Okresní soud v Chebu (dále jen „soud prvního stupně“) usnesením ze
dne 10. 11. 2010, č.j. 17 P 1/2006-107, výrokem I. „prohlásil svoji
mezinárodní nepříslušnost k projednání této věci“, výrokem II. řízení „v
plném rozsahu“ zastavil a výrokem III. rozhodl o nákladech řízení. Soud
prvního stupně dospěl k závěru, že není dána mezinárodního příslušnost
tohoto soudu podle čl. 8 odst.1 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne
27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve
věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení
nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. L 338, s.1; Zvl. vyd. 19/06, s.
243; dále jen „nařízení“). Vyšel přitom ze zjištění, že matka i dítě již od
roku 2008 bydlí ve Spolkové republice Německo (dále jen „SRN“), matka
nepřijala příslušnost českých soudů ve smyslu čl. 12 nařízení, naopak se
dovolala nepříslušnosti českého soudu.
Krajský soud v Plzni (dále jen „odvolací soud“) usnesením ze dne 9.
února 2011, č.j. 15 Co 480/2010-140, usnesení soudu prvního stupně
potvrdil a rozhodl o nákladech odvolacího řízení. S odkazem na rozhodnutí
Soudního dvora Evropské Unie (dále jen „SDEU“) ze dne 2.4.2009 ve
věci “A“, sp. zn. C-523/07, považoval pro určení obvyklého bydliště
(dítěte) za rozhodující zjištění místa, kde dítě trvale bydlí. V době zahájení
řízení nezletilý bydlel více než dva roky na adrese, což je dle odvolacího
soudu dostatečně dlouhá doba pro závěr o “trvalosti bydliště“. Závěr
o stabilitě bydliště v SRN – a rovněž o integraci nezletilého v místě
bydliště - učinil odvolací soud na základě e-mailové korespondence
matky a otce, z níž vyplynulo, že matka žije po celou dobu u jednoho
partnera. Pro tento závěr svědčila i skutečnost, že nezletilý hraje kopanou
za sportovní oddíl v místě bydliště a že je zde pojištěn u AOK Bayern.
Tyto skutečnosti podle odvolacího soudu odůvodňují závěr o “obvyklosti
bydliště“ v SRN natolik výrazně, že jej nemohou zvrátit ani jinak poměrně
důležité skutečnosti jako školní docházka nebo bydliště prarodičů a
otce v České republice (dále jen “ČR“), nebo česká státní příslušnost
(nezletilého). Evidenci trvalého pobytu v ČR označil odvolací soud za
skutečnost téměř bezvýznamnou, neboť má pouze evidenční účel a
nezakládá práva a povinnosti, která by nezletilého k evidované adrese
vázala.
Proti usnesení odvolacího soudu podal dovolání otec (dále též “dovolatel“).
Má za to, že rozhodnutí soudů obou stupňů spočívají na nesprávném
právním názoru. Pouhé potvrzení o přihlášení matky a nezletilého k
pobytu na adrese v SRN, spolu s vyjádřením matky dle dovolatele nestačí
k závěru o obvyklém bydlišti dítěte. Není pravidlem, že obvyklý pobyt
dítěte lze odvodit převážně z obvyklého pobytu rodičů, popřípadě jednoho
z nich. Pro účely posouzení obvyklého pobytu dítěte jsou rozhodující též
další kritéria, zejména integrace dítěte v rámci sociálního a rodinného
prostředí, důvod pobytu na území členského státu, státní příslušnost
dítěte, místo a podmínky školní docházky, jazykové znalosti, jakož i
rodinné a sociální vazby v uvedeném státě. Nezletilý je český státní
občan, jehož pobyt na území SRN má převážně evidenční povahu. Většinu
svého času tráví v ČR, když ráno a dopoledne tráví ve škole v C., poté v
družině a následně většinou u svých prarodičů. S matkou odjíždí do SRN
v podvečer. V ČR má kamarády, dětského lékaře a nejbližší příbuzné, tj.
otce a prarodiče, s nimiž se stýká. Německý jazyk mu není blízký a špatně
jej ovládá. Fotbalový kroužek v SRN nezletilý dle vlastního vyjádření v
podstatě nenavštěvuje. Dovolatel proto nesouhlasí se závěrem odvolacího
soudu, že se nezletilý dostatečně integroval v místě bydliště, neboť tato
skutečnost nebyla prokázána. Navrhl proto, aby Nejvyšší soud napadená
usnesení soudů obou stupňů zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k
dalšímu řízení.
