02012XC1219(01) — FI — 27.03.2020 — 001.001

Tämä asiakirja on ainoastaan dokumentoinnin apuväline eikä sillä ole oikeudellista vaikutusta. Unionin toimielimet eivät vastaa sen sisällöstä. Säädösten todistusvoimaiset versiot on johdanto-osineen julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä ja ne ovat saatavana EUR-Lexissä. Näihin virallisiin teksteihin pääsee suoraan tästä asiakirjasta siihen upotettujen linkkien kautta.

►B Komission tiedonanto jäsenvaltioille Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 ja 108 artiklan soveltamisesta lyhytaikaisiin vientiluottovakuutuksiin (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) (EUVL C 392 19.12.2012, s. 1)

Muutettu:









▼B

Komission tiedonanto jäsenvaltioille Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 ja 108 artiklan soveltamisesta lyhytaikaisiin vientiluottovakuutuksiin

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

2012/C 392/01

1. JOHDANTO

1. Vientituki saattaa vaikuttaa haitallisesti markkinoilla tavaroiden ja palvelujen mahdollisten tarjoajien väliseen kilpailuun. Komissio on sille perussopimuksen mukaisesti annetussa kilpailun valvojan ominaisuudessa aina tuominnut tiukasti vientituet unionin sisäisessä kaupassa sekä unionin ulkopuolelle suuntautuvassa viennissä. Jotta voidaan estää jäsenvaltioiden vientiluottovakuutuksille antamaa tukea vääristämästä kilpailua, on komission selkeytettävä tuen arviointia unionin valtiontukisääntöjen mukaisesti.

2. Komissio on käyttänyt valtaansa säännellä valtiontukia lyhytaikaisten vientiluottovakuutusten alalla puuttuakseen niistä tosiasiallisesti tai mahdollisesti aiheutuvaan kilpailun vääristymiseen ei pelkästään eri jäsenvaltioihin sijoittautuneiden viejien kesken (unionin sisäinen ja sen ulkopuolelle suuntautuva kauppa), vaan myös unionin alueella toimivien vientiluottovakuutuksenantajien kesken. Komissio vahvisti vuonna 1997 valtiontuen periaatteet EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 1 kohdan mukaisessa tiedonannossaan jäsenvaltioille perustamissopimuksen 92 ja 93 artiklan soveltamisesta lyhytaikaisiin vientiluottovakuutuksiin ( 1 ), jäljempänä ’vuoden 1997 tiedonanto’. Vuoden 1997 tiedonantoa oli tarkoitus soveltaa 1 päivästä tammikuuta 1998 viiden vuoden ajan. Tiedonantoa on sittemmin muutettu myöhemmin, ja sen voimassaoloa jatkettu vuosina 2001 ( 2 ), 2004 ( 3 ), 2005 ( 4 ) ja 2010 ( 5 ). Sitä sovelletaan 31 päivään joulukuuta 2012.

3. Vuoden 1997 tiedonannon soveltamisesta erityisesti finanssikriisin aikana vuosina 2009–2011 saatujen kokemusten pohjalta näyttää tarpeelliselta tarkistaa komission toimintalinjaa tällä alalla.

4. Tässä tiedonannossa esitetyt säännöt auttavat asianomaista valtiota varmistamaan, että valtiontuki ei vääristä yksityisten ja julkisten tai julkisesti tuettujen vientiluottovakuutuksenantajien välistä kilpailua, sekä luomaan kaikille viejille tasapuoliset toimintaedellytykset.

5. Tiedonannossa annetaan jäsenvaltioille yksityiskohtaisempaa selvitystä periaatteista, joita komissio noudattaa tulkitessaan perussopimuksen 107 ja 108 artiklaa ja niiden soveltamista lyhytaikaisiin vientiluottovakuutuksiin. Tarkoituksena on tehdä komission politiikasta tällä alalla mahdollisimman avointa sekä varmistaa ennakoitavuus ja yhdenvertainen kohtelu. Sitä varten tiedonannossa määritellään edellytykset, jotka on täytettävä, jos julkiset vakuutuksenantajat haluavat tarjota markkinariskien kattamiseksi tarkoitettuja lyhytaikaisia vientiluottovakuutuksia.

