Soud:  Nejvyšší soud  
Datum rozhodnutí:  04/15/2020  
Spisová značka:  27 Cdo 12/2019  
ECLI:  ECLI:CZ:NS:2020:27.CDO.12.2019.1  
Typ rozhodnutí:  USNESENÍ  
Heslo:  Příslušnost soudu mezinárodní  
Opatrovník  
Dotčené předpisy:  čl. 26 odst. 1 Nařízení (EU) č. 1215/2012  
čl. 7 odst. 2 Nařízení (EU) č. 1215/2012  
čl. 4 odst. 1 Nařízení (EU) č. 1215/2012  
§ 237 o. s. ř.  
§ 29 odst. 3 o. s. ř.  
§ 31 o. s. ř.  
§ 243d odst. 1 písm. a) o. s. ř.  
Kategorie rozhodnutí:  B EU  
 
27 Cdo 12/2019 -156  
 
 
USNESENÍ  
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Petra Šuka a soudců 
JUDr. Filipa Cilečka  a JUDr. Marka Doležala v právní věci žalobce S., se sídlem XY, 
identifikační číslo osoby XY, zastoupeného JUDr. Jiřím Voršilko u, advokátem, se sídlem v Praze 
1, Opletalova 1535/4, PSČ 110 00, proti žalované E. N. , narozené XY, bytem XY, zastoupené 
JUDr. Vladimírem Jaškem Ph.D., LL.M., advokátem, se sídlem v Praze 1, Pařížská 67/11, PSČ 
110 00, o zaplacení 59.675 EUR s příslušenst vím, vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 
79 Cm 59/2015, o dovolání žalobce proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 29. 8. 2018, č. 
j. 12 Cmo 163/2018 -130, takto:  
 
 
I. Dovolání se zamítá .  
II. Žalobce je povinen  zaplatit žalované na náhradě ná kladů dovolacího řízení 12.729,20 Kč, do 
tří dnů od právní moci tohoto usnesení, k rukám jejího zástupce.  
 
Odůvodnění:  
 
[1] Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 29. 1. 2018, č. j. 79 Cm 59/2015 -94, ve znění 
usnesení ze dne 27. 2. 2018, č. j. 79 Cm 59/20 15-99 (dále jen „usnesení“), uložil žalované zaplatit 
žalobci 19.664 EUR spolu s úrokem z prodlení ve výši 8,05% ročně od 17. 3. 2017 do zaplacení 
(výrok I.), zamítl žalobu v části, v níž se žalobce domáhal zaplacení další částky 40.011 EUR s 
příslušenství m (výrok II.), a rozhodl o nákladech řízení (výroky III. a IV. a výrok II. usnesení).   
[2] Vyšel přitom (mimo jiné) z toho, že:   
1) Žalovaná byla jednatelkou a společnicí žalobce.  
2) Žalovaná uzavřela jménem žalobce v listopadu 2012 smlouvu o prodeji osobního automobilu 
vlastněného žalobcem, a to na území Spolkové republiky Německo, s kupujícím se sídlem tamtéž, 
za kupní cenu ve výši 40.336,13 EUR.   
3) Následně poukázala částku 40.0 11,91 EUR na svůj osobní účet vedený bankou se sídlem v 
České republice.  
4) Skutečná tržní cena prodaného automobilu činila ke dni prodeje 60.000 EUR.  
5) Žalobce uvedl v žalobě adresu žalované v Ruské federaci, ačkoliv věděl, že žalovaná má 
bydliště ve S polkové republice Německo.  
6) Opatrovník žalované (jenž jí byl na začátku řízení ustanoven z důvodu jejího neznámého 
pobytu) nevznesl námitku nedostatku mezinárodní příslušnosti českých soudů. Tuto námitku 
následně vznesla žalovaná prostřednictvím jí zvol eného advokáta.  