Matka ve vyjádření k dovolání otce uvedla, že dovolatel nevymezuje
otázku zásadního právního významu, ačkoliv přípustnost dovolání k
vyřešení takové otázky dovozuje z ustanovení § 237 odst. 3 o.s.ř.
Dovolatel v podstatě polemizuje se skutkovými zjištěními odvolacího
soudu, tak jak je tento soud učinil po doplnění dokazování. Matka
přisvědčuje odvolacímu soudu v tom, že nezletilý se zdržuje společně s
matkou v SRN. Tomu odpovídá trvalý pobyt nezletilého, jeho zájmové
kroužky a jeho integrace v nové rodině u matky. Matka poukazuje i na to,
že nezletilý je přihlášen u všech orgánů státní sociální péče v SRN a tyto
orgány přispívají matce na nedostatečně hrazené výživné ze strany otce.
I tuto skutečnost považuje matka za významnou pro určení obvyklého
bydliště nezletilého, neboť v rámci sociálního systému v SRN je na
nezletilého hleděno jako na občana SRN. K tomu matka v dovolacím řízení
nabídla důkaz rozhodnutím úřadu Kreisjugendamt se sídlem v Wunsiedelu
o doplatku výživného, dále výpis z lékařské karty nezletilého a sdělení
úřadu Familienkasse se sídlem v Hofu. Navrhla proto, aby dovolací soud
zamítl dovolání otce.
Po zjištění, že dovolání bylo podáno ve lhůtě stanovené v § 240 odst.
1 o. s. ř. oprávněnou osobou (účastníkem řízení), řádně zastoupenou
advokátem, jímž bylo dovolání též sepsáno (§ 241 odst. 1, 4 o. s.
ř.), Nejvyšší soud dovodil, že dovolání je v této věci přípustné podle
ustanovení § 239 odst. 2 písm. a) o. s. ř.
Podle čl. 8 odst. 1 nařízení jsou soudy členského státu příslušné ve věci
rodičovské zodpovědnosti k dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé
bydliště na území tohoto členského státu.
Podle čl. 2 bod 7. nařízení “rodičovskou zodpovědností“ se rozumějí
veškerá práva a povinnosti fyzické nebo právnické osoby týkající se dítěte
nebo jmění dítěte, která jsou jí svěřena rozhodnutím, právními předpisy
nebo právně závaznou dohodou. Tento pojem zahrnuje především právo
péče o dítě a právo na styk s dítětem.
Podle bodu 12 úvodních ustanovení nařízení, pravidla pro určení
příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovená tímto
nařízením jsou formulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte, zejména
na blízkost. To znamená, že příslušným by měl být především soud
členského státu, ve kterém má dítě své obvyklé bydliště, s výjimkou
určitých případů změny bydliště dítěte, nebo soud určený dohodou
nositelů rodičovské zodpovědnosti.
Soudy obou stupňů při posuzování své mezinárodní příslušnosti
správně vyšly z toho, že obvyklý pobyt jednoho z účastníků řízení na
území jiného členského státu, než ve kterém má proběhnout řízení,
zakládá mezinárodní prvek ve smyslu článku 81 odst. 1 Smlouvy o
fungování Evropské unie. Správně též uzavřely, že na projednávanou
věc se vztahuje nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu
2003, neboť úprava styku s nezletilým spadá pod pojem rodičovské
zodpovědnosti podle čl. 2 bod 7 nařízení. Sporné však mezi rodiči zůstává,
zda k projednání a rozhodnutí věci jsou příslušné soudy SRN, či České
republiky.
