Tämä asiakirja on ainoastaan dokumentointitarkoituksiin. Toimielimet eivät vastaa sen sisällöstä.
"BENSIMMÄINEN NEUVOSTON DIREKTIVI,
annettu 5 päivänä maaliskuuta 1979,
henkivakuutuksen ensivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja
hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta
(79/267/ETY)
(EYVL L 63, 13.3.1979, s. 1)
Muutettu:
virallinen lehti
N:o sivu päivämäärä
"M1 Toinen neuvoston direktiivi annettu 8 päivänä marraskuuta 1990 L 330 50 29.11.1990
"M2 Neuvoston direktiivi 92/96/ETY annettu 10 päivänä marraskuuta
1992L 360 1 9.12.1992
Muutettu:
"A1 Kreikan liittymisasiakirja (*) L 291 17 19.11.1979
"A2 Espanjan ja Portugalin liittymisasiakirja (*) L 302 23 15.11.1985
"A3 Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymisasiakirja C 241 21 29.8.1994
(mukautettu neuvoston päätöksellä 95/1/EY, Euratom, EHTY) L 1 1 1.1.1995
(*) Tätä asiakirjaa ei ole julkaistu suomenkielisenä.1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 1
ENSIMMÄINEN NEUVOSTON DIREKTIVI,
annettu 5 päivänä maaliskuuta 1979,
henkivakuutuksen ensivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoitta-
mista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten
yhteensovittamisesta
(79/267/ETY)
EUROOP AN YHTEISÖJEN NEUVOSTO, joka
ottaa huomioon Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen ja
erityisesti sen 49 ja 57 artiklan,
ottaa huomioon komission ehdotuksen (1),
ottaa huomioon Euroopan parlamentin lausunnon (2),
ottaa huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon (3),
sekä katsoo, että
henkivakuutusliikkeen aloittamisen ja harjoittamisen helpottamiseksi on
tärkeää poistaa kansallisten, valvontaa koskevien lainsäädäntöjen välisiä
eroja; tämän tavoitteen saavuttamiseksi ja jotta samalla varmistettaisiin
kaikkien jäsenvaltioiden vakuutuksenottajille ja edunsaajille riittävä
turva, henkivakuutusyrityksiltä vaadittavia taloudellisia takuita koskevat
säännökset olisi sovitettava yhteen,
vakuutusten luokittelu on välttämätöntä erityisesti pakollisen toimiluvan
alaisen toiminnan määräämiseksi,
tiettyjen keskinäisten yhtiöiden tai yhdistysten, jotka laissa määritellyn
asemansa perusteella ovat turvaavuutta ja erityisiä taloudellisia takuita
koskevien edellytysten mukaisia, ei tulisi kuulua tämän direktiivin
soveltamisalaan; liioin tiettyjen yhteisöjen, joiden toiminta kattaa vain
hyvin rajoitetun lohkon ja on niiden säännöissä rajoitettua, ei tulisi
kuulua direktiivin soveltamisalaan,
jäsenvaltioissa on erilaiset henki- ja vahinkovakuutusliikkeen saman-
aikaista harjoittamista koskevat säännökset ja käytännöt; vastaperus-
tetuille yrityksille ei enää tulisi myöntää oikeutta harjoittaa näitä kahta
liiketoimintaa samanaikaisesti; jäsenvaltioilla tulisi olla oikeus sallia
kumpaakin liiketoimintaa samanaikaisesti harjoittavien, jo olemassa
olevien yritysten jatkaa toimintaansa edellyttäen, että kumpaakin
liiketoimintaa varten määrätään erillinen johto, jotta sekä henkivakuu-
tuksen ottajien että vahinkovakuutuksen ottajien edut turvataan ja ettei
kumpikaan liiketoiminta vastaa toisen toiminnan taloudellisista vähim-
mäisvelvoitteista; tällaisen yrityksen aikoessa sijoittautua jäsenvaltioon
harjoittaakseen siellä henkivakuutusliikettä sen tulisi perustaa tuota
tarkoitusta varten tytäryhtiö, jolle voitaisiin myöntää väliaikaisesti
tiettyjä helpotuksia; jäsenvaltioille tulisi antaa mahdollisuus vaatia niitä
alueelleen sijoittautuneita olemassa olevia yrityksiä, jotka samanaikai-
sesti harjoittavat henkivakuutus- ja vahinkovakuutusliikettä, lopettamaan
tämä käytäntö; sitä paitsi erikoistuneiden yritysten olisi oltava erityis-
valvonnan alaisia, jos vahinkovakuutusyritys kuuluu samaan taloudelli-
seen ryhmään kuin henkivakuutusyritys,
henkivakuutusliike on virallisen toimilupamenettelyn ja valvonnan
alaista kaikissa jäsenvaltioissa; tällaisen toimiluvan myöntämisen tai
peruuttamisen edellytykset tulisi määritellä; on säädettävä oikeudesta
saattaa toimiluvan epääminen tai peruuttaminen tuomioistuimen käsitel-
täväksi,!B
(1) EYVL N:o C 35, 28.3.1974, s. 9
(2) EYVL N:o C 140, 13.11.1974, s. 44
(3) EYVL N:o C 109, 19.9.1974, s. 11979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 2
vakuutustekniseen vastuuvelkaan, mukaan lukien vakuutusmaksuvastuu,
voidaan soveltaa samoja säännöksiä kuin vahinkovakuutusliikkeessä,
nimittäin siten, että sen on sijaittava siinä maassa, jossa toimintaa
harjoitetaan, ja että tuon maan säännöksiä on sovellettava laskentame-
netelmiin, sallittujen sijoituskohteiden määrittelyyn ja varojen arvos-
tukseen; vaikka on toivottavaa, että nämä eri kysymykset voitaisiin
sovittaa yhteen, se ei ole tärkeää tämän direktiivin tarkoituksen kannalta
ja se voidaan suorittaa myöhemminkin,
on välttämätöntä, että vakuutussopimuksista aiheutuvan vastuun katta-
miseen riittävän vakuutusteknisen vastuuvelan, mukaan lukien vakuu-
tusmaksuvastuu, lisäksi vakuutusyrityksillä on liiketoiminnan heilahte-
luihin varautumiseksi täydentävä rahasto, niin sanottu solvenssimargi-
naali, jota edustavat vapaat varat ja valvontaviranomaisen suostumuk-
sella muut taseen ulkopuoliset varallisuuserät; sen varmistamiseksi, että
tällaisiin tarkoituksiin asetetut vaatimukset määrätään puoleettomin
arvosteluperustein, jolloin samansuuruiset yritykset asetetaan tasavertai-
seen kilpailuasemaan, olisi vaadittava, että solvenssimarginaali suhteu-
tetaan kaikkiin yrityksen sitoumuksiin ja tämän direktiivin soveltamis-
alaan kuuluvan erilaisen toiminnan riskien laatuun ja suuruuteen;
solvenssimarginaalin tulisi vaihdella sen mukaan, liittyvätkö riskit
sijoituksiin, kuolemaan vai pelkästään liiketoimintaan; se tulisikin
määrätä
vakuutusmaksuvastuun ja yrityksen vastuulleen ottaman riskisumman,
saatujen vakuutusmaksujen tai maksuosuuksien, yksinomaan rahastojen
tai tontiinivarojen mukaan,
on välttämätöntä edellyttää takuurahastoa, jonka määrä ja koostumus
takaavat, että yritykset omistavat riittävästi varoja perustamisajankohta-
na, ja että liiketoiminnan jatkuessa niiden solvenssimarginaali ei missään
tapauksessa laske turvaavuuden vähimmäistason alapuolelle; koko tämän
takuurahaston tai tietyn osan siitä on oltava taseessa esitettyjä varoja; on
välttämätöntä säätää toimenpiteistä tapauksissa, joissa yrityksen talou-
dellinen asema tulee sellaiseksi, että yrityksen on vaikea täyttää
vakuutussopimuksista aiheutuvia velvoitteitaan,
ensivakuutusliikkeen harjoittamista yhteisössä koskevia yhdenmukais-
tettuja säännöksiä tulisi periaatteessa soveltaa kaikkiin markkinoilla
toimiviin yrityksiin ja siten myös sellaisten yritysten asioimistoihin ja
sivukonttoreihin, joiden kotipaikka on yhteisön ulkopuolella; on
kuitenkin suotavaa antaa erityissäännökset sellaisten asioimistojen ja
sivukonttoreiden valvonnasta, ottaen huomioon, että niiden yritysten
varat, joihin ne kuuluvat, ovat yhteisön ulkopuolella,
on suotavaa säätää vastavuoroisten sopimusten tekemisestä yhden tai
useamman kolmannen maan kanssa tällaisten erityisjärjestelyjen helpot-
tamiseksi, samalla noudattaen periaatetta, että sellaisten asioimistojen ja
sivukonttoreiden ei tulisi saada edullisempaa kohtelua kuin yhteisön
yritysten,
tarvitaan tiettyjä siirtymäkauden säännöksiä, jotta erityisesti jo olemassa
olevien pienten ja keskisuurten yritysten olisi mahdollista mukauttaa
toimintansa niihin vaatimuksiin, jotka jäsenvaltiot omaksuvat tämän
direktiivin mukaisesti, noudattaen kuitenkin, mitä perustamissopimuksen
53 artiklassa määrätään,
perustamissopimuksen 52 artiklaa on ollut sellaisenaan sovellettava
siirtymäkauden päätymisestä alkaen; siitä lähtien ei ole ollut tarvetta
antaa direktiivejä sijoittautumisvapauteen kohdistuvien rajoitusten pois-
tamiseksi; muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen sijoit-
tautumisvapauden rajoitusten poistamisesta 24 päivänä heinäkuuta 1973
annetun neuvoston direktiivin 73/240/ETY (1) säännökset, jotka koskevat
todistusta hyvästä maineesta ja siitä, ettei henkilö ole ollut konkurssissa,
eivät kuitenkaan tarkasti katsoen ole rajoituksia, ja niitä edellytetään
myös henkivakuutuksessa; nämä olisi siten myös liitettävä tähän
yhteensovittamisdirektiiviin, ja!B
(1) EYVL N:o L 228, 16.8.1973, s. 201979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 3
on tärkeätä turvata yhteensovitettujen säännösten yhtenäinen soveltami-
nen ja siten huolehtia tällä alueella läheisestä yhteistyöstä komission ja
jäsenvaltioiden kesken,
ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN:
I OSASTO
YLEISET SÄÄNNÖKSET
1 artikla
Tämä direktiivi koskee niiden yritysten ensivakuutustoiminnan aloitta-
mista ja harjoittamista, jotka ovat sijoittautuneet tai jotka aikovat
sijoittautua jäsenvaltioon, harjoittaakseen jäljempänä määriteltyä toi-
mintaa:
1. Seuraavat vakuutusliikkeen lajit, kun niitä harjoitetaan sopimus-
perusteisesti:
a) henkivakuutus, eli se vakuutuslaji, joka käsittää erityisesti
vakuutuksen vain tietyn eliniän saavuttamisen varalta, vakuu-
tuksen vain kuoleman varalta, vakuutuksen tietyn eliniän
saavuttamisen tai sitä aikaisemman kuoleman varalta, henkiva-
kuutuksen vakuutusmaksujen palautuksineen, vakuutuksen avio-
liiton varalta, vakuutuksen syntymän varalta;
b) elinkorot;c) henkivakuutusyritysten harjoittama lisävakuutus, eli erityisesti
henkilövahingon, työkyvyttömyys mukaan lukien, varalta otettu
vakuutus, vakuutus tapaturman aiheuttaman kuoleman varalta ja
vakuutus tapaturman tai sairauden aiheuttaman invaliditeetin
varalta, jos näitä eri vakuutusmuotoja myönnetään henkivakuu-
tuksen ohella;
d) Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa harjoitettava
pysyvä sairausvakuutus, jota ei voida irtisanoa ( ”permanent
health insurance”).
2. Seuraava toiminta, milloin se on sopimusperusteista, jos sen valvonta
kuuluu niille hallintoviranomaisille, jotka ovat vastuussa yksityis-
vakuutuksen valvonnasta
"M2 3:
a) tontiinit, joilla tarkoitetaan yhdistysten perustamista tavoitteena
kerätä jäseniltä vakuutusmaksuina pääomia ja jakaa myöhemmin
täten kertyneet varat eloonjääneille tai vainajan edunsaajille;
b) vakuutusteknisiin laskelmiin perustuvat kertyneen pääoman
takaisinmaksua tarkoittavat sopimukset, joilla tietyn ajan kes-
täviä ja tietynmääräisiä sitoumuksia otetaan vastuulle sovittua
kertamaksua tai etukäteen sovittuja jatkuvia maksuja vastaan;
c) ryhmäeläkerahastojen hoitaminen, eli toiminta, joka käsittää
kyseisen yrityksen kohdalla sijoitusten ja erityisesti sellaisten
laitosten rahastojen varojen hoitamisen, jotka suorittavat mak-
suja kuoleman tai eloon jäämisen johdosta tai toiminnan
lakkaamisen tai supistumisen sattuessa;
d) c alakohdassa tarkoitettu toiminta, jos siihen liittyy joko
pääoman säilymisen tai vähimmäiskoron maksamisen vakuutus;
e) ”Code français des assurances” -teoksen IV kirjan 4 osaston 1
luvussa tarkoitettujen vakuutusyhtiöiden toiminta.!B1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 4
3. Elinikään liittyvä toiminta, josta säädetään tai määrätään sosiaa-
livakuutuslainsäädännössä, jos vakuutusyritykset harjoittavat tai
hoitavat sitä omalla vastuullaan jäsenvaltion lakien mukaisesti.