6. Muut kuin markkinakelpoiset riskit eivät kuulu tämän tiedonannon soveltamisalaan.

7. Tämän tiedonannon 2 jaksossa kuvataan soveltamisalaa ja käytettyjä määritelmiä. Tiedonannon 3 jaksossa käsitellään perussopimuksen 107 artiklan 1 kohdan soveltuvuutta ja yleistä kieltoa myöntää valtiontukea markkinariskien kattamiseen tarkoitettuihin vientiluottovakuutuksiin. Lopuksi 4 jaksossa esitetään eräitä poikkeuksia markkinariskien määritelmään ja täsmennetään edellytykset valtion tuelle väliaikaisesti muiden kuin markkinariskien kattamiseen tarkoitettuihin vakuutuksiin.

2. TIEDONANNON SOVELTAMISALA JA MÄÄRITELMÄT

2.1 Soveltamisala

8. Komissio soveltaa tässä tiedonannossa esitettyjä periaatteita ainoastaan vientiluottovakuutuksiin, joiden riskiaika on lyhyempi kuin kaksi vuotta. Kaikki muut vientirahoitusvälineet on jätetty tämän tiedonannon soveltamisalan ulkopuolelle.

2.2 Määritelmät

9. Tässä tiedonannossa tarkoitetaan:

’rinnakkaisvakuutuksella’ sitä prosenttiosuutta kustakin vakuutetusta tappiosta, jota vakuutuksenantaja ei korvaa, mutta joka on vakuutettu jollakin toisella vakuutuksenantajalla;

’luottoajalla’ ajanjaksoa, joka ostajalle annetaan vientiluottotoimen mukaisesti toimitettujen tavaroiden ja palvelujen maksamista varten;

’kaupallisilla riskeillä’ erityisesti seuraavia:

— ostajan omavaltaista kieltäytymistä sopimuksen noudattamisesta eli mitä tahansa yksityisen ostajan omavaltaista päätöstä keskeyttää sopimuksen noudattaminen tai irtisanoa se ilman laillista syytä; — yksityisen ostajan mielivaltaista kieltäytymistä sopimuksen kohteena olevan tavaran hyväksymisestä ilman pätevää syytä; — yksityisen ostajan ja tämän takaajan maksukyvyttömyyttä; — pitkittynyttä saamisen laiminlyöntiä eli sitä, että yksityinen ostaja ja tämän takaaja ei maksa sopimuksen mukaista saamista;

’vientiluottovakuutuksella’ vakuutustuotetta, jossa vakuutuksenantaja ottaa vastatakseen kaupallisen ja poliittisen riskin, joka liittyy maksuvelvoitteisiin vientitapahtuman yhteydessä;

’valmistusajalla’ ajanjaksoa tilauspäivän ja tavaroiden tai palvelujen toimituksen välillä;

’markkinariskeillä’ kaupallisia ja poliittisia riskejä, joiden enimmäisriskiaika on alle kaksi vuotta ja jotka liittyvät liitteessä lueteltuihin maihin sijoittautuneisiin julkisiin ja yksityisiin ostajiin. Kaikki muut riskit jäävät tässä tiedonannossa markkinariskien määritelmän ulkopuolelle;

’poliittisilla riskeillä’ erityisesti seuraavia:

— riskiä siitä, että julkinen ostaja tai jokin maa estää liiketoimen toteutumisen tai ei suorita maksua ajallaan; — riskiä, joka on yksittäisen ostajan hallinnan tai vastuun ulkopuolella; — riskiä siitä, että jokin maa ei kykene siirtämään kyseisessä maassa sijaitsevan ostajan maksamia rahoja vakuutetun maahan; — riskiä siitä, että vakuutuksenantajan maan ulkopuolella aiheutuu ylivoimainen este, esimerkiksi sodan kaltainen tapahtuma, siltä osin kuin sen vaikutuksia ei ole muuten vakuutettu;

’yksityisellä luottovakuutuksenantajalla’ yritystä tai organisaatiota, joka ei ole julkinen vakuutuksenantaja ja joka tarjoaa vientiluottovakuutuksia;

