteet: EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta ja Bloomberg.

Kattavuus: yhteensä 26 pankkia, joista 13:n luokitus BBB ja 11:n spekulatiivinen.

Vakuussidonnaisuus on siis suhteellisen suurta luottoluokitukseltaan heikoissa pankeissa. Tähän on useita syitä. Ensinnäkin keskuspankeilta saatavan rahoituksen vakuudeksi on sidottava suuri määrä omaisuuseriä, sillä ylimääräisiä vakuuksia vaaditaan enemmän kuin muissa rahoitustyypeissä (ks. kuvio 20). Toiseksi luottoluokitukseltaan heikoimpien pankkien voi olla mahdotonta saada rahoitusta yksityisen sektorin vakuudettoman rahoituksen markkinoilta, mutta ne voivat pystyä laskemaan liikkeeseen vakuudellisia rahoitusinstrumentteja, jos niillä on tarjota hyvät vakuudet. Kolmanneksi nämä pankit ovat jo käyttäneet suuren osan keskuspankkien rahoitusoperaatioiden vakuudeksi kelpaavista omaisuuseristään (ks. kuvion 24 keskiosa), joten saadakseen keskuspankkirahoitusta niiden on käytettävä vakuutena itse omaan käyttöönsä liikkeeseen laskemiaan katettuja joukkolainoja ynnä muita vakuudellisia arvopapereita. Neljänneksi tällaisten vakuuksien kohdalla sovelletaan hieman suurempaa markkina-arvon aliarvostusta kuin luokitukseltaan paremmilla pankeilla (ks. kuvion 24 vasen osa).

III RISKIT

Tässä osassa analysoidaan 1) varojen vakuussidonnaisuuteen, 2) innovatiivisiin rahoitusinstrumentteihin ja 3) riskien keskittymiseen liittyviä riskejä. Alla olevaan taulukkoon on koottu tärkeimpiä riskejä.







Taulukko 2 Varainhankinnan kehitykseen liittyvät tärkeimmät riskit Varojen vakuussidonnaisuus Innovatiiviset rahoitusinstrumentit Riskien keskittyminen 1. Vakuudettomien velkojien kuten tallettajien etuoikeusaseman rakenteellinen heikkeneminen 1. Ongelmina avoimuus, luottamus, hallinta ja valvonta 1. Sijoittajapohjan yksipuolisuus 2. Rahoituksensaantimahdollisuudet vakuudettomilla markkinoilla: 1) vakuudettomien velkojien väistyminen, 2) rahoituksensaantivaikeudet ja markkinakuri, 3) etuoikeutetun vakuudettoman velan tuottoerojen riippuvuus perustekijöistä 2. Keskinäiset sidokset 2. Rahoitusinstrumenttien yksipuolisuus 3. Avoimuus- ja hinnoitteluongelmat 3. Oikeusriitoihin ja maineeseen liittyvät riskit, kuluttajansuojaongelmat 3. Maturiteettijakauman yksipuolisuus 4. Kasvava rahoitus- ja likviditeettiriski 4. Likviditeetinvaihtosopimusten erityisriskit 4. Keskittyminen tietylle maantieteelliselle alueelle 5. Ehdollinen sidonnaisuus 6. Muita vakuussidonnaisuuteen liittyviä riskejä: 1) käytettävissä olevien vakuuksien vähäisyys ja uusiokäyttö sekä 2) suuren osan varoistaan vakuuskäyttöön sitoneiden pankkien riskienhallintaongelmat 7. 1) katettujen joukkolainojen ja 2) keskusvastapuolten käyttöön liittyvät riskit

III.1 Varojen vakuussidonnaisuudesta aiheutuvat riskit

Varojen vakuussidonnaisuuteen liittyvät riskit voidaan ryhmitellä seuraavasti: 1) vakuudettomien velkojien etuoikeusaseman rakenteellinen heikentyminen, 2) rahoituksensaantivaikeudet vakuudettoman rahoituksen markkinoilla, 3) avoimuus- ja hinnoitteluongelmat, 4) kasvavat likviditeettiriskit, 5) ehdolliseen sidonnaisuuteen liittyvät ongelmat, 6) suhdanteisiin liittyvät riskit sekä 7) muut riskit. Tässä osassa sivutaan lisäksi katettujen joukkolainojen ja keskusvastapuolten käyttöön liittyviä riskejä.