[3] Na takto ustaveném základě soud prvního stupně dovodil, že je dána pravomoc českých soudů 
k projednání a rozhodnutí věci. Ta sice neplyne z článku 26 odst. 1 Nařízení Evropského 
Parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012, ze dne 12. 12. 2012,  o příslušnosti a uznávání a výkonu 
soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále též jen „nařízení Brusel I bis“), ale 
podává se z článku 7 odst. 2 téhož nařízení. Ke škodě došlo tím, že se snížil, popř. nezvýšil 
majetek žalobce; škoda „je ch ápána především jako majetková újma samotné společnosti 
spočívající ve snížení prostředků na jejich účtech, které jsou vedeny ve státě, v němž má zároveň 
své sídlo“. Ke škodné události (ve smyslu článku 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis) tedy došlo na 
území České republiky.  
[4] Následně soud prvního stupně posoudil žalobu po věcné stránce a uzavřel, že žaloba je co 
nároku na zaplacení 40.011 EUR (tedy částky, již si žalovaná převedla na svůj osobní účet) 
nedůvodná, neboť poukázáním této částky na svůj účet ž alovaná tolika jménem žalobce splatila 
(částečně) půjčku, již žalobci poskytl (na koupi posléze prodaného osobního automobilu) manžel 
žalované.  
[5] Naopak zaplacení částky 19.664 EUR se žalobkyně domáhá důvodně, neboť tržní cena 
prodaného osobního automob ilu činila ke dni prodeje 60.000 EUR; prodala -li jej žalovaná za cenu 
nižší, představuje rozdíl škodu, již způsobila žalobci porušením povinností při výkonu funkce [§ 
135 odst. 2 a § 194 odst. 5 zákona č. 513/1991 Sb., obchodního zákoníku (dále jen „obch. zák.“), 
ve znění účinném do 31. 12. 2013].  
[6] Proti rozsudku soudu prvního stupně podali odvolání žalobce i žalovaná. Odvolání, směřující 
proti druhému (zamítavému) výroku rozsudku, vzal žalobce posléze zpět. Vrchní soud v Praze 
proto řízení o odvolání ž alobce zastavil (usnesením ze dne 16. 7. 2018, č. j. 12 Cmo 163/2018 -
125).  
[7] K odvolání žalované Vrchní soud v Praze v záhlaví označeným usnesením zrušil rozsudek 
soudu prvního stupně ve výrocích I. a III a usnesení ve výroku II., řízení v tomto rozsahu  zastavil 
(první výrok) a rozhodl o nákladech řízení (druhý a třetí výrok).   
[8] Odvolací soud – oproti soudu prvního stupně – dospěl k závěru, že pravomoc soudů České 
republiky neplyne z článku 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis, neboť ke škodné události doš lo na 
území Spolkové republiky Německo. Příčinou důležitou pro odpovědnost žalované za škodu je 
jednání žalované spočívající v uzavření kupní smlouvy, neboť pouze v příčinné souvislosti s jejím 
uzavřením mohla žalobci vzniknout škoda v tvrzené výši. Skuteč nost, že žalovaná následně (po 
prodeji automobilu a zaplacení kupní ceny) poukázala částku 40.011,91 EUR na svůj účet vedený 
bankou se sídlem v České republice, není relevantní.  
[9] Pravomoc českých soudů nelze dovozovat ani z článku 26 odst. 1 nařízení Brusel I bis. 
Žalovaná svým podáním ze dne 15. 8. 2017 sdělila soudu své aktuální bydliště s tím, že 
„vyjádření a návrhy budou učiněny bez zbytečného odkladu“ poté, kdy její zástupce n ahlédne do 
spisu. Ve vyjádření ze dne 30. 8. 2017 pak žalovaná namítla nepříslušnost soudů České republiky; 
řízení se tak účastnila jen proto, aby uvedenou námitku uplatnila.   
[10] Proti usnesení odvolacího soudu podal žalobce dovolání, jehož přípustnost o pírá o § 237 
zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád (dále též jen „o. s. ř.“). Navrhuje, aby Nejvyšší soud 
napadené rozhodnutí zrušil a věc vrátil odvolacímu soudu k dalšímu řízení.   
