1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 1
Tämä asiakirja on ainoastaan dokumentointitarkoituksiin.Toimielimet eivät vastaa sen sisällöstä.
►B ENSIMMÄINEN KOMISSION DIREKTIIVI,
annettu 15 päivänä kesäkuuta 1971,
yhteisön määritysmenetelmästä rehujen virallista tarkastusta varten
(71/250/ETY)
(EYVL L 155, 12.7.1971, s. 13)
Muutettu:
virallinen lehti
N:o sivu päivämäärä
►M1Komission direktiivi 81/680/ETY, annettu 30 päivänä heinäkuuta 1981 L 246 32 29.8.1981
►M2Komission direktiivi 98/54/EY, annettu 16 päivänä heinäkuuta 1998 L 208 49 24.7.1998
►M3Komission direktiivi 1999/27/EY, annettu 20 päivänä huhtikuuta 1999 L 118 36 6.5.1999
▼B
ENSIMMÄINEN KOMISSION DIREKTIIVI,
annettu 15 päivänä kesäkuuta 1971,
yhteisön määritysmenetelmästä rehujen virallista tarkastusta
varten
(71/250/ETY)
Euroopan yhteisöjen komissio, joka
ottaa huomioon Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen,ottaa huomioon yhteisön näytteenotto- ja määritysmenetelmistä rehujen
virallista tarkastusta varten 20 päivänä heinäkuuta 1970 annetun
neuvoston direktiivin(
1) ja erityisesti sen 2 artiklan,
sekä katsoo, ettämainitussa direktiivissä säädetään, että rehujen virallinen tarkastus sen
todentamiseksi, noudatetaanko lakien, asetusten ja hallinnollistenmääräysten rehujen laatua ja koostumusta koskevia vaatimuksia, suori-tetaan yhteisön näytteenotto- ja määritysmenetelmiä käyttäen,
kaikki tarvittavat määritysmenetelmät on vahvistettava mahdollisimman
pian; syaanivetyhapon, kalsiumin, karbonaattien, hehkutusjäännöksen,suolahappoon liukenemattoman hehkutusjäännöksen, klorideista peräi-
sin olevan kloorin, sinappiöljyn, laktoosin, kaliumin, natriumin,
sokereiden, teobromiinin ja urean määritysmenetelmien sekä lupiineissaolevien alkaloidien määritysmenetelmien ja soijasta peräisin olevientuotteiden ureaasiaktiivisuuden arviointimenetelmien vahvistaminenovat ensimmäinen vaihe tässä prosessissa, ja
tässä direktiivissä säädetyt toimenpiteet ovat pysyvän rehukomitean
lausunnon mukaiset,
ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN:
1 artikla
Jäsenvaltioiden on säädettävä, että rehujen virallisessa tarkastuksessa
käytettävät syaanivetyhapon, kalsiumin, karbonaattien, hehku-
tusjäännöksen, suolahappoon liukenemattoman hehkutusjäännöksen,klorideista peräisin olevan kloorin, ►
M3 ◄laktoosin,
kaliumin, natriumin, sokereiden ►M3 ◄ja urean pitoi-
suusmääritykset sekä ►M2 ◄soijasta peräisin olevien
tuotteiden ureaasiaktiivisuuden arviointi suoritetaan tämän direktiivin
liitteessä esitettyjä menetelmiä noudattaen.
Liitteessä olevassa 1 osassa annetut yleiset määräykset ovat sovelletta-
vissa neuvoston direktiiviä 70/373/ETY noudattaen säädettyihinmääritysmenetelmiin.
2 artikla
Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edel-
lyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan
viimeistään 1 päivänä heinäkuuta 1972. Niiden on ilmoitettava tästä
komissiolle viipymättä.
3 artikla
Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 2
(1) EYVL N:o L 170, 3.8.1970, s. 2▼M1
▼B
▼B
LIITE
REHUJEN AINEOSIEN MÄÄRITYSMENETELMÄT
1. REHUJEN MÄÄRITYSMENETELMIÄ KOSKEVAT YLEISET
MÄÄRÄYKSET
A. NÄYTTEIDEN ESIKÄSITTELY MÄÄRITYSTÄ VARTEN
1.Tarkoitus
Jäljempänä esitetyt menetelmät koskevat tarkastuslaboratorioihin lähetet-
tyjen lopullisten näytteiden esikäsittelyä määritystä varten sen jälkeen, kun
näytteet on otettu yhteisön näytteenottomenetelmistä rehujen virallista
tarkastusta varten 1 päivänä maaliskuuta 1976 annetun ensimmäisen komis-
sion direktiivin 76/371/ETY(1) säännösten mukaisesti.
Näytteet on esikäsiteltävä siten, että ne ovat määritysmenetelmien mukaan
homogeenisia ja edustavat lopullisia näytteitä.
2.Noudatettavat varotoimenpiteet
Kaikki toimenpiteet on suoritettava siten, että vältetään mahdollisimman
hyvin näytteen saastuminen ja sen koostumuksen muuttuminen. Näyte on
jauhettava, sekoitettava ja seulottava mahdollisimman nopeasti altistaen
sitä ilmalle ja valolle mahdollisimman vähän. Sellaisten myllyjen tai jauha-
tuslaitteiden, joissa näytteen huomattava lämpeneminen on todennäköistä,
käyttöä on vältettävä. On suositeltavaa jauhaa erityisen lämmönarat rehut
käsin. Lisäksi on huolehdittava siitä, ettei itse välineistöaiheuta hivenaine-
saastumista.
Jos näytteen esikäsittely sen kosteuspitoisuutta huomattavasti muuttamatta
ei ole mahdollista, määritetään kosteuspitoisuus ennen ja jälkeen esikäsit-
telyn noudattaen menetelmää, josta on säädetty yhteisön
määritysmenetelmistä rehujen virallista tarkastusta varten 18 päivänä
marraskuuta 1971 annetun toisen komission direktiivin 71/393/ETY(2), sell-
aisena kuin se on viimeksi muutettuna 5 päivänä joulukuuta 1972 annetulla
komission direktiivillä 73/47/ETY(3) liitteessä olevassa I osassa.
3.Menettely
Lopullinen näyte sekoitetaan perusteellisesti koneella tai käsin. Se jaetaan
kahteen yhtä suureen osaan (mikäli mahdollista neljään osaan jakamisen
periaatetta noudattaen). Yksi osa näytettä pannaan sopivaan puhtaaseen,
kuivaan ja ilmatiiviisti suljettavaan näyteastiaan; toisen osan tai siitä otetun
edustavan, vähintään 100 gramman suuruisen erän esikäsittely suoritetaan
seuraavien kohtien mukaisesti.
3.1Sellaisenaan jauhettavat rehut
Jollei määritysmenetelmissä toisin mainita, seulotaan koko näyte, tarvit-
taessa jauhamisen jälkeen, seulalla, jonka aukko on 1 mm (ISO R 565
esitetyn suosituksen mukaisesti). Liikajauhatusta on vältettävä.
Seulottu näyte sekoitetaan ja pannaan tarkoituksenmukaiseen puhtaaseen,
kuivaan ja ilmatiiviisti suljettavaan näyteastiaan. Näyte sekoitetaan uudel-
leen välittömästi ennen näytteen ottamista.
3.2Kuivauksen jälkeen jauhettavat rehut
Jollei määritysmenetelmissä toisin mainita, näyte kuivataan kosteuspitoisuu-
teen 8-12 % käyttäen esikuivatusmenetelmää, joka esitetään edellä 2
kohdassa mainitun direktiivin 4.3 kohdassa. Suoritusta jatketaan 3.1.
kohdassa esitetyllä tavalla.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 3
(1) EYVL N:o L 102, 15.4.1976, s. 1
(2) EYVL N:o L 279, 20.12.1971, s. 7
(3) EYVL N:o L 83, 30.3.1973, s. 35▼M1
▼M1
3.3Nestemäiset tai osittain nestemäiset rehut
Näyte pannaan sopivaan puhtaaseen, kuivaan ja ilmatiiviisti suljettavaan
näyteastiaan. Näyte sekoitetaan perusteellisesti välittömästi ennen näytteen
ottamista.
3.4Muut rehut
Jos näytettä ei voi esikäsitellä jollain edellä esitetyllä tavalla, se on esikäsi-
teltävä millä tahansa muulla tavalla, jota käyttämällä näytteet ovat
homogeenisia ja edustavat lopullisia näytteitä.
4.Näytteiden säilytys
Näytteet on säilytettävä lämpötilassa, jossa niiden koostumus ei muutu.
Vitamiinien tai valolle erityisen herkkien aineiden määritykseen tarkoitetut
näytteet on säilytettävä ruskeasta lasista valmistetuissa näyteastioissa.
B. MÄÄRITYSMENETELMISSÄ KÄYTETTÄVIÄ REAGENSSEJA JA
VÄLINEISTÖÄ KOSKEVAT MÄÄRÄYKSET
1. Jollei määritysmenetelmissä toisin mainita, kaikkien reagenssien on oltava
laatuluokaltaan ”analyysilaatua” (pa). Hivenaineita määritettäessä reagens-
sien puhtaus on tarkastettava sokeakokeella. Saaduista tuloksista riippuen
voi reagenssien lisäpuhdistus olla tarpeen.
2. Määritysmenetelmissä mainituissa toimenpiteissä, joihin liittyy liuosten
valmistus, laimennus, huuhtelu tai pesu ja joissa käytettävän liuottimen tai
laimentimen laatua ei mainita, on käytettävä vettä. Yleensä käytetään demi-
neralisoitua tai tislattua vettä. Määritysmenetelmissä mainituissa
erityistapauksissa vesi on puhdistettava erityisillä puhdistustoimenpiteillä.
3. Tutkimuslaboratorioissa tavallisesti käytettävistä välineistä määritysmenetel-
missä mainitaan ainoastaan erityisinstrumentit ja -välineet tai instrumentit ja
välineet, joiden tulee vastata erityisvaatimuksia. Tämän välineistön on
oltava hyvin puhdistettu, erityisesti määritettäessä hyvin pieniä ainemääriä.
C. MÄÄRITYSMENETELMIEN KÄYTTÖ JA TULOSTEN ILMOITTA-
MINEN
1. Yleensä kunkin rehuissa olevan aineosan määrittämisessä on otettu käyttöön
vain yksi määritysmenetelmä. Kun useita menetelmiä on mainittu, määritys-
selosteessa on mainittava tutkimuslaboratorion käyttämä menetelmä.