2 artikla
Tämä direktiivi ei koske:
1. Tämän direktiivin 1 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetyin
poikkeuksin niitä vakuutusluokkia, jotka on mainittu muun ensiva-
kuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoitta-
mista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten
yhteensovittamisesta 24 päivänä heinäkuuta 1973 annetun ensim-
mäisen neuvoston direktiivin 73/239/ETY (1) liitteessä, jäljempänä
”ensimmäinen yhteensovittamisdirektiivi (vahinkovakuutus)”;
2. Sellaisten huolto- ja avustuskassojen toimintaa, joiden etuudet
määräytyvät käytettävissä olevien varojen mukaan, ja joissa jäsenten
maksuosuus on etukäteen vahvistettu kiinteäksi;
3. Muiden yhteisöjen kuin 1 artiklassa mainittujen yritysten toiminta,
jonka tarkoituksena on tarjota etuuksia yritykseen tai yritysryhmään
taikka ammattiin tai ammattien ryhmään kuuluville työntekijöille tai
yksityisyrittäjille kuoleman tai eloon jäämisen varalta taikka
toiminnan lakkaamisen tai supistumisen varalta, riippumatta siitä,
kattavatko vakuutusmaksuvastuut aina täysin tästä toiminnasta
aiheutuvat sitoumukset;
4. Edellä 1 artiklan 3 kohdassa säädetyin poikkeuksin vakuutusliikettä,
joka on osa lakisääteistä sosiaaliturvaa.
3 artikla
Tämä direktiivi ei koske:
1. Yhteisöjä, joiden tehtävänä on tarjota etuuksia yksinomaan kuole-
man sattuessa, jos tällaisten etuuksien summa ei ylitä yksittäisestä
kuolemantapauksesta johtuvia hautajaiskuluja tai jos etuudet tarjo-
taan luontoissuorituksena;
2. Keskinäisiä yhtiöitä tai yhdistyksiä, jos:
— niiden yhtiö- tai yhdistysjärjestyksessä on määräykset ylimää-
räisten vakuutusmaksujen keräämisestä taikka etuuksien pienen-
tämisestä tai avun vaatimisesta muilta henkilöiltä, jotka ovat
sitoutuneet tarjoamaan sitä, ja
— tämän direktiivin tarkoittamasta toiminnasta saatu vuosittainen
vakuutusmaksutulo ei ole enempää kuin 500 000 laskentayksik-
köä kolmelta perättäiseltä vuodelta. Jos tämä määrä ylittyy
kolmena perättäisenä vuotena, tätä direktiiviä on sovellettava
neljännestä vuodesta lähtien.
4 artikla
Tämä direktiivi ei koske Saksassa toimivaa ”Versorgungsverband
deutscher Wirtschaftsorganisationen” -nimistä laitosta eikä Luxembur-
gissa toimivaa ”Caisse d’épargne de l’État” -nimistä laitosta, ellei niiden
sääntöjä toiminnan laajuuden osalta muuteta.
Tämä direktiivi ei koske eläkevakuutusyritysten eläketoimintaa, josta on
säädetty työntekijäin eläkelaissa (TEL) ja siihen liittyvässä muussa
Suomen lainsäädännössä, edellyttäen, että:
a) eläkevakuutusyhtiöt, joilla Suomen lainsäädännön mukaan on jo
oltava erilliset kirjanpito- ja hallintojärjestelmät, perustavat lisäksi!B
(1) EYVL N:o L 228, 16.8.1973, s. 3!A31979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 5
liittymispäivästä alkaen oikeudellisesti erilliset yksiköt tämän
toiminnan harjoittamista varten;
b) Suomen viranomaisten on sallittava ketään syrjimättä jäsenvaltioiden
kaikkien kansalaisten ja yhtiöiden harjoittaa Suomen lainsäädännön
mukaisesti 1 artiklassa määriteltyä, tähän poikkeukseen liittyvää
toimintaa joko:
— omistamalla olemassaolevan vakuutusyhtiön tai -ryhmän omis-
tajana taikka osallistumallasiihen,
— perustamalla uusia vakuutusyhtiöitä tai -ryhmiä, mukaan lukien
eläkevakuutusyhtiöt, tai osallistumalla niihin;
c) Suomen viranomaiset toimittavat kolmen kuukauden kuluessa
liittymispäivästä komission hyväksyttäväksikertomuksen siitä, mitkä
toimenpiteet on toteutettu TEL-toiminnan erottamiseksi Suomen
vakuutusyhtiöiden harjoittamasta tavanomaisesta vakuutustoimin-
nasta, kolmannen henkivakuutusdirektiivin kaikkien vaatimusten
noudattamiseksi.
5 artikla
Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a) ”laskentayksiköllä” Euroopan laskentayksikköä (EL Y), joka on
määritelty Euroopan yhteisöjen yleisestä talousarviosta 21 päivänä
joulukuuta 1977 annetun varainhoitoasetuksen (1) 10 artiklassa;
silloin kun tässä direktiivissä viitataan laskentayksikköön, kansallis-
een valuuttaan sovellettavan vaihtoarvon on kunkin vuoden 31
päivästä joulukuuta oltava sen lokakuuta edeltävän kuukauden
viimeisen päivän arvo, jolta on saatavissa EL Y -vaihtoarvot kaikille
yhteisön valuutoille;
b) ”toisiaan vastaavilla varoilla” tietyssä valuutassa täytettävien sitou-
musten kattamista samassa valuutassa ilmaistuin tai rahaksi muu-
tettavin varoin;
c) ”varojen sijainnilla” sellaisen, joko irtaimen tai kiinteän, omaisuu-
den olemassaoloa jäsenvaltiossa, minkä ei kuitenkaan ole katsottava
sisältävän vaatimusta, että irtain omaisuus olisi talletettava tai että
kiinteään omaisuuteen kohdistuisi rajoittavia toimia, kuten kiinni-
tysten rekisteröinti; saamisiin perustuvan omaisuuden on katsottava
olevan siinä jäsenvaltiossa, jossa saaminen voidaan vaatia makset-
tavaksi;
d) ”riskisummalla” kuoleman sattuessa maksettavaa summaa, josta
vähennetään pääriskin vakuutusmaksuvastuuosuus.
II OSASTO
SELLAISIIN YRITYKSIIN SOVELLETTA V AT SÄÄNNÖKSET,
JOILLA ON KOTIP AIKKA YHTEISÖN ALUEELLA
A JAKSO
Toiminnan aloittamisen edellytykset
6 artikla
Tässä direktiivissä tarkoitetun toiminnan aloittamiseen on oltava ennalta
myönnetty virallinen toimilupa.
Tällaista toimilupaa on haettava kotijäsenvaltion toimivaltaisilta viran-
omaisilta:
a) yrityksen, joka perustaa kotipaikkansa tämän jäsenvaltion alueelle, ja!A3
(1) EYVL N:o L 356, 31.12.1977, s. 1!B
!M21979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 6
b) yrityksen, joka saatuaan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun
toimiluvan laajentaa liiketoimintaansa kokonaiseen vakuutusluok-
kaan tai muihin vakuutusluokkiin.
7 artikla
1. Toimilupa on voimassa koko yhteisössä. Sillä sallitaan yrityksen
harjoittaa liiketoimintaa yhteisössä joko sijoittautumisvapauden tai
palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella.
2. Toimilupa myönnetään liitteessä määriteltyä vakuutusluokkaa var-
ten. Se kattaa koko luokan, jollei hakija halua kattaa kuin osan kyseiseen
luokkaan kuuluvista liitteessä olevassa A kohdassa luetelluista riskeistä.
Toimivaltaiset viranomaiset saavat rajoittaa yhtä luokkaa varten haetun
toimiluvan ainoastaan 9 artiklassa tarkoitetussa toimintasuunnitelmassa
määriteltyihin liiketoimiin.
Kukin jäsenvaltio saa myöntää useampia luokkia koskevan toimiluvan
sikäli kuin kansallisessa lainsäädännössä sallitaan näiden luokkien
samanaikainen harjoittaminen.
8 artikla
1. Kotijäsenvaltion on vaadittava, että vakuutusyritykset, jotka hakevat
toimilupaa:
a) ovat yhtiömuodoltaan jokin seuraavista:
— Belgian kuningaskunnassa: ”société anonyme/naamloze ven-
nootschap”, ”société en commandite par actions/commanditaire
vennootschap op aandelen”, ”association d’assurance mutuelle/
onderlinge verzekeringsvereniging”, ”société coopérative/coö-
peratieve vennootschap”,
— Tanskan kuningaskunnassa: ”aktieselskaber”, ”gensidige sels-
kaber”, ”pensionskasser omfattet af lov om forsikringsvirksom-
hed (tvaergående pensionskasser)”,
— Saksan liittotasavallassa: ”Aktiengesellschaft”, ”Versicherungs-
verein auf Gegenseitigkeit”, ”Öffentlichrechtliches Wett-
bewerbsversicherungsunternehmen”,
— Ranskan tasavallassa: ”société anonyme”, ”société d’assurance
mutuelle”, ”institution de prévoyance régie par le code de la
sécurité sociale”, ”institution de prévoyance régie par le code
rural” ja ”mutuelles régies par le code de la mutualité”,
— Irlannissa: ”incorporated companies limited by shares or by
guarantee or unlimited”, ”societies registered under the Indust-
rial and Provident Societies Acts, societies registered under the
Friendly Societies Acts”,
— Italian tasavallassa: ”società per azioni”, ”società cooperativa”,
”mutua di assicurazione”,
— Luxemburgin suurherttuakunnassa: ”société anonyme”, ”société
en commandite par actions”, ”association d’assurances mutuel-
les”, ”société coopérative”,
— Alankomaiden kuningaskunnassa: ”naamloze vennootschap”,
”onderlinge waarborgmaatschappij”,
— Yhdistyneessä kuningaskunnassa: ”incorporated companies
limited by shares or by guarantee or unlimited”, ”societies
registered under the Industrial and Provident Societies Acts”,
”societies registrered under the Friendly Societies Acts”,
vakuutuksenantajat, jotka toimivat nimellä ”Lloyd’ s”,
— Helleenien tasavallassa: ” ανώνυµη εταιρία»,
—Espanjan kuningaskunnassa: ”sociedad anónima”, ”sociedad
mutua”, ”sociedad cooperativa”,!M21979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 7
— Portugalin tasavallassa: ”sociedade anónima”, ”mútua de
seguros”,
— Itävallan tasavallassa: ”Aktiengesellschaft”, ”Versicherungs-
verein auf Gegenseitigkeit”,
— Suomen tasavallassa: ”keskinäinen vakuutusyhtiö/ömsesidigt
försäkringsbolag”, ”vakuutusosakeyhtiö/försäkringsaktiebolag”,
”vakuutusyhdistys/försäkringsförening”, ja
— Ruotsin kuningaskunnassa: ”försäkringsaktiebolag”, ”ömsesidi-
ga försäkringsbolag”, ”understödsföreningar”.
Vakuutusyritys voi myös olla yhtiömuodoltaan Eurooppayhtiö silloin,
kun sellainen on perustettu.
Lisäksi jäsenvaltiot voivat tarvittaessa perustaa julkisoikeudellisia
yrityksiä, sikäli kuin niiden toimielimien tavoitteena on harjoittaa
vakuutusliikettä vastaavilla edellytyksillä kuin yksityisoikeudelliset
yritykset
b) rajoittavat välittömästi liiketoimintansa tässä direktiivissä tarkoitet-
tuun vakuutusliikkeeseen ja siitä välittömästi johtuvaan liiketoimin-
taan lukuun ottamatta muita kaupallisia liiketoimia,
c) esittävät 9 artiklan mukaisen toimintasuunnitelman,
d) omistavat 20 artiklan 2 kohdassa säädetyn vähimmäistakuurahaston,
ja
e) ovat sellaisten henkilöiden tosiasiallisesti johtamia, jotka täyttävät
hyvää mainetta, ammattipätevyyttä tai -kokemusta koskevat edelly-
tykset.
2. Yrityksen, joka hakee toimilupaa laajentaakseen liiketoimintansa
muihin vakuutusluokkiin tai laajentaakseen toimiluvan koskemaan
ainoastaan osaa yhteen vakuutusluokkaan sisältyvistä riskeistä, on
esitettävä 9 artiklan mukainen toimintasuunnitelma.
Lisäksi sen on esitettävä todisteet siitä, että sillä on 19 artiklassa säädetty
solvenssimarginaali ja 20 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettu vähimmäis-
takuurahasto.
3. Jäsenvaltiot eivät kuitenkaan saa antaa määräyksiä, joissa vaaditaan
niiden vakuutuskirjaa, maksuperusteita sekä lomakkeita ja muita
painettuja asiakirjoja koskevien yleisten ja erityisten edellytysten,
maksujen ja niiden laskuperusteiden, joita käytetään maksujen ja
vakuutusteknisen vastuuvelan laskemiseksi, hyväksymistä ennalta tai
järjestelmällistä tiedoksi antamista, joita yritys aikoo käyttää vakuu-
tuksenottajien kanssa asioidessaan.
Sen estämättä, mitä ensimmäisessä alakohdassa säädetään, kotijäsenval-
tio saa ainoastaan vakuutusmatemaattisia periaatteita koskevan kansal-
lisen lainsäädännön noudattamisen valvomiseksi vaatia maksujen ja
vakuutusteknisen vastuuvelan laskemisessa käytettävien teknisten perus-
teiden antamista ennalta tiedoksi ilman, että tämä on ennakkoedellytys
liiketoiminnan harjoittamiselle.
Tämä direktiivi ei estä jäsenvaltioita pitämästä edelleen voimassa tai
laatimasta lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä, joissa edelly-
tetään perustamisasiakirjan ja yhtiöjärjestyksen hyväksymistä ja muiden
tavanomaiseen valvontaan kuuluvien tarpeellisten asiakirjojen tiedoksi
antamista.
Komission on annettava neuvostolle kertomus tämän kohdan soveltami-
sesta viimeistään viiden vuoden kuluttua direktiivin (1) soveltamisesta.!M2
(1) EYVL N:o L 360, 9.12.1992, s. 1.!A3
!M21979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 8
4. Edellä tarkoitetuissa säännöksissä ei saa säätää, että toimilupahake-
musta käsiteltäessä on otettava huomioon markkinoiden taloudelliset
tarpeet.
