DOCUMENTO DE TRABAJO DE LOS SERVICIOS DE LA COMISIÓN Documento que acompaña a Propuesta de DIRECTIVA DEL PARLAMENTO EUROPEO Y DEL CONSEJO por la que se modifican las Directivas 98/78/CE, 2002/87/CE y 2006/48/CE en lo relativo a la supervisión adicional de las entidades financieras que formen parte de un conglomerado financiero /* SEC/2010/0981 */





ES (...PICT...)|COMISIÓN EUROPEA| Bruselas, 16.8.2010 SEC(2010) 981 final DOCUMENTO DE TRABAJO DE LOS SERVICIOS DE LA COMISIÓN Documento que acompaña a Propuesta de DIRECTIVA DEL PARLAMENTO EUROPEO Y DEL CONSEJO por la que se modifican las Directivas 98/78/CE, 2002/87/CE y 2006/48/CE en lo relativo a la supervisión adicional de las entidades financieras que formen parte de un conglomerado financiero COM(2010) 433 SEC(2010) 979 DOCUMENTO DE TRABAJO DE LOS SERVICIOS DE LA COMISIÓN Documento que acompaña a Propuesta de DIRECTIVA DEL PARLAMENTO EUROPEO Y DEL CONSEJO por la que se modifican las Directivas 98/78/CE, 2002/87/CE y 2006/48/CE en lo relativo a la supervisión adicional de las entidades financieras que formen parte de un conglomerado financiero 1. Contexto El establecimiento y desarrollo de grupos complejos de grandes dimensiones que combinan diversas autorizaciones bancarias y de seguros quedó reconocido a principios de los años noventa. Siguiendo las recomendaciones del Foro Conjunto, órgano de supervisión del G-10, en el año 2002 se adoptó la Directiva sobre conglomerados financieros Directiva 2002/87/CE relativa a la supervisión adicional de las entidades de crédito, empresas de seguros y empresas de inversión de un conglomerado financiero. , cuyo objetivo era la supervisión adicional de las entidades reguladas que forman parte de un conglomerado financiero, centrándose en los riesgos potenciales del doble cómputo (uso múltiple del capital) y en los «riesgos de grupo»: riesgos de contagio, complejidad de gestión, concentración del riesgo y conflictos de intereses. [1] Directiva 2002/87/CE relativa a la supervisión adicional de las entidades de crédito, empresas de seguros y empresas de inversión de un conglomerado financiero. Desde 2002, los mercados han seguido evolucionando en una dirección en la que no siempre es posible distinguir claramente entre la actividad bancaria y de seguros y donde los grupos de mayor tamaño operan en varios países. Tanto la revisión del Acuerdo de Basilea de 1988, que se efectuó en 2004 y se implementó en la UE a través de la Directiva sobre requisitos de capital (DRC) Directiva 2006/48/CE relativa al acceso a la actividad de las entidades de crédito y a su ejercicio y Directiva 2006/49/CE sobre la adecuación del capital de las empresas de inversión y las entidades de crédito. en 2006, como la introducción de un exhaustivo conjunto de disposiciones reglamentarias para las empresas de seguros en la Directiva Solvencia II Directiva 2009/138/CE sobre el acceso a la actividad de seguro y de reaseguro y su ejercicio (Solvencia II) (refundición), si bien, hasta que se implemente la Directiva Solvencia II, la Directiva sobre conglomerados financieros complementa las Directivas de seguros actualmente en vigor. desarrollaron el marco regulador, si bien, en lo que respecta a los conglomerados, únicamente en tanto las personas jurídicas de un grupo operen en el mismo sector: bancario o de seguros. Aún no se ha evaluado el marco regulador adicional establecido en la Directiva sobre conglomerados financieros, que responde a la complejidad y los riesgos adicionales que surgen a raíz de la combinación de autorizaciones. [2][3] Directiva 2006/48/CE relativa al acceso a la actividad de las entidades de crédito y a su ejercicio y Directiva 2006/49/CE sobre la adecuación del capital de las empresas de inversión y las entidades de crédito. Directiva 2009/138/CE sobre el acceso a la actividad de seguro y de reaseguro y su ejercicio (Solvencia II) (refundición), si bien, hasta que se implemente la Directiva Solvencia II, la Directiva sobre conglomerados financieros complementa las Directivas de seguros actualmente en vigor. A finales de 2009, la Directiva se aplicaba a 69 grupos europeos y a 6 grupos de terceros países. Alrededor de 35 de ellos eran de pequeñas dimensiones y operaban principalmente en territorio nacional al amparo de pocas autorizaciones. Pese a que la revisión también pretende simplificar la supervisión de conglomerados de pequeñas dimensiones, aborda específicamente la supervisión de los, aproximadamente, 30 mayores grupos financieros de Europa, cuyos activos totales a finales de 2009 superaban los 25 billones de euros, una porción significativa del mercado bancario de la UE, que asciende a unos 42 billones de euros en activos, y del mercado de seguros de la UE, con unos activos de alrededor de 10 billones de euros. Un conglomerado típico de grandes dimensiones tiene más de 400 autorizaciones en distintas jurisdicciones y sectores: bancario, de seguros de vida y/o no de vida, de gestión de activos. 2. Consulta a las partes interesadas La Comisión debatió las posibles mejoras al actual texto legislativo en tres ocasiones en el Comité Europeo de Conglomerados Financieros Comité consultivo en materia de conglomerados financieros. y en otras tres ocasiones en su grupo de trabajo de la Directiva sobre conglomerados financieros. La revisión de la Directiva sobre conglomerados financieros estuvo respaldada por dos ejercicios de evaluación anteriores en lo que respecta a la regulación de dichos conglomerados y que fueron efectuados por el denominado Grupo Técnico Mixto en 2005 y por el Grupo de Trabajo Provisional sobre Conglomerados Financieros, un predecesor del Comité Mixto de Conglomerados Financieros Comité Lamfalussy de nivel 3 en materia de conglomerados financieros. , en 2008 («el Dictamen sobre el capital »). En abril de 2008, el Comité Europeo de Conglomerados Financieros aprobó el inicio de la revisión requerida de la Directiva sobre conglomerados financieros con una solicitud de dictamen al Comité Mixto de Conglomerados Financieros.[4][5] Comité consultivo en materia de conglomerados financieros. Comité Lamfalussy de nivel 3 en materia de conglomerados financieros. El sector lleva participando desde mayo de 2008, mediante el primer boletín informativo y los diálogos con el Comité Europeo de Conglomerados Financieros, y también ha manifestado sus opiniones en cuatro ocasiones públicas desde entonces. Tras recibir el Dictamen del Comité Mixto de Conglomerados Financieros definitivo en octubre de 2009, se efectuó una consulta pública sobre las cuestiones pendientes y las posibles opciones estratégicas en estudio entre el 6 de noviembre de 2009 y el 15 de enero de 2010. Las respuestas a esta consulta pública http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf , emitidas por varios conglomerados de diversas dimensiones, encabezados por bancos o por aseguradoras, demostraron un amplio apoyo a las propuestas de los servicios de la Comisión.[6] http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf 3. Definición del problema 3.1. Supervisión en la sociedad de cartera La supervisión a nivel de la sociedad de cartera se regula por una combinación de las disposiciones vigentes de la Directiva sobre conglomerados financieros, la DRC y la Directiva sobre grupos de seguros Directiva 98/78/CE relativa a la supervisión adicional de las empresas de seguros y de reaseguros que formen parte de un grupo de seguros. . Estas directivas se refieren a las «sociedades financieras mixtas de cartera», las «sociedades financieras de cartera» y las «sociedades de cartera de seguros» respectivamente. Las herramientas de supervisión que pueden aplicarse en el nivel más alto cambian cuando éste se convierte en una sociedad financiera mixta de cartera y deja de ser una sociedad financiera de cartera o una sociedad de cartera de seguros. Las figuras 1 y 2 Las figuras 1 y 2 utilizan el ejemplo de un grupo bancario con fines ilustrativos, pero lo mismo resulta aplicable a los grupos de seguros, con referencia a la aplicación de la DRC sustituida por la Directiva sobre grupos de seguros. que aparecen a continuación demuestran que la identificación de un conglomerado financiero puede afectar a la aplicación de la supervisión sectorial del grupo de manera diversa en función de la estructura de dicho grupo. [7][8] Directiva 98/78/CE relativa a la supervisión adicional de las empresas de seguros y de reaseguros que formen parte de un grupo de seguros. Las figuras 1 y 2 utilizan el ejemplo de un grupo bancario con fines ilustrativos, pero lo mismo resulta aplicable a los grupos de seguros, con referencia a la aplicación de la DRC sustituida por la Directiva sobre grupos de seguros. Figura 1: La Directiva sobre conglomerados financieros (DCF) complementa y sustituye en parte a la supervisión sectorial si el grupo bancario o de seguros se convierte en un conglomerado. Antes de su adquisición por una sociedad de cartera, un banco o una aseguradora está sujeto a supervisión consolidada según se establece, bien en la DRC, bien en la Directiva sobre grupos de seguros. Tras la adquisición, únicamente puede aplicarse la supervisión consolidada a una entidad bancaria o de seguros del nivel más alto. La Directiva sobre conglomerados financieros complementa a esta supervisión consolidada. (...PICT...) Figura 2: La Directiva sobre conglomerados financieros sustituye a la supervisión sectorial a nivel de grupo. Si una sociedad financiera mixta de cartera (SFMC) sustituye a una sociedad financiera de cartera (SFC) y/o a una sociedad de cartera de seguros y no existe una entidad bancaria o de seguros en el nivel más alto (es decir, una sociedad financiera mixta de cartera es la titular directa de todas las autorizaciones), ya no es posible seguir aplicando las disposiciones de supervisión sectorial de grupo. (...PICT...) Como resultado de la interacción plasmada en la figura 2, algunas herramientas de la supervisión sectorial de grupo que pueden aplicarse a nivel de una sociedad financiera de cartera o una sociedad de cartera de seguros ya no resultan aplicables al grupo al completo cuando la sociedad de cartera es una sociedad financiera mixta de cartera. Estas herramientas incluyen la exención de la supervisión individual de las filiales, la aplicación de disposiciones acerca de la revelación de información (pilar 3) y la autoevaluación y revisión supervisora (pilar 2) de forma consolidada. Esto conduce al resultado anómalo de que un grupo que haya obtenido una autorización en el otro sector, de manera que la sociedad de cartera se convierta en una sociedad financiera mixta de cartera, esté sujeto a un régimen regulador que puede no resultar tan exhaustivo como el que se aplicaba antes de la obtención, incluso aunque el grupo haya aumentado su tamaño y complejidad y pueda, por tanto, constituir un riesgo mayor para el sistema financiero. Como consecuencia de ello, el recurso a la opción de exención por parte de los supervisores a la hora de determinar si un grupo es un conglomerado financiero está influido por la evaluación de si la aplicación de la supervisión sectorial puede resultar más razonable desde el punto de vista prudencial. Sin embargo, el mantenimiento de la supervisión sectorial puede no responder adecuadamente los riesgos prudenciales adicionales que surgen a raíz del aumento del tamaño y la complejidad del grupo —riesgos a los que respondería la supervisión adicional de la Directiva sobre conglomerados financieros—, y ello puede provocar diferencias en el tratamiento supervisor de los conglomerados (basado en la estructura en lugar de en el perfil de riesgo). 3.2. Coordinación de la supervisión La Directiva sobre conglomerados financieros complementa a las directivas DRC y de seguros al establecer una supervisión adicional en el nivel más alto de un grupo. A tal fin, incluye también disposiciones para conseguir la coordinación entre los diferentes supervisores de un grupo. La Directiva sobre conglomerados financieros define quién es una autoridad competente pertinente y exige al coordinador (el supervisor del nivel más alto) que consulte a dichas autoridades competentes pertinentes en relación con determinadas cuestiones de la supervisión. No obstante, las disposiciones actuales dejan amplio margen de interpretación sobre qué autoridades pueden considerarse autoridades competentes pertinentes. Una interpretación amplia llevaría a considerar autoridades competentes pertinentes a un número elevado de autoridades que el coordinador debería consultar a nivel del conglomerado financiero, lo que podría socavar la efectividad y la eficiencia de la coordinación del trabajo que debe ser desempeñado por el «colegio» que constituyen el coordinador y las autoridades competentes pertinentes. 