2. Määritysselosteessa annetun tuloksen on oltava ainakin kahden määrityksen,
jotka on tehty erillisistä näytteistä ja joiden toistettavuus on tyydyttävä,
perusteella saatu keskiarvo.
Tämä tulos on ilmoitettava määritysmenetelmässä säädetyllä tavalla
käyttäen asianmukaista merkitsevien numeroiden määrää ja se on tarvit-
taessa korjattava huomioimalla lopullisen näytteen kosteuspitoisuus ennen
esikäsittelyä.
2. SYAANIVETYHAPON MÄÄRITYS
1.Tarkoitus ja soveltamisala
Tällä menetelmällä on mahdollista määrittää vapaana olevan ja glykosideihin
liittyneenä olevan syaanivetyhapon määrä rehuista ja erityisesti tuotteista,
jotka ovat peräisin pellavansiemenistä, maniokkijauhosta ja tietyistä papula-
jeista.
2.Periaate
Näyte suspensoidaan veteen. Syaanivetyhappo vapautetaan entsyymien
avulla, erotetaan vesihöyrytislauksella ja sidotaan tiettyyn määrään happoista
hopeanitraattiliuosta. Hopeasyanidi erotetaan suodattamalla ja ylimääräinen
hopeanitraattimäärä titrataan ammoniumtiosyanaattiliuoksella.
3.Reagenssit
3.1 Mantelisuspensio: 20 kuorittua mantelia murskataan 100 ml:aan vettä 37-
40 ºC:ssa. Käyttämällä natriumpikraattipaperia tai suorittamalla nollakoe
5 kohdan viimeisen kappaleen mukaan tarkistetaan, että 10 ml:ssa tätä
liuosta ei ole syaanivetyhappoa.
3.2 10 % natriumasetaattiliuos (w/v), joka todetaan neutraaliksi fenolftaleii-
nilla.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 4
▼B
▼B
3.3 Kuohunestoaine (esim. silikoni).
3.4 Typpihappo, tiheys 1,40.
3.5 0,02 N hopeanitraattiliuos.3.6 0,02 N ammoniumtiosyanaattiliuos.3.7 Ammoniumferrisulfaattiliuos, kyllästetty liuos.
3.8 Ammoniakki, tiheys 0,958.
4.Välineistö
4.1 Lämpökaappi, jonka termostaatti on asetettu 38 ºC:seen.4.2 Vesihöyrytislauslaitteisto, jonka jäähdyttäjään on kytketty kaareva jatko-
kappale.
4.3 1000 ml:n tasapohjaisia, lasihiostulpallisia pulloja.4.4 Öljyhaude.4.5 Byretti, jossa on 1/20 ml:n jaotus.
5.Suoritus
Punnitaan 20 g näytettä 5 mg:n tarkkuudella 1 litran tasapohjaiseen pulloon
ja lisätään 50 ml vettä ja 10 ml mantelisuspensiota (3.1). Pullo suljetaan
korkilla ja siirretään lämpökaappiin 16 tunnin ajaksi 38 ºC:seen. Sen jälkeen
pullon annetaan jäähtyä huoneenlämpöön ja siihen lisätään 80 ml vettä, 10 ml
natriumasetaattiliuosta (3.2) ja pisara kuohunestoainetta (3.3).
Pullo yhdistetään vesihöyrytislauslaitteeseen ja se asetetaan öljyhauteelle,
jonka lämpötila on ensin nostettu hieman yli 100 ºC:seen. Liuosta tislataan
200-300 ml johtamalla pullon läpi voimakkaasti höyryä ja lämmittäen
öljyhaudetta varovasti. Tisle otetaan talteen valolta suojattuun erlenmeyerpul-
loon, joka sisältää tarkalleen 50 ml 0,02 N hopeanitraattiliuosta (3.5) ja 1 ml
typpihappoa (3.4). Jäähdyttäjän jatkokappaleen on oltava upotettuna hopeani-
traattiliuokseen.
Erlenmeyerpullon sisältösiirretään 500 ml:n mittapulloon, täytetään merkkiin
asti vedellä, sekoitetaan ja suodatetaan. Otetaan 250 ml suodosta ja lisätään
noin 1 ml ammoniumferrisulfaattiliuosta (3.7) ja hopeanitraattiylimäärä titra-
taan takaisin 0,02 N ammoniumtiosyanaattiliuoksella (3.6) 1/20 ml:n
jaotuksella olevaa byrettiä käyttäen.
Sokeakoe voidaan tarvittaessa suorittaa samaa menettelyä käyttäen 10 ml:lle
mantelisuspensiota (3.1) ilman analysoitavaa näytettä.
6.Tulosten laskeminen
Jos sokeakoe osoittaa, että 0,02 N hopeanitraattiliuosta on kulunut, vähen-
netään saatu arvo näytteestä saadun tisleen kuluttamasta arvosta. 1 ml 0,02 N
AgNO
3:a vastaa 0,54 mg HCN:ää. Tulos ilmoitetaan prosenttina näytteestä.
7.Huomautus
Jos näyte sisältää suuren määrän sulfideja (esim. pavut), muodostuu musta
hopeasulfidisakka, joka jää suodattimelle yhdessä hopeasyanidisakan kanssa.Tämän saostuman muodostuminen aiheuttaa 0,02 N hopeanitraattiliuoksen
kulutusta, jonka tilavuus vähennetään HCN-määrän laskemiseen käytetystä
tilavuudesta. Se tehdään seuraavasti:
Suodattimelle jäänyt sakka käsitellään 50 ml:lla ammoniakkia (3.8) hopea-
syanidin liuottamiseksi. Jäännös pestään laimealla ammoniakilla ja sen
hopeamäärä määritetään tämän jälkeen. Saatu arvo muunnetaan ml-määräksi
0,02 N hopeanitraattiliuosta.
Näytteen HCN-määrä voidaan määrittää myös titraamalla happamaksi tehty
ammoniakkipitoinen suodos typpihapolla.
3. KALSIUMIN MÄÄRITYS
1.Tarkoitus ja soveltamisala
Menetelmällä on mahdollista määrittää rehujen kokonaiskalsiumpitoisuus.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 5
▼B
2.Periaate
Näyte poltetaan tuhkaksi, joka käsitellään kloorivetyhapolla ja kalsium saos-
tetaan kalsiumoksalaattina. Saostuma liuotetaan rikkihappoon ja muodostuva
oksaalihappo titrataan kaliumpermanganaattiliuoksella.
3.Reagenssit
3.6 Kloorivetyhappo, analyysilaatua, tiheys 1,14
3.2 Typpihappo, analyysilaatua, tiheys 1,403.3 Rikkihappo, analyysilaatua, tiheys 1,133.4 Ammoniakki, analyysilaatua, tiheys 0,983.5 Kylmä kylläinen ammoniumoksalaattiliuos, (ammoniumoksalaatti,
analyysilaatua)
3.6 30 % (w/v) sitruunahappoliuos, (sitruunahappo, analyysilaatua)
3.7 5 % (w/v) ammoniumkloridiliuos, (ammoniumkloridi, analyysilaatua)3.8 0,04 % (w/v) bromikresolivihreäliuos3.9 0,1 N kaliumpermanganaattiliuos
4.Välineistö
4.1 Sähkökäyttöinen muhveliuuni, joka on varustettu ilman kierrätyksellä ja
termostaatilla.
4.2 Platina-, kvartsi- tai posliiniupokkaita.
4.3 Lasisia suodatusupokkaita, huokoskoko G
4.
5.Menettely
Punnitaan noin 5 g (tai tarvittaessa enemmän) näytettä 1 mg:n tarkkuudella,
poltetaan tuhkaksi 550 ºC:ssa ja siirretään tuhka 250 ml:n dekantterilasiin.
Lisätään 40 ml kloorivetyhappoa (3.1), 60 ml vettä ja muutama pisara typpi-
happoa (3.2). Kuumennetaan kiehuvaksi ja pidetään kiehumapisteessä 30
minuuttia. Liuos jäähdytetään ja siirretään 250 ml:n mittapulloon. Dekantter-
ilasi huuhdotaan, pullo täytetään merkkiin asti vedellä, homogenoidaan ja
suodatetaan.
Pipetoidaan 250 ml:n dekantterilasiin liuosta sellainen määrä, joka oletetta-
vasti sisältää 10-40 mg kalsiumia. Lisätään 1 ml sitruunahappoliuosta (3.6)
ja 5 ml ammoniumkloridiliuosta (3.7).
Säädetään tilavuus noin 100 ml:ksi vedellä. Kuumennetaan kiehumispistee-
seen, lisätään 8-10 pisaraa bromikresolivihreäliuosta (3.8) ja 30 mlammoniumoksalaatin (3.5) lämmintä liuosta. Jos sakkaa muodostuu, se liuo-
tetaan lisäämällä muutama pisara kloorivetyhappoa (3.1).
Neutraloidaan hyvin hitaasti ammoniakilla (3.4) jatkuvasti sekoittaen kunnes
saadaan pH-lukema 4,4-4,6 (toisin sanoen kun indikaattorin väri muuttuu).
Dekantterilasi asetetaan kiehuvaan vesihauteeseen ja pidetään siinä 30
minuuttia, jotta muodostunut saostuma laskeutuisi pohjalle. Dekantterilasi
poistetaan vesihauteelta. Dekantterilasin annetaan seistä tunti ja suodatetaan
G
4-suodatusupokkaan läpi.
Dekantterilasi ja upokas pestään vedellä kunnes ammoniumoksalaattiylimäärä
saadaan poistetuksi (kloridin puuttuminen pesuvedestä viittaa siihen, että on
pesty riittävästi).
Suodattimella oleva sakka liuotetaan 50 ml:aan lämmintä rikkihappoa (3.3).
Upokas huuhdotaan lämpimällä vedellä ja suodoksen tilavuus säädetään
noin 100 ml:ksi. Lämpötila nostetaan 70-80 ºC:seen ja titrataan pisaroittain
kaliumpermanganaattiliuoksella (3.9) kunnes saadaan vaaleanpunainen väri,
joka säilyy yhden minuutin.