Odvolací soud při vyřešení této otázky správně vycházel z judikatury
SDEU, neboť z požadavků jednotného použití práva EU, tak ze zásady
rovnosti plyne, že znění ustanovení práva EU, které výslovně neodkazuje
na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu,
musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v
celé Evropské unii, přičemž tento výklad je třeba nalézt s přihlédnutím
k souvislostem tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní
úpravou (viz zejména rozsudky ze dne 18. ledna 1984, Ekro, 327/82,
Recueil, s. 107, bod 11, jakož i ze dne 6. března 2008, Nordania Finans a
BG Factoring, C-98/07, Sb. rozh. s. I-1281, bod 17).
Ačkoliv odvolací soud cituje přiléhavé rozhodnutí SDEU ze dne 2.4.2009
ve věci “A“, sp.zn. C-523/07, nevztáhl důsledně závěry z něj plynoucí na
projednávanou věc. SDEU ve věci “A“, sp.zn. C-523/07 mimo jiné vyslovil,
že vzhledem k tomu, že čl. 8 odst. 1 nařízení neobsahuje výslovný odkaz
na právo členských států za účelem určení smyslu a rozsahu působnosti
pojmu “obvyklé bydliště“, musí být toto určení provedeno s ohledem na
souvislosti ustanovení a cíl nařízení, zejména cíl vyplývající z dvanáctého
bodu jeho odůvodnění, podle něhož jsou pravidla pro určení příslušnosti,
která stanoví, formulována s ohledem na nejlepší zájem dítěte, zejména
na blízkost. Pojem “obvyklé bydliště“ podle čl. 8 odst. 1 nařízení č.
2201/2003 musí být proto vykládán v tom smyslu, že toto bydliště
odpovídá místu, které vykazuje určitou integraci dítěte v rámci sociálního
a rodinného prostředí. Za tímto účelem musí být přihlédnuto zejména k
trvání, pravidelnosti, podmínkám a důvodům pobytu na území členského
státu a přestěhování rodiny do tohoto státu, ke státní příslušnosti dítěte,
k místu a podmínkám školní docházky, k jazykovým znalostem, jakož i k
rodinným a sociálním vazbám dítěte v uvedeném státě. Vnitrostátnímu
soudu přísluší určit místo obvyklého bydliště dítěte s přihlédnutím ke
všem konkrétním skutkovým okolnostem v každém jednotlivém případě.
Kromě fyzické přítomnosti dítěte v členském státě je třeba zohlednit další
skutečnosti, které mohou nasvědčovat tomu, že tato přítomnost nemá
pouze dočasnou či příležitostnou povahu a že pobyt dítěte vykazuje jistou
integraci v rámci sociálního a rodinného prostředí. Není však vyloučeno,
že se na konci tohoto posouzení ukáže jako nemožné určit členský stát,
v němž se nachází obvyklé bydliště dítěte. V takovémto výjimečném
případě a v případě, že se nepoužije článek 12 nařízení, který se týká
příslušnosti vnitrostátních soudů k rozhodování ve věcech rodičovské
zodpovědnosti, pokud jde o otázky spojené s návrhem na rozvod, rozluku
nebo na prohlášení manželství za neplatné, stanou se příslušnými k
rozhodování ve věci samé podle čl. 13 odst. 1 nařízení vnitrostátní soudy
členského státu, v němž je dítě přítomno. Pokud soud jednoho členského
státu není příslušný, prohlásí tento soud bez návrhu svou nepříslušnost,
aniž by byl povinen postoupit věc jinému soudu. Pokud to však vyžaduje
ochrana nejlepšího zájmu dítěte, je vnitrostátní soud, který bez návrhu
prohlásil svou nepříslušnost, povinen informovat o tom, přímo nebo
prostřednictvím ústředního orgánu určeného podle článku 53 nařízení č.
2201/2003, příslušný soud jiného členského státu.
K výše uvedeným závěrům se SDEU znovu přihlásil v rozsudku ze dne
22.12.2010, ve věci C-497/10 Barbara Mercredi proti Richardu Chaffovi,
kde vyložil, že z použití přídavného jména “obvyklý“ lze pouze usoudit,
že pobyt musí vykazovat určitou trvalost či pravidelnost. Za účelem
rozlišení mezi obvyklým bydlištěm a pouhou dočasnou přítomností
je třeba zdůraznit, že pobyt musí obvykle určitou dobu trvat, aby se
vyznačoval dostatečnou míru stálosti. Sociální a rodinné prostředí dítěte,
které je zásadní pro určení místa jeho obvyklého bydliště, je tvořeno
různými faktory, které se liší v závislosti na věku dítěte. Skutečnosti,
které je třeba vzít v úvahu v případě dítěte školního věku, se proto liší
od skutečností, ke kterým je třeba přihlížet v případě nezletilého, který
ukončil své studium, nebo také od skutečností, které jsou relevantní v
případě kojence.