3.3. Identificación Las disposiciones que regulan la identificación de los conglomerados financieros también dan origen a tres problemas secundarios. En primer lugar, la Directiva no exige la inclusión de las sociedades de gestión de activos en el cálculo del umbral, puesto que los OICVM quedaron excluidos de la supervisión prudencial sectorial en 2002, aunque sí exige que las sociedades de gestión de activos se incluyan en el ámbito de aplicación de la supervisión adicional. En segundo lugar, el cálculo del umbral pueden basarse en diferentes parámetros en lo que respecta a los activos y a los requisitos de capital, pero las disposiciones son ambiguas por lo que se refiere a la forma de cálculo, por ejemplo, en el caso de un tratamiento contable diferente de los activos o de partes del grupo que no siempre están sujetas a requisitos de solvencia. En tercer lugar, y particularmente importante, las condiciones de umbral, plasmadas en importes fijos, no están basadas en el riesgo, y el concepto de riesgos de grupo previsibles no se tiene en cuenta en el cálculo del umbral. Esto puede hacer que grupos muy pequeños con pocas autorizaciones en cada sector estén sujetos a supervisión adicional, mientras que los grupos de mayor dimensión y complejidad pueden identificarse técnicamente como no constitutivos de conglomerados. Como consecuencia de ello, las disposiciones actuales relativas a la identificación pueden socavar el logro efectivo de los objetivos subyacentes a la Directiva. 3.4. Participaciones La coherencia en el tratamiento de las participaciones en la supervisión adicional cotidiana se ve obstaculizada por la falta de información relevante para evaluar adecuadamente los riesgos de grupo, información que no resulta inmediatamente accesible cuando se mantienen participaciones en empresas cotizadas. La legislación societaria puede prohibir que un accionista minoritario reciba más información acerca de la empresa que el resto de accionistas. Por ejemplo, si un conglomerado encabezado por un banco no puede obtener información sobre los riesgos conexos a participaciones en sociedades de seguros y de reaseguros, no podrá demostrar a sus supervisores que existe un nivel satisfactorio de integración de la gestión y el control interno con estas entidades, que es imprescindible para la consolidación y para el derecho a deducir esas participaciones de su capital que conlleva dicha consolidación. 4. Objetivos El objetivo global de la presente iniciativa es garantizar una mejora de la efectividad de la supervisión adicional de los grupos complejos de grandes dimensiones en la UE con arreglo a la Directiva sobre conglomerados financieros, a la vez que se mantiene la posición competitiva de dichos grupos. Esto se traduce en los tres siguientes objetivos estratégicos generales: – mejorar la estabilidad financiera; – mejorar la protección de los intereses de acreedores y asegurados; – garantizar la competitividad internacional de los grupos financieros de la UE. A la vista de los problemas presentados anteriormente, se han identificado tres conjuntos de objetivos operacionales para abordar las causas específicas de los problemas. La materialización efectiva de dichos objetivos operacionales debería contribuir al logro de los objetivos estratégicos específicos a más largo plazo, consistentes en mejorar la efectividad de la supervisión adicional, reforzar la gestión de riesgos de los conglomerados financieros, eliminar las posibilidades de arbitraje regulador, reducir la carga que supone el cumplimiento de la normativa y mejorar la igualdad de condiciones, la cooperación y la convergencia en la supervisión y la claridad jurídica. 5. Opciones estratégicas y su impacto En total, se han concebido, evaluado en términos de impacto y comparado diecisiete opciones diferentes, orientadas a resolver los problemas detectados en el análisis. La presente sección describe la incidencia prevista de las medidas seleccionadas en cada uno de los diversos ámbitos. 5.1. Supervisión adicional a nivel de sociedades de cartera y coordinación de la supervisión Se introducirán las siguientes modificaciones específicas dirigidas a armonizar las competencias de supervisión en el nivel más alto de un conglomerado, para evitar tanto la pérdida de competencias en caso de variación de la estructura del grupo como la duplicación de la supervisión en el conglomerado y facilitar la coordinación por los supervisores más pertinentes: – Acabar con la exclusión de las sociedades de cartera del nivel más alto de un grupo bancario o de seguros clasificadas como sociedades financieras mixtas de cartera, de manera que las disposiciones y competencias aplicables a la anterior sociedad financiera o de seguros de cartera no desaparezcan cuando cambie la clasificación de un grupo y de su sociedad de cartera como resultado de una adquisición en el otro sector. – Limitar la definición de autoridades competentes pertinentes para que incluya únicamente a los supervisores de las entidades matrices últimas dentro de los distintos sectores, así como a cualquier otra autoridad que los supervisores de las entidades matrices últimas consideren pertinente. 5.2. Identificación de los conglomerados financieros Con objeto de abordar el problema expuesto en la sección 3.3 en relación con la inclusión de las sociedades de gestión de activos dentro de la supervisión adicional, se propondrá la inclusión en todos los casos de las sociedades de gestión de activos, junto con la emisión de directrices acerca de los indicadores para la inclusión. Para resolver la ambigüedad relativa a los parámetros y la falta de una identificación de los conglomerados basada en el riesgo, se propondrán normas técnicas sobre la aplicación de la «opción de exención» para grupos de grandes dimensiones prevista en el artículo 3, apartado 3, de la Directiva sobre conglomerados financieros, y se introducirá una opción para eximir de supervisión adicional a los grupos en los que los activos mantenidos por el sector de menores dimensiones sean inferiores al umbral absoluto de 6 000 millones de euros. 5.3. Participaciones El problema del tratamiento cotidiano de las participaciones sujetas a supervisión adicional, que se ve agravado por el hecho de que la legislación societaria pueda prohibir a un socio minoritario el acceso a la información que no esté al alcance del resto de accionistas, se mitigará mediante normas técnicas en relación con el tratamiento de las participaciones en distintas situaciones. 5.4. Impacto de las opciones estratégicas preferidas El objetivo de los cambios de estrategia propuestos es hacer que el marco de supervisión adicional resulte más sólido, lo que conllevará incentivos y prácticas de gestión del riesgo más efectivos que, a su vez, deberían ayudar a mejorar la posición competitiva internacional de los grupos financieros de la UE. Estas propuestas deberían contribuir de forma positiva a contener los riesgos que afectan a la estabilidad financiera y los consiguientes costes para la sociedad. Por lo que respecta a los distintos grupos de interesados y a los problemas sistémicos, la incidencia que se espera obtener con las propuestas es la siguiente: – Algunos grupos financieros de menor tamaño de la UE , con una estructura simple y pocas autorizaciones en ambos sectores, podrían quedar excluidos de la supervisión adicional y, por tanto, se beneficiarían de un ahorro en los costes de cumplimiento. Esto podría afectar a alrededor de diez grupos financieros de menor tamaño, con unos activos totales de aproximadamente 69 000 millones de euros. Por el contrario, los costes de cumplimiento para una serie de conglomerados de grandes dimensiones encabezados por bancos con cientos de autorizaciones y que operan en ambos sectores deberían aumentar, ya que varios de estos grupos, que representan hasta 9 billones de euros dentro del sector financiero, podrían quedar incluidos dentro del ámbito de aplicación de la supervisión adicional. También incrementarían los costes de cumplimiento de aquellos grupos financieros cuya estructura incluya un área de negocio de gestión de activos , que quedarían identificados como conglomerados financieros a raíz de los cambios propuestos del proceso de identificación de conglomerados. Los costes de cumplimiento de los grupos financieros que se incluyen por primera vez en el ámbito de aplicación de la supervisión adicional deberían resultar insignificantes en términos relativos, dada la dimensión global de estos grupos. Por otra parte, quedarían compensados con los beneficios derivados de la mayor efectividad en las prácticas de gestión del riesgo que propiciarían los incentivos implícitos en esta propuesta legislativa. Otra consecuencia positiva previsible es la mayor visibilidad y confianza dentro de los mercados que resultaría de la identificación como conglomerado. Estos beneficios deberían mejorar la competitividad internacional de los grupos de grandes dimensiones de la UE, habida cuenta de las iniciativas en el ámbito de la supervisión adicional que se están proponiendo en otras jurisdicciones internacionales importantes. – Los cambios en el proceso de identificación de conglomerados mencionados anteriormente conseguirán que el alcance de la supervisión adicional resulte más apropiado y, por tanto, mejore la efectividad del seguimiento por parte de los supervisores de los riesgos a los que se exponen los grupos financieros. Este hecho, junto con una supervisión más racional en el nivel más alto de los conglomerados y una serie de herramientas de supervisión mejoradas para la detección del riesgo de contagios y de concentración, de problemas derivados de la complejidad y de conflictos de intereses en empresas vinculadas a conglomerados a través de participaciones, se espera que contribuya positivamente a la estabilidad financiera. – La mayor claridad de las disposiciones que regulan la inclusión de las sociedades de gestión de activos en la identificación y la supervisión adicional deberían conseguir una igualdad de condiciones en este ámbito. – En lo que respecta a los clientes de los grupos financieros afectados, la incidencia se espera que sea mínima, dada la escasa importancia general del efecto incremental neto de esta propuesta sobre estos grupos. Por otra parte, los clientes pueden no ser conscientes de las diferencias entre el tratamiento regulador de los bancos, las aseguradoras y los conglomerados: simplemente confían en que el marco supervisor sea exhaustivo y prudente, y la presente revisión está especialmente destinada a reforzar dicho marco y, así, justificar la confianza depositada. 6. Control y evaluación Se prevé que las modificaciones propuestas entrarán en vigor en 2011. Las modificaciones propuestas están estrechamente vinculadas con una propuesta reciente de la Comisión relativa a la Directiva Ómnibus por la que se modifican las directivas de servicios financieros atendiendo a la creación de las nuevas Autoridades Europeas de Supervisión. También es probable que les siga una revisión más profunda de la Directiva sobre conglomerados financieros, que podría incluir disposiciones acerca de la calidad del margen de capital y del alcance en lo que respecta a las entidades no reguladas. Por lo tanto, podría resultar razonable efectuar una evaluación exhaustiva basada en el marco legislativo completamente revisado, para lo cual debería establecerse una fecha objetivo acorde con las evaluaciones de estas otras directivas. [1] Directiva 2002/87/CE relativa a la supervisión adicional de las entidades de crédito, empresas de seguros y empresas de inversión de un conglomerado financiero. [2] Directiva 2006/48/CE relativa al acceso a la actividad de las entidades de crédito y a su ejercicio y Directiva 2006/49/CE sobre la adecuación del capital de las empresas de inversión y las entidades de crédito. [3] Directiva 2009/138/CE sobre el acceso a la actividad de seguro y de reaseguro y su ejercicio (Solvencia II) (refundición), si bien, hasta que se implemente la Directiva Solvencia II, la Directiva sobre conglomerados financieros complementa las Directivas de seguros actualmente en vigor. [4] Comité consultivo en materia de conglomerados financieros. [5] Comité Lamfalussy de nivel 3 en materia de conglomerados financieros. [6] http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf [7] Directiva 98/78/CE relativa a la supervisión adicional de las empresas de seguros y de reaseguros que formen parte de un grupo de seguros. [8] Las figuras 1 y 2 utilizan el ejemplo de un grupo bancario con fines ilustrativos, pero lo mismo resulta aplicable a los grupos de seguros, con referencia a la aplicación de la DRC sustituida por la Directiva sobre grupos de seguros. SV (...PICT...)