6.Tulosten laskeminen
Yksi ml 0,1 N kaliumpermanganaattia vastaa 2,004 mg kalsiumia. Saadut
tulokset ilmoitetaan prosentteina näytteestä.
7.Huomautuksia
7.1 Jos kalsiumpitoisuudet ovat hyvin alhaisia, toimitaan seuraavasti: kalsiu-
moksalaattisakka suodatetaan tuhkavapaan suodatinpaperin läpi. Pesun
jälkeen suodatin kuivataan ja poltetaan tuhkaksi platinaupokkaassa1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 6
▼B
550 ºC:ssa. Jäännös liuotetaan uudestaan muutamaan pisaraan rikki-
happoa (3.3.), haihdutetaan kuivaksi, hehkutetaan uudelleen 550 ºC:ssa
ja punnitaan. Jos W on saadun kalsiumsulfaatin paino, näytteeksi pipe-
toidun liuoserän sisältämä kalsiummäärä on = W × 0,2944.
7.2 Jos näyte koostuu yksinomaan mineraaliaineista, sitä ei polteta tuhkaksi,
vaan se liuotetaan kloorivetyhappoon. Sellaiset tuotteet, jotka on vaikea
liuottaa happoon, kuten kalsiumaluminiumfosfaatti, sulatetaan seuraa-
valla emäksisellä menetelmällä ennen liuotusta: analysoitava näyte ja
sen painoa viisinkertaisesti vastaava määrä seosta, joka koostuu yhtä
suurista määristä kaliumkarbonaattia ja natriumkarbonaattia, sekoitetaan
perusteellisesti platinaupokkaassa. Kuumennetaan varovasti kunnes seos
on täysin sulanut. Jäähdytetään ja liuotetaan kloorivetyhappoon.
7.3 Jos näytteen magnesiumpitoisuus on korkea, kalsiumoksalaatti saostetaan
toisen kerran.
4. KARBONAATTIEN MÄÄRITYS
1.Tarkoitus ja soveltamisala
Menetelmällä on mahdollista määrittää useimpien rehujen karbonaatit, jotka
tavanomaisesti ilmoitetaan kalsiumkarbonaattina. Tietyissä tapauksissa
(esim. rautakarbonaatti) on kuitenkin käytettävä erityismenetelmää.
2.Periaate
Karbonaatit hajotetaan suolahapossa, vapautunut hiilidioksidi kootaan talteen
asteikolla varustettuun putkeen ja sen tilavuutta verrataan tilavuuteen, jonka
tunnettu määrä kalsiumkarbonaattia, analyysilaatua, vapauttaa samoissa
olosuhteissa.
3.Reagenssit
3.1 Suolahappo, tiheys 1,10.3.2 Kalsiumkarbonaatti, analyysilaatua.
3.3 Noin 0,1 N rikkihappo, värjätty metyylipunalla.
4.Välineistö
Scheibler-Dietrich -laite (ks. kaavio) tai vastaava laite.
5.Menettely
Näytettä punnitaan karbonaattipitoisuudesta riippuen seuraavasti:
0,5 g tuotetta, joka sisältää 50-100 % karbonaattia, kalsiumkarbonaattina
ilmoitettuna;
1 g tuotetta, joka sisältää 10-50 % karbonaattia, kalsiumkarbonaattina ilmoi-
tettuna;
2-3 g muita tuotteita.Punnittu näyte pannaan laitteeseen kuuluvaan pulloon (4), jossa on pieni
murtumattomasta materiaalista valmistettu koeputki, joka sisältää 10 ml
suolahappoa (3.1), ja pullo liitetään laitteeseen. Käännetään kolmitiehanaa
(5) siten, että putki (1) on auki laitteen ulkopuolelle. Käyttäen liikkuvaa
putkea (2), joka on täytetty värjätyllä rikkihapolla (3.3) ja liitetty asteikolla
varustettuun putkeen (1), säädetään nesteen taso nollamerkkiin. Käännetään
hanaa (5) putkien (1) ja (2) yhdistämiseksi ja tarkastetaan, että taso säilyy
nollassa.
Kaadetaan suolahappo (3.1) koeputkesta hitaasti näyte-erän päälle pulloa (4)
kallistaen. Paine tasoitetaan laskemalla putki (2) alemmaksi. Pulloa (4) ravis-
tellaan kunnes hiilidioksidin kehittyminen on kokonaan lakannut.
Paine palautetaan alkuperäiseksi tuomalla neste samalle tasolle putkissa (1) ja
(2). Lukema otetaan muutamien minuuttien kuluttua siitä, kun kaasutilavuus
on saavuttanut vakiotason.
Kontrollikoe suoritetaan samoissa olosuhteissa käyttäen 0,5 g kalsiumkarbo-
naattia (3.2).1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 7
▼B
6.Tulosten laskeminen
Tulos saadaan prosentteina kalsiumkarbonaatiksi laskettuna kaavasta:
V/C2100
T/C22W
jossa:
V = ml CO2, jonka punnittu näytemäärä on vapauttanut
T = ml CO2, jonka 0,5 g kalsiumkarbonaattia, analyysilaatua, on vapaut-
tanut
W = näytteen paino grammoina.
7.Huomautuksia
7.1 Jos näyte painaa yli 2 g, lisätään ensin 15 ml tislattua vettä pulloon (4) ja
sekoitetaan ennen kokeen alkua. Kontrollikokeessa käytetään samaa vesi-
tilavuutta.
7.2 Jos käytetyssä laitteessa on eri tilavuus kuin Scheibler-Dietrich -lait-
teessa, on näytteestä ja kontrolliaineesta otettavia eriä ja tulosten laskua
muunnettava vastaavanlaisesti.
SCHEIBER-DIETRICH -LAITE CO2:N MÄÄRITTÄMISEKSI
(sisältää kuvan)
(millimetreinä)1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 8
▼B
5. RAAKATUHKAN MÄÄRITYS
1.Tarkoitus ja soveltamisala
Menetelmällä on mahdollista määrittää rehujen raakatuhkapitoisuus.
2.Periaate
Näyte poltetaan tuhkaksi 550 ºC:ssa, jäännös punnitaan.
3.Reagenssit
20 % ammoniumnitraattiliuos (w/v)
4.Välineistö
4.1 Sähkölevy.
4.2 Termostaattisäätöinen muhveliuuni.
4.3 Polttoupokkaat, jotka on valmistettu platinasta tai platinan ja kullan seok-
sesta (10 % Pt, 90 % Au), suorakulmaisia (60 × 40 × 25 mm) tai
pyöreitä (läpimitta: 60-75 mm, korkeus: 20-25 mm).
5.Menettely
Noin 5 grammaa näytettä (2,5 g sellaisia tuotteita, joilla on pyrkimys turvota)
punnitaan 1 mg:n tarkkuudella polttoupokkaaseen, joka on ensin hehkutettu
ja taarattu. Upokas asetetaan sähkölevylle ja sitä kuumennetaan vähitellen
kunnes aine hiiltyy. Upokas asetetaan muhveliuuniin, joka on säädetty
550 ºC ± 5 ºC:seen. Upokasta pidetään tässä lämpötilassa kunnes saadaan
valkea, vaaleanharmaa tai punertava tuhka, jossa ei näytä enää olevan orgaa-
nista ainesta. Upokas asetetaan eksikaattoriin, sen annetaan jäähtyä ja se
punnitaan välittömästi.
6.Tulosten laskeminen
Jäännöksen paino lasketaan vähentämällä taarapaino.
Tulos ilmoitetaan prosenttina näytteestä.
7.Huomautuksia
7.1Niille näytteille, joita on vaikea polttaa tuhkaksi , on alustava tuhkaksi
polttaminen tehtävä ainakin kolmen tunnin ajan, jonka jälkeen näyte
jäähdytetään ja siihen lisätään muutama pisara 20 % ammoniumnitraatti-
liuosta (varovasti, välttäen tuhkan leviämistä tai paakkuuntumista).
Hehkutusta jatketaan uunissa kuivaamisen jälkeen. Menettely toistetaan
tarvittaessa kunnes näyte on palanut täydellisesti.
7.2 Ne aineet, joihin 7.1. kohdan käsittely ei vaikuta, käsitellään seuraavasti:
Kolmen tunnin polttamisen jälkeen tuhkan joukkoon lisätään lämmintä
vettä ja se suodatetaan pienen tuhkavapaan suodattimen läpi. Suodatin
ja sen sisältöpoltetaan tuhkaksi alkuperäisessä upokkaassa. Suodos siir-
retään jäähtyneeseen upokkaaseen, haihdutetaan kuivaksi, poltetaan
tuhkaksi ja punnitaan.
7.3 Jos kyse on öljyistä ja rasvoista , punnitaan tarkasti noin 25 g näytettä
sopivan kokoiseen upokkaaseen. Näytteen annetaan hiiltyä sytyttämällä
se tuhkattomalla suodatinpaperiliuskalla. Palamisen jälkeen näytettä
kostutetaan mahdollisimman pienellä määrällä vettä. Kuivataan ja polte-
taan tuhkaksi 5 kohdan mukaisesti.
6. SUOLAHAPPOON LIUKENEMATTOMAN TUHKAN MÄÄRITYS
1.Tarkoitus ja soveltamisala
Menetelmällä on mahdollista määrittää rehuista suolahappoon liukenematto-
mien kivennäisainesten määrä. Näytteen laadusta riippuen voidaan käyttää
kahta menetelmää.
1.1Menetelmä A: soveltuu pelkkää orgaanista alkuperää oleviin rehuihin ja
useimpiin rehuseoksiin;
1.2Menetelmä B: soveltuu kivennäisrehuihin ja kivennäisrehuseoksiin sekä
rehuseoksiin, joiden suolahappoon liukenemattomien ainesten pitoisuus
menetelmällä A määritettynä on suurempi kuin 1 %.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 9
▼B
2.Periaate
2.1Menetelmä A: näyte poltetaan tuhkaksi, tuhka keitetään suolahapon
kanssa ja liukenematon jäännös suodatetaan ja punnitaan.
2.2Menetelmä B: näytettä käsitellään suolahapolla. Liuos suodatetaan,
jäännös poltetaan tuhkaksi ja näin saatu tuhka käsitellään menetelmän A
mukaan.
3.Reagenssit
3.1 3 N suolahappo.