’quota share -jälleenvakuutuksella’ jälleenvakuutusta, jossa vakuutuksenantajan on siirrettävä ja jälleenvakuuttajan on otettava vastattavakseen tietty prosenttiosuus kaikista riskeistä tietyissä vakuutuksenottajan tekemissä sopimuksissa;

’jälleenvakuutuksella’ vakuutusta, jonka vakuutuksenantaja hankkii toiselta vakuutuksenantajalta hallitakseen riskiä pienentämällä omaa riskiään;

’riskiajalla’ valmistusaikaa lisättynä luottoajalla;

’yhden riskin vakuutussuojalla’ vakuutussuojaa, joka kattaa kaiken myynnin yhdelle ostajalle tai yhden ostajan kanssa tehdyn yhden sopimuksen;

’julkisella vakuutuksenantajalla’ yritystä tai muuta organisaatiota, joka tarjoaa vientiluottovakuutuksia jäsenvaltion tuella tai sen puolesta, tai jäsenvaltiota, joka tarjoaa vientiluottovakuutuksia;

’täydentävällä vakuutussuojalla’ lisäsuojaa, joka ylittää toisen vakuutuksenantajan määrittämän luottorajan;

’koko liikevaihdon tai sovitun liikevaihdon osan kattavalla vakuutuksella’ muita luottovakuutussopimuksia kuin yhden riskin vakuutussuojaa eli luottovakuutussopimusta, joka kattaa kaiken tai suurimman osan vakuutetun luottomyynnistä sekä maksusaatavat myynnistä useille ostajille.

3. PERUSSOPIMUKSEN 107 ARTIKLAN 1 KOHDAN SOVELLETTAVUUS

3.1 Yleiset periaatteet

10. Perussopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa määrätään, että ”jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu sisämarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan”.

11. Jos vientiluottovakuutuksia tarjoavat julkiset vakuutuksenantajat, on kyse valtion varojen käytöstä. Valtion toiminnasta voi aiheutua vakuutuksenantajille ja/tai viejille valikoivaa etua, ja se voi siten vääristää tai uhata vääristää kilpailua ja vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Seuraavissa periaatteissa annetaan ohjausta siitä, miten tällaisia toimenpiteitä arvioidaan valtiontukisääntöjen mukaisesti.

3.2 Tuki vakuutuksenantajille

12. Jos julkiset vakuutuksenantajat saavat tiettyä etua verrattuna yksityisiin luottovakuutuksenantajiin, kyse voi olla valtiontuesta. Etua voi olla monenlaista, esimerkiksi:

a) valtion takaukset lainoille ja tappioille;

b) poikkeus riittävien varausten vaatimuksesta ja muista vaatimuksista sen perusteella, että valtion laskuun tai valtion tuella tapahtuva vientiluottovakuutustoiminta on jätetty muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 24 päivänä heinäkuuta 1973 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 73/239/ETY ( 6 ) soveltamisalan ulkopuolelle;

c) helpotukset tai vapautukset tavanomaisista veroista (esimerkiksi yhteisöverot ja vakuutuskirjoista perityt verot);

d) valtion myöntämät tuet tai pääoma tai muut rahoitusmuodot, joita markkinaehdoin toimiva yksityinen sijoittaja ei myöntäisi;

e) valtion markkina-arvoa halvempaan hintaan tarjoamat palvelut, kuten valtion infrastruktuurin, välineiden tai luottamuksellisten tietojen saanti ja käyttö;

f) valtion suora jälleenvakuutus tai valtion suoraan takaama jälleen vakuutus yksityisiin jälleenvakuutusmarkkinoihin verrattuna edullisemmin ehdoin, mikä johtaa joko jälleenvakuutusturvan alihinnoitteluun tai siihen, että luodaan keinotekoisesti kapasiteettia, jota yksityiset markkinat eivät saisi aikaan.