|EUROPEISKA KOMMISSIONEN| Bryssel den 16.8.2010 SEK(2010) 981 slutlig KOMMISSIONENS ARBETSDOKUMENT Följedokument till förslaget till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om ändring av direktiven 98/78/EG, 2002/87/EG och 2006/48/EG i fråga om extra tillsyn över finansiella enheter i finansiella konglomerat COM(2010) 433 SEK(2010) 979 KOMMISSIONENS ARBETSDOKUMENT Följedokument till förslaget till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om ändring av direktiven 98/78/EG, 2002/87/EG och 2006/48/EG i fråga om extra tillsyn över finansiella enheter i finansiella konglomerat 1. Bakgrund I början av 1990-talet konstaterades att stora, komplexa grupper med flera bank- och försäkringstillstånd hade bildats. På rekommendation av det gemensamma forumet, G10-ländernas tillsynsorgan, antogs direktivet om finansiella konglomerat Direktiv 2002/87/EG om extra tillsyn över kreditinstitut, försäkringsföretag och värdepappersföretag i ett finansiellt konglomerat. 2002. Syftet var att införa extra tillsyn över reglerade enheter som bildar ett finansiellt konglomerat genom att fokusera på de potentiella riskerna för dubbelt utnyttjande av kapital och så kallade grupprisker: risk för spridning, komplexa ledningsförhållanden, riskkoncentration och intressekonflikter. [1] Direktiv 2002/87/EG om extra tillsyn över kreditinstitut, försäkringsföretag och värdepappersföretag i ett finansiellt konglomerat. Sedan 2002 har marknaderna utvecklats ytterligare så att det inte alltid är lätt att skilja mellan bank- och försäkringsverksamhet, och de största grupperna bedriver verksamhet i många länder. Både översynen av 1988 års Baselavtal 2004, som i EU infördes genom direktivet om kreditinstitutverksamhet Direktiv 2006/48/EG om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut och direktiv 2006/49/EG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut. 2006, och införandet av omfattande bestämmelser för försäkringsföretag genom Solvens II (S2) Direktiv 2009/138/EG om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet – Solvens II (omarbetning), men till dess att Solvens II har genomförts kompletterar direktivet om finansiella konglomerat gällande försäkringsdirektiv. utvecklade regelverket, men beträffande konglomerat fanns enbart ramverk för legala enheter i en grupp som var aktiv inom samma sektor – bank eller försäkring. Det kompletterande regelverket under direktivet om finansiella konglomerat, som hanterar den ytterligare komplexiteten och riskerna med kombinationer av tillstånd, har ännu inte utvärderats. [2][3] Direktiv 2006/48/EG om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut och direktiv 2006/49/EG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut. Direktiv 2009/138/EG om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet – Solvens II (omarbetning), men till dess att Solvens II har genomförts kompletterar direktivet om finansiella konglomerat gällande försäkringsdirektiv. I slutet av 2009 omfattades 69 europeiska grupper och sex grupper i tredjeland av direktivet. Cirka 35 av dem är små och verkar huvudsakligen i sitt hemland med ett fåtal tillstånd. Även om syftet med översynen också är att förenkla tillsynen av små konglomerat, är den uttryckligen inriktad på tillsyn av det trettiotal största finansiella grupperna i Europa. I slutet av 2009 uppgick deras totala tillgångar till över 25 biljoner euro, vilket är en betydande del av EU:s bankmarknad med cirka 42 biljoner euro och EU:s försäkringsmarknad med cirka 10 biljoner euro i tillgångar. Ett vanligt stort konglomerat har mer än 400 tillstånd i flera jurisdiktioner och inom flera sektorer: bank, liv- och sakförsäkring, kapitalförvaltning. 2. Konsultation av intressenter Kommissionen har vid tre tillfällen inom den europeiska kommittén för finansiella konglomerat (EFCC) Rådgivande kommitté för finansiella konglomerat. och tre tillfällen inom arbetsgruppen för direktivet om finansiella konglomerat diskuterat tänkbara förbättringar av den nuvarande lagstiftningen. Vid översynen av direktivet om finansiella konglomerat kunde man utnyttja två tidigare granskningar av bestämmelserna om finansiella konglomerat, vilka utförts av den så kallade blandade tekniska gruppen 2005 och av interimistiska arbetskommittén för finansiella konglomerat, en föregångare till den gemensamma kommittén för finansiella konglomerat, Nivå 3-kommitté för finansiella konglomerat enligt Lamfalussy-strukturen. 2008 ( kapitalråd ). I april 2008 godkände den europeiska kommittén för finansiella konglomerat att granskningen av direktivet om finansiella konglomerat kunde inledas med en begäran om råd till den gemensamma kommittén för finansiella konglomerat.[4][5] Rådgivande kommitté för finansiella konglomerat. Nivå 3-kommitté för finansiella konglomerat enligt Lamfalussy-strukturen. Branschen har engagerats genom ett första nyhetsbrev från och samtal med den europeiska kommittén för finansiella konglomerat sedan maj 2008, och har även uttryckt sina åsikter vid fyra tillfällen sedan dess. Efter att den gemensamma kommittén för finansiella konglomerat hade lämnat sitt slutliga råd i oktober 2009, ägde ett offentligt samråd om kvarvarande frågor och de tänkbara policyalternativ som behandlades, från 6 november 2009 till 15 januari 2010. Av reaktionerna vid det offentliga samrådet http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf från en rad olika bank- och försäkringskonglomerat av varierande storlekar, framgick att det fanns ett brett stöd för kommissionens förslag.[6] http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf 3. Problemdefiniering 3.1. Tillsyn på holdingföretagsnivå Tillsynen på holdingföretagsnivå regleras av en kombination av nuvarande bestämmelser i direktivet om finansiella konglomerat, direktivet om kreditinstitutverksamhet och försäkringsgruppdirektivet Direktiv 98/78/EG om extra tillsyn över försäkringsföretag som ingår i en försäkringsgrupp. . Dessa direktiv tar upp ”blandade finansiella holdingföretag”, ”finansiella holdingföretag” och ”försäkringsholdingföretag”. De tillsynsverktyg som kan användas på högsta nivå förändras när den högsta nivån blir ett blandat finansiellt holdingföretag eller ett försäkringsholdingföretag. Figurerna 1 och 2 I figurerna 1 och 2 används en bankgrupp som exempel, men samma förhållande gäller för försäkringsgrupper, då tillämpningen av direktivet om kreditinstitutverksamhet ersätts med försäkringsgruppsdirektivet. nedan visar att identifieringen av ett finansiellt konglomerat kan påverka den branschvisa grupptillsynen olika, beroende på gruppens struktur. [7][8] Direktiv 98/78/EG om extra tillsyn över försäkringsföretag som ingår i en försäkringsgrupp. I figurerna 1 och 2 används en bankgrupp som exempel, men samma förhållande gäller för försäkringsgrupper, då tillämpningen av direktivet om kreditinstitutverksamhet ersätts med försäkringsgruppsdirektivet. Figur 1: Direktivet om finansiella konglomerat kompletterar, och ersätter delvis sektorsvis tillsyn, när en bank- eller försäkringsgrupp blir ett konglomerat. Innan en bank eller ett försäkringsföretag förvärvas av ett holdingföretag är det föremål för gruppbaserad tillsyn enligt vad som anges i direktivet om kreditinstitutverksamhet eller försäkringsgruppsdirektivet. Efter förvärvet kan gruppbaserad tillsyn endast göras på högsta nivå i bank- eller försäkringsenheten. Direktivet om finansiella konglomerat kompletterar denna gruppbaserade tillsyn. (...PICT...) Figur 2: Direktivet om finansiella konglomerat ersätter den sektorsvisa tillsynen på gruppnivå. Om ett blandat finansiellt holdingföretag ersätter ett finansiellt holdingföretag och/eller ett försäkringsholdingföretag, och det inte finns någon bank- eller försäkringsenhet på högsta nivå (dvs. att alla tillstånd innehas direkt av ett blandat finansiellt holdingföretag), kan inte bestämmelserna om sektorsvis grupptillsyn längre tillämpas. (...PICT...) Till följd av den interaktion som visas i figur 2, kan vissa verktyg för sektorsvis grupptillsyn, som kan tillämpas för ett finansiellt holdingföretag eller ett försäkringsholdingföretag, inte tillämpas på hela gruppen när holdingföretaget är ett blandat finansiellt holdingföretag. Dessa verktyg innefattar åsidosättande av så kallad solotillsyn av dotterföretag, tillämpning av bestämmelserna om upplysningar (tredje pelaren) och självbedömning och tillsynsgranskning (andra pelaren) på gruppnivå. Detta leder till det snedvridna förhållandet att en grupp som har fått tillstånd i en annan sektor, så att holdingföretaget har blivit ett blandat finansiellt holdingföretag, omfattas av regler som kanske inte är lika omfattande som de som gällde före förvärvet, även om gruppen har blivit större och mer komplex, och därför innebära en större risk för det finansiella systemet. Följaktligen påverkas tillsynsmyndigheternas möjlighet att avstå från att avgöra om en grupp är ett finansiellt konglomerat av bedömningen om huruvida det kan vara klokare att utöva sektorsvis tillsyn. Den fortsatta tillämpningen av sektorsvis tillsyn tar dock inte adekvat hänsyn till de ytterligare risker som uppstår på grund av gruppens ökade storlek och komplexitet – risker som skulle ha beaktats av de kompletterande aspekterna av direktivet om finansiella konglomerat. Det kan leda till skillnader i tillsynen över konglomerat (som grundar sig på deras struktur istället för riskprofil). 3.2. Tillsynssamordning Direktivet om finansiella konglomerat kompletterar direktivet om kreditinstitutverksamhet och försäkringsdirektiven genom extra tillsyn på högsta nivå i en grupp. Det innehåller därför bestämmelser om samordning bland olika tillsynsmyndigheter för en grupp. I direktivet om finansiella konglomerat definieras vilken som är relevant behörig myndighet och krav fastställs på att samordnaren (tillsynsmyndigheten på högsta nivå) rådgör med denna i vissa tillsynsfrågor. Nuvarande bestämmelser ger dock utrymme för olika tolkningar av vilka myndigheter som kan kvalificeras som relevanta behöriga myndigheter. En bred tolkning leder till ett stort antal relevanta behöriga myndigheter som samordnare måste rådfråga på nivån finansiella konglomerat, vilket kan medföra att samordningen av det arbete som ett kollegium bestående av samordnaren och relevanta behöriga myndigheter måste utföra inte blir effektivt. 3.3. Identifiering Bestämmelserna om identifiering av ett finansiellt konglomerat ger också upphov till tre problem. För det första behöver inte kapitalförvaltningsbolag omfattas av tröskelvärdestester enligt direktivet, eftersom fondföretagen undantogs från sektorsvis tillsyn 2002, trots att kapitalförvaltningsbolagen enligt direktivet omfattas av tillämpningsområdet för extra tillsyn. För det andra kan tröskelvärdestester baseras på olika parametrar med hänsyn tagen till tillgångar och kapitalkrav, men bestämmelserna är tvetydiga när det gäller beräkning av tester som till exempel avser olika redovisning av tillgångar eller delar av en grupp som inte alltid har solvenskrav. Det tredje och viktigaste problemet är att tröskelvärdena inte är riskbaserade eftersom de anges som fasta belopp, och förväntade grupprisker beaktas inte av tröskelvärdestestet. Detta betyder att mycket små grupper med ett fåtal tillstånd inom varje sektor är föremål för extra tillsyn, medan de största och mest komplexa grupperna i praktiken kan identifieras som andra strukturer än konglomerat. Nuvarande bestämmelser om identifiering kan därför leda till att de underliggande målen med direktivet inte uppnås korrekt. 