3.2 20 % trikloorietikkahappoliuos (w/v)
3.3 1 % trikloorietikkahappoliuos (w/v).
4.Välineistö
4.1 Sähkölevy.
4.2 Termostaattisäätöinen muhveliuuni.4.3 Polttoupokkaat, jotka on valmistettu platinasta tai platinan ja kullan seok-
sesta (10 % Pt, 90 % Au), suorakulmaisia (60 × 40 × 25 mm) tai
pyöreitä (läpimitta 60-75 mm, korkeus: 20-25 mm).
5.Menettely
5.1Menetelmä A:
Näyte poltetaan tuhkaksi raakatuhkan määritystä varten esitettyä mene-
telmää käyttäen. Myös tästä määrityksestä saatua tuhkaa voidaan käyttää.
Tuhka siirretään 250-400 ml:n dekantterilasiin käyttäen 75 ml 3 N suola-
happoa (3.1). Liuos kuumennetaan hitaasti kiehumapisteensä ja sitä
keitetään varovasti 15 minuuttia. Lämmin liuos suodatetaan tuhkavapaan
suodatinpaperin läpi ja jäännös pestään lämpimällä vedellä kunnes pesu-
vesi ei enää ole happoinen. Jäännöksen sisältävä suodatinpaperi
kuivataan ja poltetaan tuhkaksi taaratussa upokkaassa 550-700 ºC:n
lämpötilassa. Upokkaan annetaan jäähtyä eksikaattorissa ja se punnitaan.
5.2Menetelmä B:
Punnitaan 5 g näytettä 1 mg:n tarkkuudella 250-400 ml:n dekantterila-
siin. Siihen lisätään 25 ml vettä ja 25 ml 3 N suolahappoa (3.1),
sekoitetaan ja odotetaan kunnes kuohuminen lakkaa. Lisätään vielä
50 ml 3 N suolahappoa (3.1). Kun kaasuja ei enää muodostu, dekantter-
ilasi asetetaan kiehuvalle vesihauteelle ja pidetään siinä 30 minuuttia tai
tarvittaessa pitempään, jotta mahdollinen jäljellä oleva tärkkelys tulisi
kokonaan hydrolysoiduksi.
Liuos suodatetaan lämpimänä käyttäen tuhkavapaata suodatinpaperia,
joka pestään 50 ml:lla lämmintä vettä (ks. 7. Huomautus). Suodatinpa-
peri jäännöksineen siirretään polttoupokkaaseen, kuivataan ja poltetaan
tuhkaksi 550-700 ºC:n lämpötilassa. Tuhka siirretään 250-400 ml:n
dekantterilasiin käyttäen 75 ml 3 N suolahappoa (3.1) ja jatketaan 5.1
kohdan toisen alakohdan mukaan.
6.Tulosten laskeminen
Jäännöksen paino lasketaan vähentämällä taarapaino. Tulos ilmoitetaan
prosenttina näytteestä.
7.Huomautus
Jos suodatus osoittautuu vaikeaksi, suoritetaan määritys uudelleen korvaa-
malla 50 ml 3 N suolahappoa 50 ml:lla 20 % trikloorietikkahappoa (3.2) ja
suodatinpaperin pesuun käytetään lämmintä 1 % trikloorietikkahappoa (3.3).
7. KLORIDIEN MÄÄRITYS REHUISTA
1.Tarkoitus ja soveltamisala
Menetelmällä on mahdollista määrittää vesiliukoisten kloridien määrä.
Tulokset ilmoitetaan yleensä natriumkloridina. Menetelmä soveltuu
käytettäväksi kaikkiin rehuihin.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 10
▼B
2.Periaate
Kloridit liuotetaan veteen. Jos tuote sisältää orgaanista ainetta, se kirkaste-
taan. Liuos tehdään hieman happamaksi typpihapolla ja kloridit saostetaan
hopeakloridin muodossa hopeanitraattiliuosta käyttäen. Hopeanitraatin
ylimäärä titrataan ammoniumtiosyanaattiliuoksella Volhardin menetelmän
mukaan.
3.Reagenssit
3.1 0,1 N ammoniumtiosyanaattiliuos.
3.2 0,1 N hopeanitraattiliuos.3.3 Ammoniumferrisulfaatin kylläinen liuos.
3.4 Typpihappo, tiheys 1,38.
3.5 Dietyylieetteri, analyysilaatua.
3.6 Asetoni, analyysilaatua.
3.7 Carrez I -liuos: liuotetaan veteen 24 g sinkkiasetaattia, Zn(CH
3COO)2·
2H2O ja 3 g jääetikkaa. Täytetään 100 ml:ksi vedellä.
3.8 Carrez II -liuos: liuotetaan veteen 10,6 g kaliumferrosyanidia K4Fe(CN)6·3H2O. Täytetään 100 ml:ksi vedellä.
3.9 Aktiivihiili, analyysilaatua, kloridivapaa ja niitä absorboimaton.
4.Välineistö
Sekoittaja (pyörivä) noin 35-40 kierr./min.
5.Menettely
5.1Liuoksen valmistus
Näytteestä riippuen valmistetaan 5.1.1, 5.1.2 ja 5.1.3 kohdassa esitetyt
liuokset.
Samanaikaisesti suoritetaan sokeakoe, josta määritettävä näyte on jätetty
pois.
5.1.1Orgaanisesta aineksesta vapaat näytteet
Punnitaan 500 ml:n mittapulloon milligramman tarkkuudella
enintään 10 g näytettä, joka sisältää alle 3 g kloridien muodossa
olevaa klooria. Lisätään 400 ml noin 20 ºC:n lämpöistä vettä.
Sekoitetaan 30 minuuttia sekoittajassa. Täytetään merkkiin asti,
sekoitetaan ja suodatetaan.
5.1.2Orgaanista ainesta sisältävät näytteet, paitsi 5.1.3. kohdassa
luetellut tuotteet.
Punnitaan 1 mg:n tarkkuudella noin 5 g näytettä sekä 1 g aktiivi-
hiiltä 500 ml:n mittapulloon. Lisätään 400 ml noin 20 ºC:n
lämpöistä vettä ja 5 ml Carrez I -liuosta (3.7), sekoitetaan ja
tämän jälkeen lisätään 5 ml Carrez II -liuosta (3.8). Sekoitetaan
30 minuuttia sekoittajassa. Täytetään merkkiin asti, sekoitetaan ja
suodatetaan.
5.1.3Keitetyt rehut, pellavansiemenkakut ja -jauho, pellavajauhoa
runsaasti sisältävät tuotteet ja muut tuotteet, joissa on runsaasti
lima-ainesta tai kolloidisia aineksia (esim. dekstrinoitu tärkkelys).
Valmistetaan liuos 5.1.2 kohdassa esitetyllä tavalla, mutta sitä ei
suodateta. Dekantoidaan (tarvittaessa sentrifugoidaan), pipetoidaan
100 ml supernatanttia ja kaadetaan ne 200 ml:n mittapulloon.
Täytetään merkkiin asti asetonilla (3.6), homogenoidaan ja suoda-
tetaan.
5.2Titraus
Pipetoidaan erlenmeyerpulloon 25-100 ml suodosta (oletetun klooripitoi-
suuden mukaan), joka on saatu 5.1.1, 5.1.2 ja 5.1.3 kohdassa esitetyllä
tavalla. Pipetoitu erä saa sisältää korkeintaan 150 mg klooria (Cl).
Laimennetaan tarvittaessa vähintään 50 ml:ksi vedellä, lisätään 5 ml
typpihappoa (3.4), 20 ml kylläistä ammoniumferrisulfaattiliuosta (3.3) ja
kaksi tippaa ammoniumtiosyanaattiliuosta (3.1), joka annostellaan nolla-
merkkiin täytetystä byretistä. Byrettiä käyttäen lisätään
hopeanitraattiliuosta (3.2) siten, että saadaan 5 ml:n ylimäärä. Lisätään
5 ml dietyylieetteriä (3.5) ja ravistellaan voimakkaasti saostuman koagu-
loimiseksi.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 11
▼B
Ylimäärä hopeanitraattia titrataan ammoniumtiosyanaattiliuoksella (3.1)
kunnes punaruskea väri säilyy noin yhden minuutin ajan.
6.Tulosten laskeminen
Natriumkloridina ilmoitettu kloorimäärä (w), joka esiintyy titraukseen
otetussa suodoserässä, lasketaan seuraavaa kaavaa käyttäen:
W = 5,845 (V1−V2)m g
jossa:
V1= lisätyn 0,1 N hopeanitraattiliuoksen määrä millilitroina
V2= titraukseen käytetyn 0,1 N ammoniumtiosyanaatin määrä millili-
troina.
Jos sokeakoe osoittaa, että 0,1 N hopeanitraattiliuosta on kulunut, tämä arvo
vähennetään tilavuudesta (V1−V2).
Tulos ilmoitetaan prosentteina näytteestä.
7.Huomautuksia
7.1 Titraus voidaan suorittaa myös potentiometrisesti;
7.2 Jos määritettävät tuotteet sisältävät runsaasti öljyjä ja rasvoja, ne on
ensin poistettava dietyylieetterillä tai petroolieetterillä;
7.3 Kalajauhon osalta titraus voidaan suorittaa Mohrin menetelmällä.
9. LAKTOOSIN MÄÄRITYS
1.Tarkoitus ja soveltamisala
Menetelmällä on mahdollista määrittää laktoosimäärä rehuissa, jotka
sisältävät yli 0,5 % laktoosia.
2.Periaate
Sokerit liuotetaan veteen. Liuokselle suoritetaan fermentointi käyttäen
Saccharomyces cerevisiae hiivaa, joka ei kuluta laktoosia. Selkeyttämisen ja
suodatuksen jälkeen määritetään suodoksen laktoosipitoisuus Luff-Schoorl
-menetelmällä.
3.Reagenssit
3.1Saccharomyces cerevisiae -suspensio: suspensoidaan 25 g tuoretta hiivaa
100 ml:aan vettä. Suspensio säilyy korkeintaan yhden viikon ajan jääkaa-
pissa.
3.2 Carrez-liuos I: liuotetaan veteen 24 g sinkkiasetaattia, Zn(CH3COO)2·
2H2O ja 3 g jääetikkaa. Täytetään 100 ml:ksi vedellä.