3.3 Kielto myöntää valtiontukea vientiluotoille

13. Edellä 12 kohdassa luetellut edut julkisille vakuutuksenantajille markkinariskien osalta vaikuttavat unionin sisäiseen luottovakuutuspalvelujen kauppaan. Ne johtavat siihen, että markkinariskien kattamiseen saatavilla oleva vakuutusturva vaihtelee jäsenvaltiosta toiseen. Tämä vääristää vakuutuksenantajien välistä kilpailua eri jäsenvaltioissa, ja lisäksi sillä on toissijaisia vaikutuksia unionin sisäiseen kauppaan riippumatta siitä, onko kyse unionin sisäisestä viennistä tai viennistä unionin ulkopuolelle ( 7 ). Jos julkiset vakuutuksenantajat hyötyvät tällaisista eduista yksityisiin luottovakuutuksenantajiin verrattuna, on tarpeen määritellä edellytykset, joiden mukaisesti ne voivat toimia, jotta voidaan varmistaa, etteivät ne hyödy valtiontuesta. Tämä edellyttää, että niiden ei pitäisi voida tarjota vakuutuksia markkinariskien varalta.

14. Julkisten vakuutuksenantajien edut siirretään myös toisinaan ainakin osittain viejille. Tällaiset edut voivat vääristää kilpailua ja kauppaa ja muodostaa perussopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Jos sen sijaan tämän tiedonannon 4.3 jaksossa markkinariskien kattamiseen tarkoitettujen vientiluottovakuutusten tarjoamiselle määrätyt edellytykset täyttyvät, komissio katsoo, ettei viejille ole siirtynyt aiheetonta etua.

4. EDELLYTYKSET VÄLIAIKAISESTI MUIDEN KUIN MARKKINARISKIEN KATTAMISEEN TARKOITETTUJEN VIENTILUOTTOVAKUUTUSTEN TARJOAMISELLE

4.1 Yleiset periaatteet

15. Kuten 13 kohdassa todetaan, jos julkiset vakuutuksenantajat saavat etua yksityisiin luottovakuutuksenantajiin verrattuna, kuten 12 kohdassa todetaan, ne eivät saa tarjota vakuutuksia markkinariskien varalta. Jos julkiset vakuutuksenantajat tai niiden tytäryhtiöt haluavat vakuuttaa markkinariskejä, on varmistettava, että ne eivät saa tähän toimintaan valtiontukea joko suoraan tai välillisesti. Sitä varten niillä on oltava tietty määrä omia varoja (solvenssimarginaali sekä takuurahasto) ja teknisiä varauksia (erityisesti tasoitusvastuu) ja niiden on pitänyt saada direktiivin 73/239/ETY mukainen lupa. Lisäksi niiden on vähintäänkin pidettävä valtion lukuun tai valtion takaamana tapahtuvan markkinariskejä ja muita kuin markkinariskejä koskevan vakuutustoiminnan hallinto ja kirjanpito erillisinä osoittaakseen, että ne eivät saa valtiontukea markkinariskien vakuuttamiseen. Vakuutuksenantajan omaan lukuun tapahtuvan vakuutustoiminnan kirjanpidon on oltava vakuutusyritysten tilinpäätöksistä ja konsolidoiduista tilinpäätöksistä 19 päivänä joulukuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/674/ETY ( 8 ) mukainen.

16. Sellaisten jäsenvaltioiden, jotka myöntävät vientiluottovakuutuksenantajille jälleenvakuutusturvan osallistumalla tai myötävaikuttamalla yksityisen alan sekä markkinariskejä että muita kuin markkinariskejä koskeviin jälleenvakuutussopimuksiin, on kyettävä osoittamaan, että järjestelyissä ei ole kyse 12 kohdan f alakohdassa tarkoitetusta valtiontuesta.

17. Julkiset vakuutuksenantajat voivat tarjota vientiluottovakuutuksia väliaikaisesti muita kuin markkinariskejä varten tässä tiedonannossa esitetyin edellytyksin.