9 artikla
Edellä 8 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja 2 kohdassa tarkoitetun
toimintasuunnitelman on sisällettävä seuraavat tiedot tai perustelut:
a) niiden riskien laatu, joita yritys aikoo kattaa,
b) jälleenvakuutusta koskevat pääperiaatteet,c) erät, joista koostuu vähimmäistakuurahasto,d) hallinnon ja myyntiverkon arvioidut perustamiskustannukset ja
niiden kattamiseen tarkoitetut varat,
sekä lisäksi kolmelta ensimmäiseltä tilivuodelta, jona liiketoiminta
harjoitetaan:
e) suunnitelma, jossa on yksityiskohtaiset arviot tuloista ja menoista
ensivakuutusliiketoimista ja tulevista jälleenvakuutuksista sekä
menevistä jälleenvakuutuksista,
f) maksuvalmiusennuste,g) arviot vastuusta ja solvenssimarginaalin kattamiseen tarkoitetuista
varoista.
10 artikla
1. Vakuutusyrityksen, joka aikoo perustaa sivukonttorin toisen jäsen-
valtion alueelle, on ilmoitettava siitä kotijäsenvaltionsa toimivaltaisille
viranomaisille.
2. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että vakuutusyritys, joka aikoo
perustaa sivukonttorin toiseen jäsenvaltioon, esittää seuraavat tiedot
antaessaan 1 kohdan mukaisen ilmoituksen:
a) jäsenvaltio, jonka alueelle se aikoo perustaa sivukonttorin,b) toimintasuunnitelma, jossa esitetään erityisesti, millaista liiketoi-
mintaa aiotaan harjoittaa ja miten sivukonttorin hallinto on järjes-
tetty,
c) siinä jäsenvaltiossa, jossa sivukonttori sijaitsee, oleva osoite, josta
voidaan saada asiakirjoja ja johon niitä voidaan lähettää edellyttäen,
että tämä osoite on sama kuin se osoite, johon kaikki valtuutetulle
asiamiehelle annettavat tiedot lähetetään, ja
d) sivukonttorin valtuutetun asiamiehen nimi, jolla on oltava riittävä
toimivalta tehdä yritystä koskevia sitoumuksia kolmansien henkilöi-
den kanssa ja edustaa sitä sen jäsenvaltion viranomaisissa ja
tuomioistuimissa, jossa sivukonttori sijaitsee. Kun on kyse Lloyd’ s
-nimisestä vakuutuksenantajien yhteenliittymästä, vakuutussitou-
muksista siinä jäsenvaltiossa, jossa sivukonttori sijaitsee, mahdolli-
sesti aiheutuvassa oikeusriidassa vakuutettuja ei saa kohdella
huonommin, kuin jos kanne olisi nostettu tavanomaista yritystä
vastaan. Valtuutetulla asiamiehellä on tämän vuoksi oltava riittävä
toimivalta siihen, että häntä vastaan voidaan nostaa kanne ja että hän
voi toimia asianomaisia Lloyd’ s -nimisen yhteenliittymän vakuu-
tuksenantajia sitovasti.
3. Jollei kotivaltion toimivaltaisilla viranomaisilla ole kyseinen suun-
nitelma huomioon ottaen aihetta epäillä hallintorakenteen sopivuutta tai
vakuutusyrityksen taloudellista tilaa taikka hallituksen jäsenten, johtajien
tai valtuutetun asiamiehen hyvämaineisuutta ja ammattipätevyyttä tai
-kokemusta, niiden on kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun 2 kohdassa
tarkoitetut tiedot on saatu, välitettävä kaikki nämä tiedot sen jäsenvaltion
toimivaltaisille viranomaisille, jossa sivukonttori sijaitsee, sekä ilmoi-
tettava asiasta kyseiselle yritykselle.!M21979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 9
Kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on myös todistettava, että
vakuutusyrityksellä on 19 ja 20 artiklan mukaisesti laskettu vähimmäis-
solvenssimarginaali.
Kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten kieltäytyessä antamasta 2
kohdassa tarkoitettuja tietoja sen jäsenvaltion toimivaltaisille viran-
omaisille, jossa sivukonttori sijaitsee, niiden on esitettävä kyseiselle
yritykselle kieltäytymisensä syyt kolmen kuukauden kuluessa kaikkien
kyseisten tietojen vastaanottamisesta. Tämä kieltäytyminen tai vastaa-
matta jättäminen voidaan saattaa kotivaltion tuomioistuimen käsiteltä-
väksi.
4. Ennen kuin vakuutusyrityksen sivukonttori aloittaa toimintansa, sen
jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten, jossa sivukonttori sijaitsee,
on kahden kuukauden kuluessa siitä, kun 3 kohdassa tarkoitetut tiedot on
saatu, ilmoitettava tarvittaessa kotijäsenvaltion toimivaltaiselle viran-
omaiselle edellytykset, joita yleisen edun vuoksi on noudatettava
harjoitettaessa liiketoimintaa siinä jäsenvaltiossa, jossa sivukonttori
sijaitsee.
5. Sivukonttori voidaan perustaa ja se voi aloittaa toimintansa, kun sen
jäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta, jossa sivukonttori sijaitsee,
on saatu ilmoitus tai jos tällaista ilmoitusta ei ole saatu, kun 4 kohdassa
säädetty määräaika on päättynyt.
6. Edellä olevan 2 kohdan b, c tai d alakohdan mukaisesti annettujen
tietojen muuttuessa vakuutusyrityksen on ilmoitettava tästä muutoksesta
kotijäsenvaltion ja sen jäsenvaltion, jossa sivukonttori sijaitsee, toimi-
valtaisille viranomaisille vähintään kuukautta ennen muutoksen toteut-
tamista, jotta kotijäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ja sen
jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset, jossa sivukonttori sijaitsee,
voivat täyttää 3 ja 4 kohdan mukaiset tehtävänsä.
12 artikla
Päätös, jolla toimilupa evätään, on yksityiskohtaisesti perusteltava ja
annettava tiedoksi yritykselle.
Jäsenvaltioiden on säädettävä, että epäävä päätös voidaan saattaa
tuomioistuimen käsiteltäväksi.
Samoin on säädettävä, että myös niissä tapauksissa, joissa toimivaltaiset
viranomaiset eivät ole käsitelleet toimilupahakemusta kuudessa kuu-
kaudessa sen vastaanottamisesta, on oikeus saattaa asia tuomioistuimen
käsiteltäväksi.
13 artikla
1. Yritys ei voi saada samanaikaisesti toimilupaa sekä tämän direktiivin
että direktiivin 73/239/ETY mukaisesti, tämän kuitenkaan rajoittamatta 3
ja 7 kohdan soveltamista.
2. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin määrätä, että:— yritykset, jotka ovat saaneet toimiluvan tämän direktiivin nojalla
voivat myös saada toimiluvan direktiivin 73/239/ETY 6 artiklan
mukaisesti kyseisen direktiivin liitteessä olevissa luokissa 1 ja 2
tarkoitettujen riskien kattamiseen,
— yritykset, jotka ovat saaneet toimiluvan direktiivin 73/239/ETY 6
artiklan mukaisesti, voivat myös saada toimiluvan ainoastaan tämän
saman direktiivin liitteessä olevissa luokissa 1 ja 2 tarkoitettujen
riskien kattamiseen tämän direktiivin nojalla.!M2
!B
!M21979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 10
3. Jollei 6 kohdasta muuta johdu, 2 kohdassa tarkoitetut yritykset ja ne
yritykset, jotka tätä direktiiviä tiedoksi annettaessa harjoittavat saman-
aikaisesti sekä tässä direktiivissä että direktiivissä 73/239/ETY tarkoi-
tettua liiketoimintaa, voivat jatkaa sitä edelleenkin edellyttäen, että
kumpaakin liiketoimintaa johdetaan erikseen 14 artiklan mukaisesti.
4. Jäsenvaltiot voivat säätää, että 2 kohdassa tarkoitettujen yritysten on
noudatettava koko liiketoiminnassaan tilinpäätössääntöjä, jotka koskevat
tämän direktiivin mukaisesti toimiluvan saaneita yrityksiä. Kunnes
myöhempi yhteensovittaminen toteutetaan, jäsenvaltiot voivat myös
säätää, että yrityksen purkamista koskevien säännösten osalta 2 kohdassa
tarkoitettujen yritysten harjoittamaa, direktiivin 73/239/ETY liitteessä
luokissa 1 ja 2 lueteltuihin riskeihin liittyvää liiketoimintaa koskevat,
henkivakuutusliikkeen harjoittamiseen sovellettavat säännökset.
5. Kun yrityksellä, joka harjoittaa direktiivin 73/239/ETY liitteessä
tarkoitettua liiketoimintaa, on taloudellisia, kaupallisia tai hallinnollisia
yhteyksiä tässä direktiivissä tarkoitettua liiketoimintaa harjoittavan
yrityksen kanssa, niiden jäsenvaltioiden valvontaviranomaisten, joiden
alueella näillä yrityksillä on kotipaikka, on huolehdittava, että kyseisten
yritysten väliset sopimukset tai muut menojen ja tulojen jaotteluun
mahdollisesti vaikuttavat järjestelyt eivät vääristä kyseisten yritysten
kirjanpitoa.
6. Jäsenvaltiot voivat vaatia, että yritykset, joilla on kotipaikka niiden
alueella, lopettavat sen määräämässä ajassa niiden toimintojen saman-
aikaisen harjoittamisen, joita ne harjoittavat tätä direktiiviä tiedoksian-
nettaessa.
7. Tämän artiklan määräyksiä tarkistetaan komission neuvostolle
jättämän kertomuksen perusteella, purkamista koskevien säännösten
myöhemmän yhteensovittamisen perusteella ja joka tapauksessa viimeis-
tään 31 päivänä joulukuuta 1999 mennessä.
14 artikla
1. Edellä 13 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu erillinen johto on järjes-
tettävä siten, että tässä direktiivissä tarkoitettu toiminta pidetään erillään
ensimmäisessä yhteensovittamisdirektiivissä (vahinkovakuutus) tarkoite-
tusta toiminnasta, jotta:
— ei vahingoitettaisi yhtäältä henkivakuutuksenottajien eikä toisaalta
vahinkovakuutuksenottajien etuja ja varsinkin, jotta henkivakuu-
tuksen tuotot hyödyttäisivät henkivakuutuksenottajia ikään kuin
yritys harjoittaisi vain henkivakuutusliikettä,
— kumpikaan toiminta eli tämän direktiivin mukainen toiminta ja
ensimmäisen yhteensovittamisdirektiivin mukainen toiminta (vahin-
kovakuutus) ei vastaisi toisen toiminnan taloudellisista vähimmäis-
velvoitteista, varsinkaan solvenssimarginaalista.
Jos kuitenkin taloudelliset vähimmäisvelvoitteet täyttyvät ensimmäisen
alakohdan toisessa luetelmakohdassa säädetyin edellytyksin ja toimival-
tainen viranomainen on siitä tietoinen, yritys voi käyttää jompaan
kumpaan toimintaan niitä taseessa esitettyjä solvenssimarginaalin taseita,
jotka ovat vielä käytettävissä.
Valvontaviranomaisten on tarkastamalla kummankin toiminnan tulokset
varmistettava, että tämän kohdan säännöksiä noudatetaan.
2. a) Kirjanpitoa on hoidettava siten, että se osoittaa kummankin
toiminnan, henki- ja vahinkovakuutusliikkeen, tuloksen lähteet.
Tämän vuoksi kaikki tuotot (varsinkin vakuutusmaksut, jälleen-
vakuuttajien suoritukset ja sijoitustulot) ja kulut (varsinkin
vakuutussuoritukset, vakuutusteknisen vastuuvelan lisäykset,
jälleenvakuutusmaksut, vakuutustoiminnan, liikekulut) on esi-
tettävä erikseen alkuperän mukaan. Kumpaankin toimintaan
liittyvien yhteisten erien vienti on suoritettava toimivaltaisen
valvontaviranomaisen hyväksymien jakoperusteiden mukaisesti.!M2
!B1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 11
b) Kirjanpidon perusteella on laadittava selvitys, jossa selvästi
osoitetaan erät, jotka muodostavat kunkin solvenssimarginaalin
tämän direktiivin 18 artiklan ja ensimmäisen yhteensovittamis-
direktiivin (vahinkovakuutus) 16 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
3. Jos jommankumman toiminnan solvenssimarginaali on riittämätön,
valvontaviranomaisten on sovellettava tähän toimintaan asianomaisessa
direktiivissä säädettyjä toimenpiteitä riippumatta siitä, mikä on toisen
toiminnan tulos. Poiketen siitä, mitä 1 kohdan ensimmäisen alakohdan
toisessa luetelmakohdassa on säädetään, näihin toimenpiteisiin saattaa
sisältyä luvan antaminen siirtoon toimintojen välillä.
B JAKSO
Toiminnan harjoittamisen edellytykset
15 artikla
1. Vakuutusyrityksen talouden valvonta, mukaan lukien sellaisen
liiketoiminnan valvonta, jota yritys harjoittaa joko sivukonttoreiden
välityksellä tai palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella, kuuluu
yksinomaan kotijäsen valtion toimivaltaan. Jos sitoumusjäsenvaltion
toimivaltaisilla viranomaisilla on perusteet katsoa, että vakuutusyrityk-
sen liiketoiminta saattaa vaikuttaa sen vakavaraisuuteen, niiden on
ilmoitettava asiasta kyseisen yrityksen kotijäsenvaltion toimivaltaisille
viranomaisille. Kotijäsenvaltion viranomaisten on todennettava, noudat-
taako yritys tässä direktiivissä määriteltyjä toiminnan vakauden peri-
aatteita.
2. Talouden valvontaan kuuluu erityisesti vakuutusyrityksen koko
liiketoiminnan vakavaraisuuden, vakuutustekninen vastuuvelka mukaan
lukien, laskennalliset varaukset ja sitä kattavien varojen tarkastaminen
kotijäsenvaltiossa annettujen määräysten tai noudatettujen menettelyjen
mukaisesti yhteisön tasolla annettujen säännösten nojalla.
3. Kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on vaadittava, että
jokaisella vakuutusyrityksellä on asianmukainen hallinto- ja kirjanpito-
järjestelmä sekä asianmukainen sisäinen tarkastusmenettely.
