JJuuddiikkaattuurraa  NNeejjvvyyššššííhhoo  ssoouudduu
Spisová zna čka: 27 Cdo 4352/2017 
Typ 
rozhodnutí:USNESENÍ 
Kategorie 
rozhodnutí:B   EU 
Aplikovaná 
norma:čl. 5 bod 3 Na řízení (ES) č. 44/2001 
čl. 6 bod 1 Na řízení (ES) č. 44/2001 
čl. 5 bod 1 Na řízení (ES) č. 44/2001  
Heslo: P říslušnost soudu mezinárodní  
ECLI: ECLI:CZ:NS:2019:27.CDO.4352.2017.2 
Právní v ěta:Mezinárodní p říslušnost (pravomoc) soud ů podle 
článku 5 odst. 3 Luganské úmluvy II lze založit též 
vůči více žalovaným majícím bydlišt ě v r ůzných 
členských, resp. smluvních státech, je-li právním 
základem žaloby deliktní nebo kvazideliktní 
odpov ědnost žalovaných. 
Datum 
rozhodnutí:28.08.2019 
27 Cdo 4352/2017-393 
USNESENÍ 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z p ředsedy JUDr . Marka 
Doležala a soudc ů JUDr. Filipa Cile čka a JUDr. Petra Šuka v právní v ěci žalobkyn ě Správy 
pohledávek OKD, a. s. , se sídlem v Karviné, Stonavská 2179, PS Č 735 06, identifika ční 
číslo osoby 26863154, zastoupené Mgr. Petrem Kuhnem,  advokátem, se sídlem v Praze 1, 28. 
října 767/12, PS Č 110 00, proti žalovaným 1) NEW WORLD RESOURCES N. V. , se 
sídlem v Londýn ě, C/O Duff & Phelps Ltd The Shard, 32 London Bridge  Street, SE1 9SG, 
Spojené království Velké Británie a Severního Irska , registra ční číslo 34239108, a 2) Z. B. , 
narozenému XY, bytem XY, zastoupenému Janem Kalvodo u, advokátem, se sídlem v Praze 
6, Bělohorská 238/85, PS Č 169 00, o zaplacení 24.546.499.252 K č s p říslušenstvím, vedené 
u Krajského soudu v Ostrav ě pod sp. zn. 15 Cm 225/2016, o dovolání žalovaného Z. B. proti 
usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 25. 4. 20 17, č. j. 8 Cmo 77/2017-178, takto:
Dovolání se zamítá .
Od ůvodn ění:
Žalobou podanou u Krajského soudu v Ostrav ě dne 8. 11. 2016 se žalobkyn ě na 
žalovaných domáhá, aby jí spole čně a nerozdíln ě zaplatili 24.546.499.252 K č s 
příslušenstvím. V žalob ě tvrdí, že žalovaná NEW WORLD RESOURCES N. V. (dále  též jen 
„NWR “) jako jediná akcioná řka žalobkyn ě (v dob ě od 7. 9. 2006 do 7. 10. 2014) a dále jako 
jediná akcioná řka spole čnosti NWR Holdings B . V., která je od 7. 10. 2014 jedinou  
akcioná řkou žalobkyn ě, v sou činnosti se žalovaným Z. B. (dále též jen „Z. B.“), který byl ve 
vztahu k žalobkyni ovládající osobou a v období od 11. 9. 2006 do 5. 6. 2008 též členem 
jejího p ředstavenstva , rozhodovala v dob ě od roku 2006 do roku 2012 o rozd ělování zisku a 
ostatních kapitálových fond ů žalobkyn ě za ú četní období od roku 2006 do roku 2011. Tato 
rozhodnutí byla u čin ěna v rozporu s právními p ředpisy a dobrými mravy, a proto jsou 
nicotná. Na základ ě t ěchto rozhodnutí obdržela žalovaná NWR od žalobkyn ě postupn ě částku  
24.546.499.252 K č. Kone čným p říjemcem této částky se stal žalovaný Z. B. Oba žalovaní se 
tak na úkor žalobkyn ě bezd ůvodn ě obohatili. Nárok na zaplacení žalované částky žalobkyni  
sv ědčí rovn ěž z titulu odpov ědnosti za škodu zp ůsobenou žalovanými jakožto ovládajícími 
osobami, dále z titulu odpov ědnosti žalovaného Z. B. jako člena p ředstavenstva žalobkyn ě za  
porušení povinnosti pé če řádného hospodá ře, za porušení povinností p ři vedení ú četnictví a 
za porušení povinnosti loajality. Žalovaný Z. B. co by člen p ředstavenstva žalobkyn ě rovn ěž 
ze zákona ru čí za spln ění povinnosti žalované NWR jako ovládající osoby na hradit žalobkyni 
škodu ve smyslu § 66a odst. 15 zákona č. 513/1991 Sb., obchodního zákoníku, ve zn ění 
účinném do 31. 12. 2013 (dále též jen „obch. zák.“). 