Právě důraz na zkoumání konkrétních skutkových okolností v každém
jednotlivém případě vystihuje povahu “obvyklého bydliště“, které je
konceptem skutkovým (faktickým), nikoliv právním, jako je tomu např. u
trvalého bydliště, majícího evidenční charakter. Příhodnější – než “obvyklé
bydliště“ dle překladu v Úředním věstníku - by proto byl výraz “obvyklý
pobyt“, neboť lépe vystihuje autonomní povahu tohoto ukazatele, na
rozdíl od vnitrostátním právem užívaným a zažitým termínem “bydliště“,
u něhož se předpokládá úmysl se na určitém místě trvale zdržovat
(srov. např. jiné jazykové verze, anglický habitual residence, německý
gewöhnliches Aufenthalt, francouzský résidence habituelle, či slovenský
obvyklý pobyt). Obvyklý pobyt tak představuje místo, v němž má osoba
těžiště svého života.
Odvolací soud vystavěl svůj závěr o začlenění nezletilého do prostředí
v SRN převážně ze zjištění, že nezletilý setrvale bydlí na území SRN
více než dva roky a to u jediného partnera matky, hraje kopanou
za sportovní klub v místě bydliště a že je zde pojištěn u zdravotní
pojišťovny. Trvalost pobytu, ve smyslu jeho pravidelnosti je však jedním
z ukazatelů obvyklého bydliště podle čl. 8 odst.1 nařízení. Odvolací
soud zejména pominul hodnotit poměr nezletilého k místu a podmínkám
školní docházky, k jeho jazykovým znalostem, jakož i k rodinným a
sociálním vazbám dítěte (na území ČR), ačkoliv tyto skutečnosti jsou pro
správné vymezení obvyklého pobytu (bydliště) rovněž klíčové. Poukaz
odvolacího soudu, že školní docházku považuje za “poměrně důležitou“,
tento ukazatel pro správně vymezení obvyklého pobytu (bydliště)
nevypořádává. Školní docházka vykazuje rovněž určitý znak pravidelnosti
a začlenění do společenského prostředí v důsledku kontaktu se školou
a spolužáky, jakož i případnou zájmovou činností. Tato skutečnost ve
spojení s rodinnými a dalšími sociálními vazbami na území ČR může
zeslabovat závěr o jednoznačném začlenění nezletilého do prostředí v
SRN. Je proto úkolem soudu, s přihlédnutím ke všem okolnostem případu,
určit poměr rodinného a společenského začlenění dítěte v jednom
členském státu k rodinnému a společenskému začlenění dítěte v jiném
členském státě. Kritéria pro rozlišení významnosti jednotlivých ukazatelů
jsou uvedena v shora uvedených rozsudcích SDEU, přičemž poměr, který
může posléze vyznít v prospěch soudu některého v úvahu přicházejících
členských států, může být určen až s přihlédnutím ke všem okolnostem
případu.
Z výše uvedeného vyplývá, že dovolací důvod nesprávného právního
posouzení věci podle ustanovení § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř. byl
uplatněn důvodně.
Nejvyšší soud proto, aniž nařizoval jednání (§ 243a odst. 1 věta první
o. s. ř.), napadené usnesení odvolacího soudu v potvrzujícím výroku ve
věci samé (a v závislém výroku o nákladech řízení) zrušil (§ 243b odst. 2
část věty za středníkem o. s. ř.). Protože důvody pro které bylo usnesení
odvolacího soudu zrušeno platí i na usnesení soudu prvního stupně, zrušil
dovolací soud i toto usnesení podle § 243b odst. 3 věta druhá o.s.ř. a věc
mu vrátil k dalšímu řízení (§ 243b odst. 3 věta první o. s. ř.).