3.4. Ägarintressen Avsaknaden av relevant information om hur grupprisker ska bedömas gör det svårt att hantera ägarintressen på ett likvärdigt sätt vid extra tillsyn, eftersom informationen inte är så tydlig när det finns ägarintressen i noterade företag. Bolagsrätten kan förbjuda att en minoritetsägare får mer information om företaget än vad andra aktieägare får. Om till exempel information om risker som avser ägarintressen i försäkrings- och återförsäkringsföretag inte kan erhållas av bankledda konglomerat, kan de inte ge tillsynsmyndigheterna bevis på att företagsledningens integrering och den interna kontrollen ligger på den nivå som krävs för konsolidering och den rätt att dra av sådana ägarintressen från sitt kapital som följer av konsolideringen. 4. Mål Det övergripande målet med det här initiativet är att säkerställa att den extra tillsynen över stora och komplexa grupper inom EU, vilka omfattas av direktivet om finansiella konglomerat, blir ännu effektivare, samtidigt som dessa gruppers konkurrenskraft bibehålls. Detta leder fram till tre allmänna policymål för att – stärka den finansiella stabiliteten, – öka tryggheten för fordringsägares och försäkringstagares intressen, – säkerställa internationell konkurrenskraft för finansiella grupper inom EU. Mot bakgrund av ovannämnda problem har tre grupper av operativa mål identifierats för att hantera de bakomliggande drivkrafterna. Om dessa operativa mål genomförs effektivt, kan det bidra till att nå de långsiktiga policymålen som syftar till att stärka den extra tillsynen, förbättra riskhanteringen i finansiella konglomerat, undvika möjligheter till tillsynsarbitrage, minska bördan för efterlevnad och skapa jämbördigare villkor, öka tillsynssamarbetet samt skapa konvergens och rättslig klarhet. 5. Policyalternativ och deras effekter Tillsammans har 17 olika policyalternativ utformats, konsekvensbedömts och jämförts för att lösa de frågor som identifierades i analysen. I detta avsnitt beskrivs de effekter som de främsta politiska åtgärderna väntas ge inom de olika områdena. 5.1. Extra tillsyn över holdingföretag och tillsynssamordning För att anpassa tillsynsbefogenheter på högsta nivå i ett konglomerat, undvika att befogenheter går förlorade när en gruppstruktur förändras och dubbelarbete när tillsyn utövas på konglomeratnivå samt underlätta samordning mellan de mest relevanta tillsynsmyndigheterna, kommer följande riktade ändringar att införas: – Holdingföretag på högsta nivå i en bank- eller försäkringsgrupp som klassificeras som finansiellt holdingföretag med blandad verksamhet ska inte längre undantas, så att bestämmelser och befogenheter som gällde ett tidigare finansiellt holdingföretag eller försäkringsholdingföretag inte försvinner när klassificeringen av en grupp och dess holdingföretag förändras till följd av ett förvärv i den andra sektorn. – Snävare definition av ”relevant behörig myndighet” så att den enbart innefattar tillsynsmyndigheter för de yttersta moderföretagen inom en enskild sektor och eventuella andra behöriga myndigheter som tillsynsmyndigheter för de yttersta moderföretagen anser relevanta. 5.2. Identifiering av finansiella konglomerat För att hantera problemet som anges i avsnitt 3.3 om när kapitalförvaltningsbolag ska omfattas av den extra tillsynen, kommer förslag att lämnas om att kapitalförvaltningsbolag alltid ska omfattas och att bestämmelserna kompletteras med riktlinjer om indikatorer för inkluderande. För att hantera tvetydiga parametrar och avsaknaden av riskbaserad identifiering av konglomerat, kommer tekniska standarder att föreslås för tillämpning av den möjlighet att inte betrakta större grupper som finansiella konglomerat som anges i artikel 3.3 i direktivet om finansiella konglomerat, samt möjligheten att avstå från extra tillsyn över grupper där tillgångarna för den minsta finansiella sektorn understiger 6 miljarder euro. 5.3. Ägarintressen Problemet med den dagliga hanteringen av ägarintressen vid extra tillsyn, vilket försvåras av att bolagsrätten kan förbjuda att en minoritetsägare får tillgång till information som inte är tillgänglig för andra intressenter, kommer att minska genom tekniska standarder för hantering av ägarintressen i olika situationer. 5.4. Effekter av de alternativ som föredras De föreslagna policyändringarna väntas göra ramverket för den extra tillsynen mer stabil och medföra effektivare incitament till och metoder för riskhantering, vilket i sin tur även skulle bidra till att stärka den internationella konkurrenskraften för finansiella grupper inom EU. Förslagen bör bidra till att dämpa riskerna för den finansiella stabiliteten och åtföljande kostnader för samhället. När det gäller enskilda intressentgrupper och problem i det finansiella systemets funktion förväntas förslagen ge följande effekter: – Vissa mindre finansiella grupper i EU med en enkel struktur och enbart ett fåtal tillstånd inom båda sektorerna, kan undantas från den extra tillsynen och således få lägre kostnader för att anpassa sig till bestämmelserna. Detta kan komma att gälla ett tiotal mindre finansiella grupper med totala tillgångar på cirka 69 miljarder euro. Kostnaden för efterlevnad för stora bankledda konglomerat med hundratals tillstånd och aktivitet inom båda sektorerna kommer dock att öka när dessa grupper, med tillgångar i den finansiella sektorn på upp till 9 biljoner euro, kommer att beröras av den extra tillsynen. Ökade kostnader för efterlevnad kommer också att drabba finansiella grupper med strukturer som innefattar kapitalförvaltningsverksamhet och som identifieras som finansiella konglomerat när förslaget om att förändra identifieringsprocessen för konglomerat har trätt i kraft. Kostnaden för efterlevnad för finansiella grupper som nyligen har börjat omfattas av den extra tillsynen, blir dock relativt obetydlig, med tanke på deras totala storlek. De bör dessutom kunna räknas av mot de fördelar av en effektivare riskhantering som uppstår genom de implicita incitamenten i det här lagstiftningsförslaget. En annan positiv effekt kan väntas genom ökad insyn och tilltro till marknaderna när konglomeratet identifieras. Mot bakgrund av andra initiativ som rör extra tillsyn, vilka vidtas inom andra stora internationella jurisdiktioner, bör dessa fördelar stärka stora EU-gruppers internationella konkurrenskraft. – De ovannämnda förändringarna av identifieringen av konglomerat gör räckvidden för den extra tillsynen mer adekvat och bör därför göra tillsynsmyndigheternas övervakning av risker som finansiella grupper är utsatta för mer effektiv. Tillsammans med en effektivare tillsyn på konglomeratens högsta nivå och bättre tillsynsverktyg för att upptäcka spridning, koncentration, komplexa förhållanden och intressekonflikter i företag kopplade till ett konglomerat genom ägarintresse, bör detta bidra positivt till den finansiella stabiliteten . – Tydligare bestämmelser kring identifiering och extra tillsyn över kapitalförvaltningsbolag bör ge jämbördigare villkor på det här området. – Beträffande kunderna till de berörda finansiella grupperna väntas effekten bli försumbar, eftersom det här förslaget får en liten inkrementell nettoeffekt för dessa grupper. Kunderna kanske heller inte känner till att regelverket för banker, försäkringsföretag och konglomerat skiljer sig åt. De litar helt enkelt på att det finns en heltäckande och genomtänkt tillsynsram, så de här översynen syftar framför allt till att stärka ramverket och göra denna tilltro berättigad. 6. Övervakning och utvärdering Föreslagna ändringar väntas träda i kraft 2011. De föreslagna ändringarna är nära knutna till det förslag till ett Omnibusdirektiv som kommissionen nyligen lämnade och som ändrar direktiven om finansiella tjänster så att de nya europeiska tillsynsmyndigheterna beaktas. De kommer sannolikt också att följas av en mer genomgripande översyn av direktivet om finansiella konglomerat, vilket kan inbegripa bestämmelser om kapitalbuffertars kvalitet och omfattning för oreglerade enheter. Det kan således vara lämpligt att genomföra en omfattande utvärdering baserad på hela den undersöka lagstiftningen, för vilken en tidsfrist bör fastställas i linje med utvärderingarna av dessa övriga direktiv. [1] Direktiv 2002/87/EG om extra tillsyn över kreditinstitut, försäkringsföretag och värdepappersföretag i ett finansiellt konglomerat. [2] Direktiv 2006/48/EG om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut och direktiv 2006/49/EG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut. [3] Direktiv 2009/138/EG om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet – Solvens II (omarbetning), men till dess att Solvens II har genomförts kompletterar direktivet om finansiella konglomerat gällande försäkringsdirektiv. [4] Rådgivande kommitté för finansiella konglomerat. [5] Nivå 3-kommitté för finansiella konglomerat enligt Lamfalussy-strukturen. [6] http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf [7] Direktiv 98/78/EG om extra tillsyn över försäkringsföretag som ingår i en försäkringsgrupp. [8] I figurerna 1 och 2 används en bankgrupp som exempel, men samma förhållande gäller för försäkringsgrupper, då tillämpningen av direktivet om kreditinstitutverksamhet ersätts med försäkringsgruppsdirektivet. FR (...PICT...)|COMMISSION EUROPÉENNE| Bruxelles, le 16.8.2010 SEC(2010) 981 final DOCUMENT DE TRAVAIL DES SERVICES DE LA COMMISSION accompagnant la proposition de DIRECTIVE DU PARLEMENT EUROPÉEN ET DU CONSEIL modifiant les directives 98/78/CE, 2002/87/CE et 2006/48/CE en ce qui concerne la surveillance complémentaire des entités financières des conglomérats financiers COM(2010) 433 SEC(2010) 979 DOCUMENT DE TRAVAIL DES SERVICES DE LA COMMISSION accompagnant la proposition de DIRECTIVE DU PARLEMENT EUROPÉEN ET DU CONSEIL modifiant les directives 98/78/CE, 2002/87/CE et 2006/48/CE en ce qui concerne la surveillance complémentaire des entités financières des conglomérats financiers 1. Contexte La création (et le développement) de grands groupes complexes combinant plusieurs agréments dans les domaines bancaire et de l'assurance a été reconnue au début des années 1990. À la suite des recommandations de l'Instance conjointe, organe des autorités de surveillance du G10, la directive conglomérats financiers Directive 2002/87/CE relative à la surveillance complémentaire des établissements de crédit, des entreprises d'assurance et des entreprises d'investissement appartenant à un conglomérat financier. a été adoptée en 2002 en vue de soumettre les entités réglementées appartenant à un conglomérat financier à une surveillance complémentaire, qui porte essentiellement sur les risques potentiels de «double emploi» ( double gearing : réutilisation des fonds propres) et les risques de groupe: risques de contagion, complexité de gestion, concentration de risques et conflits d'intérêts. [1] Directive 2002/87/CE relative à la surveillance complémentaire des établissements de crédit, des entreprises d'assurance et des entreprises d'investissement appartenant à un conglomérat financier. Depuis 2002, les marchés ont évolué de telle façon qu'il est parfois difficile de distinguer l'activité bancaire de l'activité d'assurance et que les groupes les plus grands exercent leurs activités dans de nombreux pays. Le cadre réglementaire est constitué par l'accord de Bâle de 1988, révisé en 2004 et mis en œuvre dans l'Union européenne par la directive «fonds propres» (CRD) Directive 2006/48/CE concernant l'accès à l'activité des établissements de crédit et son exercice et directive 2006/49/CE sur l'adéquation des fonds propres des entreprises d'investissement et des établissements de crédit. en 2006, et par un ensemble complet de règles pour les entreprises d'assurance introduit au moyen de la directive Solvabilité II (S2) Directive 2009/138/CE sur l'accès aux activités de l'assurance et de la réassurance et leur exercice (solvabilité II) (refonte), mais en attendant sa mise en œuvre, la directive conglomérats financiers complète les directives «assurance» actuellement en vigueur. . Toutefois, ces dispositions ne s'appliquent aux conglomérats que si les entités réglementées qui les composent sont actives dans le même secteur, banque ou assurance. Le cadre établi par la directive conglomérats financiers en matière de surveillance complémentaire, qui vise à remédier au surcroît de complexité et de risques résultant de la combinaison d'agréments, n'a jamais fait l'objet d'un réexamen. [2][3] Directive 2006/48/CE concernant l'accès à l'activité des établissements de crédit et son exercice et directive 2006/49/CE sur l'adéquation des fonds propres des entreprises d'investissement et des établissements de crédit. Directive 2009/138/CE sur l'accès aux activités de l'assurance et de la réassurance et leur exercice (solvabilité II) (refonte), mais en attendant sa mise en œuvre, la directive conglomérats financiers complète les directives «assurance» actuellement en vigueur. Fin 2009, 69 groupes de l'Union européenne et 6 groupes de pays tiers entraient dans le champ d'application de la directive conglomérats financiers. Environ 35 d'entre eux sont de petits groupes qui exercent leurs activités principalement au niveau national, avec un petit nombre d'agréments. Bien qu'elle vise aussi à simplifier la surveillance des petits conglomérats, la révision a pour objectif spécifique la surveillance des plus grands groupes financiers d'Europe (une trentaine). À la fin de l'année 2009, la valeur de leurs actifs dépassait 25 000 milliards d'EUR au total, ce qui représente une part substantielle du marché bancaire (environ 42 000 milliards d'EUR d'actifs) et du marché de l'assurance (environ 10 000 milliards d'EUR d'actifs) de l'Union européenne. Un grand conglomérat possède, en général, plus de 400 agréments dans plusieurs juridictions et plusieurs secteurs: la banque, l'assurance vie et/ou non-vie, la gestion d'actifs. 