3.3 Carrez-liuos II: liuotetaan veteen 10,6 g kaliumferrosyanidia K4Fe(CN)6·
3H2O. Täytetään 100 ml:ksi vedellä.
3.4 Luff-Schoorl -reagenssi:
Kaadetaan sitruunahappoliuos (3.4.2) natriumkarbonaattiliuokseen (3.4.3)
sekoittaen varovasti lisäyksen aikana. Tämän jälkeen lisätään kuparisul-
faattiliuos (3.4.1) ja täytetään 1 litraksi vedellä. Annetaan seistä yön yli
ja suodatetaan. Näin saadun reagenssin (0,1 N Cu; 2N Na2CO3) normaa-
lisuus tarkistetaan. Liuoksen pH:n tulisi olla noin 9,4.
3.4.1 Kuparisulfaattiliuos: liuotetaan 25 g kuparisulfaattia, analyysi-
laatua, CuSO4·5H2O 100, rautavapaa, ml:aan vettä.
3.4.2 Sitruunahappoliuos: liuotetaan 50 g sitruunahappoa, analyysilaatua,
C6H8O7·H2O 50 ml:aan vettä.
3.4.3 Natriumkarbonaattiliuos: liuotetaan 143,8 g vedetöntä natriumkar-
bonaattia, analyysilaatua, noin 300 ml:aan kuumaa vettä.
Annetaan jäähtyä.
3.5 Hohkakivirakeita: hohkakivirakeet keitetään kloorivetyhapossa, pestään
vedellä ja kuivataan.
3.6 30 % kaliumjodidiliuos (w/v), kaliumjodidi, analyysilaatua.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 12
▼M3
▼B
▼B
3.7 6 N rikkihappo.
3.8 0,1 N natriumtiosulfaattiliuos.
3.9 Tärkkelysliuos: 5 g liukoista tärkkelystä suspensoidaan 30 ml:aan kylmää
vettä, lisätään 1 litraan kiehuvaa vettä. Keitetään kolme minuuttia, anne-
taan jäähtyä ja tarvittaessa lisätään 10 mg elohopeajodidiasäilyteaineeksi.
4.Välineistö
Vesihaude, jonka termostaatti on säädetty 38-40 ºC:een.
5.Suoritus
Punnitaan 1 mg:n tarkkuudella 1 g näytettä 100 ml:n mittapulloon. Lisätään
25-30 ml vettä. Pullo asetetaan kiehuvaan vesihauteeseen 30 minuutin ajaksi
ja tämän jälkeen se jäähdytetään noin 35 ºC:seen. Lisätään 5 ml hiivasuspen-
siota (3.1) ja homogenoidaan. Annetaan pullon seistä kaksi tuntia
vesihauteessa 38-40 ºC:n lämpötilassa. Jäähdytetään noin 20 ºC:een.
Lisätään 2,5 ml Carrez-liuosta I (3.2) ja sekoitetaan 30 sekuntia, tämän
jälkeen lisätään 2,5 ml Carrez-liuosta II (3.3) ja sekoitetaan uudelleen 30
sekuntia. Täytetään 100 ml:ksi vedellä, sekoitetaan ja suodatetaan. Suodosta
pipetoidaan 300 ml:n erlenmeyerpulloon sellainen määrä, joka sisältää 40-
80 mg laktoosia, korkeintaan 25 ml. Tarvittaessa täytetään vedellä 25 ml:ksi.
Sokeakoe suoritetaan samalla tavoin käyttäen 5 ml hiivasuspensiota (3.1).
Laktoosimäärä määritetään Luff-Schoorlin mukaan seuraavasti. Lisätään
tarkalleen 25 ml Luff-Schoorl-reagenssia (3.4) ja kaksi hohkakivijyvästä
(3.5). Lämmitetään keskikokoisen liekin yläpuolella käsin ravistellen ja
kuumennetaan neste kiehumispisteeseen noin kahdessa minuutissa. Erlen-
meyerpullo asetetaan välittömästi asbestiverkolle, jossa on noin 6 cm:n
läpimittainen reikä ja verkon alla on etukäteen sytytetty liekki. Säädetään
liekki sellaiseksi, että erlenmeyerpullo kuumenee ainoastaan pohjastaan.
Tämän jälkeen erlenmeyerpulloon kiinnitetään pystyjäähdytin. Keitetään
tarkalleen 10 minuutin ajan. Jäähdytetään välittömästi kylmässä vedessä ja
noin viiden minuutin kuluttua titrataan seuraavasti:
Lisätään 10 ml kaliumjodidiliuosta (3.6) ja välittömästi tämän jälkeen (varo-
vasti, koska liuos voi vaahdota voimakkaasti) lisätään 25 ml 6 N rikkihappoa
(3.7). Tämän jälkeen titrataan 0,1 N natriumtiosulfaattiliuoksella (3.8) kunnes
väri muuttuu samean keltaiseksi, lisätään tärkkelysindikaattori (3.9) ja titraus
suoritetaan loppuun.
Sama titraus suoritetaan liuoksesta, johon pipetoidaan tarkalleen 25 ml Luff-
Schoorl -reagenssia (3.4) ja 25 ml vettä, sen jälkeen kun 10 ml kaliumjodidi-
liuosta (3.6) ja 25 ml 6 N rikkihappoa (3.7) on lisätty kohottamatta
lämpötilaa kiehumapisteeseen.
6.Tulosten laskeminen
Oheisen taulukon avulla määritetään milligrammoina se laktoosimäärä, joka
vastaa näiden kahden titraustuloksen erotusta ilmaistuna 0,1 N natriumtiosul-
faattia millilitroissa.
Tulos ilmoitetaan vedettömän laktoosin prosentteina näytteestä.
7.Huomautus
Yli 40 % fermentoituvaa sokeria sisältäville tuotteille käytetään yli 5 ml
hiivasuspensiota (3.1).
Taulukossa on esitetty 0,1 N natriumtiosulfaatin kulutusta (ml) vastaavat sokerimäärät (mg),
kun käytetään Luff-Schoorl-reagenssia 25 ml; 2 minuutin kuumennus; 10 minuutin keitto.
0,1 N
Na2S2O3Glukoosi, fruktoosi
inverttisokerit
C6H12O6Laktoosi
C12H22O11Maltoosi
C12H22O110,1 N
Na2S2O3
ml mg erotus mg erotus mg erotus ml
1 2,4 2,4 3,6 3,7 3,9 3,9 1
2 4,8 2,4 7,3 3,7 7,8 3,9 2
3 7,2 2,5 11,0 3,7 11,7 3,9 3
4 9,7 2,5 14,7 3,7 15,6 4,0 45 12,2 2,5 18,4 3,7 19,6 3,9 56 14,7 2,5 22,1 3,7 23,5 4,0 6
7 17,2 2,6 25,8 3,7 27,5 4,0 71971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 13
▼B
0,1 N
Na2S2O3Glukoosi, fruktoosi
inverttisokerit
C6H12O6Laktoosi
C12H22O11Maltoosi
C12H22O110,1 N
Na2S2O3
ml mg erotus mg erotus mg erotus ml
8 19,8 2,6 29,5 3,7 31,5 4,0 8
9 22,4 2,6 33,2 3,8 35,5 4,0 9
10 25,0 2,6 37,0 3,8 39,5 4,0 10
11 27,6 2,7 40,8 3,8 43,5 4,0 1112 30,3 2,7 44,6 3,8 47,5 4,1 1213 33,0 2,7 48,4 3,8 51,6 4,1 13
14 35,7 2,8 52,2 3,8 55,7 4,1 14
15 38,5 2,8 56,0 3,9 59,8 4,1 1516 41,3 2,9 59,9 3,9 63,9 4,1 16
17 44,2 2,9 63,8 3,9 68,0 4,2 17
18 47,1 2,9 67,7 4,0 72,2 4,3 1819 50,0 3,0 71,7 4,0 76,5 4,4 19
20 53,0 3,0 75,7 4,1 80,9 4,5 20
21 56,0 3,1 79,8 4,1 85,4 4,6 2122 59,1 3,1 83,9 4,1 90,0 4,6 2223 62,2 3,1 88,0 94,6 23
10. KALIUMIN MÄÄRITYS
1.Tarkoitus ja soveltamisala
Menetelmällä on mahdollista määrittää rehujen kaliuminpitoisuus.
2.Periaate
Näyte poltetaan tuhkaksi ja tuhka liuotetaan kloorivetyhappoon. Liuoksen
kaliumpitoisuus määritetään liekkifotometrialla cesiumkloridin ja aluminium-
nitraatin läsnäollessa. Näiden aineiden lisäys poistaa muista häiritsevistäalkuaineista johtuvia häiriöitä.
3.Reagenssit
3.1 Kloorivetyhappo, analyysilaatua, tiheys 1,12.
3.2 Cesiumkloridi, analyysilaatua.
3.3 Aluminiumnitraatti Al(NO
3)3·9H2O, yleiskäyttöinen reagenssi.
3.4 Kaliumkloridi, analyysilaatua, vedetön.3.5 Matriisin modifiointiaine: liuotetaan veteen 50 g cesiumkloridia (3.2) ja
250 g aluminiumnitraattia (3.3), täytetään 1 litraksi vedellä ja homoge-
noidaan. Säilytetään muovipulloissa.
3.6 Kaliumin standardiliuos: liuotetaan veteen 1,907 g kaliumkloridia (3.4),
lisätään 5 ml kloorivetyhappoa (3.1), täytetään 1 litraksi vedellä ja homo-
genoidaan. Säilytetään muovipulloissa. 1 ml tätä liuosta sisältää 1,00 mg
kaliumia.
4.Välineistö
4.1 Platina-, kvartsi- tai posliinipolttoupokkaita, tarvittaessa kannellisia.4.2 Sähkökäyttöinen muhveliuuni, jossa on termostaatti.4.3 Liekkifotometri.