III.1.1 Vakuudettomien velkojien etuoikeusaseman rakenteellinen heikentyminen

Runsas varojen sitominen vakuuskäyttöön muuttaa riskien jakautumista sijoittajien kesken. Vakuudettomilla velkojilla, kuten tallettajilla ja etuoikeutettujen vakuudettomien joukkolainojen haltijoilla, riski yleensä kasvaa varojen vakuussidonnaisuuden lisääntyessä, sillä heidän sijoitustensa etuoikeusasema heikkenee sitä mukaa kun niiden edelle etuoikeusjärjestyksessä tulee vakuudellista velkaa. Se, miten suuressa määrin riskit siirtyvät velkojilta toisille, riippuu muun muassa ylimääräisistä vakuuksista (eli siitä miten hyvin etuoikeutetut velkojat on suojattu riskeiltä), siitä minkä tyyppisiä muita velkojia pankilla on, liiketoimintamalleista ja omaisuuserien yleisestä laadusta, vakuudellisten ja vakuudettomien velkojen suhteesta sekä maksukyvyttömyyden todennäköisyydestä. Kaikki vakuudettomat velkojat eivät kykene hinnoittelemaan riskien siirtymiseen liittyvää riskiä. Odottamattomat muutokset varojen sidonnaisuudessa ovatkin nykyisille vakuudettomille velkojille suurempi ongelma kuin runsas vakuussidonnaisuus sinänsä, sillä nykyisillä velkojilla ei enää ole mahdollisuutta hinnoitella tällaisia muutoksia.

III.1.1.1 Tallettajien etuoikeusaseman rakenteellinen heikkeneminen

Pankeille talletukset ovat vakuudetonta rahoitusta, joten varojen vakuussidonnaisuus kasvattaa myös talletuksiin liittyviä riskejä ja viime kädessä talletussuojajärjestelmien vastuita ( 24 ). Talletusten etuoikeusaseman rakenteellinen heikkeneminen on vähemmän huolestuttavaa maissa, joiden talletussuojajärjestelmät on rahoitettu niihin kuuluvilta laitoksilta kerätyillä varoilla – näissä maissa on pienempi riski, että varojen vakuussidonnaisuus saattaisi kasvattaa veronmaksajien vastuita. Talletussuojajärjestelmissä voitaisiin ottaa lisääntyneet riskit huomioon määrittämällä eri laitoksilta perittävät maksut sen mukaan, miten suuria riskejä niiden varojen sidonnaisuuteen ja siitä seuraavaan tallettajien etuoikeusaseman rakenteelliseen heikkenemiseen liittyy.

Talletusten lisääntynyt riskialttius on erityisen huolestuttavaa sellaisissa unionin jäsenvaltioissa, joissa tallettajien ja talletussuojarahaston etuoikeusasemaa ei ole turvattu lailla, mikä pienentäisi mahdollista luottolaitosten maksukyvyttömyydestä veronmaksajille koituvaa rasitetta ( 25 ). Talletusten riskialttiuden kasvusta ei aiheudu vastaavaa huolta sellaisissa jäsenvaltioissa, joissa varojen vakuussidonnaisuutta on rajoitettu sääntelyllä. Joissakin valtioissa on asetettu rajoja sille, kuinka paljon omaisuuseriä laitos voi sitoa katettujen joukkolainojen vakuudeksi, kun taas toisissa talletusten kerääminen ja kiinteistölainojen myöntäminen on erotettu toisistaan. Vakuudettomien tallettajien ja sijoittajien kannalta on tärkeää analysoida, riittävätkö jäljellä olevat varat, jotka eivät ole vakuuskäytössä, kattamaan vakuudettomat velat. EJRK:n kyselytutkimuksen perusteella useimmilla pankeilla on riittävästi vapaita varoja (ks. kuvio 23), mutta se ei poista koko ongelmaa. Osalla tutkimukseen osallistuneista pankeista ei ollut riittävästi varoja, jotka eivät olisi vakuuskäytössä, jotta ne pystyisivät maksamaan takaisin hankkimansa vakuudettoman rahoituksen. Mitä heikompi pankin luottoluokitus, sitä heikommin sillä on varoja vakuudettomien velkojensa maksamista ajatellen.