4.2 Poikkeukset markkinariskien määritelmään: väliaikaisesti muut kuin markkinariskit

18. Sen estämättä, mitä markkinariskien määritelmässä säädetään, eräät liitteessä lueteltuihin maihin sijoittautuneiden ostajien kaupalliset ja poliittiset riskit katsotaan väliaikaisesti muiksi kuin markkinariskeiksi seuraavissa tapauksissa:

a) jos komissio päättää poistaa väliaikaisesti yhden tai useampia maita liitteessä olevasta markkinariskimaiden luettelosta 5.2 jaksossa kuvattua mekanismia noudattaen, koska yksityisten vakuutusmarkkinoiden kapasiteetti yhdessä tai useammassa kyseisistä maista ei riitä kattamaan kaikkia taloudellisesti perusteltuja riskejä;

b) jos komissio jäsenvaltion ilmoituksen saatuaan päättää, että riskit, joita aiheutuu mikroyritysten sekä pienten ja keskisuurten yritysten määritelmästä 6 päivänä toukokuuta 2003 annetussa komission suosituksessa ( 9 ) määritellyille pienille ja keskisuurille yrityksille, joiden vuotuinen viennin liikevaihto on yhteensä enintään 2 miljoonaa EUR, eivät väliaikaisesti ole markkinariskejä ilmoituksen tehneessä jäsenvaltiossa toimiville viejille;

c) jos komissio jäsenvaltion ilmoituksen saatuaan päättää, että yhden riskin vakuutussuoja, jonka riskiaika on vähintään 181 päivää ja vähemmän kuin kaksi vuotta, ei väliaikaisesti ole markkinariski ilmoituksen tehneessä jäsenvaltiossa toimiville viejille;

d) jos komissio jäsenvaltion ilmoituksen saatuaan päättää, että vientiluottovakuutusten puutteen takia eräät riskit eivät väliaikaisesti ole markkinariskejä ilmoituksen tehneessä jäsenvaltiossa toimiville viejille.

19. Kilpailun vääristymisen sisämarkkinoilla minimoimiseksi julkiset vakuutuksenantajat voivat kattaa 18 kohdan mukaisesti väliaikaisesti muihin kuin markkinariskeihin kuuluviin katsottavia riskejä edellyttäen, että ne täyttävät 4.3 jaksossa vahvistetut edellytykset.

4.3 Edellytykset väliaikaisesti muiden kuin markkinariskien kattamiseen tarkoitetun vakuutussuojan tarjoamiselle

4.3.1 Vakuutussuojan luonne

20. Julkisten vakuutuksenantajien tarjoaman vakuutussuojan on oltava luonteeltaan markkinastandardien mukaista. Erityisesti voidaan kattaa ainoastaan taloudellisesti perustellut riskit eli riskit, jotka ovat hyväksyttävissä asianmukaisten vakuutusriskiä koskevien periaatteiden mukaisesti. Vakuutussuojan kattavuus voi olla enintään 95 prosenttia kaupallisten ja poliittisten riskien osalta, ja korvausvaatimusten odotusajan on oltava vähintään 90 päivää.

4.3.2 Vakuutusriskiä koskevat periaatteet

21. Riskien arvioinnissa on aina sovellettava asianmukaisia vakuutusriskiä koskevia periaatteita. Taloudellisesti kannattamattomiin liiketoimiin liittyvää riskiä ei saa kattaa julkisesti tuettavista järjestelmistä. Näissä periaatteissa on määriteltävä selvästi hyväksyttävät riskit. Jos osapuolten välillä on jo liikesuhde, viejiltä on vaadittava kokemusta kaupankäynnistä ja/tai maksukykyä. Ostajilta on edellytettävä puhdasta vakuutushistoriaa ilman vahinkoilmoituksia sekä hyväksyttävää sisäistä ja/tai ulkoista luottoluokitusta, ja lisäksi ostajan maksuvelvollisuuden laiminlyöntiä koskevan todennäköisyyden on oltava hyväksyttävällä tasolla.