Žalovaný Z. B. vznesl (sou časn ě s prvním úkonem v řízení – vyjád řením k žalob ě) 
námitku nedostatku mezinárodní p říslušnosti soud ů České republiky s tím , že jeho bydlišt ě je 
ve Švýcarské konfederaci. Navrhl proto zastavení řízení podle §  104 odst. 1 zákona č. 
99/1963 Sb., ob čanského soudního řádu (dále též jen „o. s. ř.“). 
Krajský soud v Ostrav ě usnesením ze dne 1. 2. 2017, č. j. 15 Cm 225/2016-113, 
námitku nedostatku pravomoci a p říslušnosti soudu České republiky k projednání a 
rozhodnutí v ěci vznesenou žalovaným Z. B. zamítl.  
Soud prvního stupn ě vyšel ze zjišt ění, podle n ěhož bydlišt ě žalovaného Z. B. je ve  
Švýcarské konfederaci, a uzav řel, že pro ur čení pravomoci (mezinárodní p říslušnosti) soud ů 
jsou rozhodná kritéria uvedená v Úmluv ě o p říslušnosti a uznávání a výkonu soudních  
rozhodnutí v ob čanských a obchodních v ěcech ze dne 30. 10. 2007, publikované v Ú ředním 
věstníku Evropské Unie L 339 dne 21. 12. 2007 (dále t éž jen „Luganská úmluva II“). 
Při formulaci svých záv ěrů soud vycházel z d ůvodové zprávy profesora Fausta Pocara 
k Luganské úmluv ě II publikované v Ú ředním v ěstníku Evropské Unie C 319 dne 23. 12. 
2009 (dále též jen „d ůvodová zpráva“), z judikatury Soudního dvora Evrops ké unie (dále též 
jen  „Soudní dv ůr“) a z právní teorie. 
Soud dosp ěl k záv ěru, podle n ěhož je dána pravomoc (mezinárodní p říslušnost) 
českých soud ů v ěc projednat a rozhodnout podle čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II. 
Odkazuje na rozsudek Soudního dvora ze dne 16. 5. 2 013, ve v ěci C-228/11, Melzer , 
soud uvedl, že místo, „kde došlo nebo m ůže dojít ke škodné události, se vztahuje k místu, k de 
došlo ke škod ě, a zárove ň k místu, kde došlo k p říčinné události, v níž má tato škoda p ůvod, 
takže žalovaný m ůže být podle volby žalobce žalován u soudu jednoho nebo druhého místa“. 
Soud m ěl za to, že „škoda, která podle žalobních tvrzení s po čívá ve výplat ě 
finan čních prost ředk ů z ú čtu žalobkyn ě, vznikla žalobkyni, která je českou právnickou 
osobou se sídlem v Ostrav ě. Ke škodné události ve smyslu čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy 
došlo tedy v Ostrav ě v České republice“. 
Soud vycházel rovn ěž z rozsudku Soudního dvora ze dne 18. 7. 2013, ve v ěci 
C-147/12, ÖFAB , která se projednávané v ěci obsahov ě blíží a v níž Soudní dv ůr dovodil, že 
žaluje-li v ěřitel akciové spole čnosti na ur čení, že člen p ředstavenstva a akcioná ř spole čnosti 
ru čí za její závazky, je místem , kde došlo ke škodné události, místo, s nímž jsou spjaty 
činnosti vykonávané touto spole čností a finan ční situace související s t ěmito činnostmi. 
Tímto místem je v projednávané v ěci sídlo žalobkyn ě.          
Soud nesdílel názor žalovaného Z. B., podle n ěhož pravidlo obsažené v čl. 6 odst. 1 
Luganské úmluvy II p ředstavuje speciální úpravu soudní p říslušnosti v p řípadech spojených 
žalob proti více žalovaným s bydlišt ěm v r ůzných zemích úmluvy a vylu čuje aplikaci 
ostatních pravidel obsažených v čl. 6 a 7. Soud uvedl, že z povahy p říslušnosti na výb ěr dané 
vyplývá, že je na rozhodnutí žalobce, zda ji využij e či nikoliv. Možná aplikace více 
ustanovení Luganské úmluvy II zakládajících p říslušnost r ůzných soud ů k projednání v ěci (čl. 