2. Consultation des parties concernées La Commission a discuté des améliorations qui pourraient être apportées au texte législatif actuel, au sein du comité européen des conglomérats financiers (EFCC) Comité consultatif des conglomérats financiers. et au sein de son groupe de travail sur la directive conglomérats financiers (trois fois dans les deux cas). Cette dernière a été réexaminée sur la base des résultats des deux exercices d'évaluation concernant la régulation des conglomérats financiers réalisés par le Groupe technique mixte en 2005 et par le Groupe de travail provisoire sur les conglomérats financiers, remplacé par le comité conjoint des conglomérats financiers (JCFC) Comité Lamfalussy de niveau 3 pour les conglomérats financiers. , en 2008 (le « Capital Advice »). En avril 2008, l'EFCC a approuvé le lancement du réexamen requis de la directive conglomérats financiers en sollicitant l' avis du JCFC.[4][5] Comité consultatif des conglomérats financiers. Comité Lamfalussy de niveau 3 pour les conglomérats financiers. Le secteur d'activité est associé au processus de réexamen depuis mai 2008, par l'intermédiaire de la première lettre d'information de l'EFCC et de dialogues avec ce comité. Depuis lors, il a également fait part de son point de vue à l'occasion de quatre manifestations publiques. Une fois que l' avis définitif du JCFC a été rendu en octobre 2009, une consultation publique sur les questions en suspens et les différentes options envisagées a été organisée du 6 novembre 2009 au 15 janvier 2010. Des contributions à cette consultation http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf. , il ressort que les propositions des services de la Commission bénéficient d'un large soutien de nombreux conglomérats (de toute taille) actifs dans les domaines de la banque ou de l'assurance.[6] http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf. 3. Définition du problème 3.1. Surveillance au niveau de la société holding La surveillance au niveau de la société holding est régie par les dispositions combinées des directives conglomérats financiers, fonds propres et surveillance complémentaire des entreprises d'assurance Directive 98/78/CE sur la surveillance complémentaire des entreprises d'assurance faisant partie d'un groupe d'assurance. . Ces directives se réfèrent respectivement aux compagnies financières holding mixtes (CFHM), aux compagnies financières holding (CFH) et aux sociétés holding d'assurance (SHA). Les outils prudentiels pouvant être appliqués au niveau le plus élevé changent lorsque l'entité située à ce niveau, de compagnie financière holding ou de société holding d'assurance, devient compagnie financière holding mixte. Les figures 1 et 2 Les figures 1 et 2 utilisent l'exemple d'un groupe bancaire aux fins de l'illustration, mais la même chose est vraie pour les groupes d'assurance, la référence à la directive fonds propres devant alors être remplacée par une référence à la directive surveillance complémentaire des entreprises d'assurance. , ci-dessous, illustrent de quelle manière l'identification d'un conglomérat financier peut modifier l'application de la surveillance sectorielle du groupe selon la structure de ce dernier. [7][8] Directive 98/78/CE sur la surveillance complémentaire des entreprises d'assurance faisant partie d'un groupe d'assurance. Les figures 1 et 2 utilisent l'exemple d'un groupe bancaire aux fins de l'illustration, mais la même chose est vraie pour les groupes d'assurance, la référence à la directive fonds propres devant alors être remplacée par une référence à la directive surveillance complémentaire des entreprises d'assurance. Figure 1: la directive conglomérats financiers complète et remplace en partie la surveillance sectorielle lorsqu'un groupe bancaire ou d'assurance devient un conglomérat. Avant son acquisition par une société holding, la banque ou l'assurance est soumise à une surveillance consolidée telle que prévue par la directive fonds propres ou surveillance complémentaire des entreprises d'assurance. Après l'acquisition, la surveillance consolidée ne peut plus s'appliquer qu'à l'entité bancaire ou d'assurance du niveau le plus élevé. La directive conglomérats financiers complète cette surveillance consolidée. (...PICT...) Figure 2: La directive conglomérats financiers remplace la surveillance sectorielle au niveau du groupe. Si une CFHM remplace une CFH ou une SHA et qu'il n'existe pas d'entité bancaire ou d'assurance au niveau le plus haut (autrement dit, si toutes les licences sont directement détenues par la CFHM), il n'est plus possible d'appliquer les dispositions sectorielles de groupe. (...PICT...) En conséquence de l'interaction représentée dans la figure 2, certains outils de surveillance sectorielle de groupe pouvant être appliqués au niveau de la CFH ou de la SHA ne peuvent être appliqués à l'ensemble du groupe lorsque la société holding est une CFHM. Ces outils sont notamment la non-surveillance individuelle des filiales et l'application des dispositions relatives aux informations à publier (pilier 3) et l'auto-évaluation et la surveillance prudentielle (pilier 2) sur une base consolidée. Il en résulte, de manière anormale, qu'un groupe qui a acquis un agrément dans l'autre secteur, et dont la société holding devient en conséquence une CFHM, est soumis à un régime prudentiel pouvant être moins exhaustif que celui qui s'appliquait avant l'acquisition, alors même que la taille et la complexité du groupe ont augmenté et que par conséquent, le risque à l'égard du système financier est susceptible d'être plus élevé. En conséquence, lorsque les autorités de surveillance déterminent si un groupe est un conglomérat financier, elles feront usage de la possibilité d'exclusion si elles jugent qu'il est préférable, d'un point de vue prudentiel, de mettre en œuvre une surveillance sectorielle. Toutefois, la mise en œuvre de la seule surveillance sectorielle pourrait s'avérer insuffisante eu égard aux risques prudentiels qui découlent de la taille et de la complexité accrue des groupes, risques auxquels la surveillance complémentaire au titre de la directive conglomérats financiers permettrait de répondre. En outre, il pourrait en résulter des différences de traitement prudentiel des conglomérats qui seraient fondées sur leur structure et non sur leur profil de risque. 3.2. Coordination prudentielle La directive conglomérats financiers complète la directive fonds propres et les directives sur l'assurance en prévoyant une surveillance supplémentaire au niveau le plus élevé d'un groupe. À cette fin, elle comprend aussi des dispositions en matière de coordination des différentes autorités de surveillance d'un groupe. Elle définit ce qu'est une autorité compétente concernée (ACC) et prévoit que le coordinateur (l'autorité de surveillance du niveau le plus élevé) consulte ces autorités sur certaines questions de la surveillance. Toutefois, les dispositions en vigueur laissent la porte ouverte à différentes interprétations quant à ce qui constitue une ACC. Si on retient une interprétation large, le coordinateur du conglomérat financier doit consulter un grand nombre d'ACC, ce qui est susceptible de compromettre l'efficacité et l'efficience de la coordination des travaux que doit mener le «collège» composé du coordinateur et des ACC. 3.3. Identification Les dispositions régissant l'identification des conglomérats financiers font apparaître trois problèmes subsidiaires. Premièrement, la directive ne prescrit pas l'inclusion des sociétés de gestion de portefeuille dans le calcul des seuils parce que les OPCVM ont été exclues de la surveillance prudentielle sectorielle en 2002, mais elle prévoit que ces sociétés sont soumises à la surveillance complémentaire. Deuxièmement, les calculs relatifs aux seuils peuvent être basés sur différents paramètres afférents aux actifs et aux exigences de fonds propres, mais les dispositions peuvent être ambiguës quant aux bases de ces calculs, par exemple en présence de traitements comptables différents d'actifs ou lorsque des parties d'un groupe ne sont pas toujours soumises à une obligation de solvabilité. Troisièmement et surtout, les seuils étant absolus, ils ne sont pas basés sur les risques, et ne permettent pas de tenir compte des risques de groupe attendus. En conséquence, des groupes très petits disposant de quelques agréments dans chaque secteur sont soumis à la surveillance complémentaire tandis que les groupes les plus grands et les plus complexes peuvent techniquement être identifiés comme n'étant pas des conglomérats. De ce fait, les dispositions en vigueur relatives à l'identification peuvent compromettre la réalisation des objectifs sous-jacents de la directive. 3.4. Participations Lors de la surveillance complémentaire au jour le jour, le manque d'informations permettant d'évaluer de manière appropriée les risques de groupe empêche d'assurer un traitement prudentiel harmonisé des participations, une situation qui pose des problèmes particuliers lorsque les participations sont des parts de sociétés cotées. En effet, dans certains cas, le droit des sociétés interdit à un actionnaire minoritaire d'obtenir plus d'informations sur une société que les autres actionnaires. Ainsi, si des conglomérats dirigés par des banques ne peuvent obtenir d'informations sur les risques relatifs à leurs participations dans des entreprises d'assurance et de réassurance, ils ne peuvent fournir à leurs autorités de surveillance des éléments attestant l'existence, au sein de ces sociétés, d'une intégration de la gestion et du contrôle interne qui soit suffisante aux fins de la consolidation et afin d'avoir le droit de déduire ces participations de leurs fonds propres. 4. Objectifs L'objectif global de la présente initiative est de renforcer l'efficacité de la surveillance complémentaire des grands groupes complexes de l'UE au titre de la directive conglomérats financiers, sans pour autant compromettre leur compétitivité. Cet objectif est traduit par trois objectifs politiques généraux: – accroître la stabilité financière, – mieux protéger les intérêts des créanciers et des assurés, – assurer la compétitivité internationale des groupes financiers de l'UE. Compte tenu des problèmes présentés ci-dessus, trois ensembles d'objectifs opérationnels ont été établis pour répondre aux sources spécifiques de problèmes. La réalisation effective de ces objectifs opérationnels devrait contribuer à la réalisation des objectifs politiques spécifiques à plus long terme visant à rendre plus efficace la surveillance complémentaire, à renforcer la gestion du risque mise en œuvre par les conglomérats financiers, à empêcher l'arbitrage règlementaire, à réduire les charges que fait peser la mise en conformité et à progresser en direction de conditions de concurrence égales, d'une coopération approfondie, d'une plus grande convergence et d'une plus grande clarté juridique. 5. Options envisagées et effets attendus Au total, 17 options politiques différentes ont été élaborées, évaluées du point de vue de leur impact et comparées en vue de résoudre les différents problèmes identifiés dans l'analyse. La présente section décrit les incidences attendues des options retenues pour chaque domaine. 