[11] Dovolatel má za to, že odvolací soud nesprávně vyřešil (v rozhod ovací praxi dovolacího 
soudu dosud neřešenou) otázku, zda lze při posuzování pravomoci soudu rozdělit skutek, který je 
předmětem žaloby, na dvě jednání. Poukazuje na to, že jednání žalované spočívalo v prodeji 
vozidla pod cenou a v následném převodu peněžn ích prostředků, získaných prodejem, na svůj 
účet; tato jednání přitom tvoří jednotný skutek. Žalovaná by nemohla převést peníze na svůj účet, 
kdyby nedošlo k prodeji vozidla.  
[12] Škodná událost tudíž nastala jak na území Spolkové republiky Německo, tak i  na území 
České republiky. Dovolatel však nemohl žalovat část skutku u soudů v Německu a část skutku u 
českých soudů; takový postup by byl v rozporu se zásadou hospodárnosti.  
[13] Současně má dovolatel za to, že odvolací soud vyložil článek 26 odst. 1 nař ízení Brusel I bis 
v rozporu s usnesením Nejvyššího soudu ze dne 30. 5. 2018, sp. zn. 30 Cdo 203/2018; měl -li 
opatrovník, ustanovený žalované, stejné postavení jako zvolený advokát, pak nevznesl -li při svém 
prvním úkonu ve věci námitku nedostatku pravomoci , byla pravomoc českých soudů založena v 
souladu s článkem nařízení Brusel I bis. Navíc ani zástupce zvolený žalovanou při prvním úkonu 
(podání ze dne 15. 8. 2017) nevznesl námitku nedostatku pravomoci; námitka uplatněná posléze 
tak byla opožděná.  
[14] Ža lovaná považuje dovolání za nepřípustné, resp. nedůvodné, a navrhuje, aby je Nejvyšší 
soud odmítl, popř. zamítl.  
[15] Dovolání, jež nesměřuje proti žádnému z usnesení vypočtených v § 238a o. s. ř., může být 
přípustné toliko podle § 237 o. s. ř.   
[16] Řeše ní první otázky předestřené dovolatelem přitom dovolání přípustným nečiní již proto, že 
jeho názor (podle něhož je nutné pro účely posouzení pravomoci českých soudů posuzovat 
jednání žalované jako jeden nedělitelný skutek), zjevně odporuje ustálené judikat uře Nejvyššího 
soudu.  
[17] Z té se podává, že o totožnou věc jde tehdy, vyplývá -li tentýž nárok nebo stav vymezený 
žalobním petitem ze stejných skutkových tvrzení, jimiž byl uplatněn (ze stejného skutku). 
Podstatu skutku (skutkového děje) lze přitom spatř ovat především v jednání (a to ve všech jeho 
jevových formách) a v následku, který jím byl způsoben; následek je pro určení skutku podstatný 
proto, že umožňuje z projevů vůle jednajících osob vymezit ty, které tvoří skutek. Odtud plyne, že 
totožnost skutku  je zachována, je -li zachována alespoň totožnost jednání, anebo totožnost 
následku (srov. za mnohá rozhodnutí např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 11. 2012, sp. zn. 
29 Cdo 317/2012, či ze dne 21. 12. 2016, sp. zn. 29 Cdo 2730/2016, a v nich citovanou  
judikaturu).  
[18] V projednávané věci se dovolatel domáhal žalobou jednak náhrady škody ve výši 19.664 
EUR, již mu měla žalovaná způsobit tím, že věc jím vlastněnou (osobní automobil) prodala za 
cenu nižší, než kolik činila její tržní hodnota, a dále náh rady škody ve výši 40.011 EUR, již mu 
žalovaná měla způsobit tím, že kupní cenu získanou za věc vlastněnou dovolatelem (osobní 
automobil) si ponechala (v rozporu se svými povinnostmi jednatelky společnosti) pro sebe.  
[19] Z řečeného je zcela zjevné, že ža lobou uplatněné nároky nejsou totožnou (jednou) věcí; liší 
se jak jednáním, v němž dovolatel spatřuje porušení povinností jednatelky, tak i (údajně) 
způsobenými následky (škodou, jež měla v důsledku jednání žalované vzniknout). Pro posouzení 
nároku na náhr adu škody ve výši 19.664 EUR je zcela bez významu, jak (a proč) žalovaná 
naložila s částkou utrženou za prodej automobilu (skutečnost, že tuto částku následně převedla na 
svůj osobní účet, není příčinou škody, jež měla údajně vzniknout prodejem automobilu za nižší 
než tržní cenu).  