2 odst. 1, čl. 5 odst. 3 a čl. 6 odst. 1) nezakládá konflikt mezi t ěmito jurisdikcemi, který by 
některou vylu čoval, ale naopak dává žalobci na výb ěr mezi jurisdikcemi.
Vrchní soud v Olomouci k odvolání žalovaného Z. B. v záhlaví ozna čeným usnesením 
rozhodnutí soudu prvního stupn ě potvrdil.
Odvolací soud p ři posouzení d ůvodnosti námitky žalovaného Z. B. spo čívající v 
tvrzeném nedostatku pravomoci (mezinárodní p říslušnosti) českých soud ů vycházel (shodn ě 
se soudem prvního stupn ě) z d ůvodové zprávy, která v bod ě 39 uvádí, že zvláštní pravidla 
příslušnosti upravená v čl. 5 až 7 Luganské úmluvy II „uznávají spojení mezi  sporem 
samotným a soudem, na který se lze pro řešení tohoto sporu obrátit. Tyto p říslušnosti odrážejí 
zásadu efektivity soudního řízení a budou od ůvodn ěny, pouze existuje-li z procesního 
hlediska dostate čné spojení mezi sporem a soudem, kterému má být spo r p ředložen, a to z 
pohledu shromaž ďování d ůkaz ů či vedení řízení nebo za ú čelem zajišt ění lepší ochrany 
zájm ů strany, proti níž řízení sm ěřuje“.
V p řípad ě čl. 5 odst. 3 a čl. 6 odst. 1 Luganské úmluvy II jde podle odvolacíh o soudu 
o dv ě zcela na sob ě nezávislá ur čení, přičemž d ůvodem pro ur čení zvláštní p říslušnosti podle 
čl. 5 odst. 3 je právní d ůvod nároku , který je p ředm ětem řízení, a d ůvodem pro ur čení 
příslušnosti podle čl. 6 odst. 1 je , aby dv ě v ěci sm ěřující „nezávisle“ proti dv ěma žalovaným, 
jejichž p ředm ětem jsou související nároky , nedosp ěly ke dv ěma protich ůdným rozhodnutím. 
Čl. 6 odst. 1 Luganské úmluvy II proto nevylu čuje možnost použití čl. 5 odst. 3. Tento záv ěr 
odvolací soud dovozuje rovn ěž z toho, že pouze oddíl 5 (správn ě z řejm ě 6) upravuje (podle 
svého názvu) p říslušnost výlu čnou a dále též z náv ětí čl. 6 odst. 1 Luganské úmluvy II 
obsahující sou řadící spojku „též“.
V projednávané v ěci již „podle textu a petitu“ žaloby m ělo ke vzniku škody a 
bezd ůvodného obohacení dojít spole čným jednáním obou žalovaných. Nejde proto podle  
odvolacího soudu o p řípad podle čl. 6 odst. 1 Luganské úmluvy II, který p ředpokládá 
existenci více žalob. 
Při výkladu pojmu „místa, kde došlo nebo m ůže dojít ke škodné události“ podle čl. 5 
odst. 3 Luganské úmluvy II odvolací soud odkázal na  bod 57 důvodové zprávy, podle níž 
„zn ění čl. 5 odst. 3 musí být chápáno tak, že jeho ú čelem je zahrnout jak místo, kde škoda 
nastala, tak místo, kde nastala událost, jež k dané škod ě vedla , a že žalovaného lze žalovat u 
soud ů jednoho z t ěchto dvou míst dle volby žalobce“. Podle judikatorn í praxe, na níž 
odkazuje bod 58 d ůvodové zprávy, „místo škody je místem, kde událost,  která vedla ke škod ě 
a zp ůsobila deliktní a kvazideliktní odpov ědnost, přímo zp ůsobila své škodné d ůsledky v ůč i 
osob ě, která byla p římou ob ětí této události, a nezahrnuje místo, kde podle tvr zení ob ěti tato 
utrp ěla finan ční škodu v návaznosti na p ůvodní škodu vzniklou a jí utrp ěnou v jiném 
smluvním stát ě; takže to nelze formulovat tak rozsáhle, aby to za hrnovalo jakékoli místo, kde 
by mohly být pocít ěny nep říznivé následky události, která již zp ůsobila škodu, jež ve  
skute čnosti vznikla jinde“.
Odvolací soud dovodil pravomoc (mezinárodní p říslušnost) „Krajského soudu v 
Ostrav ě“ podle čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II, nebo ť „rozhodnutí, z nichž m ělo dojít ke 
škod ě a k bezd ůvodnému obohacení, byla realizována v míst ě sídla žalobkyn ě, toto místo 
není jen ‚místem, kde by mohly být pocít ěny nep říznivé následky události, která již zp ůsobila 
škodu, jež ve skute čnosti vznikla jinde ‘, pop řípad ě ‚pouhým‘ místem, kde má žalobkyn ě ú čet, 
z n ěhož byly finan ční prost ředky vy čerpány, ale je místem, kde tato škoda vznikla“.