Kuvio 23

Varojen, jotka eivät ole vakuuskäytössä, suhde vakuudettomaan rahoitukseen pankkiryhmissä luottoluokituksittain vuoden 2011 lopussa

Lähteet: EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta ja Bloomberg.

Kattavuus: vasemmalla puolella 47 pankkia, oikealla puolella 44 pankkia.

III.1.2 Rahoituksensaantivaikeudet vakuudettoman rahoituksen markkinoilla

1. Vakuudettomien velkojien väistyminen

Varojen vakuussidonnaisuuden kasvaessa laitoksen voidaan odottaa sitovan yhä lisää omaisuuseriään vakuuskäyttöön tilaisuuden tullen. Odotukset voivat kasvattaa vakuudettoman rahoituksen kustannukset kohtuuttoman korkeiksi. Tiukkojen kriteerien vuoksi on myös todennäköistä, että jo vakuuskäytössä olevat omaisuuserät ovat laadukkaampia kuin varat, jotka eivät vielä ole vakuuskäytössä. Ääritapauksessa vakuudellisen rahoituksen osuus voi ylikorostua pankin varainhankinnassa merkittävästi, ja ylimääräiset vakuudet joudutaan rahoittamaan joko vähittäistalletuksilla (pankin ainut vakuudettoman velan lähde) ja/tai omilla varoilla.

Riskipainoja tarkasteltaessa vakuussidonnaisiin omaisuuseriin liittyvä luottoriski on EJRK:n kyselytutkimuksen perusteella yleensä pienempi kuin niihin omaisuuseriin liittyvä luottoriski, jotka eivät ole vakuuskäytössä. Luototusasteita tarkasteltaessa merkittävää riskieroa ei kuitenkaan ole. Tulokset ovat samat useimmissa tiedot antaneissa pankeissa. Näiden omaisuuseräryhmien koostumuksessa on kuitenkin eroja, jotka voivat vääristää vertailutuloksia.

Kuvatunlainen kehitys murentaa rahoitusmarkkinoiden vakautta, sillä se heikentää rakenteellisesti tallettajien etuoikeusasemaa entisestään ja huonontaa pankkien likviditeettitilannetta. Riskien toteutuminen on epätodennäköisempää sellaisissa pankkijärjestelmissä, joissa vakuudettomien velkojien etuoikeusasema ei ole merkittävästi heikompi tai joissa pääomaa on riittävästi, niin ettei varojen vakuussidonnaisuus ole ongelma (esim. pohjoismaisissa pankkijärjestelmissä).

2. Rahoituksensaantimahdollisuudet ja markkinakuri

Pankkien varojen runsas vakuussidonnaisuus voi myös pienentää niiden velkapapereihin sijoittavien vastapuolten määrää ja johtaa markkinoiden keskittymiseen. Osa laitoksista on asettanut rajoja sille, kuinka suuri yksittäiseen vastapuoleen liittyvä riski saa olla, joten tällainen kehitys saattaa rajoittaa niiden mahdollisuuksia rahoituksenhallinnassa entisestään.

Rahoitusalan teoreettisessa tutkimuksessa lähdetään siitä, että markkinoiden toimiessa vakuudettomilla velkojilla on riittävät kannustimet seurata tilannetta ja sopeuttaa hinnat sen mukaan. Kun pankit turvautuvat yhä voimakkaammin vakuudelliseen rahoitukseen (ja sitovat varojaan sen hankkimiseksi), niiden ei enää tarvitse kiinnittää yhtä paljon huomiota vakuudettoman velan hinnoitteluun, jonka avulla velkojat pyrkivät ylläpitämään markkinakuria.

3. Etuoikeutetun vakuudettoman velan tuottoerojen riippuvuus perustekijöistä

Tilanteessa, jossa maksukyvyttömyystapaukset ovat harvinaisia, maksukyvyttömyyden todennäköisyys on pieni eikä rakenteellisen etuoikeusaseman heikkenemisellä ole juurikaan merkitystä vakuudettomien velkojien kannalta. Todennäköisyyden kasvaessa etuoikeusaseman heikkeneminen on kuitenkin vähitellen otettava tuottoeroissa huomioon. Tällöin odottamattomat kielteiset tapahtumat voivat johtaa suuriinkin hyppäyksiin vakuudettoman rahoituksen hinnoissa, mikä lisää häiriöiden mahdollisuutta vakuudettoman rahoituksen markkinoilla.