5.1. Surveillance complémentaire au niveau de la société holding et coordination de la surveillance Afin d'harmoniser les compétences de surveillance au niveau le plus élevé d'un conglomérat, d'éviter les pertes de compétences lorsque la structure d'un groupe change ainsi que les chevauchements au niveau du conglomérat, et afin de faciliter la coordination des autorités de surveillance les plus concernées, les modifications suivantes seront introduites: – mettre fin à l'exclusion des sociétés holding du niveau le plus élevé d'un groupe de banque ou d'assurance lorsqu'elles sont classées en tant que CFHM de façon à ce que les dispositions et les compétences applicables aux sociétés holding financières ou d'assurance continuent à s'appliquer lorsque la classification du groupe et de sa société holding changent suite à une acquisition dans l'autre secteur, – restreindre la définition de l'ACC afin qu'elle ne couvre que les autorités de surveillance de l'entité mère ultime dans un secteur donné et toute autre autorité compétente dont les autorités de surveillance de l'entité mère ultime estiment qu'elle est concernée. 5.2. Identification des conglomérats financiers En ce qui concerne le problème exposé à la section 3.3, relatif à l'extension de la surveillance complémentaire des sociétés de gestion de portefeuille, il sera proposé de rendre permanente l'inclusion de ces sociétés dans la surveillance complémentaire, les dispositions correspondantes étant complétées par des lignes directrices sur les critères d'inclusion. Pour remédier à l'ambiguïté quant aux paramètres et à l'absence d'une identification basée sur les risques des conglomérats, il sera proposé de fournir des normes techniques sur l'application aux grands groupes du «critère d'exclusion» prévu par l'article 3, paragraphe 3, de la directive conglomérats financiers, et de prévoir la possibilité d'exclure de la surveillance complémentaire les groupes dont le secteur le moins important détient moins de 6 milliards d'EUR d'actifs en valeur absolue. 5.3. Participations Des normes techniques couvrant le traitement des participations dans différentes situations permettront de pallier le problème du traitement au jour le jour des participations dans le cadre de la surveillance complémentaire, qui est aggravé par le fait que le droit des sociétés interdit, dans certains cas, à un propriétaire minoritaire d'accéder à des informations auxquelles les autres actionnaires n'ont pas accès. 5.4. Incidence des options retenues Les modifications proposées devraient rendre plus solide le cadre de la surveillance complémentaire, ce qui devrait renforcer les incitations à des pratiques plus efficaces de gestion des risques, et partant, favoriser la compétitivité internationale des groupes financiers de l'UE. Ces propositions devraient également contribuer à contenir les risques qui pèsent sur la stabilité financière et les coûts sociaux qu'ils induisent. En ce qui concerne les groupes de parties intéressées et les considérations systémiques, les incidences des propositions ont été évaluées comme suit. – Certains groupes financiers de l'UE de taille limitée , dont la structure est simple et qui ne disposent que de quelques agréments dans chacun des secteurs pourront être exclus de la surveillance complémentaire et réduiront par conséquent leurs coûts de mise en conformité. Cette mesure concernerait une dizaine de groupes financiers de taille limitée, dont les actifs représentent environ 69 milliards d'EUR au total. Les coûts de mise en conformité pour plusieurs grands conglomérats dirigés par des banques , qui disposent de plusieurs centaines d'agréments et qui sont présents dans les deux secteurs, en revanche, devraient augmenter car plusieurs de ces groupes, dont les actifs représentent jusqu'à 9 000 milliards d'EUR d'actifs dans le secteur financier, devraient entrer dans le champ d'application de la surveillance supplémentaire. Ces coûts seraient également plus élevés pour les groupes financiers incluant des sociétés de gestion de portefeuille et qui seront identifiés en tant que conglomérats suite aux changements qu'il est proposé d'apporter à la procédure d'identification des conglomérats. Les coûts de mise en conformité des groupes financiers qui seraient soumis pour la première fois à la surveillance complémentaire seraient négligeables en valeur relative compte tenu de leur taille globale. Ces coûts devraient en outre être compensés par les bénéfices de pratiques plus efficaces de gestion des risques mises en œuvre sous l'effet d'incitations législatives implicites. En outre, l'identification en tant que conglomérat devrait accroître la visibilité sur les marchés et la confiance de ces derniers, ce qui devrait également avoir des incidences positives. Ces avantages devraient renforcer la compétitivité internationale des grands groupes de l'UE, y compris pour s'adapter à d'autres initiatives en matière de surveillance complémentaire actuellement engagées par d'autres instances internationales majeures. – Ces changements de la procédure d'identification des conglomérats permettront de mieux délimiter la couverture de la surveillance complémentaire et partant, de renforcer l'efficacité du contrôle des autorités de surveillance sur les risques auxquels les groupes financiers sont exposés. Associés à une rationalisation de la surveillance du niveau le plus élevé des conglomérats et à une amélioration de la panoplie d'instruments prudentiels de détection des problèmes de contagion, de concentration et de complexité, ainsi que des conflits d'intérêts dans les sociétés liées à des conglomérats par des participations, ces changements devraient contribuer à renforcer la stabilité financière . – La clarification des dispositions régissant l'inclusion des sociétés de gestion de portefeuille aux fins de l'identification et de la surveillance complémentaire devrait assurer des conditions de concurrence plus égales dans ce domaine. – En ce qui concerne les clients des groupes financiers concernés, l'incidence sur les coûts devrait être négligeable étant donné que l'effet net de la proposition sur ces groupes sera globalement minime. En outre, les clients n'ont pas nécessairement connaissance des différences réglementaires applicables aux banques, aux assureurs et aux conglomérats; ils font simplement confiance à un cadre de surveillance qu'ils supposent complet et sûr. Les présentes modifications visant justement à le renforcer, elles légitiment cette confiance. 6. Suivi et évaluation Il est prévu que les modifications proposées entrent en vigueur en 2011. Les modifications proposées sont étroitement liées à la récente proposition de la Commission de directive «omnibus» modifiant les directives sur les services financiers pour prendre en compte la création des nouvelles autorités européennes de surveillance. Elles devraient être suivies d'un réexamen plus approfondi de la directive conglomérats financiers, lequel pourrait porter sur la qualité des fonds propres et la prise en considération des entités non réglementées. Il pourrait donc être utile de procéder à une évaluation globale sur la base du cadre législatif entièrement revu, le délai pour cette évaluation étant fixé en fonction des délais prévus pour l'évaluation de ces autres directives. [1] Directive 2002/87/CE relative à la surveillance complémentaire des établissements de crédit, des entreprises d'assurance et des entreprises d'investissement appartenant à un conglomérat financier. [2] Directive 2006/48/CE concernant l'accès à l'activité des établissements de crédit et son exercice et directive 2006/49/CE sur l'adéquation des fonds propres des entreprises d'investissement et des établissements de crédit. [3] Directive 2009/138/CE sur l'accès aux activités de l'assurance et de la réassurance et leur exercice (solvabilité II) (refonte), mais en attendant sa mise en œuvre, la directive conglomérats financiers complète les directives «assurance» actuellement en vigueur. [4] Comité consultatif des conglomérats financiers. [5] Comité Lamfalussy de niveau 3 pour les conglomérats financiers. [6] http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf. [7] Directive 98/78/CE sur la surveillance complémentaire des entreprises d'assurance faisant partie d'un groupe d'assurance. [8] Les figures 1 et 2 utilisent l'exemple d'un groupe bancaire aux fins de l'illustration, mais la même chose est vraie pour les groupes d'assurance, la référence à la directive fonds propres devant alors être remplacée par une référence à la directive surveillance complémentaire des entreprises d'assurance. ET (...PICT...)|EUROOPA KOMISJON| Brüssel 16.8.2010 SEK(2010) 981 lõplik KOMISJONI TALITUSTE TÖÖDOKUMENT Lisatud dokumendile: Ettepanek: EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU DIREKTIIV millega muudetakse direktiive 98/78/EÜ, 2002/87/EÜ ja 2006/48/EÜ seoses finantskonglomeraati kuuluvate finantsüksuste täiendava järelevalvega COM(2010) 433 SEK(2010) 979 KOMISJONI TALITUSTE TÖÖDOKUMENT Lisatud dokumendile: Ettepanek: EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU DIREKTIIV millega muudetakse direktiive 98/78/EÜ, 2002/87/EÜ ja 2006/48/EÜ seoses finantskonglomeraati kuuluvate finantsüksuste täiendava järelevalvega 1. Taust 1990ndate aastate alguses algas selliste suurte ja keerukate kontsernide loomine ja areng, kes omasid mitmeid tegevuslubasid panganduse ja kindlustuse valdkonnas. Finantskonglomeraatide direktiiv Direktiiv 2002/87/EÜ, milles käsitletakse finantskonglomeraati kuuluvate krediidiasutuste, kindlustusseltside ja investeerimisühingute täiendavat järelevalvet. võeti vastu 2002. aastal pärast ühisfoorumi ehk G10 järelevalveasutuste organi soovitusi. Direktiivi eesmärk oli tagada finantskonglomeraati kuuluvate reguleeritud üksuste täiendav järelevalve, keskendudes kahekordse finantsvõimenduse (kapitali mitmekordse kasutamise) võimalikele riskidele ning nn kontserniriskidele, milleks on levikuriskid, juhtimise keerukus, riskikontsentratsioon ja huvide konfliktid. [1] Direktiiv 2002/87/EÜ, milles käsitletakse finantskonglomeraati kuuluvate krediidiasutuste, kindlustusseltside ja investeerimisühingute täiendavat järelevalvet. Pärast 2002. aastat on turud arenenud suunas, et alati ei ole pangandust ja kindlustust lihtne üksteisest eristada ning suurimad kontsernid tegutsevad mitmes riigis. Nii 1988. aasta Baseli lepingu läbivaatamisega 2004. aastal, mis rakendati ELis 2006. aastal kapitalinõuete direktiivis, Direktiiv 2006/48/EÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta ning direktiiv 2006/49/EÜ investeerimisühingute ja krediidiasutuste kapitali adekvaatsuse kohta. kui ka kindlustusandjatele Solventsus II-ga (S2) Direktiiv 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) (uuesti sõnastatud), kuid kuni Solventsus II rakendamiseni täiendab praegu kehtivaid kindlustusdirektiive finantskonglomeraatide direktiiv. kehtestatud ulatusliku eeskirjade kogumiga töötati välja õiguslik raamistik, kuid konglomeraatide puhul kohaldatakse seda vaid siis, kui kontserni kuuluvad juriidilised isikud tegutsevad samas sektoris – panganduses või kindlustuses. Finantskonglomeraatide direktiivi kohast täiendavat õiguslikku raamistikku, mis käsitleb tegevuslubade ühitamisest tulenevat täiendavat keerukust ja riske, ei ole veel hinnatud. [2][3] Direktiiv 2006/48/EÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta ning direktiiv 2006/49/EÜ investeerimisühingute ja krediidiasutuste kapitali adekvaatsuse kohta. Direktiiv 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) (uuesti sõnastatud), kuid kuni Solventsus II rakendamiseni täiendab praegu kehtivaid kindlustusdirektiive finantskonglomeraatide direktiiv. 2009. aasta lõpul oli direktiiviga hõlmatud 69 Euroopa kontserni ja 6 kolmanda riigi kontserni. Neist ligikaudu 35 on väikesed ning tegutsevad peamiselt siseriiklikult, omades mõnda üksikut tegevusluba. Läbivaatamise üks eesmärk on siiski ka väikeste konglomeraatide järelevalve lihtsustamine, keskendutakse eelkõige umbes 30 Euroopa suurima finantskontserni järelevalvele. 2009. aasta lõpul ületasid kõnealuste kontsernide varad kokku 25 triljonit eurot, mis moodustab olulise osa ELi pangandusturust (varasid ligikaudu 42 triljonit eurot) ja ELi kindlustusturust (varasid ligikaudu 10 triljonit eurot). Tüüpilisel suurel konglomeraadil on rohkem kui 400 tegevusluba mitmes jurisdiktsioonis ja mitmes sektoris: pangandus, elu- ja/või kahjukindlustus, varade valitsemine. 