5.Menettely
5.1Näytteen määritys
Yleensä punnitaan 10 mg:n tarkkuudella 10 grammaa näytettä upokkaa-
seen ja poltetaan tuhkaksi 450 ºC:ssa kolme tuntia. Tuhka siirretään sen
jäähdyttyä kvantitatiivisesti 500 ml:n mittapulloon käyttäen 250-300 ml
vettä ja tämän jälkeen 50 ml kloorivetyhappoa (3.1). Kun hiilidioksidin
vapautuminen on päättynyt, liuosta kuumennetaan ja pidetään noin
90 ºC:n lämpötilassa kaksi tuntia välillä sekoittaen. Kun liuos on
jäähtynyt huoneenlämpöön, täytetään merkkiin asti vedellä, sekoitetaan
ja suodatetaan. Suodosta pipetoidaan 100 ml:n mittapulloon korkeintaan
1,0 mg kaliumia sisältävä määrä, lisätään 10,0 ml matriisin modifiointiai-1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 14
▼B
netta (3.5), täytetään merkkiin asti vedellä ja homogenoidaan. Kaliumpi-
toisuuksien ollessa korkeammat määritettävä liuos laimennetaan
sopivassa suhteessa ennen matriisin modifiointiaineen lisäystä. Seuraava
taulukko esitetään ohjeeksi noin 10 gramman näytteen osalta.
Näytteen otaksuttu kaliumpitoisuus
(% K)Laimennuskerroin Erän suuruus millilitroina liuosta
- 0,1 - 50
0,1- 0,5 - 10
0,5- 1,0 - 51,0- 5,0 1: 10 10
5,0-10,0 1: 10 5
10,0-20,0 1: 20 5
Mittaus suoritetaan liekkifotometrisesti 768 nm:n aallonpituudella. Tulos
lasketaan kalibrointikäyrän perusteella.
5.2Kalibrointikäyrä
Pipetoidaan tarkalleen 10 ml standardiliuosta (3.6) 250 ml:n mittapul-
loon, täytetään merkkiin asti vedellä ja homogenoidaan. Pipetoidaan
100 ml:n mittapulloon tarkalleen 5, 10, 15, 20 ja 25 ml tätä liuosta,
joka vastaa 0,2, 0,4, 0,6, 0,8 ja 1,0 mg:n kaliummääriä. Näytesarja
täydennetään sokeakoepullolla, jossa ei ole lainkaan standardiliuosta.
Lisätään kuhunkin pulloon 10 ml matriisin modifiointiainetta (3.5),
täytetään merkkiin asti vedellä ja homogenoidaan. Mittaukset suoritetaan
5.1. kohdassa esitetyllä tavalla. Kalibrointikäyrä on tavallisesti lineaar-
inen pitoisuuteen 1 mg kaliumia/100 ml liuosta asti.
6.Tulosten laskeminen
Tulokset ilmoitetaan prosentteina näytteestä.
7.Huomautus
Aina ei ole tarpeen lisätä matriisin modifiointiainetta (3.5) häiritsevistä
alkuaineista johtuvien häiriöiden poistamiseksi.
11. NATRIUMIN MÄÄRITYS
1.Tarkoitus ja soveltamisala
Menetelmällä on mahdollista määrittää rehuseosten natriumpitoisuus.
2.Periaate
Näyte poltetaan tuhkaksi ja tuhka liuotetaan kloorivetyhappoon. Liuoksen
natriumpitoisuus määritetään liekkifotometrisesti cesiumkloridin ja alumi-
niumnitraatin läsnäollessa. Näiden aineiden lisäys poistaa muista
häiritsevistä alkuaineista johtuvat häiriöt.
3.Reagenssit
3.1 Kloorivetyhappo, analyysilaatua, tiheys 1,12.3.2 Cesiumkloridi, analyysilaatua.3.3 Aluminiumnitraatti Al(NO
3)3·9H2O, kemiallisesti puhdas.
3.4 Natriumkloridi, analyysilaatua, vedetön.
3.5 Matriisin modifiointiliuos: liuotetaan veteen 50 g cesiumkloridia (3.2) ja
250 g aluminiumnitraattia (3.3), täytetään 1 litraksi vedellä ja homoge-
noidaan. Säilytetään muovipulloissa.
3.6 Natriumstandardiliuos: liuotetaan veteen 2,542 g natriumkloridia (3.4),
lisätään 5 ml kloorivetyhappoa (3.1), täytetään 1 litraksi vedellä ja homo-
genoidaan. Säilytetään muovipulloissa. 1 ml tätä liuosta sisältää 1,00 mg
natriumia.
4.Välineistö
4.1 Platina-, kvartsi- tai posliinipolttoupokkaita, tarvittaessa kannellisia.4.2 Sähkökäyttöinen muhveliuuni, jossa on termostaatti.
4.3 Liekkifotometri.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 15
▼B
5.Menettely
5.1Näytteen määritys
Yleensä punnitaan 10 mg:n tarkkuudella 10 g näytettä upokkaaseen ja
poltetaan tuhkaksi 450 ºC:ssa kolme tuntia. Liiallista kuumentamista
(syttymistä) on vältettävä. Tuhka siirretään sen jäähdyttyä kvantitatiivi-
sesti 500 ml:n mittapulloon käyttäen 250-300 ml vettä ja tämän jälkeen
50 ml kloorivetyhappoa (3.1). Kun hiilidioksidin vapautuminen on
pysähtynyt, liuosta kuumennetaanja pidetään noin 90 ºC:n lämpötilassa
kaksi tuntia, välillä sekoittaen. Kun liuos on jäähtynyt huoneenlämpöön,
täytetään merkkiin asti vedellä, sekoitetaan ja suodatetaan. Suodosta
pipetoidaan 100 ml:n mittapulloon korkeintaan 1,0 mg natriumia
sisältävä määrä, lisätään 10,0 ml matriisin modifiointiliuosta (3.5),
täytetään merkkiin vedellä ja homogenoidaan. Natriumpitoisuuksien
ollessa korkeammat määritettävä liuos laimennetaan sopivassa suhteessa
ennen matriisin modifiointiliuoksen lisäystä. Seuraava taulukko esitetään
ohjeeksi noin 10 gramman näytteen osalta.
Näytteen oletettu natriumpotoisuus
(% Na)LaimennuskerroinSuodoksesta analyysiin otettava
määrä, ml
- 0,1 - 50
0,1- 0,5 - 10
0,5- 1,0 - 51,0- 5,0 1: 10 10
5,0-10,0 1: 10 5
10,0-20,0 1: 20 5
Mittaus suoritetaan liekkifotometrisesti 589 nm:n aallonpituudella. Tulos
lasketaan kalibrointikäyrän perusteella.
5.2Kalibrointikäyrä
Pipetoidaan tarkalleen 10 ml standardiliuosta (3.6) 250 ml:n mittapul-
loon, täytetään merkkiin asti vedellä ja homogenoidaan. Pipetoidaan
100 ml:n mittapulloon tarkalleen 5, 10, 15, 20 ja 25 ml tätä liuosta,
joka vastaa 0,2, 0,4, 0,6, 0,8 ja 1,0 mg:n natriummääriä. Näytesarja
täydennetään sokeakoepullolla, jossa ei ole lainkaan standardiliuosta.
Lisätään kuhunkin pulloon 10 ml matriisin modifiointiliuosta (3.5),
täytetään merkkiin vedellä ja homogenoidaan. Mittaukset suoritetaan
5.1. kohdassa esitetyllä tavalla. Kalibrointikäyrä on tavallisesti lineaar-
inen pitoisuuteen 1 mg natriumia/100 ml liuosta asti.
6.Tulosten laskeminen
Tulokset ilmoitetaan prosentteina näytteestä.
7.Huomautuksia
7.1 Kun tuotteiden natriumpitoisuus on yli 4 %, on suositeltavaa polttaa
ainetta kaksi tuntia uunissa kannellisessa upokkaassa. Jäähtymisenjälkeen lisätään vettä, sekoitetaan tuhkasta ja vedestä suspensio platina-
langan avulla, kuivataan ja poltetaan uudelleen uunissa kaksi tuntia
kannellisessa upokkaassa.
7.2 Jos näyte koostuu yksinomaan mineraaliaineista, liuotetaan se ilman
tuhkaksi polttoa.
12. SOKERIN MÄÄRITYS
1.Tarkoitus ja soveltamisala
Menetelmällä on mahdollista määrittää pelkistävien sokerien ja kokonaisso-
kerien määrä invertoinnin jälkeen glukoosina, tai tarvittaessa sakkaroosina
käyttäen muunnoskerrointa 0,95. Menetelmä soveltuu rehuseoksiin. Erityis-
menetelmiä esitetään muiden rehujen määrittämiseksi. Laktoosi on
tarvittaessa mitattava erikseen ja otettava huomioon tuloksia laskettaessa.
2.Periaate
Sokerit uutetaan laimeaan etanoliin, liuos kirkastetaan Carrez-liuoksilla I ja
II. Etanolin poiston jälkeen määritykset suoritetaan ennen invertointia ja sen
jälkeen saadut Luff-Schoorl -menetelmällä.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 16
▼B
3.Reagenssit
3.1 40 % etanoli (v/v),tiheys 0,948 20 ºC:ssa, neutraalia fenoliftaleiinilla
määritettynä.
3.2 Carrez-liuos I: liuotetaan veteen 24 g sinkkiasetaattia, Zn(CH3COO)2·
2H2O ja 3 g jääetikkaa. Täytetään 100 ml:ksi vedellä.
3.3 Carrez-liuos II: liuotetaan veteen 10,6 g kaliumferrosyanidia K4Fe(CN)6·3H2O. Täytetään 100 ml:ksi vedellä.
3.4 0,1 % metyylioranssiliuos (w/v).
3.5 4 N kloorivetyhappo.
3.6 0,1 N kloorivetyhappo.
3.7 0,1 N natriumhydroksidi.
3.8 Luff-Schoorl -reagenssi:
Kaadetaan sitruunahappoliuos (3.8.2) natriumkarbonaattiliuokseen
(3.8.3) varovasti sekoittaen. Tämän jälkeen lisätään kuparisulfaattiliuos
(3.8.1) ja täytetään 1 litraksi vedellä. Annetaan seistä yön yli ja suoda-
tetaan. Näin saadun reagenssin (0,1 N Cu; 2 N Na2CO3) normaalisuus
tarkistetaan. Liuoksen pH:n tulisi olla noin 9,4.
3.8.1 Kuparisulfaattiliuos: liuotetaan 25 g kuparisulfaattia, analyysi-
laatua, CuSO4·5H2O 100 ml:aan vettä.
3.8.2 Sitruunahappoliuos: liuotetaan 50 g sitruunahappoa, analyysi-
laatua, C6H8O7·H2O 50 ml:aan vettä.