III.1.3 Avoimuus- ja hinnoitteluongelmat

Esimerkiksi luokituslaitosten käyttämät mallit ja tiedot, joiden avulla varojen vakuussidonnaisuus ja velkojien etuoikeusaseman mahdollinen rakenteellinen heikkeneminen pyritään ottamaan huomioon, eivät vastaa empiirisiä olosuhteita täysin vaan edellyttävät jatkuvaa kehittämistä ja päivittämistä. Tällöin on aina olemassa riski, että etuoikeutetun vakuudettoman velan luokitusta lasketaan, mikä saattaa johtaa vakuudellisenkin velan luokituksen laskuun (liikkeeseenlaskijan luokitus on yhteydessä katettujen joukkolainojen luokitukseen).

Vakuussidonnaisuuteen liittyviä riskejä on vaikea mitata, sillä tietoja ei ole saatavilla eikä ennakkotapauksia juuri ole. Ehdolliseen sidonnaisuuteen liittyviä riskejä ei vielä täysin tunneta (ks. kohta III.1.5), ja myös repomarkkinoihin, keskuspankkirahoitukseen ja ylimääräisiin vakuuksiin liittyvästä sidonnaisuudesta on vaikea saada tietoa. Jos vakuussidonnaisuudesta ei anneta selkeitä tietoja, vakuudettomien velkojien on vaikea hinnoitella sitä asianmukaisesti ja vakuussidonnaisuus saattaa yllättää markkinat riskien toteutuessa, mikä kasvattaisi pankkien rahoituspaineita.

Pankin joutuessa kriisinratkaisutilaan ne sijoittajat, joilla on sijoitustensa suojana (ylimääräisiä) vakuuksia tai katettujen joukkolainojen tapauksessa kaksinkertainen suoja, pyrkisivät todennäköisesti ajamaan pankin vakuuksien myyntiä jopa tavallista heikompaan hintaan riippumatta vaikutuksesta markkinoihin. Se voisi huonontaa esimerkiksi pankin vakuudettomien sijoittajien ja tallettajien asemaa, mutta sitä on vaikea ottaa huomioon markkinoiden hinnoittelussa.

Paitsi perustekijöiden kuten maksukyvyttömyysriskin kehitys myös laumakäyttäytyminen saattaa häiriötilanteessa johtaa virheelliseen hinnoitteluun, etenkin sijoittajien pyrkiessä joukolla siirtämään sijoituksiaan laadukkaina tai likvideinä pidettyihin kohteisiin. Hinnoitteluvirheitä saattaa aiheutua myös eri rahoitusinstrumenttien sääntelyeroista. Pankit saattavat – myös vastapuolen asemassa – suosia katettuja joukkolainoja niihin liittyvien alempien pääomavaatimusten vuoksi, ja tällaisen rahoituksen tarjonnan kasvaessa tuotot saattavat laskea.

III.1.4 Kasvava rahoitus- ja likviditeettiriski

Normaalitilanteessa varojen vakuussidonnaisuus kasvattaa pankkien yleistä rahoitus- ja likviditeettiriskiä, sillä se vähentää liikkumavaraa rahoitustarpeen yllättäessä. Nykytilanteessa pankit kuitenkin turvautuvat vakuudelliseen rahoitukseen siitä huolimatta, että se sitoo niiden varoja, sillä toiminnan rahoitusvaihtoehtoja on tarjolla niukalti.

Jos suuri osa varoista sidotaan jälleenrahoitustarkoituksessa, jäljelle ei välttämättä jää riittävästi omaisuuseriä, jotka kelpaisivat vakuudeksi keskuspankkien operaatioihin, mikä heikentää keskuspankkien kykyä tarjota likviditeettitukea (kuvio 25). varojen vakuussidonnaisuuden lisääntyminen pankkien varainhankinnan yhteydessä saattaa siis heikentää rahapolitiikan välittymismekanismin toimintaa. Varojen huomattava vakuussidonnaisuus voi kasvattaa järjestelmäriskiä pankkijärjestelmässä ja/tai keskuspankkien luottoriskiä, mikäli keskuspankit päättävät laajentaa vakuuskelpoisten omaisuuserien valikoimaa ilman riittävää aliarvostusta.