K námitce žalovaného Z. B., podle níž p říslušnost soudu musí být dána ze všech 
důvod ů uplatn ěných v žalob ě a všechny uvedené nároky musí spadat pod kritérium  uvedené v 
čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II, odvolací soud uved l, že „důvodnost všech uplatn ěných 
důvod ů bude posuzovat soud prvního stupn ě ve výroku ve v ěci samé, pro ú čely posouzení 
mezinárodní p říslušnosti je však podstatné, že takové d ůvody jsou tvrzeny a že ke vzniku 
škody, pop řípad ě bezd ůvodného obohacení, z tvrzených d ůvod ů dojít mohlo“. 
Odvolací soud dále dodal, že žalobkyn ě se domáhá zaplacení částky, která je 
předm ětem řízení, z n ěkolika právních d ůvod ů, a zásadní je, že „ jde o stejné pln ění a  
posta čuje proto, že mezinárodní p říslušnost je ur čena alespo ň podle jednoho z nich“. 
Proti usnesení odvolacího soudu podal žalovaný Z. B . dovolání, jehož p řípustnost  
opírá o § 237 o. s. ř., maje za to, že rozhodnutí odvolacího soudu závis í na vy řešení otázek 
procesního práva, p ři jejichž řešení se odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodo vací praxe 
Nejvyššího soudu , a rovn ěž otázek procesního práva, které v rozhodování Nejv yššího soudu 
dosud nebyly vy řešeny. Dovolatel namítá, že:
1) odvolací soud nesprávn ě vyložil p říslušná procesní ustanovení českého a unijního 
práva tak, že ve v ěci solidárn ě žalovaných je možné o mezinárodní p říslušnosti soud ů České 
republiky rozhodnout v situaci, kdy jednomu ze žalo vaných [v daném p řípad ě žalované 
NWR ] nebyla doru čena žaloba ze dne 8. 11. 2016 ani jakékoli jiné pro cesní podání či 
rozhodnutí v p ředm ětné v ěci, 
2) odvolací soud nesprávn ě vyložil ustanovení Luganské úmluvy II a potvrdil z áv ěr 
soudu prvního stupn ě o existenci mezinárodní p říslušnosti soud ů České republiky v 
projednávané v ěci, ačkoli tato dána není,
3) odvolací soud nep ředložil Soudnímu dvoru k rozhodnutí p ředb ěžné otázky týkající 
se výkladu Luganské úmluvy II ve smyslu čl. 267 Smlouvy o fungování Evropské unie, a č tak 
byl povinen u činit, a navíc své rozhodnutí o nep ředložení p ředb ěžných otázek řádn ě 
neod ůvodnil,
4) odvolací soud nesprávn ě vyložil p říslušná procesní ustanovení českého a unijního 
práva, když zejména nesprávn ě vyložil pou čovací povinnost soudu dle § 118a odst. 2 o. s. ř. a 
princip „rovnosti zbraní“. 
Odvolací soud podle dovolatele v rozporu s rozhodov ací praxí Nejvyššího soudu 
(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 28. 1. 2016, sp. zn. 29 Cdo 452/2014, uve řejn ěné pod 
číslem 17/2017 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovis ek, a ze dne 16. 12. 2015, sp. zn. 30 
Cdo 1362/2015) rozhodl o mezinárodní p říslušnosti soud ů České republiky, aniž žalované 
NWR doru čil žalobu , čímž zatížil řízení vadou, která m ěla za následek nesprávné rozhodnutí 
ve v ěci. Soud m ěl podle dovolatele nejprve doru čit žalobu ob ěma žalovaným a vy čkat, zda 
nezaloží mezinárodní p říslušnost soudu České republiky podle čl. 24 Luganské úmluvy II.     
Dovolatel má za to, že odvolací soud u činil nesprávný záv ěr ohledn ě vztahu mezi čl. 6 
odst. 1 a čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II. Uvádí, že vedle ob ecného pravidla p říslušnosti 
soud ů státu, v n ěmž má žalovaný sídlo/bydlišt ě, stanoví Luganská úmluva II taxativn ě 
několik zvláštních pravidel p říslušnosti v čl. 5, čl. 6 a čl. 7, jež jsou t řeba vykládat  
restriktivn ě. Dovolatel má za to, že sm ěřuje-li žaloba proti více žalovaným, je možnost volby  
žalobce omezena na soud, ve kterém má sídlo/bydlišt ě jeden ze žalovaných. Pro tento p řípad 
je vylou čena aplikace jiného zvláštního pravidla pro ur čení mezinárodní p říslušnosti soudu , 
včetn ě pravidla zakotveného v čl. 5 odst. 3. Uvedené vyplývá i z rozhodnutí Soudní ho dvora 
ze dne 11. 10. 2007, ve v ěci C-98/06, Freeport plc , bod 46.