[20] Jelikož dovolatel vzal své odvolání proti druhému (zamítavému) výroku rozsudku soudu 
prvního stupně zpět, zůstal předmětem řízení toliko nárok na náhradu tvrzené škody ve výši 
19.664 EUR. Pro určení, kde nastala škodná událo st ve smyslu článku 7 odst. 2 nařízení Brusel I 
bis, je zcela bez významu, jak žalovaná naložila s utrženou kupní cenou; tato okolnost tudíž nemá 
žádný význam pro posouzení mezinárodní příslušnosti (pravomoci) českých soudů k projednání 
nároku na náhradu t vrzené škody ve výši 19.664 EUR.   
[21] K názoru dovolatele, podle něhož by bylo v rozporu se zásadou hospodárnosti domáhat se 
náhrady škody ve výši 19.664 EUR u německých soudů a náhrady škody ve výši 40.011 EUR u 
českých soudů, Nejvyšší soud podotýká, že „zásada hospodárnosti“ není samostatným kolizním 
kriteriem, na němž by nařízení Brusel I bis budovalo pravidla mezinárodní příslušnosti. Dovolateli 
přitom nic nebránilo, aby se obou nároků domáhal jednou žalobou u příslušného německého 
soudu (článek 4 odst . 1 nařízení Brusel I bis).  
[22] Jelikož nárok na zaplacení 40.011 EUR již není nadále předmětem řízení, není třeba 
posuzovat, zda by skutečnost, že žalovaná poukázala kupní cenu utrženou za prodaný automobil 
na svůj účet vedený u české banky, byla způsob ilá (jak dovozuje dovolatelka) založit příslušnost 
českých soudů podle článku 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis [k výkladu označeného článku, resp. 
pojmu „místo škodné události“, srov. v aktuální judikatuře Soudního dvora Evropské unie (dále 
též jen „Soudní dvůr“) např. rozsudek ze dne 12. 9. 2018, ve věci Helga Löber v Barclays Bank 
PLC, C -304/17].  
[23] Dovolání není přípustné ani k řešení otázky, zda žalovaná tím, že ve svém prvním podání (ze 
dne 15. 8. 2017) učiněném prostřednictvím jí zvoleného zástupce sdělila soudu toliko své aktuální 
bydliště a uvedla, že se vyjádří poté, kdy se její zástupce seznámí s obsahem spisu, založila 
(mezinárodní a místní) příslušnost Městského soudu v Praze.  
[24] Jak se totiž podává z ustálené judikatury Nejvyššího soudu (vy cházející z rozhodnutí 
Soudního dvora přijatých při výkladu pravidla obsaženého v článku 26 nařízení Brusel I bis), 
článek 26 odst. 1 nařízení Brusel I bis upravuje prorogaci svého druhu, kdy žalobce projevuje vůli 
vést řízení u dotčeného soudu tím, že u n ěj podá žalobu, a žalovaný vyjadřuje (konkludentně) 
souhlas s volbou učiněnou žalobcem tím, že se věcně vyjádří k žalobě, aniž by nejpozději 
současně s tímto vyjádřením vznesl námitku nedostatku příslušnosti soudu (srov. usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne 23 . 9. 2008, sp. zn. 29 Nd 336/2007, a ze dne 24. 2. 2016, sp. zn. 30 Cdo 
1860/2015, uveřejněná pod čísly 14/2009 a 28/2017 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, a 
dále např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 15. 9. 2015, sp. zn. 30 Cdo 4971/2014, či ze dn e 16. 
12. 2015, sp. zn. 30 Cdo 1362/2015).  
[25] Jinak řečeno, nevyjádří -li se žalovaný k věci (a neúčastní -li se tak řízení před dotčeným 
soudem ve smyslu článku 26 odst. 1 nařízení Brusel I bis), nezaloží (mezinárodní a místní) 
příslušnost tohoto soudu ( srov. i rozsudek Soudního dvora ze dne 11. 4. 2019, ve věci ZX proti 
Ryanair DAC, C -464/18).  