Kuten edellä jo todettiin, EJRK:n kyselytutkimuksen mukaan varojen vakuussidonnaisuus on runsaampaa laitoksilla, joiden luottoluokitus on heikko, eli niiden on myös vaikeampi löytää uusia vakuuksia saadakseen lisää keskuspankkirahoitusta. Tarkemman analyysin perusteella tällaiset pankit ovat usein jo sitoneet vakuuksiksi huomattavan osan omaan käyttöönsä liikkeeseen laskemistaan velkapapereista (ks. kuvion 24 vasen laita).

Kuvio 24

Keskuspankkirahoitus: ylimääräiset vakuudet sekä vakuuskelpoiset sitomattomat varat ja keskuspankkirahoitus suhteessa kokonaisvaroihin pankkiryhmissä luottoluokituksittain vuoden 2011 lopussa

Lähteet: EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta ja Bloomberg.

Kattavuus: Yhteensä 48 pankkia, joista 24:n luokitus AA/A, 13:n luokitus BBB ja 11:n spekulatiivinen.

Huom. Ylimääräisten vakuuksien osuus on laskettu vähentämällä vakuudeksi toimitettujen omaisuuserien ja niiden taustalla olevien velkojen suhteesta 100 %.

Kaikki keskuspankkioperaatioissa vakuudeksi kelpaavat omaisuuserät ei vielä ole vakuuskäytössä, mutta näiden varojen rakenne vaihtelee pankin luottoluokituksen mukaan. Pankeilla, joiden luokitus on heikko, luottolaitosten, yritysten ja muiden liikkeeseenlaskijoiden velkapaperien (lukuun ottamatta luottolaitosten katettuja joukkolainoja) osuus on suuri, ja vastaavasti pienempi osa varoista, jotka eivät ole vakuuskäytössä, on käteisenä tai lainoina (ks. kuvio 25). Luottolaitosten ja yritysten velkapaperien osuus on yleensä sitä suurempi, mitä pienempi osuus pankin kokonaisvaroista ei ole vakuuskäytössä mutta kelpaa vakuuskäyttöön (ks. kuvio 32). Luottolaitosten liikkeeseen laskemien velkapaperien suuri osuus tukee jossain määrin näkemystä, että laitokset, joiden luottoluokitus on heikko, käyttävät varainhankinnassaan yhä enemmän omaan käyttöönsä liikkeeseen laskemiaan vakuudellisia arvopapereita. Näiden arvopaperien osuus on suurin spekulatiivisen luokituksen saaneilla pankeilla, jotka käyttävät niitä pääasiassa keskuspankkioperaatioiden vakuuksina ( 26 ).

Kuvio 25

Varojen, jotka eivät ole vakuuskäytössä mutta kelpaavat keskuspankkioperaatioiden vakuudeksi, rakenne pankkiryhmissä luottoluokituksittain vuoden 2011 lopussa

Lähteet: EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta ja Bloomberg.

Kattavuus: Yhteensä 51 pankkia, joista 26:n luokitus AA/A, 13:n luokitus BBB ja 12:n spekulatiivinen.

Huom. Pystyakselilla eri omaisuuseräluokkien osuus kokonaisvaroista.

Lisäksi eräiden maiden pankit ovat jo sitoneet vakuuskäyttöön merkittävän osan lainakannastaan (ks. kuvio 26). On kuitenkin hyvä muistaa, että esimerkiksi katettujen joukkolainojen tapauksessa toimitetaan runsaasti ylimääräisiä vakuuksia, jotka on mahdollista saada uudelleen käyttöön (ks. kohta II.2).

Kuvio 26

Vakuuskäyttöön sidottujen lainojen osuus kaikista lainoista eri maissa vuoden 2011 lopussa

Lähde: EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta.

Kattavuus: 33 pankkia.

Huom. Varoihin, jotka eivät ole vakuuskäytössä, on luettu myös lainat, joita on käytetty laskettaessa liikkeeseen omaan käyttöön katettuja joukkolainoja ja muita vakuudellisia arvopapereita. Kuviosta on jätetty pois pankit, joiden tiedoissa oli puutteita tai epäselvyyksiä. Tiedot valikoiduista maista.