2. Konsulteerimine sidusrühmadega Komisjon arutas käesoleva seadusandliku teksti võimalikke parandusi kolmel korral Euroopa finantskonglomeraatide komitees (EFCC) Finantskonglomeraatide nõuandekomitee. ja kolmel korral oma finantskonglomeraatide direktiivi töörühmas. Finantskonglomeraatide direktiivi läbivaatamine põhines finantskonglomeraatide määruse kahel varasemal hindamisel, mille teostasid nn Mixed Technical Group töörühm 2005. aastal ning ajutine finantskonglomeraatide töökomitee, kes oli finantskonglomeraatide ühiskomitee (JCFC) Lamfalussy struktuuri 3. tasandi komitee finantskonglomeraatide valdkonnas. eelkäija, 2008. aastal („ Capital Advice ” ). 2008. aasta aprillis kiitis Euroopa finantskonglomeraatide komitee heaks finantskonglomeraatide direktiivi taotletud läbivaatamise algatamise ning esitas finantskonglomeraatide ühiskomiteele nõuandetaotluse .[4][5] Finantskonglomeraatide nõuandekomitee. Lamfalussy struktuuri 3. tasandi komitee finantskonglomeraatide valdkonnas. Sektor on alates 2008. aasta maist olnud kaasatud Euroopa finantskonglomeraatide komitee esimese teabelehe ja dialoogide kaudu ning samuti on esitanud oma seisukohti neljal avalikul üritusel. Pärast finantskonglomeraatide ühiskomitee lõpliku nõuande saamist 2009. oktoobris, korraldati ülejäänud küsimuste ja kaalumisel olevate võimalike poliitiliste valikuvõimaluste puhul 6. novembrist 2009 kuni 15. jaanuarini 2010 kestnud üldsusega konsulteerimine. Üldsusega konsulteerimisel erinevatelt panga ja kindlustuse juhitud erineva suurusega konglomeraatidelt saadud vastused http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf osutasid, et komisjoni talituste soovitusi toetatakse laialdaselt.[6] http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf 3. Probleemi olemus 3.1. Järelevalve valdusettevõtja tasandil Valdusettevõtja tasandi järelevalve on reguleeritud finantskonglomeraatide direktiivi, kapitalinõuete direktiivi ja kindlustuskontserni direktiivi Direktiiv 98/78/EÜ kindlustusandjate gruppi kuuluvate kindlustusseltside täiendava järelevalve kohta. praeguste sätete kombinatsiooniga. Kõnealustes direktiivides osutatakse vastavalt segafinantsvaldusettevõtjatele, finantsvaldusettevõtjatele ja kindlustusvaldusettevõtjatele. Järelevalvevahendid, mida saab kohaldada kõrgeimal tasandil muutuvad, kui kõrgeim tasand muutub segafinantsvaldusettevõtjaks ning ei ole enam finantsvaldusettevõtja või kindlustusvaldusettevõtja. Joonistelt 1 ja 2 Joonistel 1 ja 2 kasutatakse näitena panganduskontserni näidet, kuid sama kehtib ka kindlustuskontsernide korral, mille puhul viide kapitalinõuete direktiivi kohaldamisele on asendatud kindlustuskontserni direktiiviga. nähtub, et finantskonglomeraadi määratlus saab mõjutada kontserni sektoripõhise järelevalve kohaldamist erinevalt, sõltuvalt kontserni struktuurist. [7][8] Direktiiv 98/78/EÜ kindlustusandjate gruppi kuuluvate kindlustusseltside täiendava järelevalve kohta. Joonistel 1 ja 2 kasutatakse näitena panganduskontserni näidet, kuid sama kehtib ka kindlustuskontsernide korral, mille puhul viide kapitalinõuete direktiivi kohaldamisele on asendatud kindlustuskontserni direktiiviga. Joonis 1: Finantskonglomeraatide direktiiv täiendab ja osaliselt asendab sektoripõhist järelevalvet juhul, kui pangandus- või kindlustuskontsern muutub konglomeraadiks. Enne seda, kui valdusettevõtja omandab panga või kindlustusandja, on panga või kindlustusandja suhtes kohaldatav konsolideeritud järelevalve vastavalt kapitalinõuete direktiivis või kindlustuskontserni direktiivis sätestatule. Pärast omandamist saab konsolideeritud järelevalvet kohaldada ainult kõrgeima tasandi pangandus- või kindlustusüksuse suhtes. Finantskonglomeraatide direktiiviga täiendatakse kõnealust konsolideeritud järelevalvet. (...PICT...) Joonis 2: Finantskonglomeraatide direktiiv asendab sektoripõhise järelevalve kontserni tasandil. Kui segafinantsvaldusettevõtja asendab finantsvaldusettevõtja ja/või kindlustusvaldusettevõtja ning kui puudub kõrgeima tasandi pangandus- või kindlustusüksus (st segafinantsvaldusettevõtja on kõigi tegevuslubade otsene omanik), siis ei saa enam kohaldada sätteid, mis käsitlevad kontserni sektoripõhist järelevalvet. (...PICT...) Joonisel 2 kirjeldatud vastastikuse toime tulemusena ei saa teatavaid kontserni sektoripõhise järelevalve vahendeid, mida saab kohaldada finantsvaldusettevõtja või kindlustusvaldusettevõtja tasandil, kohaldada kogu kontserni suhtes juhul, kui valdusettevõtja on segafinantsvaldusettevõtja. Kõnealused vahendid hõlmavad tütarettevõtjate individuaalsest järelevalvest loobumist, avalikustamist käsitlevate sätete kohaldamist (3. sammas) ning enesehindamist ja järelevalvet (2. sammas) konsolideeritult. Sellega kaasneb anomaalne tulemus, et kontserni suhtes, kes on omandanud tegevusloa muus sektoris (ehk valdusettevõtja muutub segafinantsvaldusettevõtjaks), kohaldatakse regulatiivset korda, mis ei pruugi olla nii laiaulatuslik kui see, mida kohaldati enne omandamist, kuigi kontserni suurus ja keerukuse aste on suurenenud ning võib kujutada finantssüsteemile suuremat ohtu. Sellest tulenevalt mõjutab järelevalveasutuste poolt väljaarvamise kasutamist, selle määratlemisel, kas kontsern on finantskonglomeraat või ei, hinnang, kas sektoripõhise järelevalve rakendamine võib olla õigustatum. Siiski ei pruugi sektoripõhise järelevalve jätkuv kohaldamine piisavalt käsitleda täiendavaid usaldatavusnormatiivide täitmisega seotud riske, mis tulenevad kontserni suuruse ja keerukuse astme suurenemisest, mis on riskid, mida oleks käsitletud finantskonglomeraatide direktiivi täiendavate aspektide raames. Samuti võib selle tulemusena esineda erinevusi finantskonglomeraatide järelevalvealases käsitluses (mis põhineb pigem struktuuril, kui riskiprofiilil). 3.2. Järelevalvealane koostöö Finantskonglomeraatide direktiiv täiendab krediidiasutuste direktiivi ja kindlustusdirektiive seoses täiendava järelevalvega kontserni kõrgeimal tasandil. Sel eesmärgil sisaldab see ka sätteid koostöö kohta kontserni erinevate järelevalveasutuste vahel. Finantskonglomeraatide direktiivis on määratletud asjaomane pädev asutus ning nõutakse, et koordinaator (kõrgeima tasandi järelevalveasutus) konsulteerib asjaomaste pädevate asutustega teatavates järelevalvealastes küsimustes. Praegused sätted annavad siiski võimaluse tõlgendada erinevalt seda, millised ametiasutused kvalifitseeruvad asjaomaste pädevate asutustena. Laiendatud tõlgendamise tulemusena on suur arv asjaomaseid pädevaid asutusi, kellega koordinaator finantskonglomeraadi tasandil peab konsulteerima, mis aga võib kahjustada koordinaatori ja asjaomaste pädevate asutuste kolleegiumi tehtava töö koordineerimise tõhusust ja tulemuslikkust. 3.3. Määratlemine Sätetest, millega reguleeritakse finantskonglomeraadi määratlemist, tuleneb ka kolm alaprobleemi. Esiteks ei nõuta direktiiviga varahaldusettevõtjate arvesse võtmist künnise arvutamisel, sest eurofondid jäeti 2002. aastal sektoripõhise usaldatavusnormatiivide täitmise järelevalvest välja. Samas direktiiviga nõutakse, et varahaldusettevõtjad tuleb lisada täiendava järelevalve ulatusse. Teiseks saab künnise arvutamine põhineda erinevatel parameetritel varade ja kapitalinõuete puhul, kuid sätted on ebaselged selle kohta, kuidas teha arvutusi siis, kui näiteks raamatupidamisarvestuses käsitletakse varasid erinevalt või kontserni teatavatel osadel ei ole alati maksevõimelisuse nõuet. Kolmandaks on kõige olulisem probleem, et künnise tingimused, arvestades nende kindlaksmääratud summasid, ei ole riskipõhised ning künnise arvutamisel ei võeta arvesse eeldatavaid kontserniriske. See tähendab, et väga väikeste kontsernide suhtes, kellel on mõni tegevusluba igas sektoris, kohaldatakse täiendavat järelevalvet; kusjuures samal ajal suurimaid ja kõige keerukamaid kontserne saab tehniliselt jätta konglomeraadina määratlemata. Selle tulemusena võivad praegused määratlemist käsitlevad sätted kahjustada direktiivi peamiste eesmärkide tegelikku saavutamist. 3.4. Osalused Osaluste järjepidevat käsitlemist igapäevase täiendava järelevalve käigus raskendab asjakohase teabe puudumine, et hinnata kontserniriske, mis ei ole eriti selged juhul, kui osalusi omatakse börsil noteeritud äriühingutes. Äriühinguõigusega võib vähemusaktsionäril olla keelatud saada ettevõtja kohta rohkem teavet, kui saavad selle teised aktsionärid. Näiteks juhul kui panga juhitud konglomeraadid ei saa teavet riskide kohta seoses osalusega kindlustusandjates ja edasikindlustusandjates, ei saa need konglomeraadid esitada oma järelevalveasutustele tõendeid juhtimise ja sisekontrolli integreerituse piisava taseme kohta kõnealuste üksustega, mis on vaja konsolideerimiseks ja selleks, et kasutada õigust arvata sellised osalused oma kapitalist maha, mida konsolideerimine eeldab. 4. Eesmärgid Käesoleva algatuse üldeesmärk on tagada, et ELis muutub finantskonglomeraatide direktiivi kohane suurte ja keerukate kontsernide täiendav järelevalve tõhusamaks ning samal ajal säilitatakse kõnealuste kontsernide konkurentsipositsioon. Üldeesmärgist tulenevalt on kolm üldist poliitikaeesmärki järgmised: – finantsstabiilsuse edendamine; – võlausaldajate ja kindlustusvõtjate huvide kaitsmise edendamine; – ELi finantskontsernide rahvusvahelise konkurentsivõime tagamine. Eespool kirjeldatud probleemide taustal on konkreetsete probleemide põhjuste käsitlemiseks määratletud kolm tegevuseesmärkide rühma. Selliste tegevuseesmärkide tõhus saavutamine peaks aitama kaasa pikaajaliste konkreetsete poliitikaeesmärkide saavutamisele, milleks on täiendava järelevalve tõhususe parandamine, finantskonglomeraatide riskijuhtimise tugevdamine, võimaluse kõrvaldamine, et tegevus kandub nõrgema järelevalvega riikidesse, nõuete täitmisega seotud koormuse vähendamine, võrdsete võimaluste, järelevalvealase koostöö ja lähendamise edendamine ning õiguslik selgus. 5. Poliitikavalikud ja nende mõju Kokku on välja töötatud 17 poliitikavalikut, mille mõju on hinnatud ja mida on võrreldud eesmärgiga käsitleda analüüsis määratletud erinevaid küsimusi. Käesolevas osas kirjeldatakse eelistatud poliitikameetmete oodatavat mõju igas valdkonnas. 5.1. Täiendav järelevalve valdusettevõtja tasandil ning järelevalvealane koostöö Selleks et ühtlustada järelevalvevolitused konglomeraadi kõrgeimal tasandil, välistada nii volituste kadumine kontserni struktuuri muutumisel kui ka järelevalve dubleerimine konglomeraadi tasandil ning lihtsustada kõige olulisemate järelevalveasutuste koostööd, kehtestatakse järgmised eesmärgipärased muudatused: – lõpetada nende kõrgeima tasandi valdusettevõtjate väljaarvamine, kes kuuluvad panga- ja kindlustuskontserni ning on klassifitseeritud segafinantsvaldusettevõtjana, et endiste finantsvaldusettevõtjate ja rahvusvaheliste valdusettevõtjate suhtes kohaldatavad sätted ja õigused ei kaoks juhul, kui kontserni ja selle valdusettevõtja klassifikatsioon muutub teises sektoris omandamise tulemusena; – kitsendatakse mõiste „asjaomane pädev asutus” määratlust, et see hõlmaks ainult lõplike emaettevõtjate järelevalveasutusi üksikus sektoris ja mis tahes muid pädevaid asutusi, keda lõplike emaettevõtjate järelevalveasutused käsitlevad asjaomastena. 5.2. Finantskonglomeraatide määratlemine Tegelemaks punktis 3.3 kirjeldatud probleemiga seoses varahaldusettevõtjate kaasamisega täiendavas järelevalves, tehakse ettepanek hõlmata varahaldusettevõtjaid alati, mida täiendatakse juhistega näitajate kohta, mida kasutatakse varahaldusettevõtjate hõlmamiseks. Selleks et vähendada parameetrite ebamäärasust ning tegeleda konglomeraatide riskipõhise määratlemise puudumisega, tehakse ettepanek tehnilisteks standarditeks väljaarvamisvõimaluse kohaldamise kohta suuremate kontsernide puhul vastavalt finantskonglomeraatide direktiivi artikli 3 lõikele 3, samuti lisatakse võimalus arvata täiendavast järelevalvest välja kontsernid juhul, kui väiksema sektori omatavad varad on allpool absoluutset künnist, milleks on 6 miljardit eurot. 5.3. Osalused Tehniliste standarditega seoses osalemise käsitlemisega erinevates olukordades leevendatakse osaluste igapäevase käsitlemise probleemi täiendava järelevalve raamistikus, mida raskendab asjaolu, et äriühinguõigusega võib vähemusosanikul olla keelatud juurdepääs sellisele teabele, mis ei ole kättesaadav teistele aktsionäridele. 