4.3.3 Asianmukainen hinnoittelu

22. Vientiluottovakuutussopimusten riskeistä on perittävä riittävä maksu. Jotta yksityisiä luottovakuutuksenantajia ei syrjäytettäisi pois markkinoilta, julkisesti tuettujen järjestelmien keskimääräisten vakuutusmaksujen olisi oltava suuremmat kuin yksityisten luottovakuutuksenantajien vastaavista riskeistä perimien keskimääräisten maksujen. Tällä vaatimuksella varmistetaan valtion tuen vähittäinen lakkaaminen, sillä korkeammat maksut johtavat siihen, että viejät palaavat käyttämään yksityisiä luottovakuutuksenantajia heti kun tämä on markkinaedellytysten mukaisesti mahdollista ja riskit muuttuvat jälleen markkinakelpoisiksi.

23. Hinnoittelun katsotaan olevan asianmukaista, jos vakuutussuojasta peritään jäljempänä olevassa taulukossa esitetty vähimmäismaksu ( 10 ) (safe harbour -maksu) kyseessä olevan ostajan riskiluokan ( 11 ) osalta. Safe harbour -maksua sovelletaan, ellei jäsenvaltio esitä todisteita siitä, että maksut eivät riitä kattamaan kyseistä riskiä. Kun on kyse koko liikevaihdon tai sovitun liikevaihdon osan kattavasta vakuutuksesta, riskiluokan on vastattava vakuutuksen kattamien ostajien keskimääräistä riskiä.







Riskiluokka Vuotuinen riskipreemio (1) (prosenttia vakuutussuojan määrästä) Erinomainen (2) 0,2–0,4 Hyvä (3) 0,41–0,9 Tyydyttävä (4) 0,91–2,3 Heikko (5) 2,31–4,5 (1) 30 päivää voimassa olevan vakuutussopimuksen safe harbour -maksu saadaan jakamalla vuotuinen riskipreemio 12:lla. (2) Tähän luokkaan kuuluvat riskit vastaavat Standard & Poor’sin luottoluokituksia AAA, AA+, AA, AA-, A+, A ja A-. (3) Tähän luokkaan kuuluvat riskit vastaavat Standard & Poor’sin luottoluokituksia BBB, BBB+ ja BBB-. (4) Tähän luokkaan kuuluvat riskit vastaavat Standard & Poor’sin luottoluokituksia BB+, BB ja BB-. (5) Tähän luokkaan kuuluvat riskit vastaavat Standard & Poor’sin luottoluokituksia B+, B ja B-.

24. Rinnakkaisvakuutuksen, quota share -jälleenvakuutuksen ja täydentävän vakuutussuojan osalta hinnoittelua pidetään asianmukaisena vain, jos perittävä maksu on vähintään 30 prosenttia suurempi kuin yksityisen luottovakuutuksenantajan myöntämästä (alkuperäisestä) vakuutussuojasta perittävä maksu.

25. Riskipreemioon on lisättävä hallinnollinen maksu riippumatta sopimuksen kestosta, jotta voidaan katsoa hinnoittelun olevan riittävä.

4.3.4 Avoimuus ja raportointi

26. Jäsenvaltioiden on julkaistava tiedot riskejä varten käyttöön otetuista järjestelmistä, jotka katsotaan 18 kohdan mukaisesti väliaikaisesti muiksi kuin markkinariskeiksi julkisten vakuutuksenantajien verkkosivuilla ja ilmoitettava kaikki sovellettavat edellytykset.

27. Niiden on toimitettava komissiolle vuosikertomukset riskeistä, jotka 18 kohdan mukaisesti katsotaan väliaikaisesti muiksi kuin markkinariskeiksi, jotka julkiset vakuutuksenantajat kattavat. Kertomus on toimitettava viimeistään 31 päivänä heinäkuuta valtion tukea seuraavana vuonna.

28. Kertomuksessa on ilmoitettava tiedot kunkin järjestelmän käytöstä, erityisesti myönnettyjen luottorajojen kokonaismäärästä, vakuutuksen kohteena olevasta liikevaihdosta, perityistä maksuista, kirjatuista ja maksetuista vaatimuksista, takaisin perityistä määristä sekä järjestelmän hallinnollisista kustannuksista. Komissio julkaisee kertomukset verkkosivustollaan.