Varojen sidonnaisuus voi joissakin oloissa myös lisätä vakuustarpeita. Käytössä olevien vakuuksien arvon tai laadun heikkeneminen edellyttää yleensä, että vakuudeksi toimitetaan lisää omaisuuseriä. Luokituksen heikkeneminen kasvattaa vastapuoliriskiä, mikä voi lisätä vakuuksien muutospyyntöjä (ks. myös kohta III.1.5, jossa käsitellään ehdollista sidonnaisuutta).

III.1.5 Ehdollinen sidonnaisuus

Jos suuri osa varoista on jo ennestään sidottu vakuuskäyttöön, vakuusvaatimukset yleensä vain lisääntyvät, jos esimerkiksi luottoluokitus laskee, vakuuksien arvo heikkenee tai luottamus horjuu markkinoilla. Tällaiset epäsuotuisat tapahtumat voivat kasvattaa aliarvostuksia ja lisätä automaattisia vakuuksien muutospyyntöjä, jotka liittyvät joko sovittuihin ehtoihin tai vastapuoliriskin oletettuun kasvuun. Sijoittajille saattaa koitua yllätyksiä, sillä esimerkiksi johdannaispositioiden vaikutusta varojen vakuussidonnaisuuteen voi olla vaikea ennakoida.

Lisäksi katettujen joukkolainojen tapauksessa on olemassa riski, että vakuuksien arvon lasku pakottaa liikkeeseenlaskijan täydentämään joukkolainan vakuussammiota luototusasteen ja laadun parantamiseksi. Vakava vakuussammion arvon aleneminen johtaisi lopulta siihen, että pankin kannattaisi lunastaa katetut joukkolainat takaisin, jolloin sille syntyisi suurehko rahoitusvaje.

EJRK:n tutkimuksessa kysyttiin myös ehdollisen sidonnaisuuden kehityksestä erilaisissa häiriöskenaarioissa (ks. kuvio 27). Erikseen mikään kolmesta skenaariosta ei aiheuta merkittäviä muutoksia varojen keskimääräisessä vakuussidonnaisuudessa. Osa pankeista kärsii kuitenkin muita enemmän tilanteessa, jossa uudet vakuustarpeet voivat olla yli 10 % kokonaisvaroista. Tuloksia on tarkasteltava varauksella, sillä pankit saivat itse arvioida skenaarioiden vaikutukset ja ne ovat voineet käyttää arvioinnissa hyvinkin erilaisia menetelmiä ja oletuksia.

Kuvio 27

Muutos vakuussidonnaisuusjakaumassa erilaisissa häiriöskenaarioissa (pankeilla) vuoden 2011 lopussa

Lähde: EJRK:n kyselytutkimus varojen sidonnaisuudesta ja innovatiivisesta rahoituksesta.

Kattavuus: Ensimmäisessä skenaariossa 40 pankkia, toisessa 35 ja kolmannessa 29.

Huom. Eri skenaarioissa on käytetty eri otoksia, sillä kaikki laitokset eivät arvioineet kaikkien skenaarioiden vaikutuksia.

III.1.6 Muita varojen vakuussidonnaisuuteen liittyviä riskejä

Varojen vakuussidonnaisuuden lisääntyessä riskejä liittyy myös 1) käytettävissä olevien vakuuksien vähyyteen ja uusiokäyttöön sekä 2) suuren osan varoistaan vakuuskäyttöön sitoneiden pankkien riskienhallintaan.

1. Käytettävissä olevien vakuuksien vähäisyys ja uusiokäyttö

Vakuuksien ja etenkin turvallisina pidettyjen omaisuuserien kysyntä ja tarve on kasvanut merkittävästi viime vuosina (ks. kaavio 1). Osasyynä on vakuudellinen rahoitus ja vakuuksien käyttö OTC-kaupoissa. Turvallisina pidettyjen omaisuuserien tarjontaan ovat kuitenkin vaikuttaneet myös epävarmuus joidenkin valtioiden kyvystä selviytyä kriisistä sekä arvopaperistamisen väheneminen. Myös mahdollisuudet käyttää vakuussammion omaisuuseriä omiin tarkoituksiin (vakuuksien uusiokäyttö) ovat Singhin ( 27 ) mukaan heikentyneet, mikä aiheuttaa lisää paineita saada käyttöön muunlaisia vakuuksia.