3.8.3 Natriumkarbonaattiliuos: liuotetaan 143,8 g vedetöntä natriumkar-
bonaattia, analyysilaatua, noin 300 ml:aan kuumaa vettä.
Annetaan jäähtyä.
3.9 0,1 N natriumtiosulfaattiliuos.
3.10 Tärkkelysliuos: 5 g liukoista tärkkelystä suspensoidaan 30 ml:aan vettä,
seos lisätään 1 litraan kiehuvaa vettä. Keitetään kolme minuuttia, anne-
taan jäähtyä ja tarvittaessa lisätään 10 mg elohopeajodidia
säilyteaineeksi.
3.11 6 N rikkihappo.
3.12 Kaliumjodidin, analyysilaatua, 30-%:inen (w/v) liuos.
3.13 Hohkakivirakeita: hohkakivirakeet keitetään kloorivetyhapossa, pestään
vedellä ja kuivataan.
3.14 3-metyylibutan-1-oli.
4.Välineistö
Sekoittaja: noin 35-40 kierr./min.
5.Menettely
5.1Näytteen uutto
Punnitaan 1 mg:n tarkkuudella 2,5 g näytettä 250 ml:n mittapulloon.
Lisätään 200 ml etanolia (3.1) ja sekoitetaan sekoittajassa yhden tunnin
ajan. Lisätään 5 ml Carrez-liuosta I (3.2) ja sekoitetaan yhden minuutin
ajan. Lisätään 5 ml Carrez-liuosta II (3.3) ja sekoitetaan uudelleen yhden
minuutin ajan. Täytetään pullo etanolilla (3.1), homogenoidaan ja suoda-
tetaan. Otetaan 200 ml suodosta ja haihdutetaan se noin puoleen
tilavuuteensa, jotta saadaan poistetuksi suurin osa etanolista. Haihdu-
tusjäännös siirretään kvantitatiivisesti 200 ml:n mittapulloon käyttäen
lämmintä vettä, jäähdytetään, täytetään vedellä merkkiin asti, homoge-
noidaan ja suodatetaan tarvittaessa. Tätä liuosta käytetään pelkistävien
sokerien määrittämiseksi ja invertointireaktion jälkeen kokonaissokerien
määrittämiseksi.
5.2Pelkistävien sokerien määritys
Pipetoidaan enintään 25 ml liuosta, joka sisältää alle 60 mg glukoosina
ilmoitettuja pelkistäviä sokereita. Tarvittaessa tilavuus säädetään
25 ml:ksi tislatulla vedellä ja pelkistävien sokerien pitoisuus määritetään
Luff-Schoorl -menetelmällä. Tulos ilmoitetaan glukoosiprosenttina.
5.3Kokonaissokerien määritys invertointireaktion jälkeen
Pipetoidaan 50 ml liuosta 100 ml:n mittapulloon. Lisätään muutama
pisara metyylioranssiliuosta (3.4) ja tämän jälkeen lisätään varovasti ja1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 17
▼B
jatkuvasti sekoittaen 4 N kloorivetyhappoa (3.5) kunnes neste muuttuu
selvästi punaiseksi. Lisätään 15 ml 0,1 N kloorivetyhappoa (3.6), pullo
upotetaan runsaasti kiehuvaan vesihauteeseen ja pidetään siinä 30
minuutin ajan. Jäähdytetään nopeasti noin 20 ºC:seen ja lisätään 15 ml
0,1 N natriumhydroksidiliuosta (3.7). Tilavuus säädetään 100 ml:ksi
vedellä ja homogenoidaan. Otetaan enintään 25 ml:n erä, joka sisältää
alle 60 mg glukoosina ilmoitettuja pelkistäviä sokereita. Tarvittaessa tila-
vuus säädetään 25 ml:ksi tislatulla vedellä ja pelkistävien sokerien
pitoisuus määritetään Luff-Schoorl -menetelmällä. Tulos ilmoitetaan
glukoosiprosenttina tai tarvittaessa sakkaroosina kertomalla kertoimella
0,95.
5.4Titraus Luff-Schoorl -menetelmällä
Pipetoidaan 25 ml Luff-Schoorl -reagenssia (3.8) 300 ml:n erlenmeyer-
pulloon, lisätään tarkalleen 25 ml kirkastettua sokeriliuosta. Lisätään
kaksi hohkakivijyvästä (3.13), lämmitetään keskikokoisen liekin yläpuo-
lella käsin ravistaen ja kuumennetaan neste kiehumapisteeseen noin
kahdessa minuutissa. Erlenmeyerpullo asetetaan välittömästi asbestiver-
kolle, jossa on noin 6 cm:n läpimittainen reikä ja verkon alla on
etukäteen sytytetty liekki. Säädetään liekki sellaiseksi, että erlenmeyer-
pullo kuumenee ainoastaan pohjastaan. Erlenmeyerpulloon kiinnitetään
pystyjäähdytin ja keitetään tarkalleen 10 minuutin ajan. Jäähdytetään
välittömästi kylmässä vedessä ja noin viiden minuutin kuluttua titrataan
seuraavasti:
Lisätään 10 ml kaliumjodidiliuosta (3.12) ja välittömästi tämän jälkeen
(varoen, koska liuos voi vaahdota runsaasti) lisätään 25 ml 6 N rikki-
happoa (3.11). Titrataan 0,1 N natriumtiosulfaattiliuoksella (3.9) kunnes
väri muuttuu samean keltaiseksi, lisätään tärkkelysindikaattori (3.10) ja
titraus suoritetaan loppuun.
Sama titraus suoritetaan liuoksesta, johon pipetoidaan tarkalleen 25 ml
Luff-Schoorl-reagenssia (3.8) ja 25 ml vettä, sen jälkeen kun 10 ml
kaliumjodidiliuosta (3.12) ja 25 ml 6 N rikkihappoa (3.11) on lisätty
kohottamatta lämpötilaa kiehumispisteeseen.
6.Tulosten laskeminen
Oheisen taulukon avulla määritetään milligrammoissa se glukoosimäärä, joka
vastaa näiden kahden titrauksen erotusta ilmaistuna 0,1 N natriumtiosulfaattia
millilitroissa.
Tulokset ilmoitetaan prosentteina näytteestä.
7.Menettely erityistapauksissa
7.1 Runsaasti melasseja sisältävistä rehuista ja rehuista, jotka eivät ole
homogeenisia, punnitaan 20 g näyte 1 litran mittapulloon ja lisätään
500 ml vettä. Sekoitetaan 1 tunti sekoittajassa. Selkeytetään käyttäen
Carrez I (3.2) ja II (3.3) -reagensseja 5.1 kohdassa kuvatulla tavalla
kuitenkin tällä kertaa käyttäen nelinkertaiset määrät kutakin reagenssia.
Tilavuus säädetään 80 % (v/v) etanolilla.
Homogenoidaan ja suodatetaan. Poistetaan etanoli 5.1 kohdan mukaan.
Jos yhtään dekstrinoitua tärkkelystä ei esiinny, tilavuus säädetään tisla-
tulla vedellä.
7.2 Melassista ja runsaasti sokeria sisältävistä ja tärkkelysköyhistä rehuista
(johanneksenleipäpuun hedelmät, kuivatut sokerijuurikasleikkeet jne.)
punnitaan 5 g näyte 250 ml:n mittapulloon, lisätään 200 ml tislattua
vettä ja sekoitetaan ravistelijassa yhden tunnin ajan tai tarvittaessa
kauemmin. Kirkastetaan käyttäen Carrez-reagensseja I (3.2) ja II (3.3)
5.1 kohdassa kuvatulla tavalla. Mittapullo täytetään vedellä merkkiin,
homogenoidaan ja suodatetaan. Kokonaissokerien määrän toteamiseksi
suoritusta jatketaan 5.3 kohdan mukaan.
8.Huomautuksia
8.1 On suositeltavaa lisätä noin 1 ml 3-metyylibutan-1-olia (3.14) (riippu-
matta tilavuudesta) ennen Luff-Schoorl -reagenssin kanssa keittämistä,
jotta vältettäisiin vaahdonmuodostus.
8.2 Invertoinnin jälkeen saadun glukoosina ilmoitetun kokonaissokeripitoi-
suuden ja 0,95:lla kerrotun glukoosina ilmoitetun pelkistävien sokerien
pitoisuuden välisestä erosta saadaan sakkaroosin prosentuaalinen pitoi-
suus.
8.3 Pelkistävien sokerien, paitsi laktoosin, pitoisuuden määrittämiseksi
voidaan käyttää kahta menetelmää:1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 18
▼B
8.3.1 Likimääräisen arvion laskemiseksi laktoosipitoisuus, joka on saatu
eri analyysimenetelmällä, kerrotaan 0,675:lla ja saatu tulos vähen-
netään pelkistävien sokerien pitoisuudesta.
8.3.2 Pelkistävien sokerien, paitsi laktoosin, määrän tarkkaa laskemista
varten on samasta näytteestä tehtävä kaksi lopullista määritystä.
Toinen määrityksistä suoritetaan liuokselle, joka saadaan kohdan
5.1 mukaisesti ja toinen määrityksistä suoritetaan liuokselle, joka
saadaan laktoosimäärityksen yhteydessä tähän tarkoitukseen kehi-
tetyn menetelmän mukaisesti (sen jälkeen kun muut sokerit on
fermentoitu ja liuos kirkastettu).
Molemmissa tapauksissa sokerin määrä määritetään Luff-Schoorl -mene-
telmällä ja lasketaan milligrammoina glukoosia. Arvot vähennetään
toisistaan ja erotus ilmoitetaan prosentteina näytteestä.
EsimerkkiKaksi tilavuutta vastaa 250 mg:n näytteestä tehtyjä määrityksiä.Ensimmäisessä tapauksessa on kulunut 17 ml 0,1 N natriumtiosulfaatti-
liuosta, joka vastaa 44,2 mg glukoosia; toisessa tapauksessa 11 ml, joka
vastaa 27,6 mg glukoosia.
Erotus on 16,6 mg glukoosia.
Pelkistävien sokerien, laktoosia lukuun ottamatta, glukoosina laskettu
määrä on:
4/C216;6
10¼6;64 %
Taulukossa on esitetty 0,1 N natriumtiosulfaatin kulutusta (ml) vastaavat sokerimäärät (mg),
kun käytetään Luff-Schoorl -reagenssia 25 ml; kahden minuutin kuumennus; 10 minuutin keitto.