5. MENETTELYTAPAKYSYMYKSET

5.1 Yleiset periaatteet

29. Julkiset vakuutuksenantajat voivat kattaa 18 kohdan a alakohdassa määritellyt riskit, jos 4.3 jaksossa tarkoitetut edellytykset täyttyvät. Komissiolle ei tarvitse tehdä ilmoitusta tällaisissa tapauksissa.

30. Julkiset vakuutuksenantajat voivat kattaa 18 kohdan b, c ja d alakohdassa määritellyt riskit, jos 4.3 jaksossa tarkoitetut edellytykset täyttyvät ja komissiolle on tehty ilmoitus, jonka komissio hyväksyy.

31. Jos jokin 4.3 jaksossa tarkoitetuista edellytyksistä ei täyty, vientiluottovakuutusta tai -vakuutusjärjestelmää ei automaattisesti kielletä. Jos jäsenvaltio haluaa poiketa edellytyksistä tai jos on epäilyksiä siitä, täyttääkö suunniteltu vientiluottovakuutusjärjestelmä tässä tiedonannossa esitetyt edellytykset, jäsenvaltion on ilmoitettava järjestelmästä komissiolle.

32. Valtiontukisääntöjen mukainen analyysi ei vaikuta toimenpiteen soveltuvuuteen muiden perussopimuksen määräysten nojalla.

5.2 Markkinariskimaiden luettelon muuttaminen

33. Määrittäessään, voidaanko tietty maa poistaa väliaikaisesti markkinariskimaiden luettelosta riittämättömän yksityisen kapasiteetin perusteella 18 kohdan a alakohdan mukaisesti, komissio ottaa huomioon seuraavat tekijät tärkeysjärjestyksessä:

a) yksityisen luottovakuutuskapasiteetin supistuminen: erityisesti suuren luottovakuutuksenantajan päätös olla kattamatta ostajien riskejä kyseisessä maassa, yhteenlaskettujen vakuutusmäärien merkittävä väheneminen tai kyseisessä maassa kuuden kuukauden jaksolla havaittu ostajien hyväksymisprosentin merkittävä supistuminen;

b) valtioiden luottoluokitusten heikkeneminen: erityisesti äkilliset luottoluokitusten muutokset kuuden kuukauden kuluessa, esimerkiksi riippumattomien luottoluokituslaitosten suorittamat useat luottoluokitusten laskut, tai luottoriskinvaihtosopimusten hintaerojen merkittävä kasvu;

c) yrityssektorin suorituskyvyn heikkeneminen: erityisesti maksukyvyttömyystapausten raju kasvu kyseisessä maassa kuuden kuukauden kuluessa.

34. Jos markkinoiden kapasiteetti ei riitä kattamaan kaikkia taloudellisesti perusteltuja riskejä, komissio voi tarkistaa markkinariskimaiden luetteloa vähintään kolmen jäsenvaltion esittämän kirjallisen pyynnön perusteella tai omasta aloitteestaan.

35. Jos komissio aikoo muuttaa liitteenä olevaa markkinariskimaiden luetteloa, se kuulee jäsenvaltioita, yksityisiä luottovakuutuksenantajia ja asianomaisia osapuolia ja pyytää niiltä tietoja. Kuulemisesta ja pyydettävistä tiedoista ilmoitetaan komission verkkosivustolla. Kuulemiseen käytetään yleensä enintään 20 työpäivää. Jos komissio päättää saamiensa tietojen perusteella muuttaa markkinariskimaiden luetteloa, se ilmoittaa tästä jäsenvaltioille kirjallisesti ja ilmoittaa päätöksestään verkkosivustollaan.

36. Maa voidaan väliaikaisesti poistaa markkinariskimaiden luettelosta vähintään 12 kuukaudeksi. Vakuutussopimukset, jotka liittyvät luettelosta väliaikaisesti poistettuun maahan ja jotka on allekirjoitettu kyseisen ajanjakson aikana, voivat olla voimassa enintään 180 päivää väliaikaisen poistamisen voimassaolon päätyttyä. Uusia vakuutussopimuksia ei voida allekirjoittaa kyseisen päivämäärän jälkeen. Kolme kuukautta ennen väliaikaisen poistamisen päättymistä komissio harkitsee, jatketaanko kyseisen maan poistamista luettelosta. Jos komissio katsoo, että markkinoiden kapasiteetti ei edelleenkään riitä kattamaan kaikkia taloudellisesti perusteltuja riskejä ottaen huomioon 33 kohdassa esitetyt seikat, se voi pidentää kyseisen maan väliaikaista poistamista luettelosta 35 kohdan mukaisesti.