Dovolatel namítá, že odvolací soud nesprávn ě aplikoval čl. 5 odst. 3 Luganské 
úmluvy II, když mezinárodní p říslušnost soud ů posuzoval výlu čně na základ ě skutkových 
tvrzení obsažených v žalob ě bez p řihlédnutí k tvrzením dovolatele, aniž by provedl ja kékoli 
dokazování, zda se u každého z údajných nárok ů jedná o v ěc týkající se deliktní či 
kvazideliktní odpov ědnosti a zda se místo, kde došlo či m ůže dojít ke škodné události, 
nachází v obvodu soudu prvního stupn ě. 
Dovolatel poukazuje rovn ěž na to, že p říčinou vzniku údajných nárok ů jsou dle 
tvrzení žalobkyn ě rozhodnutí žalované NWR, coby jediné akcioná řky, která byla u čin ěna 
mimo Českou republiku, v Amsterdamu, kde m ěla žalovaná NWR sídlo, tedy mimo 
působnost a pravomoc soud ů České republiky. 
Uvádí také, že podle tvrzení žalobkyn ě jí byla zp ůsobena škoda spo čívající ve výplat ě 
finan čních prost ředk ů z ú čtu žalobkyn ě. Podle rozhodovací praxe Soudního dvora (rozsudek 
ze dne 16. 6. 2016, ve v ěci C-12/15, Universal Music , bod 38) nelze finan ční újmu nastalou 
na bankovním ú čtu žalobkyn ě samu o sob ě považovat za vazbu relevantní pro ur čení 
mezinárodní p říslušnosti soudu podle čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II.      
Dovolatel v dovolání požádal Nejvyšší soud o polože ní p ředb ěžných otázek 
Soudnímu dvoru ohledn ě výkladu a aplikace čl. 5 odst. 3 a čl. 6 odst. 1 Luganské úmluvy II, a 
sice:  
1) „Je v p řípad ě spole čně žalovaných dána výlu čná p říslušnost soud ů ur čených v 
souladu s čl. 6 odst. 1 Luganské úmluvy II, nebo mají tuto p říslušnost i soudy podle článku 5 
odst. 3 této úmluvy?“
2) „V p řípad ě, že by p ři posuzování p říslušnosti soudu rozhodovat spor v ůč i spole čně 
žalovaným bylo možné postupovat i podle čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II, je p říslušným pro  
projednání a rozhodnutí v ěci ohledn ě spole čného nároku v ůč i více žalovaným jenom soud, 
který by byl p říslušný k projednání a rozhodnutí podle tohoto článku ve vztahu ke všem 
žalovaným, nebo m ůže projednat a rozhodnout celý spor zahájený spole čně v ůč i všem 
žalovaným, ačkoliv ve vztahu k n ěkterým žalovaným by u nich nebyly spln ěny podmínky 
vyžadované čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II?“
3) „Pokud by bylo možné, aby si žalobce u spole čně žalovaných zvolil mezi soudem 
příslušným podle čl. 6 odst. 1 Luganské úmluvy II a soudem p říslušným podle čl. 5 odst. 3 
této úmluvy, a žalobce si zvolí soud p říslušný podle čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II, který 
dosp ěje k záv ěru …, že lepší ochranu práv a zájm ů n ěkterého ze spole čně žalovaných zajistí 
soud p říslušný podle čl. 6 odst. 1 Luganské úmluvy II nacházející se v ji ném členském stát ě, 
má tento žalobcem zvolený soud povinnost prohlásit svou nep říslušnost k projednání 
žaloby?“
4) „Jsou-li žalovány nároky z n ěkolika škodných událostí se stejným či obdobným 
skutkovým základem u soudu místa, kde došlo nebo mo hlo dojít ke škodné události, 
posta čuje pro aplikaci čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II, aby pouze jedna šk odní událost 
nastala v míst ě soudu, kde jsou škodní události žalovány, nebo je nezbytné, aby v míst ě soudu 
nastaly všechny či v ětšina škodných událostí?“
Dovolatel navrhuje, aby Nejvyšší soud usnesení odvo lacího soudu zm ěnil tak, že 
prohlásí, že soudy České republiky nemají mezinárodní p říslušnost v ěc projednat a 
rozhodnout, a že řízení podle § 104 odst. 1 o. s. ř. zastaví. 