16 artikla
Jäsenvaltion, jossa sivukonttori sijaitsee, on säädettävä, että kun toisessa
jäsenvaltiossa toimiluvan saanut vakuutusyritys harjoittaa liiketoimin-
taansa sivukonttorin välityksellä, kotijäsenvaltion toimivaltaiset viran-
omaiset voivat ilmoitettuaan siitä ennalta sen jäsenvaltion toimivaltaisille
viranomaisille, jossa sivukonttori sijaitsee, tarkastaa itse tai tähän
tarkoitukseen valtuuttamiensa henkilöiden välityksellä paikalla yrityksen
talouden valvonnalle tarpeellisia tietoja. Sen jäsenvaltion viranomaiset,
jossa sivukonttori sijaitsee, voivat osallistua tähän tarkastamiseen.
17 artikla
1. Kotijäsenvaltion on vaadittava, että jokainen vakuutusyritys muodos-
taa koko liiketoimintansa osalta riittävänvakuutusteknisen vastuuvelan,
mukaan lukien vakuutusmaksuvastuu.
Tämän vakuutusteknisen vastuuvelan määrä määräytyy seuraavien
periaatteiden mukaisesti:
A. i) Henkivakuutuksen vakuutustekninen vastuuvelka lasketaan riit-
tävän turvaavan prospektiivisen vakuutusmatemaattisen mene-
telmän avulla ottaen huomioon kaikki myöhemmät velvoitteet
kussakin voimassa olevassa vakuutussopimuksessa vahvistettu-
jen ehtojen mukaisesti ja erityisesti:
— kaikki taatut suoritukset, mukaan lukien taatut takaisinos-
toarvot,!B
!M21979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 12
— lisäedut, joihin vakuutuksenottajilla on jo oikeus joko
yhdessä tai kukin osaltaan erikseen näiden saavutettujen,
ilmoitettujen, ositettujen lisäetujen laadusta huolimatta,
— kaikki vaihtoehdot, joihin vakuutuksenottajalla on oikeus
vakuutussopimuksen ehtojen mukaan,
— yrityksen kulut, mukaan lukien palkkiot;ottaen huomioon myös myöhemmät vakuutusmaksut,
ii) retrospektiivistä menetelmää voidaan käyttää, jos voidaan
osoittaa, että tämän menetelmän tuloksena saatu vakuutustekni-
nen vastuuvelka ei ole pienempi kuin riittävän varovaista
prospektiivistä menetelmää käyttäen saatu määrä, tai jos pros-
pektiivistä menetelmää ei voida käyttää kyseiseen sopimuslajiin,
iii) varovainen laskentamenetelmä ei tarkoita todennäköisimmiksi
katsottuihin oletuksiin perustuvaa menetelmää, mutta sen on
varattava kohtuullinen marginaali erilaisten tekijöiden epäedul-
listen poikkeamien osalta,
iv) vakuutusteknisen vastuuvelan laskentamenetelmän on oltava
varovainen myös vakuutusteknistä vastuuvelkaa kattavien varo-
jen arvostamismenetelmän osalta,
v) vakuutustekninen vastuuvelka on laskettava kunkin vakuutus-
sopimuksen osalle erikseen. Kohtuullisten arvioiden tai yleis-
tysten käyttö on kuitenkin sallittu, kun voidaan olettaa, että ne
antavat suunnilleen saman tuloksen kuin erilliset laskelmat.
Erillisen laskennan periaate ei estä muodostamasta ylimääräistä
vastuuvelkaa niiden yleisten riskien osalta, joita ei katsota
erillisiksi, ja
vi) kun vakuutussopimuksen takaisinostoarvo on taattu, tämän
sopimuksen vakuutusmaksuvastuuosuuden on oltava aina vähin-
tään yhtä suuri kuin samana ajankohtana taattu takaisinostoarvo.
B. Käytettävä korkokanta on valittava varovasti. Se on vahvistettava
kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen antamien määräysten
mukaisesti seuraavia periaatteita soveltaen:
a) Kaikkien sopimusten osalta yrityksen kotijäsenvaltion toimival-
taisen viranomaisen on vahvistettava yksi tai useampia enim-
mäiskorkoja erityisesti seuraavien sääntöjen mukaisesti:
i) kun sopimuksiin sisältyy korkotakuu, yrityksen kotijäsen-
valtion toimivaltaisen viranomaisen on vahvistettava yksi
enimmäiskorko. Tämä korko voi olla eri korko kuin
sopimuksessa merkitty riippuen käytetystä valuutasta edel-
lyttäen, että se on enintään 60 prosenttia sen valtion
liikkeeseen laskemien joukkovelkakirjojen korosta, jonka
valuutassa sopimus on merkitty. Jos on kyse ecu-määräisestä
sopimuksesta tämä raja vahvistetaan Euroopan yhteisön
laitosten liikkeeseen laskemien ecu-määräisten lainojen
mukaisesti.
Jos jäsenvaltio edellisen kohdan toisen virkkeen soveltami-
seksi päättää vahvistaa enimmäiskoron niiden sopimusten
osalta, jotka on merkitty toisen jäsenvaltion valuutassa,
tämän on ensin neuvoteltava sen jäsenvaltion toimivaltaisen
viranomaisen kanssa, jonka valuutassa sopimus on merkitty,
ii) kun yrityksen varoja ei ole kuitenkaan arvostettu hankinta-
hintaansa, jäsenvaltio voi säätää, että voidaan laskea yksi tai
useampi enimmäiskorko ottaen huomioon kyseisenä ajan-
kohtana salkussa olevien asianomaisten varojen tuotto, josta
on vähennetty turvaavuuden edellyttämä marginaali ja,
erityisesti jatkuvamaksuisten sopimusten osalta, ottaen
lisäksi huomioon tulevien varojen ennakoitu tuotto. Kotijä-
senvaltion toimivaltaisen viranomaisen on vahvistettava
turvaavuuden edellyttämä vähennys ja tulevien varojen
arvioituun tuottoon sovellettava enimmäiskorko tai sovellet-
tavat enimmäiskorkokannat,!M21979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 13
b) enimmäiskoron vahvistaminen ei tarkoita, että yrityksen on
käytettävä niin korkeaa korkoa,
c) kotijäsenvaltio voi päättää, ettei a alakohtaa sovelleta seuraaviin
sopimusluokkiin:
— sijoitussidonnaiset sopimukset,
— enintään kahdeksaksi vuodeksi tehdyt kertamaksuiset sopi-
mukset,
— sopimukset, joihin ei liity oikeutta lisäetuihin, ja eläkesopi-
mukset, joilla ei ole takaisinostoarvoa.
Valittaessa turvaavaa korkokantaa ensimmäisen alakohdan
kahdessa viimeisessä luetelmakohdassa tarkoitetuissa tapauksis-
sa voidaan ottaa huomioon sopimukseen merkitty valuutta ja
yrityksen hallussa olevat vastaavat varat, sekä kun yrityksen
varat on arvostettu käypään arvoonsa, tulevien varojen arvioitu
tuotto.
Käytetty korko ei saa missään tapauksessa ylittää varojen
tuottoa, joka on laskettu kotijäsenvaltion tilinpäätöstä koskevien
määräysten mukaisesti ja josta on tehty kohtuullinen vähennys,
d) jäsenvaltion on vaadittava, että yritys tekee tilinpäätöksessään
varauksen vakuutuksenottajien osalta tehtyjen korkositoumusten
kattamiseksi, kun yrityksen varojen nykyinen tai arvioitu tuotto
ei riitä kattamaan näitä sitoumuksia, ja
e) edellä a alakohdan soveltamiseksi vahvistetut enimmäiskorot on
ilmoitettava komissiolle ja niiden jäsenvaltioiden toimivaltaisille
viranomaisille, jotka sitä pyytävät.
C. Tilastolliset arviointiperusteet ja kuluja vastaavat perusteet on
valittava varovaisesti ottaen huomioon sitoumusjäsenvaltio, vakuu-
tusmuoto ja ennakoidut hallintokulut ja palkkiot.
D. Niiden vakuutussopimusten osalta, joihin liittyy oikeus lisäetuihin,
voidaan vakuutusteknisen vastuuvelan arviointimenetelmässä joko
välittömästi tai välillisesti ottaa huomioon kaikki myöhempien
lisäetujen lajit yhtenäisellä tavalla muiden myöhempää kehitystä
koskevien oletusten ja nykyisten lisäetujen laskentamenetelmän
kanssa.
E. Myöhempiä kuluja koskeva vastuu voi olla välillinen, esimerkiksi
siten, että tulevista vakuutusmaksuista vähennetään kuormitusosuu-
det. Välillinen tai välitön nimenomainen kokonaisvarautuminen ei
kuitenkaan saa olla kyseisten tulevien kulujen varovaista arviota
pienempi.
F. Vakuutusteknisen vastuuvelan arviointimenetelmä ei saa vaihtua
vuosittain menetelmän tai laskentaperusteiden satunnaisten muu-
tosten vuoksi ja sen on oltava sellainen, että lisäetuja saadaan
kohtuullisesti kunkin vakuutussopimuksen voimassaolon ajan.
2. Vakuutusyrityksen on pidettävä yleisön saatavilla perusteet ja
menetelmät, joita käytetään vakuutusteknisen vastuuvelan arvioimiseksi,
mukaan lukien lisäeduista aiheutuva vastuu.
3. Kotijäsenvaltion on vaadittava kultakin vakuutusyritykseltä, että sen
koko vakuutusliikettä koskeva vakuutustekninen vastuuvelka katetaan
toisiaan vastaavilla varoilla direktiivin 92/96/ETY 24 artiklan mukaisesti.
Kun on kyse Euroopan yhteisössä harjoitettavista liiketoimista, näiden
varojen on sijaittava yhteisössä. Jäsenvaltiot eivät saa vaatia, että
vakuutusyritykset sijoittavat varansa tiettyyn jäsenvaltioon. Kotijäsen-
valtio voi kuitenkin myöntää lievennyksiä varojen sijaintia koskeviin
sääntöihin.
4. Jos kotijäsenvaltio sallii, että vakuutusteknisen vastuuvelan kattami-
seen voidaan käyttää saatavia jälleenvakuutuksenantajilta, sen on
vahvistettava sallittu prosenttiosuus. Tässä tapauksessa se ei saa määrätä
näiden saatavien sijaintipaikkaa.!M21979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 14
18 artikla
Jäsenvaltion on vaadittava jokaiselta yritykseltä, jonka kotipaikka on sen
alueella, solvenssimarginaalia, joka on riittävä tämän koko liiketoimin-
nan kannalta.
Solvenssimarginaalin muodostavat:
1. Yrityksen varat, joista on vähennetty kaikki ennakoitavissa olevat
velat sekä aineettomat erät. Erityisesti on otettava lukuun:
— maksettu osakepääoma tai keskinäisen yhtiön tai yrityksen osalta
takuupääoma lisättynä osakastileillä, jotka täyttävät seuraavat
edellytykset:
a) perustamiskirjassa ja yhtiöjärjestyksessä on määrättävä, että
näiltä tileiltä voidaan suorittaa maksuja jäsenille vain, jos se
ei aiheuta solvenssimarginaalin pienenemistä alle vaaditun
tason, tai yrityksen tultua puretuksi, jos kaikki yrityksen
muut velat on maksettu,
b) perustamiskirjassa ja yhtiöjärjestyksessä on määrättävä, että
kaikista maksuista, jotka suoritetaan muutoin kuin yksittäi-
sen osakkuuden päättymisen vuoksi, on ilmoitettava toimi-
valtaisille viranomaisille vähintään kuukautta aikaisemmin
ja että nämä voivat tämän määräajan aikana kieltää maksun,
ja
c) perustamiskirjan ja yhtiöjärjestyksen asiaa koskevia mää-
räyksiä voidaan muuttaa vasta, kun toimivaltaiset viran-
omaiset ovat ilmoittaneet, etteivät ne vastusta muutosta,
jollei a ja b alakohdassa esitetyistä edellytyksistä muuta
johdu,
— puolet maksamattomasta osakepääomasta tai takuupääomasta
heti kun 25 prosenttia tästä pääomasta on maksettu,
— rahastot ja varaukset (sidotut ja vapaat), jotka eivät vastaa tiettyjä
sitoumuksia,
— kaikki siirtyvät voittovarat,— kumulatiiviset etuoikeutetut osakkeet ja etuoikeusasemaltaan
huonommassa asemassa olevat lainat voidaan sisällyttää ainoas-
taan enintään 50 prosenttiin solvenssimarginaalista, josta mää-
rästä enintään 25 prosenttia saa olla määräaikaisia etuoikeus-
asemaltaan huonommassa asemassa olevia lainoja tai määräai-
kaisia kumulatiivisia etuoikeutettuja osakkeita, jos seuraavat
vähimmäisvaatimukset täyttyvät:
a) sen varalta, että vakuutusyritys joutuu konkurssiin tai
purkautuu, on oltava sitovat sopimukset, joiden perusteella
etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevilla lai-
noilla tai etuoikeutetuilla osakkeilla on kaikkien muiden
velkojien saatavia huonompi etuoikeus ja niitä ei makseta
takaisin ennen kuin kaikki muut kyseisenä ajankohtana
voimassa olevat velat on maksettu.
Etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevan lainan on
täytettävä myös seuraavat edellytykset:
b) vain tosiasiallisesti maksetut varat otetaan huomioon,
c) määräaikaisten lainojen alkuperäisen erääntymisajan on
oltava vähintään viisi vuotta. Vakuutusyrityksen on viimeis-
tään vuotta ennen erääntymisaikaa esitettävä toimivaltaisten
viranomaisten hyväksyttäväksi suunnitelma siitä, miten
solvenssimarginaali aiotaan pitää vaaditulla tasolla tai
saattaa sille tasolle erääntymispäivänä, jollei lainan osuutta
solvenssimarginaalista vähennetä asteittain vähintään viiden
erääntymispäivää edeltävän vuoden kuluessa. Toimivaltaiset
viranomaiset voivat antaa luvan näiden varojen takaisin-
maksun ennakkoon edellyttäen, että liikkeeseen laskeva!B
!M21979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 15
vakuutusyritys pyytää sitä ja sen solvenssimarginaali ei
laske vaadittua tasoa alemmaksi,
d) lainat, joiden erääntymisaikaa ei ole määrätty, voidaan
maksaa takaisin vain noudattaen viiden vuoden irtisanomis-
aikaa, jollei niitä enää pidetä solvenssimarginaalin osana tai
jollei takaisinmaksu edellytä toimivaltaisten viranomaisten
ennalta antamaa virallista suostumusta. Jälkimmäisessä
tapauksessa vakuutusyrityksen on ilmoitettava asiasta toi-
mivaltaisille viranomaisille vähintään kuusi kuukautta ennen
aiottua takaisinmaksupäivää sekä esitettävä tosiasiallinen ja
vaadittu solvenssimarginaali ennen kyseistä takaisinmaksua
ja sen jälkeen. Toimivaltaiset viranomaiset antavat luvan
takaisinmaksuun ainoastaan, jos vakuutusyrityksen solvens-
simarginaali ei laske vaadittua tasoa alemmaksi,
e) lainasopimus ei saa sisältää määräystä, jonka mukaan
tietyissä muissa oloissa kuin vakuutusyritystä purettaessa
velka on maksettava takaisin ennen sovittua erääntymis-
päivää,
f) lainasopimusta voidaan muuttaa ainoastaan, kun toimival-
taiset viranomaiset ovat ilmoittaneet, etteivät ne vastusta
muutosta,
— arvopaperit, joiden kestoa ei ole määritetty, ja muut rahoitus-
välineet, jotka täyttävät seuraavat edellytykset mukaan lukien
muut kuin edellä olevassa luetelmakohdassa mainitut kumulatii-
viset etuoikeutetut osakkeet, enintään 50 prosenttiin asti
solvenssimarginaalista näiden arvopaperien ja edellä olevassa
luetelmakohdassa mainittujen etuoikeusasemaltaan huonommas-
sa asemassa olevan lainojen kokonaismäärästä,
a) niitä ei voi maksaa takaisin haltijan aloitteesta eikä ilman
toimivaltaisten viranomaisten ennalta antamaa suostumusta,
b) liikkeeseen laskemista koskevan sopimuksen on annettava
vakuutusyritykselle mahdollisuus lykätä lainan koron mak-
samista,
c) lainanantajan saatavilla vakuutusyritykseltä on oltava muita
velkojia kuin toisia pääomalainan haltijoita huonompi
etuoikeus,
d) arvopapereiden liikkeeseen laskemista koskevissa asiakir-
joissa on määrättävä, että velkaa ja maksamattomia korkoja
voidaan käyttää tappioiden kattamiseen siten, että turvataan
vakuutusyrityksen liiketoiminnan jatkuminen,
e) ainoastaan tosiasiallisesti maksetut määrät otetaan huomi-
oon;
2. Taseessa olevat kansallisessa lainsäädännössä sallitut varaukset
voitonjakoa varten, jos niitä voidaan käyttää kattamaan mahdollisia
tappioita ja niitä ei ole varattu lisäetujen antamiseen vakuu-
tuksenottajille;
3. Mikäli yritys on tehnyt perustellun hakemuksen sen jäsenvaltion
valvontaviranomaiselle, jonka alueella sillä on kotipaikka, ja viran-
omainen on suostunut siihen, seuraavat erät:
a) määrä, joka vastaa 50 prosenttia yrityksen tulevista voitoista;
tulevien voittojen määrä saadaan kertomalla arvioitu vuotuinen
voitto vakuutussopimusten jäljellä olevaa keskimääräistä kautta
edustavalla kertoimella; käytettävä kerroin voi olla enintään 10;
arvioitu vuotuinen voitto on 1 artiklassa luetellussa toiminnassa
viiden viimeisen vuoden aikana saatujen voittojen aritmeettinen
keskiarvo.
Jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on määriteltävä
yhteisellä sopimuksella ja yhteistyössä komission kanssa perus-
teet arvioidun vuotuisen voiton kertoimen laskemiseksi, sekä se,
mistä eristä voitot koostuvat. Siihen saakka, kunnes tällaiseen!M2
!B1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 16
sopimukseen on päästy, nämä erät määritellään sen jäsenvaltion
lainsäädännön mukaisesti, jonka alueella yritys (päätoimipaikka,
asioimisto tai sivukonttori) toimii.
Toimivaltaisten viranomaisten määriteltyä toteutuneiden voitto-
jen käsitteen komission on annettava ehdotuksensa käsitteen
yhdenmukaistamiseksi vakuutusyritysten tilinpäätösten yhden-
mukaistamista koskevalla ja direktiivin 78/660/ETY (1)1
artiklan 2 kohdassa säädetyn yhteensovittamisen toteuttavalla
direktiivillä;
b) jos zillmerointia ei suoriteta tai jos zillmerointi on pienempi
kuin vakuutusmaksuihin sisältyvä hankintamenon kuormituslisä,
erotus zillmeroimattoman tai osittain zillmeroidun vakuutus-
maksuvastuun ja sen vakuutusmaksuvastuun välillä, joka on
zillmeroitu vakuutusmaksuun sisältyvän hankintamenojen kuor-
mituslisällä vastaavan prosentin mukaisesti; tämä määrä ei
kuitenkaan saa olla enempää kuin 3,5 prosenttia kaikkien niiden
vakuutussopimusten, joissa zillmerointi on mahdollista, vakuu-
tussummien ja vakuutusmaksuvastuun erotuksesta; erotuksesta
vähennetään aktivoitujen hankintamenojen poistamatta oleva
osuus;
c) jos sen jäsenvaltion valvontaviranomaiset, jossa yritys harjoittaa
toimintaansa, ovat sen hyväksyneet, kaikki muut varaukset, jotka
eivät käy ilmi tilinpäätöksestä ja jotka johtuvat omaisuuden
aliarvostuksesta ja muiden velkojen kuin vakuutusmaksuvastuun
yliarvostuksesta, jos nämä varaukset, jotka eivät käy ilmi
tilinpäätöksestä, eivät ole luonteeltaan poikkeuksellisia.
19 artikla
Jollei 20 artiklasta muuta johdu, vähimmäissolvenssimarginaali on
määriteltävä harjoitettujen vakuutusluokkien mukaisesti jäljempänä
esitetyllä tavalla:
a) Edellä 1 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettujen
vakuutusten, lukuun ottamatta sijoitusrahastoihin liittyvää vakuu-
tusta, sekä 1 artiklan 3 alakohdassa tarkoitetun toiminnan solvens-
simarginaalin vähimmäismäärän on oltava samansuuruinen kuin
kahden seuraavan tuloksen summa:
— ensimmäinen tulos:
4 prosentin osuus vakuutusmaksuvastuusta, joka liittyy menevän
jälleenvakuutuksen sisältävään ensivakuutusliikkeeseen sekä
tulevaan jälleenvakuutukseen, kerrotaan menevällä jälleenva-
kuutuksella vähennetyn vakuutusmaksuvastuun kokonaismäärän
ja edellä määritellyn bruttovakuutusmaksuvastuun kokonais-
määrän suhteella viime tilikautena; tämä suhde ei missään
tapauksessa saa olla vähemmän kuin 85 prosenttia.
— toinen tulos:
niiden vakuutusten osalta, joihin liittyvä riskisumma ei ole
negatiivinen luku, 0,3 prosentin osuus tästä yrityksen vastuulleen
ottamasta riskisummasta kerrotaan yrityksen vastuullaan pitä-
män, menevällä jälleenvakuutuksella ja edelleenvakuutuksella
vähennetyn riskisumman kokonaismäärän sekä menevän jäl-
leenvakuutuksen ja edelleenvakuutuksen sisältävän riskisumman
kokonaismäärän suhteella viime tilikautena; tämä suhde ei
missään tapauksessa saa olla vähemmän kuin 50 prosenttia.
Korkeintaan kolmen vuoden kuolemanvaravakuutuksessa edellä
olevan osuuden on oltava 0,1 prosenttia; sellaisessa vakuutuksessa,
jonka vakuutusaika on pidempi kuin kolme vuotta mutta enintään
viisi vuotta, osuuden on oltava 0,15 prosenttia.!B
(1) EYVL N:o L 222, 14.8.1978, s. 111979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 17
b) Solvenssimarginaalin vähimmäismäärän on vastattava seuraavan
laskelman tulosta 1 artiklan 1 alakohdan c alakohdassa tarkoitetun
lisävakuutuksen kohdalla:
— lasketaan yhteen kaikki viime tilikautena erääntyneet ensivakuu-
tusliikkeen vakuutusmaksut tai osuudet (mukaan lukien vakuu-
tusmaksuihin ja osuuksiin liittyvät liitännäismaksut);
— tähän summaan lisätään kaikki tulevan jälleenvakuutuksen
vakuutusmaksut viime tilikaudelta;
— tästä summasta vähennetään viime tilikautena erääntyneiden
mutta saamatta jääneiden vakuutusmaksujen ja osuuksien
kokonaismäärä sekä ensiksi mainittuun kokonaissummaan
sisältyviin vakuutusmaksuihin ja osuuksiin liittyvien verojen ja
maksujen summa.
Näin saatu erotus jaetaan kahteen osaan, joista ensimmäinen käsittää
enintään 10 miljoonaa laskentayksikköä ja toinen yli menevän osan;
näistä osuuksista otetaan 18 prosenttia edellisestä ja 16 prosenttia
jälkimmäisestä ja lasketaan ne yhteen.
Tulos saadaan kertomalla näin saatu summa yrityksen vastuulle
jääneiden, jälleen- ja edelleenvakuuttajien osuuksilla vähennettyjen
korvausmenojen määrän ja korvausmenojen bruttomäärän suhteella
viime tilikautena; tämä suhde ei missään tapauksessa saa olla
vähemmän kuin 50 prosenttia.
Nimellä ”Lloyd’ s” tunnetun vakuutuksenantajien yhteenliittymän
osalta solvenssimarginaalin laskemisen on perustuttava nettovakuu-
tusmaksuihin, jotka kerrotaan sen jäsenvaltion valvontaviranomai-
sen, jossa yhtiön kotipaikka on, vuosittain määräämällä kiinteällä
prosenttiluvulla. Tämä kiinteä prosenttiluku on laskettava maksettuja
palkkioita koskevien viimeisimpien tilastotietojen perusteella. Yksi-
tyiskohtaiset tiedot sekä asiaankuuluvat laskelmat on lähetettävä
niiden valtioiden valvontaviranomaisille, joiden alueella Lloyd’ s
harjoittaa liiketoimintaansa.
c) Edellä 1 artiklan 1 alakohdan d alakohdassa tarkoitetussa pysyvässä
sairausvakuutuksessa, jota ei voida irtisanoa sekä 1 artiklan 2
alakohdan b alakohdassa tarkoitetuissa kertyneen pääoman takaisin-
maksua koskevissa sopimuksissa solvenssimarginaalin vähimmäis-
määrän on oltava 4 prosenttia vakuutusmaksuvastuusta, joka on
laskettu tämän artiklan a alakohdan ensimmäisessä tuloksessa
esitetyn mukaisesti.
d) Tontiineissa, joita tarkoitetaan 1 artiklan 2 alakohdan a alakohdassa,
solvenssimarginaalin vähimmäismäärän on oltava 1 prosentti yhdis-
tyksen varoista.
e) Sijoitusrahastoihin liittyvissä, 1 artiklan 1 alakohdan a ja b
alakohdissa tarkoitetuissa vakuutuksissa ja 1 artiklan 2 alakohdan
c, d ja e alakohdassa tarkoitetussa toiminnassa, solvenssimarginaalin
vähimmäismäärän on oltava yhtä suuri kuin:
— 4 prosentin osuus vakuutusmaksuvastuusta, joka on laskettu
tämän artiklan a alakohdan ensimmäisessä tuloksessa esitetyn
mukaisesti, siltä osin kuin yritys vastaa sijoitusriskistä, ja 1
prosentin osuus siten lasketusta vakuutusmaksuvastuusta, siltä
osin kuin yritys ei vastaa sijoitusriskistä, edellyttäen että
sopimuskausi on pidempi kuin viisi vuotta ja että varoja
sopimuksessa määriteltyjen liikekustannusten kattamiseksi on
varattu enemmän kuin viisi vuotta kestäväksi kaudeksi.
sekä
— 0,3 prosentin osuus riskisummasta laskettuna tämän artiklan a
alakohdan toisen tuloksen ensimmäisen alakohdan mukaisesti,
siltä osin kuin yritys kattaa kuoleman riskin.!B1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 18
20 artikla
1. Yksi kolmasosa 19 artiklassa määritellystä vähimmäissolvenssimar-
ginaalista muodostaa takuurahaston. Jäljempänä 2 kohdassa säädetyin
poikkeuksin vähintään 50 prosenttia tästä rahastosta on muodostettava 18
artiklan 1 ja 2 kohdassa luetelluista eristä.
2. a) Takuurahasto ei kuitenkaan saa olla vähemmän kuin 800 000
laskentayksikköä.
b) Jäsenvaltio saa määrätä takuurahaston vähimmäismäärän alen-
nettavaksi 600 000 laskentayksikköön, jos kyseessä on kes-
kinäinen yhtiö tai yhdistys taikka tontiiniyhdistys.
c) Edellä 3 artiklan 2 kohdan toisen luetelmakohdan toisessa
virkkeessä tarkoitettujen keskinäisten yhtiöiden tai yhdistysten
osalta, heti kun ne kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan,
sekä tontiiniyhdistysten kohdalla jäsenvaltio saa sallia perus-
tettavaksi 100 000 laskentayksikön suuruisen vähimmäistakuu-
rahaston, jota kartutetaan b alakohdassa määrättyyn määrään
saakka perättäisin 100 000 laskentayksikön erin aina kutakin
500 000 laskentayksikön suuruista maksutulon lisäystä kohden.
d) a, b ja c alakohdassa tarkoitetun vähimmäistakuurahaston on
koostuttava 18 artiklan 1 ja 2 kohdassa luetelluista eristä.