[26] Promítnuto do poměrů projednávané věci to znamená, že nevyjádřila -li se žalovaná v podání 
ze dne 15. 8. 2017 k věci (ale toliko uvedla adresu svého bydliště a sdělila, že se k věci vyjádří, 
jakmile se její zástupce seznámí s obsahem spisu), nevyslovila konkludentně (jak předpokládá 
článek 26 odst. 1 nařízení Brusel I bis) souhlas s tím, aby se řízení vedlo před Městským soudem 
v Praze.  
[27] Dovolání je však p řípustné k řešení (v judikatuře Nejvyššího soudu dosud nezodpovězené) 
otázky, zda procesní opatrovník žalované (jenž jí byl na začátku řízení ustanoven z důvodu jejího 
neznámého pobytu) založil (mezinárodní a místní) příslušnost Městského soudu v Praze tím , že se 
vyjádřil k věci, aniž by vznesl námitku nedostatku mezinárodní příslušnosti českých soudů.  
[28] Podle článku 26 odst. 1 nařízení Brusel I bis není -li soud jednoho členského státu příslušný 
již podle jiných ustanovení tohoto nařízení, stane se přís lušným, jestliže se žalovaný řízení před 
tímto soudem účastní. To neplatí, pokud se žalovaný řízení účastní proto, aby namítal 
nepříslušnost soudu, nebo je -li jiný soud podle článku 24 výlučně příslušný.   
[29] Při výkladu článku 26 odst. 1 nařízení Brusel I bis je třeba vycházet z judikatury Soudního 
dvora přijaté při výkladu téhož pravidla obsaženého v článku 18 Bruselské úmluvy o příslušnosti 
a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech a článku 24 nařízení Rady (ES) 
č. 44/2001, ze dne 22 . 12. 2000, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v 
občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení Brusel I“) [viz bod 34 úvodních ustanovení 
nařízení Brusel I bis, jakož i např. výše citovaný rozsudek Soudního dvora ve věci ZX proti 
Ryanair DAC, C -464/18].  
[30] Otázku předestřenou dovolatelem přitom již Soudní dvůr zodpověděl při výkladu téhož 
pravidla obsaženého v článku 24 nařízení Brusel I, a to v rozsudku ze dne 11. 9. 2014, ve věci A 
proti B a dalším, C -112/13. V něm vysvětlil, ž e  
1) Konkludentní ujednání o příslušnosti na základě první věty článku 24 nařízení Brusel I je 
založeno na svobodné volbě účastníků sporu týkajícího se této příslušnosti, což předpokládá, že 
žalovaný je obeznámen s řízením, které je proti němu zahájeno. V  případě nepřítomného 
žalovaného, jemuž nebyl návrh na zahájení řízení doručen a který si není vědom, že proti němu 
bylo řízení zahájeno, nelze mít za to, že konkludentně souhlasil s příslušností soudu, jemuž byl 
spor předložen.   
2) Nepřítomný žalovaný, kt erý si není vědom toho, že vůči němu byla podána žaloba a že mu byl 
ustanoven opatrovník pro případ nepřítomnosti žalovaného, nemůže navíc tomuto opatrovníkovi 
poskytnout všechny nezbytné informace k posouzení mezinárodní příslušnosti soudu, který spor 
projednává, a umožnit mu účinné zpochybnění této příslušnosti, anebo ji se znalostí věci 
akceptovat. Ani za těchto okolností nelze účast uvedeného opatrovníka ustanoveného pro případ 
nepřítomnosti žalovaného na soudním řízení považovat za konkludentní souhlas  tohoto 
žalovaného.   