Žalobkyn ě považuje dovolání za ned ůvodné a navrhuje, aby Nejvyšší soud usnesení 
odvolacího soudu jako správné potvrdil.
Námitka , podle které soudy nemohly o mezinárodní p říslušnosti rozhodnout, nebo ť 
žalované NWR dosud nebyla doru čena žaloba, ne činí dovolání p řípustným už jen z toho 
důvodu, že žaloba žalované NWR doru čena byla, a to v četn ě p řekladu do anglického jazyka, 
jak vyplývá z potvrzení na č. l. 152 spisu. Nehled ě k řečenému nemá doru čení žaloby  
žalované NWR žádný význam pro posouzení mezinárodní  p říslušnosti českých soud ů (a 
místní p říslušnosti Krajského soudu v Ostrav ě) k projednání žaloby ve vztahu mezi žalobkyní 
a dovolatelem. 
Dovolání je však p řípustné podle § 237 o. s. ř. k řešení v n ěm otev řených otázek 
výkladu čl. 5 odst. 3 a čl. 6 odst. 1 Luganské úmluvy II, nebo ť tyto otázky nebyly v 
rozhodování dovolacího soudu v popsaných souvislost ech dosud vy řešeny.
Dovolání není d ůvodné.
Podle čl. 5 Luganské úmluvy II platí, že osoba, která má b ydlišt ě na území n ěkterého 
státu vázaného touto úmluvou, m ůže být v jiném stát ě vázaném touto úmluvou žalována: 
pokud p ředm ět sporu tvo ří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kd e 
závazek, o n ějž se jedná, byl nebo m ěl být spln ěn [odstavec 1 písm. a)],
pro ú čely tohoto ustanovení, a pokud nebylo dohodnuto jin ak, je místem pln ění  
zmín ěného závazku v p řípad ě prodeje zboží místo území státu vázaného touto úml uvou, kam 
podle smlouvy zboží bylo nebo m ělo být dodáno, v p řípad ě poskytování služeb místo na 
území státu vázaného touto úmluvou, kde služby podl e smlouvy byly nebo m ěly být 
poskytnuty [odstavec 1 písm. b)],
nepoužije-li se písmeno b), použije se písmeno a) [ odstavec 1 písm. c)], 
ve v ěcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpo v ědnosti u soudu místa, kde 
došlo nebo m ůže dojít ke škodné události (odstavec 3). 
Podle čl. 6 odst. 1 Luganské úmluvy II platí, že osoba, kt erá má bydlišt ě na území 
některého státu vázaného touto úmluvou, m ůže být též žalována, je -li žalováno více osob 
spole čně, u soudu místa, kde má bydlišt ě n ěkterý ze žalovaných, za p ředpokladu, že právní 
nároky jsou spojeny tak úzce, že je ú čelné je vyšet řit a rozhodnout o nich spole čně, aby se 
zabránilo vydání vzájemn ě si odporujících rozhodnutí v odd ělených řízeních.
Pravidla mezinárodní p říslušnosti soud ů obsažená v Luganské úmluv ě II je nutné (s 
ohledem na výslovné zn ění její Preambule) vykládat shodn ě s týmiž pravidly obsaženými v 
Bruselské úmluv ě o p říslušnosti a výkonu rozhodnutí v ob čanských a obchodních v ěcech ze 
dne 27. 9. 1968 (dále též jen „Bruselská úmluva“), v na řízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 
22. 12. 2000, o p říslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v ob čanských a 
obchodních v ěcech (dále též jen „na řízení Brusel I“), pop ř. v na řízení Evropského parlamentu 
a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012, o p říslušnosti a uznávání a výkonu soudních 
rozhodnutí v ob čanských a obchodních v ěcech (dále též jen „na řízení Brusel Ia“). Pro výklad 
těchto pravidel je tudíž pln ě použitelná judikatura Soudního dvora p řijatá p ři výkladu 
Bruselské úmluvy, na řízení Brusel I a na řízení Brusel Ia.     
Výkladem čl. 5 odst. 3 a čl. 6 odst. 1 Bruselské úmluvy a na řízení Brusel I se Soudní 
dv ůr zabýval v řad ě rozhodnutí. Odpov ěď  na otázku, zda je v projednávané v ěci dána 
pravomoc (mezinárodní p říslušnost) soud ů České republiky, je proto zjevná z ustálené  
judikatury Soudního dvora , jde tedy o  acte éclairé.  Z tohoto d ůvodu Nejvyšší soud, a č je v 
dané v ěci ve smyslu čl. 267 Smlouvy o fungování Evropské unie soudem, jehož rozhodnutí  
nelze napadnout opravnými prost ředky podle vnitrostátního práva, v ěc nep ředložil Soudnímu 
dvoru k zodpov ězení dovolatelem formulovaných p ředb ěžných otázek [srov. záv ěry rozsudku 
Soudního dvora ze dne 6. 10. 1982, ve v ěci 283/81, Srl CILFIT a Lanificio di Gavardo SpA 
proti Ministero della sanità  („CILFIT “)].     