3. Keskinäiset yhtiöt tai yhdistykset eivät saa 8 artiklan 2 kohdassa tai
10 artiklassa tarkoitetulla tavalla laajentaa toimintaansa, elleivät ne
välittömästi ole tämän artiklan 2 kohdan a ja b alakohdan mukaisia.
21 artikla
1. Jäsenvaltiot eivät saa antaa säännöksiä niiden varojen valinnasta,
jotka ylittävät 17 artiklassa tarkoitettua vakuutusteknistä vastuuvelkaa
kattavat varat.
2. Ellei 17 artiklan 3 kohdasta, 24 artiklan 1, 2, 3 ja 5 alakohdasta ja 26
artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta muuta johdu, jäsenvaltiot eivät saa
rajoittaa toimiluvan saaneiden vakuutusyritysten oikeutta vapaasti hallita
irtainta ja kiinteää omaisuuttaan.
3. Sen estämättä, mitä 1 ja 2 kohdassa säädetään, jäsenvaltioilla on
oikeus kyseisten yritysten omistajina, jäseninä tai osakkaina toteuttaa
toimenpiteitä vakuutettujen etujen turvaamiseksi.
22 artikla
1. Jäsenvaltiot eivät saa vaatia yrityksiä jälleenvakuuttamaan osaa 1
artiklassa tarkoitetusta vakuutusliikkeestään kansallisessa lainsäädännös-
sä nimetylle yhteisölle tai nimetyille yhteisöille.
2. Italian tasavallan on toteutettava kaikki toimenpiteet sen varmis-
tamiseksi, että vaatimus siitä, että sen alueelle sijoittuneet yritykset
jälleenvakuuttavat osan vakuutusliikkeestään ”Istituto Nazionale di
Assicurazioni” -nimisessä laitoksessa, kumotaan viimeistään 20 päivänä
marraskuuta 1994.
23 artikla
1. Jäsenvaltion on vaadittava, että kaikki yritykset, joilla on kotipaikka
sen alueella, laativat sen koko toiminnan, taloudellisen aseman ja
vakavaraisuuden kattavan tilinpäätöksen.!B
!M2
!B
!M1
!B1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 19
!M2
2. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että vakuutusyritykset, joiden koti-
paikka on niiden alueella, toimittavat määräajoin asiakirjat, jotka ovat
tarpeellisia valvontaa varten samoin kuin tilastolliset asiakirjat. Toimi-
valtaisten viranomaisten on annettava toisilleen tiedoksi kaikki valvontaa
varten tarvittavat asiakirjat ja tiedot.
3. Kunkin jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet,
sen varmistamiseksi, että toimivaltaisilla viranomaisilla on tarvittava
toimivalta ja keinot niiden vakuutusyritysten liiketoiminnan valvomi-
seksi, joiden kotipaikka on niiden alueella, mukaan lukien tämän alueen
ulkopuolella harjoitettava liiketoiminta tätä liiketoimintaa koskevien
neuvoston direktiivien mukaisesti ja niiden soveltamiseksi.
Tämän toimivallan ja keinojen on erityisesti annettava toimivaltaisille
viranomaisille mahdollisuus:
a) perehtyä yksityiskohtaisesti yrityksen tilaan ja koko liiketoimintaan,
erityisesti:
— keräämällä tietoja tai vaatimalla vakuutusliikettä koskevien
asiakirjojen esittämistä, ja
— suorittamalla tarkastuksia paikalla yrityksen toimitiloissa,
b) toteuttaa yrityksen, sen hallituksen jäsenten tai johtajien tai
yrityksessä määräämisvaltaa käyttävien henkilöiden osalta kaikki
asianmukaiset ja tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että
yrityksen liiketoiminta on niiden lakien, asetusten ja hallinnollisten
määräysten mukaista, joita yrityksen on noudatettava kussakin
jäsenvaltiossa, ja erityisesti toimintasuunnitelman mukaista, jos se
on sekä vakuutettujen etuja vaarantavien epäkohtien välttämiseksi tai
poistamiseksi pakollinen, ja
c) turvata näiden toimenpiteiden toteuttaminen, jos tarpeellista pakko-
toimin ja tarvittaessa oikeusteitse.
Jäsenvaltiot voivat myös säätää, että toimivaltaisilla viranomaisilla on
mahdollisuus saada kaikkia edustajien hallussa olevia sopimuksia
koskevat tiedot.
24 artikla
1. Jos yritys ei noudata 17 artiklan säännöksiä, sen yrityksen
kotijäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi kieltää varojen vapaan
hallinnan ilmoitettuaan asiasta niiden jäsenvaltioiden toimivaltaisille
viranomaisille, jossa riskit sijaitsevat.
2. Sellaisen yrityksen taloudellisen aseman ennalleen palauttamiseen,
jonka solvenssimarginaali ei ole 19 artiklassa säädettyjen vähimmäis-
vaatimusten mukainen, yrityksen kotijäsenvaltion toimivaltaisen viran-
omaisen on vaadittava, että sen hyväksyttäväksi esitetään tervehdyttämis-
suunnitelma.
Jos toimivaltainen viranomainen katsoo, että yrityksen taloudellinen
asema heikkenee huomattavasti, se voi poikkeustapauksissa rajoittaa
myös yrityksen varojen vapaata hallintaa tai kieltää sen. Toimivaltaisen
viranomaisen on sen jälkeen ilmoitettava kaikista toteuttamistaan
toimenpiteistä niille muiden jäsenvaltioiden viranomaisille, joiden
alueella yritys harjoittaa liiketoimintaansa, ja kyseisten viranomaisten
on ensiksi mainitun viranomaisen pyynnöstä toteutettava samat toimen-
piteet.
3. Jos solvenssimarginaali ei ole 20 artiklassa määritellyn takuurahas-
ton mukainen, kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on vaadittava
yritystä toimittamaan viranomaisen hyväksyttäväksi lyhyen aikavälin
rahoitussuunnitelma.
Toimivaltainen viranomainen voi myös rajoittaa yrityksen varojen
vapaata hallintaa tai kieltää sen kokonaan. Sen on ilmoitettava
toimenpiteestään niiden muiden jäsenvaltioiden viranomaisille, joiden
alueilla yritys harjoittaa liiketoimintaa, ja viimeksi mainittujen viran-
omaisten on ensiksi mainitun pyynnöstä toteutettava samat toimenpiteet.1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 20
4. Toimivaltaiset viranomaiset voivat toisaalta toteuttaa kaikki aiheel-
liset toimenpiteet turvatakseen vakuutettujen edut 1, 2 ja 3 kohdassa
tarkoitetuissa tapauksissa.
5. Jokaisen jäsenvaltion on annettava kaikki tarpeelliset määräykset
voidakseen kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti kieltää alueellaan
sijaitsevien varojen vapaan hallinnan 1, 2 ja 3 kohdassa säädetyissä
tapauksissa yrityksen kotijäsenvaltion pyynnöstä, jonka on osoitettava ne
varat, joihin toimenpiteet kohdistetaan.
C JAKSO
Toimiluvan peruuttaminen
26 artikla
1. Kotijäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi peruuttaa vakuu-
tusyritykselle antamansa toimiluvan, jos yritys:
a) ei käytä toimilupaa 12 kuukauden kuluessa, luopuu siitä nimen-
omaisesti tai lopettaa liiketoimintansa yli kuudeksi kuukaudeksi,
jollei kyseinen jäsenvaltio ole säätänyt, että toimilupa raukeaa näissä
tapauksissa,
b) ei enää täytä toiminnan aloittamisen edellytyksiä,
c) ei ole voinut määräajassa toteuttaa 24 artiklassa tarkoitetussa
tervehdyttämis- tai rahoitussuunnitelmassa vahvistettuja toimenpi-
teitä, ja
d) laiminlyö törkeästi siihen sovellettavan lainsäädännön perusteella
sille kuuluvia velvoitteita.
Jos toimilupa peruutetaan tai raukeaa, kotijäsenvaltion toimivaltaisen
viranomaisen on ilmoitettava asiasta muiden jäsenvaltioiden toimival-
taisille viranomaisille, joiden on toteutettava aiheelliset toimenpiteet
estääkseen sen, että kyseinen yritys aloittaa uuden liiketoiminnan niiden
alueella joko sijoittautumisvapauden tai palvelujen tarjoamisen vapauden
perusteella. Yrityksen on toisaalta toteutettava näiden viranomaisten
kanssa kaikki aiheelliset toimenpiteet vakuutettujen etujen turvaamiseksi
ja erityisesti rajoitettava yrityksen varojen vapaata hallintaa 24 artiklan 1
ja 2 kohdan toisen alakohdan tai 3 kohdan toisen alakohdan
soveltamiseksi.
2. Toimiluvan peruuttamispäätös on perusteltava yksityiskohtaisesti ja
annettava tiedoksi kyseiselle yritykselle.
III A OSASTO
SÄÄNNÖKSET, JOITA SOVELLETAAN ASIOIMISTOIHIN TAI
SIVUKONTTOREIHIN, JOTKA OV AT SIJOITTAUTUNEET YH-
TEISÖN ALUEELLE JA JOTKA KUULUV AT YRITYKSILLE,
JOIDEN KOTIP AIKKA ON YHTEISÖN ULKOPUOLELLA
27 artikla
1. Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että yrityksillä, joiden kotipaikka
on yhteisön ulkopuolella, on virallinen toimilupa 1 artiklassa tarkoitetun
toiminnan aloittamiselle alueellaan.!M2
!M1
!B
!M2
!M1
!B1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 21
2. Jäsenvaltio saa myöntää toimiluvan, jos yritys täyttää vähintään
seuravat edellytykset:
a) sillä on kansallisen lainsäädäntönsä mukaan oikeus harjoittaa 1
artiklassa tarkoitettua vakuutustoimintaa;
b) se perustaa asioimiston tai sivukonttorin jäsenvaltion alueelle;c) se sitoutuu järjestämään asioimiston tai sivukonttorin sijaintipaik-
kaan siellä harjoittamaansa toimintaa koskevan kirjanpidon sekä
säilyttämään siellä kaikki liiketoimintaan liittyvät asiakirjat;
d) se nimeää pääasiamiehen, jonka toimivaltainen viranomainen
hyväksyy;
e) yrityksen siinä jäsenvaltiossa, jossa se toimii, omistamien varojen
määrä on vähintään puolet 20 artiklan 2 kohdan a alakohdassa
säädetystä takuurahaston vähimmäismäärästä, minkä lisäksi se
tallettaa vakuudeksi vähintään yhden neljäsosan vähimmäismäärästä;
f) se sitoutuu ylläpitämään 29 artiklan mukaisen solvenssimarginaalin;g) se esittää 11 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisen toimintasuunnitelman.
28 artikla
Jäsenvaltioiden on vaadittava, että yritykset muodostavat 17 artiklassa
tarkoitetun riittävän vakuutusteknisen vastuuvelan, joka kattaa näiden
jäsenvaltioiden alueilla tehdyistä vakuutussopimuksista aiheutuvan
vastuun. Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että asioimisto tai sivukonttori
kattaa tämän vastuuvelan samansuuruisin ja kyseisen jäsenvaltion
säätämään määrään saakka toisiaan vastaavin varoin.
Jäsenvaltion lainsäädäntöä on sovellettava vakuutusteknisen vastuuvelan
laskemiseen, sallittujen sijoituskohteiden määrittelyyn ja varojen arvos-
tukseen sekä tarvittaessa sen vahvistamiseen, mihin määrään saakka
näitä varoja voidaan käyttää vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseen.
Asianomaisen jäsenvaltion on vaadittava, että vakuutusteknistä vastuu-
velkaa kattavat varat sijaitsevat sen alueella. Tällöin on kuitenkin
sovellettava, mitä 17 artiklan 3 kohdassa säädetään.
29 artikla
1. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että niiden alueille perustettujen
asioimistojen tai sivukonttoreiden solvenssimarginaalit muodostuvat 18
artiklassa luetelluista eristä. Solvenssimarginaalin vähimmäismäärä
lasketaan 19 artiklan mukaisesti. Tämän marginaalin laskemisessa
otetaan kuitenkin huomioon vain kyseisen asioimiston tai sivukonttorin
harjoittama toiminta.
2. Yksi kolmasosa solvenssimarginaalin vähimmäismäärästä muodos-
taa takuurahaston.
Tämän rahaston määrä ei kuitenkaan saa olla pienempi kuin puolet 20
artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesta vähimmäismäärästä. Edellä 27
artiklan 2 kohdan e alakohdan mukainen alkutallete luetaan tähän
rahastoon.
Takuurahasto ja sen vähimmäismäärä muodostetaan 20 artiklan mukai-
sesti.
3. Solvenssimarginaalin vähimmäismäärää vastaavat varat on pidettävä
siinä jäsenvaltiossa, jossa toimintaa harjoitetaan, takuurahaston määrään
saakka ja sen yli menevä osa yhteisön alueella.
30 artikla
1. Yritykset, jotka ovat hakeneet toimilupaa tai saaneet sen useammalta
kuin yhdeltä jäsenvaltiolta, vo ivat hakea seuraavia vain yhdessä
myönnettäviä etuja:
a) edellä 29 artiklassa tarkoitettu solvenssimarginaali lasketaan yrityk-
sen koko yhteisön alueella harjoittaman liiketoiminnan mukaan; tätä!B1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 22
laskelmaa varten otetaan ainoastaan huomioon kaikkien niiden
asioimistojen tai sivukonttoreiden toiminta, jotka on perustettu
yhteisön alueelle;
b) edellä 27 artiklan 2 kohdan e alakohdassa tarkoitettu tallete tehdään
vain yhteen näistä jäsenvaltioista;
c) takuurahaston kattavat varat voivat sijaita missä tahansa niistä
jäsenvaltioista, joissa yritys toimii.
2. Hakemus 1 kohdassa tarkoitettujen etujen saamiseksi on tehtävä
kyseisten jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille. Hakemuksessa
on mainittava se jäsenvaltion viranomainen, joka tulevaisuudessa valvoo
yhteisöön perustettujen asioimistojen tai sivukonttoreiden koko liiketoi-
minnan vakavaraisuutta. Yrityksen on perusteltava viranomaisen valinta.