5.3 Velvollisuus ilmoittaa 18 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitetuista poikkeuksista

37. Komission käytettävissä olevien tietojen pohjalta vaikuttaa siltä, että 18 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettujen riskien osalta on olemassa markkinavajetta ja että kyseiset riskit eivät siten ole markkinakelpoisia. On kuitenkin huomattava, että kaikissa jäsenvaltioissa ei ole vakuutussuojan puutetta ja että tilanne voi muuttua ajan mittaan, kun yksityinen sektori saattaa kiinnostua tästä markkinasegmentistä. Valtion väliintulo olisi sallittava vain niiden riskien osalta, joita markkinat eivät muuten kattaisi.

38. Näistä syistä jos jäsenvaltio haluaa kattaa 18 kohdan b tai c alakohdassa määritellyt riskit, sen on ilmoitettava tästä komissiolle perussopimuksen 108 artiklan 3 kohdan mukaisesti ja osoitettava ilmoituksessaan, että se on ottanut yhteyttä suurimpiin luottovakuutuksenantajiin ja vakuutusvälittäjiin kyseisessä jäsenvaltiossa ( 12 ) ja antanut niille mahdollisuuden tarjota todisteita siitä, että jäsenvaltion alueella on tarjolla vakuutussuojaa kyseisille riskeille. Jos luottovakuutuksenantajat eivät toimita joko jäsenvaltiolle tai komissiolle 30 päivän kuluessa jäsenvaltion tietopyynnön vastaanottamisesta tietoja vakuutussuojan edellytyksistä ja vakuutetuista määristä niiden riskien osalta, jotka jäsenvaltio halua kattaa, tai jos pyydetyt tiedot eivät riitä osoittamaan, että jäsenvaltiossa on saatavilla kyseiset riskit kattavaa vakuutussuojaa, komissio katsoo, että riskit eivät ole väliaikaisesti markkinakelpoisia.

5.4 Ilmoitusvelvollisuus muissa tapauksissa

39. Edellä 18 kohdan d alakohdassa tarkoitettujen riskien osalta jäsenvaltion on osoitettava komissiolle perussopimuksen 108 artiklan 3 kohdan mukaisesti tekemässään ilmoituksessa, että viejät eivät sen alueella löydä vakuutussuojaa yksityisten vakuutusmarkkinoiden tarjontasokin takia, erityisesti koska suuri luottovakuutuksenantaja on poistunut kyseisen jäsenvaltion markkinoilta, tai kapasiteetti on supistunut tai tarjolla on vähemmän tuotteita kuin muissa jäsenvaltioissa.

6. SOVELTAMISPÄIVÄ JA KESTO

40. Komissio soveltaa tässä tiedonannossa esitettyjä periaatteita 1 päivästä tammikuuta 201331 päivään joulukuuta 2018 lukuun ottamatta 18 kohdan a alakohtaa ja 5.2 jaksoa, joita sovelletaan tämän tiedonannon antopäivästä.

▼M9









LIITE

Luettelo markkinariskimaista

Komissio katsoo, että kaikki jäljempänä lueteltuihin maihin suuntautuvaan vientiin liittyvät kaupalliset ja poliittiset riskit ovat muita kuin markkinariskejä väliaikaisesti 31. joulukuuta 2020 asti.







Belgia Kypros Slovakia Bulgaria Latvia Suomi Tšekin tasavalta Liettua Ruotsi Tanska Luxemburg Yhdistynyt kuningaskunta Saksa Unkari Australia Viro Malta Kanada Irlanti Alankomaat Islanti Kreikka Itävalta Japani Espanja Puola Uusi-Seelanti Ranska Portugali Norja Kroatia Romania Sveitsi Italia Slovenia Amerikan yhdysvallat