Jde-li o otázku vztahu mezi čl. 5 odst. 3 a čl. 6 odst. 1 Luganské úmluvy II, podává se 
odpov ěď  zcela jednozna čně jak z jejich zn ění (v obou p řípadech jde o p říslušnost na výb ěr 
danou), tak i z ustálené judikatury Soudního dvora,  podle níž je možné založit p říslušnost 
podle čl. 5 odst. 3 Bruselské úmluvy a na řízení Brusel I též v ůč i více žalovaným majícím 
bydlišt ě v r ůzných členských, resp. smluvních státech, je -li právním základem žaloby deliktní 
nebo kvazideliktní odpov ědnost žalovaných. Hrani čním ur čovatelem je místo, kde došlo nebo 
může dojít ke škodné události (srov. nap ř. rozsudky Soudního dvora ze dne 10. 6. 2004, ve 
věci C-168/02, Kronhofer , bod 21, ze dne 21. 4. 2016, ve v ěci C-572/14, Austro -Mechana , 
bod 52, a ze dne 16. 6. 2016, ve v ěci C-12/15, Universal Music International Holding , body 
39 a 40).   
Záv ěr odvolacího soudu, podle n ěhož čl. 5 odst. 3 a čl. 6 odst. 1 Luganské úmluvy II 
představují dv ě samostatná a na sob ě nezávislá pravidla pro ur čení pravomoci (mezinárodní 
příslušnosti) soud ů stát ů vázaných úmluvou, je tudíž správný .  
Jde-li o výklad pojmu „deliktní či kvazideliktní odpov ědnost“, užitého v čl. 5 odst. 3 
Luganské úmluvy II, pak záv ěr odvolacího soudu, podle n ěhož nárok na vydání 
bezd ůvodného obohacení získaného pln ěním v rozporu s dobrými mravy, pop ř. na základ ě 
nicotného usnesení valné hromady (tedy jinak než z neplatné smlouvy či ze smlouvy, která 
zanikla), spadá pod tento pojem, odpovídá jeho výkl adu p řijatému Soudním dvorem (v 
aktuální judikatu ře Soudního dvora srov. nap ř. rozsudky ze dne 18. 7. 2013, ve v ěci 
C-147/12, ÖFAB , bod 32, ze dne 13. 3. 2014, ve v ěci C-548/12, Marc Brogsitter , bod 20, ze 
dne 21. 4. 2016, ve v ěci C-572/14, Austro -Mechana , body 32, 39 až 51, a ze dne 16. 6. 2016, 
ve v ěci C-12/15, Universal Music International Holding , bod 24). Z ozna čené judikatury se 
podává, že v ěci týkající se deliktní či kvazideliktní odpov ědnosti ve smyslu čl. 5 odst. 3 
Luganské úmluvy II zahrnují veškeré nároky, které s m ěřují k uplatn ění odpov ědnosti ( largo 
sensu ) žalovaného a které nesouvisí se smlouvou nebo se smluvními nároky ve smyslu čl. 5 
odst. 1 Luganské úmluvy II.
Totéž platí pro nárok z titulu náhrady škody zp ůsobené porušením povinností 
ovládající osoby (viz obdobn ě rozsudek Soudního dvora ze dne 17. 10. 2013, ve v ěci 
C-519/12, Hochtief Solution AG ) a pro nárok z titulu zákonného ru čení člena statutárního 
orgánu ovládající osoby dle § 66a odst. 15 obch. zá k. (viz obdobn ě rozsudek Soudního dvora 
ze dne 18. 7. 2013, ve v ěci C-147/12, ÖFAB , body 37 až 42). 
Jde-li o definici místa, kde došlo ke škodné událos ti, odpovídá záv ěr odvolacího 
soudu taktéž ustálené judikatu ře Soudního dvora. Z té se podává, že se vztahuje k místu, kde 
došlo ke škod ě, a zárove ň k místu p říčinné události, v níž má tato škoda p ůvod, takže 
žalovaný m ůže být podle volby žalobce žalován u soudu jednoho či druhého místa (srov. v 
aktuální judikatu ře Soudního dvora nap říklad rozsudek ze dne 16. 6. 2016, ve v ěci C-12/15, 
Universal Music International Holding , bod 28).  