Tallete on tehtävä tässä jäsenvaltiossa.
3. Edellä 1 kohdassa mainitut edut voidaan myöntää vain, jos
toimivaltaiset viranomaiset kaikissa niissä jäsenvaltioissa, joissa hake-
mus on tehty, suostuvat tähän. Edut tulevat voimaan heti, kun valittu
valvontaviranomainen ilmoittaa toisille valvontaviranomaisille valvovan-
sa yhteisössä sijaitsevien asioimistojen ja sivukonttoreiden koko
liiketoiminnan vakavaraisuutta.
Valitun valvontaviranomaisen on saatava muilta jäsenvaltioilta niiden
alueelle perustettujen asioimistojen ja sivukonttoreiden kokonaisvakava-
raisuuden valvontaan tarvittavat tiedot.
4. Yhden tai useamman jäsenvaltion pyynnöstä, joita asia koskee,
kaikkien asianomaisten jäsenvaltioiden on samanaikaisesti peruutettava
tämän artiklan nojalla myönnetyt edut.
31 artikla
1. a) Tässä osastossa tarkoitetut asioimistot ja sivukonttorit eivät saa,
b alakohdassa säädetyin poikkeuksin, jäsenvaltiossa saman-
aikaisesti harjoittaa toimintaa, jota tarkoitetaan yhtäältä ensim-
mäisen yhteensovittamisdirektiivin (vahinkovakuutus) liitteessä,
ja toisaalta tässä direktiivissä.
b) Jäljempänä c alakohdassa säädetyin poikkeuksin jäsenvaltiot
voivat määrätä, että tässä osastossa tarkoitetut asioimistot ja
sivukonttorit, jotka tämän direktiivin tiedoksiantoajankohtana
harjoittavat jossakin jäsenvaltiossa kumpaakin toimintaa saman-
aikaisesti, voivat jatkaa niitä siellä edellyttäen, että kumpaakin
toimintaa johdetaan erikseen 14 artiklan mukaisesti.
c) Jäsenvaltion, joka 13 artiklan 6 kohdan a tai b alakohdan
mukaisesti vaatii alueelleen perustettuja yrityksiä lopettamaan
sellaisten toiminnan lajien samanaikaisen harjoittamisen, joita
ne harjoittavat tämän direktiivin tiedoksiantoajankohtana, on
myös asetettava tämä vaatimus alueelleen perustetuille ja siellä
samanaikaisesti molempia toimintoja harjoittaville tässä osas-
tossa tarkoitetuille asioimistoille ja sivukonttoreille.
d) Jäsenvaltiot vo ivat säätää, että tässä osastossa tarkoitetut
asioimistot ja sivukonttorit, jotka harjoittavat kotipaikassaan
samanaikaisesti kumpaakin toimintaa ja jotka tämän direktiivin
tiedoksiantoajankohtana harjoittavat jonkin jäsenvaltion alueella
ainoastaan tässä direktiivissä tarkoitettua toimintaa, voivat jatkaa
siellä toimintaansa. Jos yritys aikoo harjoittaa tuolla alueella
ensimmäisessä yhteensovittamisdirektiivissä (vahinkovakuutus)
tarkoitettua toimintaa, se voi harjoittaa tässä direktiivissä
tarkoitettua toimintaa vain tytäryhtiönsä kautta.
2. Tässä osastossa tarkoitettuihin asioimistoihin ja sivukonttoreihin
sovelletaan 23 ja 24 artiklan säännöksiä soveltuvin osin.
Sovellettaessa 24 artiklaa rinnastetaan asioimistojen ja sivukonttoreiden
kokonaisvakavaraisuutta valvova viranomainen sen jäsenvaltion valvon-
taviranomaiseen, jossa yrityksellä on kotipaikka.!B1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 23
3. Jos 30 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu viranomainen peruuttaa
toimiluvan, tämän viranomaisen on ilmoitettava siitä niiden toisten
jäsenvaltioiden valvontaviranomaisille, joissa yritys toimii, ja viimeksi
mainittujen viranomaisten on toteutettava aiheelliset toimenpiteet. Jos
syynä toimiluvan peruuttamiseen on 30 artiklan 1 kohdan a alakohdan
mukaisesti lasketun solvenssimarginaalin riittämättömyys, muidenkin
kyseisten jäsenvaltioiden valvontaviranomaisten on peruutettava anta-
mansa toimiluvat.
31a artikla
1. Kansallisen lainsäädännön mukaisin edellytyksin kunkin jäsenvalti-
on on sallittava, että niiden alueelle perustetut ja tässä osastossa
tarkoitetut asioimistot ja sivukonttorit siirtävät kokonaan tai osittain
sopimuksia koskevan vakuutuskantansa samaan jäsenvaltioon sijoittau-
tuneelle vastaanottavalle yritykselle, jos tämän jäsenvaltion tai tarvitta-
essa 30 artiklassa tarkoitetun jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset
todistavat, että vastaanottavalla yrityksellä on kannanluovutus huomioon
ottaen tarpeellinen solvenssimarginaali.
2. Kansallisen lainsäädännön mukaisin edellytyksin kunkin jäsenvalti-
on on sallittava, että sen alueella perustetut ja tässä osastossa tarkoitetut
asioimistot ja sivukonttorit siirtävät kokonaan tai osittain vakuutus-
kantansa vakuutusyritykselle, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa,
jos tämän jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset todistavat, että
vastaanottavalla yrityksellä on kannanluovutus huomioon ottaen riittävä
solvenssimarginaali.
3. Jos jäsenvaltio sallii, että sen alueelle perustetut ja tässä osastossa
tarkoitetut asioimistot tai sivukonttorit kansallisen lainsäädännön
mukaisin edellytyksin siirtävät kokonaan tai osittain vakuutuskantansa
tässä osastossa tarkoitetuille ja toisen jäsenvaltion alueelle perustetulle
asioimistolle tai sivukonttorille, sen on huolehdittava, että vastaanottavan
yrityksen tai tarvittaessa 30 artiklassa tarkoitetun jäsenvaltion toimival-
taiset viranomaiset todistavat, että vastaanottavalla yrityksellä on
kannanluovutus huomioon ottaen tarpeellinen solvenssimarginaali ja
että vastaanottavan yrityksen jäsenvaltion laki sallii tällaisen luovutuksen
ja että tämä valtio hyväksyy luovutuksen.
4. Edellä 1, 2 ja 3 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa sen jäsenvaltion,
jossa luovuttava asioimisto tai sivukonttori sijaitsee, on sallittava
luovutus saatuaan siihen sitoumusjäsenvaltion toimivaltaisten viran-
omaisten suostumuksen, jollei tämä ole sama jäsenvaltio, jossa
luovuttava asioimisto tai sivukonttori sijaitsee.
5. Niiden jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten, joita on asiassa
kuultu, on annettava tiedoksi lausuntonsa tai suostumuksensa luovuttavan
vakuutusyrityksen kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille kol-
men kuukauden kuluessa pyynnöstä; jos ne viranomaiset, joita on asiassa
kuultu, eivät ole antaneet vastausta määräajassa, vastauksen puuttumista
pidetään myönteistä lausuntoa tai hiljaista suostumusta vastaavana.
6. Tämän artiklan mukaisesti hyväksytty luovutus julkistetaan kansal-
lisessa lainsäädännössä säädettyjen edellytysten mukaisesti sitoumus-
jäsenvaltiossa. Tämä luovutus on välittömästi voimassa vakuutuksenot-
tajiin, vakuutettuihin ja kaikkiin muihin henkilöihin nähden, joilla on
luovutetuista sopimuksista johtuvia oikeuksia tai velvoitteita.
Tämä säännös ei rajoita jäsenvaltioiden oikeutta antaa vakuutuksenot-
tajille mahdollisuus irtisanoa sopimus tietyssä määräajassa luovutukses-
ta.
32 artikla
Yhteisö voi perustamissopimuksen mukaisesti tehdyillä sopimuksilla
sitoutua yhden tai useamman kolmannen maan kanssa soveltamaan
tämän osaston säännöksistä poikkeavia säännöksiä varmistaakseen
vastavuoroisuuteen perustuvalla tavalla riittävän turvan jäsenvaltioiden
vakuutetuille.!B
!M2
!B1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 24
!M1
III B OSASTO
SÄÄNNÖKSET, JOITA SOVELLETAAN KOLMANNEN MAAN
LAINSÄÄDÄNNÖN ALAISTEN EMOYRITYSTEN TYTÄRYRI-
TYKSIIN JA SELLAISTEN EMOYRITYSTEN SUORITTAMIIN
OSUUKSIEN HANKINTOIHIN
32 a artikla
Jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on ilmoitettava komis-
siolle:
a) yhden tai useamman sellaisen emoyrityksen suoraan tai välillisesti
omistamalle tytäryritykselle annetusta toimiluvasta, johon sovelle-
taan kolmannen maan lainsäädäntöä. Komissio ilmoittaa asiasta 32 b
artiklan 6 kohdassa tarkoitetulle komitealle;
b) jos tällainen emoyritys hankkii yhteisön vakuutusyrityksestä osuu-
den, joka muuttaisi viimeksi mainitun sen tytäryritykseksi. Komissio
ilmoitta asiasta 32 b artiklan 6 kohdassa tarkoitetulle komitealle.
Kun toimilupa myönnetään yhden tai useamman emoyrityksen, johon
sovelletaan kolmannen maan lainsäädäntöä suoraan tai välillisesti
omistamalle tytäryritykselle, yritysryhmän rakenne on määritettävä
ilmoituksessa, jonka toimivaltainen viranomainen tekee komissiolle.
32 b artikla
1. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle kaikista yleisistä vaike-
uksista, joita niiden vakuutusyrityksille koituu niiden sijoittautuessa
kolmanteen valtioon tai harjoittaessaan siellä toimintaansa.
2. Komissio laatii ensimmäisen kerran viimeistään kuusi kuukautta
ennen direktiivin 90/619/ETY (1) 30 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua
päivämäärää ja sen jälkeen määräajoin kertomuksen, jossa 3 ja 4 kohdan
mukaisesti tarkastellaan yhteisön vakuutusyritysten kolmansissa valtiois-
sa saamaa kohtelua sijoittautumisessa ja vakuutusliikkeen harjoittami-
sessa sekä osuuksien hankkimisessa kolmansien maiden vakuutusyrityk-
sistä. Komissio antaa nuo selvitykset sekä tarvittavat ehdotukset
neuvostolle.
3. Jos komissio havaitsee joko 2 kohdassa tarkoitettujen kertomusten
tai muiden tietojen perusteella, että jokin kolmas maa ei myönnä
yhteisön vakuutusyrityksille yhtä tehokasta markkinoillepääsyä, kuin
yhteisö myöntää tuon kolmannen maan vakuutusyrityksille, komissio voi
pyytää neuvostolta tarvittavia valtuuksia neuvotellakseen yhtäläisten
kilpailuedellytysten saamisesta yhteisön vakuutusyrityksille. Neuvosto
päättää asiasta määräenemmistöllä.
4. Jos komissio havaitsee joko 2 kohdassa tarkoitettujen kertomusten
tai muiden tietojen perusteella, että jossakin kolmannessa maassa
toimivat yhteisön vakuutusyritykset eivät saa osakseen sellaista kansal-
lista kohtelua, joka antaisi niille samat kilpailuedellytykset kuin
kotimaisille vakuutusyrityksille, ja että tehokkaan markkinoillepääsyn
edellytykset eivät täyty, komissio voi aloittaa neuvottelut tilanteen
korjaamiseksi.
Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa voidaan 32 b
artiklan 6 kohdassa säädetyn menettelyn mukaisten neuvottelujen
aloittamisen lisäksi päättää milloin tahansa myös, että jäsenvaltioiden
toimivaltaisten viranomaisten on rajoitettava tai lykättävä päätöksiään,
jotka koskevat:
— vireillä olevia ja tulevia toimilupahakemuksia, ja— suorien tai välillisten osuuksien hankintoja, joita kyseisen kolman-
nen maan lainsäädännön alaiset emoyritykset suorittavat.
Nämä toimenpiteet saavat olla voimassa enintään kolme kuukautta.
(1) EYVL N:o L 330, 29.11.1991, s. 501979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 25
Neuvosto voi komission ehdotuksesta päättää määräenemmistöllä ennen
tuon kolmen kuukauden määräajan päättymistä neuvottelujen tulosten
perusteella toimenpiteiden jatkamisesta.
Tällaista päätösten rajoittamista tai lykkäämistä ei saa soveltaa
tapauksiin, joissa yhteisössä toimiluvan saaneet vakuutusyritykset tai
niiden tytäryritykset perustavat tytäryrityksiä tai joissa sellaiset yritykset
tai tytäryritykset hankkivat osuuksia yhteisön vakuutusyrityksistä.
5. Kun komissio havaitsee, että jokin 3 tai 4 kohdassa kuvattu tilanne
on syntynyt, jäsenvaltioiden on ilmoitettava sille sen pyynnöstä:
a) jokaisesta sellaisen tytäryrityksen toimilupahakemuksesta, jonka
yksi tai useampi kyseisen kolmannen maan lainsäädännön alainen
emoyritys suoraan tai välillisesti omistaa;
b) jokaisesta tällaisen yrityksen suunnitelmasta hankkia sellainen osuus
yhteisön vakuutusyrityksestä, että jälkimmäisestä tulisi edellisen
tytäryritys.
Tämä tietojenantovelvollisuus lakkaa, kun 3 tai 4 kohdassa tarkoitetun
kolmannen maan kanssa on päästy sopimukseen tai kun 4 kohdan 2 ja 3
alakohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden soveltaminen päättyy.
6. Komissiota avustaa komitea, jossa on jäsenvaltioiden edustajat ja
puheenjohtajana komission edustaja.