5.4. Eelistatud poliitikavalikute mõju Kavandatud poliitikamuudatused tugevdavad eeldatavasti täiendava järelevalve raamistikku, millega kaasneksid tõhusamad riskijuhtimise stiimulid ja tavad ning mis omakorda peaks aitama ka tugevdada ELi finantskontsernide rahvusvahelist konkurentsipositsiooni. Kõnealused ettepanekud peaksid aitama kaasa finantsstabiilsusega seotud ohtude ja ühiskonnale kaasnevate kulude piiramisele. Üksikute sidusrühmade ja süsteemsete probleemide tasandil on ettepanekute oodatav mõju järgmine: – Täiendavast järelevalvest võib välja arvata teatavad väiksemad ELi finantskontsernid , kellel on lihtne struktuur ja mitte rohkem kui mõni tegevusluba mõlemas sektoris ning seega saaksid nad kasu nõuete täitmisega seotud kulude kokkuhoiust. See võimalus võib olla kättesaadav umbes kümnele väiksemale finantskontsernile, kelle varade kogusumma on ligikaudu 69 miljardit eurot. Nõuete täitmisega seotud kulud peaksid aga suurenema mitme suure, panga juhitud konglomeraadi jaoks, kellel on sadu tegevuslubasid ja tegutsevad mõlemas sektoris, sest mitmed sellised kontsernid, omades finantssektoris varadena kuni 9 triljonit eurot, võidakse kaasata täiendava järelevalve ulatusse. Nõuete täitmisega seotud kulud suureneksid ka nende finantskontsernide jaoks, kelle struktuuri kuulub varahaldusettevõtja ning kes määratletakse finantskonglomeraadina pärast konglomeraatide määratlemise protsessi kavandatud muudatusi. Äsja täiendava järelevalve ulatusse lisatud finantskontsernide puhul peaksid nõuete täitmisega seotud kulud olema tähtsusetud, võrreldes nende kontsernide üldise suurusega. Peale selle peaksid need kulud olema korvatud hüvedega, mis saadakse tõhusamast riskijuhtimisest tänu käesolevas õigusakti ettepanekus kavandatud stiimulitele. Lisaks on oodata positiivset mõju suuremast nähtavusest ja usaldusest turgudel, mis peaks tulenema konglomeraadina määratlemisest. Kõnealused hüved peaksid suurendama suurte ELi kontsernide rahvusvahelist konkurentsivõimet, arvestades täiendava järelevalve valdkonna muid algatusi, mida püütakse teha muudes olulistes rahvusvahelistes jurisdiktsioonides. – Konglomeraatide määratlemise protsessi eespool nimetatud muudatuste tulemusena muutub täiendava järelevalve ulatus asjakohasemaks ning seepärast peaks tõhustuma järelevalveasutuste tehtav finantskontsernide riskide järelevalve. Koos sujuvama järelevalvega konglomeraatide kõrgeimal tasandil ning paremate järelevalvevahenditega tuvastamaks levikuriskide, kontsentratsiooni ja keerukuse probleeme ning huvide konflikte äriühingutes, mis on seotud konglomeraadiga osaluste kaudu, peaks see aitama kaasa finantsstabiilsuse tagamisele. – Suurem selgus sätetes, millega reguleeritakse varahaldusettevõtjate hõlmatust määratlemisel ja seoses täiendava järelevalvega, peaks looma selles valdkonnas võrdsemad tingimused. – Mõjutatud finantskontsernide klientide jaoks peaks mõju olema tühine, võttes arvesse käesoleva ettepanekuga seotud lisakulude puhasmõju olulisuse üldist taset kõnealuste kontsernide puhul. Lisaks sellele ei pruugi kliendid olla teadlikud pankade, kindlustusandjate ja konglomeraatide erinevast reguleerimisest. Kliendid lihtsalt usuvad, et järelevalveraamistik on ulatuslik ja ettenägelik ning käesoleva läbivaatamise eesmärk on eelkõige selle raamistiku tugevdamine ja seega klientide usalduse õigustamine. 6. Järelevalve ja hindamine Eeldatavasti jõustuvad kavandatud muudatused 2011. aastal. Kavandatud muudatused on tihedalt seotud komisjoni hiljutise ettepanekuga raamdirektiivi kohta, millega muudetakse finantsteenuste direktiive, et võtta arvesse uute Euroopa järelevalveasutuste loomist. Tõenäoliselt järgneb kavandatud muudatustele finantskonglomeraatide direktiivi põhjalikum läbivaatamine, mis võib hõlmata sätteid kapitalipuhvrite kvaliteedi ning reguleerimata üksuste hõlmamise kohta. Seepärast võib olla mõistlik teostada ulatuslik hindamine täielikult läbivaadatud õigusraamistiku põhjal, mille tähtaeg tuleks kehtestada kooskõlas muude direktiivide hindamisega. [1] Direktiiv 2002/87/EÜ, milles käsitletakse finantskonglomeraati kuuluvate krediidiasutuste, kindlustusseltside ja investeerimisühingute täiendavat järelevalvet. [2] Direktiiv 2006/48/EÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta ning direktiiv 2006/49/EÜ investeerimisühingute ja krediidiasutuste kapitali adekvaatsuse kohta. [3] Direktiiv 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) (uuesti sõnastatud), kuid kuni Solventsus II rakendamiseni täiendab praegu kehtivaid kindlustusdirektiive finantskonglomeraatide direktiiv. [4] Finantskonglomeraatide nõuandekomitee. [5] Lamfalussy struktuuri 3. tasandi komitee finantskonglomeraatide valdkonnas. [6] http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf [7] Direktiiv 98/78/EÜ kindlustusandjate gruppi kuuluvate kindlustusseltside täiendava järelevalve kohta. [8] Joonistel 1 ja 2 kasutatakse näitena panganduskontserni näidet, kuid sama kehtib ka kindlustuskontsernide korral, mille puhul viide kapitalinõuete direktiivi kohaldamisele on asendatud kindlustuskontserni direktiiviga. HU (...PICT...)|EURÓPAI BIZOTTSÁG| Brüsszel, 16.8.2010 SEC(2010) 981 végleges BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM amely a következő dokumentumot kíséri: Javaslat: AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS IRÁNYELVE a 98/78/EK, a 2002/87/EK és a 2006/48/EK irányelvnek a pénzügyi konglomerátumhoz tartozó pénzügyi vállalkozások kiegészítő felügyelete tekintetében történő módosításáról COM(2010) 433 SEC(2010) 979 BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM amely a következő dokumentumot kíséri: Javaslat: AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS IRÁNYELVE a 98/78/EK, a 2002/87/EK és a 2006/48/EK irányelvnek a pénzügyi konglomerátumhoz tartozó pénzügyi vállalkozások kiegészítő felügyelete tekintetében történő módosításáról 1. Háttér Több banki és biztosítási engedélyt egyesítő nagy, összetett csoportok alapítása és fejlesztése a kilencvenes évek elején vált megszokottá. A közös fórum, a G10 felügyeleti testületének ajánlásait követően 2002-ben került elfogadásra a pénzügyi konglomerátumokról szóló irányelv A pénzügyi konglomerátumhoz tartozó hitelintézetek, biztosítóintézetek és befektetési vállalkozások kiegészítő felügyeletéről szóló 2002/87/EK irányelv (pénzügyikonglomerátum-irányelv). Ennek célja a pénzügyi konglomerátum részét képező szabályozott vállalkozások kiegészítő felügyelete volt, a kettős kötelezettségvállalás (a tőke többszörös felhasználása) potenciális kockázataira és a „csoportkockázatokra” összpontosítva: a terjedés, a vezetés összetettsége, a kockázatkoncentráció és az összeférhetetlenség kockázataira. [1] A pénzügyi konglomerátumhoz tartozó hitelintézetek, biztosítóintézetek és befektetési vállalkozások kiegészítő felügyeletéről szóló 2002/87/EK irányelv 2002 óta a piacok továbbfejlődtek egy olyan irányban, ahol a banki üzletág és a biztosítási üzletág között nem mindig könnyű különbséget tenni, és ahol a legnagyobb csoportok sok országban aktívak. Mind az 1988-as Bázeli Tőkeegyezmény 2004. évi felülvizsgálata, amelyet az EU-ban a tőkekövetelményekről szóló 2006. évi irányelv (tőkekövetelmény-irányelv) A hitelintézetek tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló 2006/48/EK irányelv és a befektetési vállalkozások és hitelintézetek tőkemegfeleléséről szóló 2006/49/EK irányelv hajtott végre, mind pedig a Szolvencia II-ben A biztosítási és viszontbiztosítási üzleti tevékenység megkezdéséről és gyakorlásáról szóló 2009/138/EK irányelv (Szolvencia II) (átdolgozott változat), de a Szolvencia II végrehajtásáig a pénzügyikonglomerátum-irányelv egészíti ki a jelenleg érvényes biztosítási irányelveket. a biztosítótársaságok részére bevezetett átfogó szabályrendszer fejlesztette a szabályozási kereteket, de a konglomerátumokat illetően csak abban az esetben, ha egy csoport jogi személyei azonos szektorban – bank vagy biztosítás – aktívak. A pénzügyikonglomerátum-irányelv szerinti kiegészítő, az engedélyek kombinációjából eredő további összetettséggel és kockázatokkal foglalkozó szabályozási keretrendszer értékelésére még nem került sor. [2][3] A hitelintézetek tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló 2006/48/EK irányelv és a befektetési vállalkozások és hitelintézetek tőkemegfeleléséről szóló 2006/49/EK irányelv A biztosítási és viszontbiztosítási üzleti tevékenység megkezdéséről és gyakorlásáról szóló 2009/138/EK irányelv (Szolvencia II) (átdolgozott változat), de a Szolvencia II végrehajtásáig a pénzügyikonglomerátum-irányelv egészíti ki a jelenleg érvényes biztosítási irányelveket. 2009 végén az irányelv 69 európai csoportra és 6 harmadik országbeli csoportra terjedt ki. Közülük mintegy 35 kisméretű, és főleg belföldön működik néhány engedéllyel. Jóllehet a felülvizsgálatnak az is célja, hogy egyszerűsítse a kis konglomerátumok felügyeletét, különösen a körülbelül 30 legnagyobb európai pénzügyi csoport felügyeletével foglalkozik. 2009 végén ezek vagyona összesen meghaladta a 25 billió EUR-t, jelentős részesedést képviselve az EU mintegy 42 billió EUR-s eszközállományú bankpiacából és az EU körülbelül 10 billió EUR-s eszközállományú biztosítási piacából. Egy nagy konglomerátumnak jellemzően több mint 400 engedélye van különböző jogrendszerekben és több ágazatban: bank, élet- és/vagy nem-életbiztosítás, vagyonkezelés. 2. Konzultáció az érdekeltekkel A Bizottság három alkalommal tárgyalta a jelenlegi jogszabályszöveg lehetséges javításait az európai pénzügyi konglomerátumokkal foglalkozó bizottságban (EFCC) Pénzügyi konglomerátumokkal foglalkozó tanácsadó bizottság. és háromszor a pénzügyikonglomerátum-irányelvvel foglalkozó munkacsoportjában. A pénzügyikonglomerátum-irányelv felülvizsgálata felhasznált két korábbi értékelést, amelyet az úgynevezett vegyes technikai csoport végzett 2005-ben, valamint a pénzügyi konglomerátumokkal foglalkozó vegyes bizottság (JCFC) Pénzügyi konglomerátumokkal foglalkozó 3. szintű bizottság a Lámfalussy-rendszerben elődje, a pénzügyi konglomerátumokkal foglalkozó ideiglenes munkabizottság végzett 2008-ban (a „ tőketanácsadás ”). 2008 áprilisában az EFCC jóváhagyta a pénzügyikonglomerátum-irányelv szükséges felülvizsgálatának megkezdését a JCFC-hez intézett tanácsadási felhívással .[4][5] Pénzügyi konglomerátumokkal foglalkozó tanácsadó bizottság. Pénzügyi konglomerátumokkal foglalkozó 3. szintű bizottság a Lámfalussy-rendszerben Az ágazatot 2008 májusa óta vonják be (az EFCC első hírlevele és párbeszéd útján), és azóta négy nyilvános alkalommal ki is fejtette nézeteit. A végleges JCFC-tanácsadás 2009. októberi beérkezését követően 2009. november 6-tól 2010. január 15-ig nyilvános konzultáció folyt a fennmaradó kérdésekről és a mérlegelés tárgyát képező lehetséges szakpolitikai alternatívákról. Mind a bankok, mind pedig a biztosítók által vezetett különböző méretű konglomerátumoktól a nyilvános konzultációra kapott válaszok http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf a bizottsági szolgálatok javaslatainak széles körű támogatását mutatták.[6] http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/docs/2009/ficod/feedback_document_en.pdf 3. Problémameghatározás 3.1. Felügyelet holdingtársasági szinten A holdingtársasági szintű felügyeletet a pénzügyikonglomerátum-irányelv, a tőkekövetelmény-irányelv és a biztosítási csoportokra vonatkozó irányelv A biztosítási csoportok biztosítóintézeteinek kiegészítő felügyeletéről szóló 98/78/EK irányelv (biztosításicsoport-irányelv) jelenlegi rendelkezéseinek kombinációja szabályozza. Ezek az irányelvek a „vegyes pénzügyi holdingtársaságokra”, „pénzügyi holdingtársaságokra”, illetve a „biztosítási holdingtársaságokra” vonatkoznak. A legfelső szinten alkalmazható felügyeleti eszközök megváltoznak, amikor a legfelső szint vegyes pénzügyi holdingtársasággá válik, és megszűnik pénzügyi holdingtársaság vagy biztosítási holdingtársaság lenni. Az alábbi 1. és 2. ábra Az 1. és a 2. ábra egy bankcsoport példáját használja fel szemléltetés céljára, de ugyanez igaz biztosítási csoportokra is, csak a tőkekövetelmény-irányelv helyett a biztosításicsoport-irányelvet kell alkalmazni. azt mutatja, hogy egy pénzügyi konglomerátum azonosítása a csoport szerkezetétől függően különbözőképpen befolyásolhatja az ágazati csoportfelügyelet alkalmazását. [7][8] A biztosítási csoportok biztosítóintézeteinek kiegészítő felügyeletéről szóló 98/78/EK irányelv Az 1. és a 2. ábra egy bankcsoport példáját használja fel szemléltetés céljára, de ugyanez igaz biztosítási csoportokra is, csak a tőkeköve