Jakkoliv z pohledu ur čení místa, kde došlo ke škod ě, není v p řípad ě finan ční ztráty, 
která se projeví p římo na bankovním ú čtu žalobce, zásadn ě relevantní místo, kde je tento ú čet 
veden, je -li újma d ůsledkem protiprávního jednání, k n ěmuž došlo v jiném členském stát ě 
(srov. nap ř. rozsudek Soudního dvora ze dne 16. 6. 2016, ve v ěci C-12/15, Universal Music 
International Holding , bod 40), v projednávané v ěci se o takovou situaci nejedná. Za 
relevantní pro ur čení místa, kde došlo ke škod ě ve smyslu čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II, 
lze zásadn ě považovat místo, s nímž jsou spjaty činnosti vykonávané žalující spole čností, 
jakož i finan ční situace související s t ěmito činnostmi  (srov. obdobn ě rozsudek Soudního 
dvora ze dne 18. 7. 2013, ve v ěci C-147/12, ÖFAB , bod 55). 
Dovolateli lze p řisv ědčit, že záv ěr odvolacího soudu, podle n ěhož pro založení 
mezinárodní p říslušnosti českých soud ů posta čuje, jsou -li p říslušné k projednání žaloby pro 
jeden z více uplatn ěných d ůvod ů, na nichž je založen žalobou uplatn ěný nárok, odporuje 
judikatu ře Soudního dvora . Z té se podává, že soud p říslušný projednat a rozhodnout v ěc 
týkající se deliktu či kvazideliktu (tedy p říslušný podle čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II) ji  
nem ůže posoudit z jiného právního d ůvodu, nap ř. jako nárok ze smlouvy , není-li sou časn ě 
soudem p říslušným i podle čl. 5 odst. 1 Luganské úmluvy II (srov. zejména rozs udek 
Soudního dvora ze dne 27. 9. 1988, ve v ěci 189/87, Kalfelis , bod 20). 
Nicmén ě, v projednávané v ěci jediný nárok, na n ěmž je založena žaloba a který spadá 
nikoliv pod čl. 5 odst. 3, ale pod čl. 5 odst. 1 Luganské úmluvy II, p ředstavuje porušení 
povinností člena p ředstavenstva žalující spole čnosti (rozsudek Soudního dvora ze dne 10. 9. 
2015, ve v ěci C-47/14, Holterman Ferho Exploitatie a další , body 53 a 54). P říslušným k 
projednání žaloby je v tomto p řípad ě soud, v jehož obvodu m ěla být spln ěna ona smluvní 
povinnost, v d ůsledku jejíhož porušení vznikla žalobci škoda (nap ř. rozsudky Soudního dvora 
ze dne 6. 10. 1976, ve v ěci 14/76, De Bloos , SPRL v. Société en commandite par actions 
Bouyer , či ze dne 13. 3. 2014, ve v ěci C-548/12, Marc Brogsitter , body 22 až 26). Jde-li o 
pln ění povinností člena p ředstavenstva žalující spole čnosti, nepodává se z obsahu spisu, že by 
dovolatel m ěl plnit povinnosti vyplývající z funkce člena p ředstavenstva jinde než p řevážn ě v 
České republice, resp. v sídle žalující spole čnosti. I pro projednání žaloby z titulu porušení 
povinností funkce člena p ředstavenstva je tudíž (podle čl. 5 odst. 1 Luganské úmluvy II) 
příslušný Krajský soud v Ostrav ě. 
Jelikož se dovolateli prost řednictvím uplatn ěného dovolacího d ůvodu a jeho 
obsahového vymezení správnost rozhodnutí odvolacího  soudu zpochybnit nepoda řilo a 
jelikož Nejvyšší soud neshledal ani jiné vady , k jejichž existenci p řihlíží u p řípustných 
dovolání z ú řední povinnosti (§ 242 odst. 3 v ěta druhá o. s. ř.), dovolání podle § 243d písm. 
a) o. s. ř. zamítl.
Rozhodné zn ění ob čanského soudního řádu pro dovolací řízení (do 29. 9. 2017) se 
podává z části první, článku II bodu 2 zákona č. 296/2017 Sb., kterým se m ění zákon č. 
99/1963 Sb., ob čanský soudní řád, ve zn ění pozd ějších p ředpis ů, zákon č. 292/2013 Sb., o 
zvláštních řízeních soudních, ve zn ění pozd ějších p ředpis ů, a n ěkteré další zákony.
Pou čení: Proti tomuto rozhodnutí není p řípustný opravný prost ředek.
V Brn ě dne 28. 8. 2019 
JUDr. Marek Doležal 
předseda senátu