Komission edustaja tekee komitealle ehdotuksen tarvittavista toimenpi-
teistä. Komitea antaa lausuntonsa ehdotuksesta määräajassa, jonka
puheenjohtaja voi asettaa asian kiireellisyyden mukaan. Lausunto
annetaan perustamissopimuksen 148 artiklan 2 kohdassa niiden pää-
tösten edellytykseksi määrätyllä enemmistöllä, jotka neuvosto tekee
komission ehdotuksesta. Komiteaan kuuluvien jäsenvaltioiden edustajien
äänet painotetaan mainitussa artiklassa määrätyllä tavalla. Puheenjohtaja
ei osallistu äänestykseen.
Komissio päättää suunnitelluista toimenpiteistä, jos ne ovat komitean
lausunnon mukaiset.
Jos suunnitellut toimenpiteet eivät ole komitean lausunnon mukaisia tai
lausuntoa ei ole annettu, komissio tekee viipymättä neuvostolle
ehdotuksen tarvittavista toimenpiteistä. Neuvosto ratkaisee asian mää-
räenemmistöllä.
Jos neuvosto ei ole ratkaissut asiaa määräajassa, jonka se säätää erikseen
kussakin tämän kohdan nojalla antamassaan säädöksessä ja joka ei
missään tapauksessa saa olla pidempi kuin kolme kuukautta siitä, kun
asia on tullut vireille neuvostossa, komissio tekee päätöksen ehdotetuista
toimenpiteistä, jollei neuvosto ole yksinkertaisella enemmistöllä hylän-
nyt mainittuja toimenpiteitä.
7. Tämän artiklan mukaisten toimenpiteiden on oltava niiden velvoit-
teiden mukaisia, joita yhteisöllä on vakuutusyritysten toiminnan
aloittamista ja harjoittamista kosk evien kahden- ja monenvälisten
kansainvälisten sopimusten nojalla.
IV OSASTO
SIIRTYMÄSÄÄNNÖKSET JA MUUT SÄÄNNÖKSET
33 artikla
1. Jäsenvaltioiden on myönnettävä II osastossa tarkoitetuille yrityksille,
jotka tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi toteutettujen toimenpi-
teiden tullessa voimaan harjoittavat näiden alueilla yhtä tai useampaa
liitteessä mainittua vakuutusluokkaa, viiden vuoden määräaika tämän
direktiivin tiedoksiantopäivästä lukien toimintansa mukauttamiseksi 18,
19 ja 20 artiklan säännöksiin.!M1
!B1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 26
2. Lisäksi jäsenvaltiot saavat:
a) myöntää kaikille 1 kohdassa tarkoitetuille yrityksille, jotka viiden
vuoden määräajan päättyessä eivät vielä ole täysin muodostaneet
solvenssimarginaalia, enintään kahden vuoden lisäajan, edellyttäen,
että yritykset ovat 24 artiklan mukaisesti esittäneet valvontaviran-
omaisen hyväksyttäväksi toimenpiteet, jotka ne sitä varten aikovat
toteuttaa;
b) lukuun ottamatta 3 artiklan 2 alakohdan toisen luetelmakohdan
toisessa virkkeessä tarkoitettuja keskinäisiä yhtiöitä tai yhdistyksiä,
vapauttaa tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitetut yritykset, joiden 19
artiklan mukaisesti muodostettava jälleenvakuutuksella vähentämä-
tön solvenssimarginaali ei viisivuotiskauden päättyessä vastaa 20
artiklan 2 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettua takuurahaston
vähimmäismäärää, vaatimuksesta muodostaa tämä rahasto ennen sen
tilikauden loppua, jona solvenssimargiaali saavuttaa vähimmäis-
määrän.
Näille yrityksille takuurahaston vähimmäismäärän muodostamiseksi
täten myönnettävä enimmäisaika ei missään tapauksessa saa olla
pidempi kuin 10 vuotta tämän direktiivin tiedoksiantopäivästä
lukien.
3. Yritykset eivät saa laajentaa toimintaansa 8 artiklan 2 kohdan tai 10
artiklan mukaisesti, elleivät ne välittömästi noudata tämän direktiivin
määräyksiä.
4. Yritykset, joiden rakenne poikkeaa 8 artiklassa lueteltujen yritysten
rakenteesta, voivat jatkaa tämän direktiivin tiedoksiannosta lukien
kolmen vuoden ajan nykyistä toimintaansa siinä oikeudellisessa
muodossa, jossa ne toimivat tiedoksiannon tapahtuessa. Yritykset, jotka
on perustettu Yhdistyneeseen kuningaskuntaan kuninkaallisella erityis-
säädöksellä ( ”by Royal Charter”), erityisellä asiakirjalla ( ”by private
Act”) tai erityisellä viranomaisen päätöksellä ( ”by special Public Act”)
voivat jatkaa toimintaansa nykyisessä muodossaan rajoittamattoman
ajan.
Kyseisten jäsenvaltioiden on laadittava näistä yrityksistä luettelo ja
toimitettava se toisille jäsenvaltioille ja komissiolle.
5. Yritykset, jotka tarkoituksensa mukaisesti harjoittavat henkivakuu-
tustoimintaa ja ottavat vastaan talletuksia, saavat jatkaa näiden
toimintojen harjoittamista, lukuun ottamatta talletusten vastaanottamista,
jonka on lakattava kolmen vuoden kuluessa tämän direktiivin tiedoksi-
annosta lukien. Poikkeuksina ”Caisse générale d’épargne et de retraite
(CGER)/Algemene Spooren Lifrentekas (ASLK)” Belgiassa, ”societies
registered under the Friendly Societies Acts” -tyyppiset laitokset
Yhdistyneessä kuningaskunnassa sekä ”Banca nazionale delle commu-
nicazioni” -niminen laitos Italiassa voivat jatkaa sitä toimintaa, jota ne
harjoittivat, kun tämä direktiivi annettiin tiedoksi.
6. Yrityksille, jotka 13 artiklassa säädetyin edellytyksin harjoittavat
samanaikaisesti molempia toimintoja, on myönnettävä viiden vuoden
määräaika tämän direktiivin tiedoksiantopäivästä lukien toimintansa
mukauttamiseksi 14 artiklan säännöksiin.
7. Edellä 17 — 20 artiklan vaatimukset täyttävien yritysten pyynnöstä
jäsenvaltioiden on lakattava soveltamasta niiden nykyisiin säännöksiin
perustuvia rajoituksia, kuten vaatimuksia kiinnityksistä, talletteista tai
vakuuksista.
34 artikla
Jäsenvaltioiden on myönnettävä III osastossa tarkoitetuille asioimistoille
tai sivukonttoreille, jotka tämän direktiivin vaatimien täytäntöönpano-
toimenpiteiden tullessa voimaan harjoittavat yhtä tai useampaa liitteessä
I tarkoitettua vakuutusluokkaa ja jotka eivät laajenna toimintaansa 10
artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, enintään viiden vuoden
määräaika tämän direktiivin tiedoksiantopäivästä lukien 29 artiklassa
säädettyjen edellytysten täyttämiseksi.!B1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 27
!M2
36 artikla
Sen määräajan kuluessa, joka päättyy 32 artiklan mukaisesti kolmannen
maan kanssa tehdyn sopimuksen tullessa voimaan tai viimeistään neljän
vuoden kuluttua tämän direktiivin tiedoksiantoajankohdasta, jokainen
jäsenvaltio saa alueelleen perustettuihin tuon valtion yrityksiin edelleen
soveltaa 1 päivänä tammikuuta 1979 voimassa olleita säännöksiä, jotka
koskevat vakuutusmaksuvastuun sisältävän vakuutusteknisen vastuu-
velan vastaavuutta ja sijaintia edellyttäen, että muille jäsenvaltioille ja
komissiolle on siitä ilmoitettu ja että näille yrityksille ei anneta laajempia
helpotuksia kuin mitä sen alueelle perustetuille jäsenvaltioiden yrityk-
sille annetaan 17 artiklan 2 kohdan mukaan.
37 artikla
1. Jos jäsenvaltio vaatii omilta kansalaisiltaan todisteen hyvästä
maineesta sekä todisteen siitä, ettei henkilö ole ollut konkurssissa, tai
todisteen jommastakummasta näistä seikoista, tuon valtion on hyväksyt-
tävä muiden jäsenvaltioiden kansalaisilta riittäväksi todisteeksi esitetty
ote rikosrekisteristä tai, jos tällaista ei ole, näiden edellytysten
täyttymistä osoittava vastaava asiakirja, jonka toimivaltainen oikeus-
tai hallintoviranomainen on antanut siinä jäsenvaltiossa, josta henkilö on
peräisin tai josta hän tulee.
2. Jos jäsenvaltiossa, josta henkilö on peräisin tai josta hän tulee, ei
anneta 1 kohdassa tarkoitettua asiakirjaa, sen sijasta voidaan antaa
valaehtoinen ilmoitus — tai jollei valtiossa käytetä valaa, valan sijasta
voidaan antaa juhlallinen vakuutus — jonka kyseinen henkilö antaa
toimivaltaiselle oikeus- tai hallintoviranomaiselle tai tarvittaessa sen
jäsenvaltion notaarille, josta henkilö on peräisin tai josta hän tulee;
toimivaltaisen viranomaisen tai notaarin on todistettava valaehtoinen tai
juhlallisen vakuutuksen muodossa annettu ilmoitus oikeaksi. Vakuutus
siitä, ettei henkilöä ole asetettu konkurssiin, voidaan myös antaa
toimivaltaiselle ammatilliselle tai toimialayhteisön toimielimelle.
3. Edellä 1 ja 2 kohdassa tarkoitetut asiakirjat eivät saa niitä esitettäessä
olla kolmea kuukautta vanhempia.
4. Jäsenvaltioiden on nimettävä 18 kuukauden kuluessa tämän direktii-
vin tiedoksiantopäivästä ne viranomaiset ja yhteisöt, jotka ovat
toimivaltaisia antamaan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuja asiakirjoja, sekä
ilmoitettava tästä viipymättä muille jäsenvaltioille ja komissiolle.
Saman määräajan kuluessa jokaisen jäsenvaltion on myös ilmoitettava
muille jäsenvaltioille ja komissiolle ne viranomaiset tai yhteisöt, joille
tässä artiklassa tarkoitetut asiakirjat on esitettävä haettaessa lupaa 1
artiklassa tarkoitetun toiminnan harjoittamiseen tämän jäsenvaltion
alueella.
V OSASTO
LOPPUSÄÄNNÖKSET
38 artikla
Komissio ja jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset toimivat tiiviissä
yhteistyössä helpottaakseen ensivakuutuksen valvontaa yhteisössä ja
selvittääkseen tämän direktiivin soveltamisessa mahdollisesti ilmenevät
vaikeudet.!B1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 28
39 artikla
1. Komissio antaa neuvostolle kuuden vuoden kuluessa siitä kun tämä
direktiivi annetaan tiedoksi kertomuksen tässä direktiivissä asetettujen
taloudellisten vaatimusten vaikutuksista jäsenvaltioiden vakuutusmark-
kinoihin. Tarvittaessa komissio antaa osakertomuksia neuvostolle ennen
33 artiklan 1 kohdassa säädetyn siirtymäkauden loppua.
2. Komissio antaa 10 vuoden kuluttua tämän direktiivin tiedoksi
antamisesta neuvostolle kertomuksen tässä direktiivissä tarkoitettujen
kahdenlaisten yritysten toiminnasta: niiden yritysten, jotka harjoittavat
samanaikaisesti sekä ensimmäisessä yhteensovittamisdirektiivissä (va-
hinkovakuutus) että tässä direktiivissä tarkoitettua toimintaa, ja niiden
yritysten, jotka harjoittavat vain tässä direktiivissä tarkoitettua toimintaa.
3. Komission ehdotuksesta neuvosto joka toinen vuosi tarkastelee ja
tarvittaessa muuttaa tässä direktiivissä laskentayksikköinä ilmoitetut
määrät ottaen huomioon yhteisön talouskehityksen ja rahaolojen
kehityksen. Komissio antaa ensimmäisen ehdotuksensa neuvostolle
samaan aikaan kuin direktiivin 76/580/ETY (1) 3 artiklassa tarkoitetun
vahinkovakuutusta koskevan ehdotuksen, ja viimeistään neljän vuoden
kuluttua tämän direktiivin tiedoksiantopäivästä.
40 artikla
Jäsenvaltioiden on muutettava kansalliset säännöksensä tämän direktiivin
mukaisiksi 18 kuukauden kuluessa sen tiedoksi antamisesta ja ilmoitet-
tava tästä viipymättä komissiolle. Näin muutettuja säännöksiä ryhdytään
soveltamaan, jollei 33 — 36 artiklasta muuta johdu, 30 kuukauden
kuluessa tiedoksiantopäivästä.
41 artikla
Kun tämä direktiivi on annettu tiedoksi, jäsenvaltioiden on toimitettava
tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset lait,
asetukset ja hallinnolliset määräykset kirjallisina komissiolle.
42 artikla
Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.!B
(1) EYVL N:o L 189, 13.7.1976, s. 131979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 29
LIITE
Vakuutusluokat
I Vakuutukset, joita tarkoitetaan 1 artiklan 1 alakohdan a, b ja c alakohdassa, lukuun
ottamatta II ja III luokassa tarkoitettuja vakuutuksia
II Vakuutus avioliiton varalta, vakuutus syntymän varalta
III Vakuutukset, joita tarkoitetaan 1 artiklan 1 alakohdan a ja b alakohdassa ja jotka
liittyvät sijoitusrahastoihin
IV Pysyvä sairausvakuutus (”permanent health insurance”), jota tarkoitetaan 1
artiklan 1 alakohdan d alakohdassa
V Tontiinit, joita tarkoitetaan 1 artiklan 2 alakohdan a alakohdassaVI Kertyneen pääoman takaisinmaksua koskevat sopimukset, joita tarkoitetaan 1
artiklan 2 alakohdan b alakohdassa
VII Ryhmäeläkerahastojen hoitaminen, jota tarkoitetaan 1 artiklan 2 alakohdan c ja d
alakohdassa
VIII Toiminta, jota tarkoitetaan 1 artiklan 2 alakohdan e alakohdassaIX Toiminta, jota tarkoitetaan 1 artiklan 3 alakohdassa!B1979L0267 — FI — 01.01.1995 — 005.001 — 30