Kaavio 1

Laadukkaiden vakuuksien kysyntä

Käytettävissä olevien vakuuksien vähyyteen liittyy kahdenlaisia riskejä. Yhtäältä käytettävissä olevien vakuuksien väheneminen ja vakuuksien uusiokäyttö saattavat olla esteenä rahoituslaitosten varainhankinnalle. Toisaalta uusiokäytön lisääntyminen voi tarkoittaa rahoituksen välittymisreittien pidentymistä ja monimutkaistumista, mikä lisäisi keskinäisiä riippuvuuksia järjestelmässä ja saattaisi myös heikentää loppusijoittajien mahdollisuuksia muuttaa vakuuksia rahaksi.

2. Riskienhallinta suuren osan varoistaan vakuuskäyttöön sitoneissa pankeissa

Jos pankin varat on suurelta osin sidottu vakuuskäyttöön, sen hallinta ja valvonta vaikeutuu verrattuna sellaisiin vastaaviin laitoksiin, joilla liiketoimintamallit ja/tai rahoitustarpeet ovat samankaltaisia mutta varojen vakuussidonnaisuus vähäisempää. Vaikeudet johtuvat etenkin siitä, että suuren osan varoistaan vakuuskäyttöön sitoneen pankin johdolla on rajallisemmat toimintamahdollisuudet häiriötilanteessa. Häiriöt saattavat levitä tällaisessa pankissa nopeammin.

Jokaisen laitoksen riskienhallintajärjestelmä tulisikin sovittaa sen oman likviditeetti- ja rahoitustilanteen ja etenkin varojen vakuussidonnaisuuden mukaan. Jos vakuussidonnaisuus on runsasta, laitosten tulisi ottaa hallintajärjestelmissään huomioon, että niiden mahdollisuudet reagoida häiriöihin ovat rajalliset. Pankkivalvonnan tulisi myös olla tietoinen kulloisestakin tilanteesta ja sen merkityksestä riskienhallinnan kannalta.

III.1.7 Tiettyihin tuotteisiin ja taloustoimiin liittyviä riskejä

1. Katettuihin joukkolainoihin liittyviä riskejä

Aiemmissa kohdissa on käsitelty katettujen joukkolainojen riskejä, jotka ovat yhteisiä kaikelle vakuudelliselle rahoitukselle ja liittyvät yleisemmin varojen vakuussidonnaisuuteen.

Katettuihin joukkolainoihin liittyy kuitenkin erityisriskejä etenkin siksi, että useissa unionin jäsenvaltioissa niiden liikkeeseenlaskijan maksukyvyttömyystapauksia varten ei ole selkeää lainsäädäntöä. Oikeudellista epävarmuutta liittyy etenkin siihen, miten katettujen joukkolainojen vakuussammio erotetaan liikkeeseenlaskijan muista varoista, ja velkojien etuoikeusasema on ajallisesti huono. Vakuudeton rahoitus erääntyy maksukyvyttömyystapauksessa välittömästi, kun taas katettujen joukkolainojen takaisinmaksua ei yleensä voi vaatia aikaistettavaksi. Jos siis (vastoin odotuksia) vakuussammiosta ei pystytäkään kattamaan kaikkia vakuudellisia vaateita, on mahdollista että muut varat on jo jaettu maksukyvyttömyysmenettelyssä vakuudettomille velkojille.

Riskinä on myös, että sääntely luo pankeille kannustimia vaihtaa katettuja joukkolainoja keskenään. Katettuihin joukkolainoihin liittyvät pääomavaatimukset ovat pienemmät kuin muilla velkapapereilla, ne luettaisiin maksuvalmiusvaatimusta koskevan ehdotuksen mukaan likvideiksi omaisuuseriksi eikä niihin sovelleta vakavaraisuusdirektiivin riskeillealtistumisrajoituksia (ellei kansallinen valvoja toisin päätä). Joukkolainojen vaihtamisen ongelmana on kuitenkin pankkisektorin sisäisten riippuvuussuhteiden lisääntyminen, joka voi tehostaa häiriöiden leviämistä rahoitusmarkkinoilla.

Liikkeeseenlaskijalta ei myöskään vaadita yksityiskohtaisia tietoja vakuussammioon kuuluvista omaisuuseristä, mikä saattaa vaikeuttaa hinnoittelua markkinoilla.

L