0,1 N
Na2S2O3Glukoosi, fruktoosi
inverttisokerit
C6H12O6Laktoosi
C12H22O11Maltoosi
C12H22O110,1 N
Na2S2O3
ml mg erotus mg erotus mg erotus ml
1 2,4 2,4 3,6 3,7 3,9 3,9 1
2 4,8 2,4 7,3 3,7 7,8 3,9 23 7,2 2,5 11,0 3,7 11,7 3,9 3
4 9,7 2,5 14,7 3,7 15,6 4,0 4
5 12,2 2,5 18,4 3,7 19,6 3,9 56 14,7 2,5 22,1 3,7 23,5 4,0 6
7 17,2 2,6 25,8 3,7 27,5 4,0 7
8 19,8 2,6 29,5 3,7 31,5 4,0 89 22,4 2,6 33,2 3,8 35,5 4,0 9
10 25,0 2,6 37,0 3,8 39,5 4,0 10
11 27,6 2,7 40,8 3,8 43,5 4,0 11
12 30,3 2,7 44,6 3,8 47,5 4,1 1213 33,0 2,7 48,4 3,8 51,6 4,1 13
14 35,7 2,8 52,2 3,8 55,7 4,1 14
15 38,5 2,8 56,0 3,9 59,8 4,1 1516 41,3 2,9 59,9 3,9 63,9 4,1 16
17 44,2 2,9 63,8 3,9 68,0 4,2 17
18 47,1 2,9 67,7 4,0 72,2 4,3 1819 50,0 3,0 71,7 4,0 76,5 4,4 1920 53,0 3,0 75,7 4,1 80,9 4,5 20
21 56,0 3,1 79,8 4,1 85,4 4,6 21
22 59,1 3,1 83,9 4,1 90,0 4,6 2223 62,2 88,0 94,6 23
14. UREAN MÄÄRITYS
1.Tarkoitus ja soveltamisala
Menetelmällä on mahdollista määrittää urean määrä rehuista.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 19
▼M3
▼B
▼B
2.Periaate
Näyte suspensoidaan veteen sellaisen aineen läsnäollessa, joka saa suspension
kirkastumaan. Suspensio suodatetaan. Suodoksen ureamäärä määritetään sen
jälkeen kun siihen on lisätty 4-dimetyyliaminobentsaldehydiä (4-DMAB)
mittaamalla liuoksen absorbanssi 420 nm:n kohdalta.
3.Reagenssit
3.1 4-dimetyyliaminobentsaldehydiliuos: 1,6 g 4-DMAB:ta, analyysilaatua,
liuotetaan 100 ml:aan 96 % etanolia ja siihen lisätään 10 ml suolahappoa
analyysilaatua, (tiheys 1,19). Tämä reagenssi liuosseos säilyy korkeintaan
kahden viikon ajan.
3.2 Carrez-liuos I: 24 g sinkkiasetaattia, Zn(CH3COO)2·2H2Oj a3g
jääetikkaa liuotetaan veteen. Tilavuus säädetään 100 ml:ksi vedellä.
3.3 Carrez-liuos II: 10,6 g kaliumferrosyanidia K4Fe(CN)6·3H2O liuotetaan
veteen. Tilavuus säädetään 100 ml:ksi vedellä.
3.4 Aktiivihiili, analyysilaatua, joka ei absorboi ureaa (tarkastettava).
3.5 0,1 % urealiuos (w/v), analyysilaatua.
4.Välineistö
4.1 Sekoittaja: noin 35-40 kierr./min.
4.2 Lasihiostulpallisia koeputkia: 160 × 16 mm.4.3 Spektrofotometri.
5.Menettely
5.1Näytteen määritys
Punnitaan 1 mg:n tarkkuudella 2 g näytettä 500 ml:n mittapulloon sekä
1 g aktiivihiiltä (3.4). Pulloon lisätään 400 ml vettä ja 5 ml Carrez-
liuoksia I (3.2) ja II (3.3.). Mittapullo asetetaan sekoittajaan 30 minuu-
tiksi, täytetään merkkiin asti vedellä, ravistellaan ja suodatetaan.
Läpinäkyvästä, värittömästä suodoksesta pipetoidaan 5 ml lasihiostulpal-
lisiin koeputkiin, lisätään 5 ml 4-DMAB -liuosta (3.1) ja sekoitetaan.
Putket asetetaan 20 ºC:ssa olevaan vesihauteeseen. Viidentoista minuutin
kuluttua mitataan näyteliuoksen absorbanssi spektrofotometrillä 420 nm:n
kohdalta. Tätä verrataan reagensseista valmistettuun sokeakoeliuokseen.
5.2Kalibrointikäyrä
Pipetoidaan 100 ml:n mittapulloihin 1, 2, 4, 5 ja 10 ml urealiuosta (3.5)
ja täytetään merkkiin vedellä. Kutakin liuosta pipetoidaan koeputkiin
5 ml, lisätään 5 ml 4-DMAB -liuosta (3.1), homogenoidaan ja niiden
absorbanssi mitataan edellä kuvatulla tavalla verrattuna kontrolliliuok-
seen, joka sisältää 5 ml 4-DMAB:ta ja 5 ml vettä ja jossa ei ole ureaa.
Piirretään kalibrointikäyrä.
6.Tulosten laskeminen
Urean määrä näytteessä määritetään kalibrointikäyrää käyttäen.Tulos ilmoitetaan prosenttina näytteestä.
7.Havainnot
7.1 Kun urean määrä ylittää 3 %, näytteen määrä vähennetään 1 g:ksi tai
alkuperäinen liuos laimennetaan siten, ettei siinä ole yli 50 mg ureaa
500 ml:ssa.
7.2 Kun ureapitoisuus on alhainen, näytteen kokoa suurennetaan, jos suodos
säilyy läpinäkyvänä ja värittömänä.
7.3 Jos näyte sisältää yksinkertaisia typpiyhdisteitä, kuten aminohappoja,
optinen tiheys olisi mitattava 435 nm:ssa.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 20
▼M2
16. SOIJASTA PERÄISIN OLEVIEN TUOTTEIDEN UREAASIAKTIIVI-
SUUDEN MÄÄRITYS
1.Tarkoitus ja soveltamisala
Menetelmällä on mahdollista määrittää soijasta peräisin olevien tuotteiden
ureaasiaktiivisuus ja todeta, onko näitä tuotteita keitetty riittävän pitkään.
2.Periaate
Ureaasiaktiivisuus määritetään ammoniakkitypen määrästä, jonka 1 g tuotetta
vapauttaa minuutissa 30 ºC:ssa urealiuoksesta.
3.Reagenssit
3.1 0,1 N suolahappo.
3.2 0,1 N natriumhydroksidiliuos.
3.3 0,05 M fosfaattiperusliuos, joka sisältää 1000 ml:ssa 4,45 g dinatriumfos-
faattia (Na2HPO4·2 H2O) ja 3,40 g monokaliumfosfaattia (KH2PO4).
3.4 Juuri valmistettu ureaperusliuos, joka sisältää 30,0 g ureaa 1 000 ml:ssa
fosfaattiperusliuosta (3.3); pH 6,9-7,0.
4.Välineistö
4.1 Potentiometrinen titrauslaite tai suuren herkkyyden omaava pH-mittari
(0,02 pH), jossa on magneettisekoittaja.
4.2 Vesihaude, jonka lämpötila voidaan säätää termostaatilla tarkalleen
30 ºC:seen.
4.3 Lasihiostulpallisia koeputkia, 150 × 18 mm.
5.Menettely
Noin 10 g näytettä hienonnetaan (esim. kahvimyllyllä) siten, että se läpäisee
0,2 mm:n neliönmuotoisen seulakoon. Punnitaan 0,2 g hienonnettua näytettä
1 mg:n tarkkuudella lasihiostulpalliseen koeputkeen ja lisätään 10 ml urea-
perusliuosta (3.4). Koeputki suljetaan välittömästi tulpalla ja ravistetaan
voimakkaasti. Putki asetetaan tarkalleen 30 ºC:iseen vesihauteeseen ja
pidetään siinä tasan 30 minuuttia. Siihen lisätään välittömästi 10 ml 0,1 N
suolahappoa (3.1), jäähdytetään nopeasti 20 ºC:seen ja putken sisältösiir-
retään kvantitatiivisesti titrausastiaan. Putki huuhdellaan kahteenkertaan
5 ml:lla vettä. Titraus suoritetaan välittömästi elektronimetrisesti ja titrataan
nopeasti 0,1 N natriumhydroksidiliuoksella lasielektrodia (4.1) käyttäen pH-
arvoon 4,7.
Sokeakoe suoritetaan seuraavasti:
Punnitaan 0,2 g näytettä 1 mg:n tarkkuudella nopeasti lasihiostulpalliseen
koeputkeen. Lisätään 10 ml 0,1 N suolahappoa (3.1) ja 10 ml ureaperus-
liuosta (3.4). Putki jäähdytetään välittömästi jäävedessä ja jätetään siihen 30
minuutin ajaksi. Koeputken sisältösiirretään titrausastiaan edellä kuvatulla
tavalla ja titrataan 0,1 N natriumhydroksidiliuoksella (3.2) pH-arvoon 4,7.
6.Tulosten laskeminen
Ureaasiaktiivisuus lasketaan kaavalla:
mg N
g min30 ºC : ssa1;4b/C0a ðÞ
30/C1E
jossa:
a = näytteen kuluttaman 0,1 N natriumhydroksidiliuoksen määrä millili-
troina,
b = nollakokeen kuluttaman 0,1 N natriumhydroksidiliuoksen määrä milli-
litroina,
E = näytteen paino grammoina.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 21
▼B
▼B
7.Huomautuksia
7.1 Tämä menetelmä soveltuu näytteille, joiden ureaasiaktiivisuuspitoisuudet
ovat korkeintaan 1 mg N/g/min 30 ºC:ssa. Aktiivisempien tuotteiden
näytekoko voidaan pienentää 50 mg:ksi.
7.2 Yli 10 % raakarasvaa sisältäville tuotteille on ensin suoritettava rasvan-
poisto kylmäkäsittelyllä.1971L0250 — FI — 26.05.1999 — 003.001 — 22