3) V rámci nařízení Brusel I je mezinárodní příslušnost soudu, před nímž se vede řízení, 
předmětem soudní kontroly i bez návrhu nebo na návrh tohoto žalovaného, jak vyplývá z článků 
26 a 34 bodu 2 tohoto nařízení, pouze tehdy, pokud je j lze považovat za žalovaného, v jehož 
případě bylo rozhodnutí vydáno v jeho nepřítomnosti. Dodržení práva na obhajobu za těchto 
okolností vyžaduje, aby se právní zástupce mohl právoplatně účastnit řízení za žalovaného ve 
smyslu nařízení Brusel I pouze teh dy, je -li skutečně schopen zajistit obhajobu práv nepřítomného 
žalovaného.  
4) Žalovaný, který neví, že proti němu bylo zahájeno řízení, a za něhož se soudního řízení účastní 
advokát nebo „opatrovník“, jehož nezmocnil, nemá možnost účinně se obhajovat, a m usí být proto 
považován za žalovaného, v jehož případě bylo rozhodnutí vydáno v jeho nepřítomnosti, ve 
smyslu článku 34 odst. 2 nařízení Brusel I, i když řízení mělo kontradiktorní charakter.   
5) Výklad článku 24 nařízení Brusel I, podle něhož se opatrovní k žalovaného pro případ 
nepřítomnosti může za tohoto žalovaného účastnit řízení, by nebyl v souladu s cíli pravidel pro 
určování příslušnosti stanovenými uvedeným nařízením, která musí být, jak vyplývá z jeho bodu 
11 odůvodnění, vysoce předvídatelná a zalo žená na zásadě, podle které je příslušnost obecně 
založena na místě bydliště žalovaného. V situaci, kdy návrh na zahájení řízení nebyl doručen 
žalovanému, který měl bydliště v jiném členském státě, než má sídlo soud, jemuž byl spor 
předložen, nelze totiž z aložení mezinárodní příslušnosti soudů z důvodu účasti opatrovníka 
žalovaného pro případ nepřítomnosti, který byl žalovanému ustanoven, považovat za 
předvídatelné.   
6) Článek 24 nařízení Brusel I musí být vykládán v tom smyslu, že pokud vnitrostátní soud 
ustanoví žalovanému, jemuž nebyl doručen návrh na zahájení řízení z důvodu, že není znám jeho 
pobyt, opatrovníka žalovaného pro případ jeho nepřítomnosti, neznamená skutečnost, že se tento 
opatrovník účastí řízení před soudem podle vnitrostátních předpisů, to, že se řízení před soudem 
účastní tento žalovaný ve smyslu článku 24 tohoto nařízení, čímž by byla založena mezinárodní 
příslušnost tohoto soudu.   
[31] Z výkladu podaného Soudním dvorem (v jehož důsledku představuje článek 26 odst. 1 
nařízení Brusel I b is acte éclairé, a Nejvyššímu soudu tak nesvědčí povinnost obrátit se na Soudní 
dvůr se žádostí o výklad uvedeného článku postupem podle článku 267 Smlouvy o fungování 
Evropské unie, ačkoliv je soudem, proti jehož rozhodnutí již není přípustný opravný pros tředek), 
se podává i odpověď na dovolatelem otevřenou otázku.  
[32] Nejvyšší soud proto uzavírá, že ustanoví -li soud žalovanému, jehož pobyt není znám, 
procesního opatrovníka podle § 29 odst. 3 o. s. ř., nelze z věcného vyjádření ustanoveného 
opatrovníka k žalobě dovozovat, že se žalovaný účastní řízení ve smyslu článku 26  odst. 1 
nařízení Brusel I bis.  
[33] Jelikož je napadené rozhodnutí (ve výsledku) správné, Nejvyšší soud, který neshledal ani 
vady řízení, k nimž u přípustného dovolání přihlíží v souladu s § 242 odst. 3 o. s. ř., dovolání 
žalobce podle § 243d odst. 1 pís m. a) o. s. ř. zamítl.   
[34] Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení se opírá o ustanovení § 243c odst. 3, § 224 odst. 
1 a § 142 odst. 1 o. s. ř., neboť dovolání žalobce Nejvyšší soud zamítl a žalované vzniklo právo na 
náhradu účelně vynaložených nákladů  dovolacího řízení.   
[35] Ty v dané věci sestávají z mimosoudní odměny za zastoupení advokátem za jeden úkon 
právní služby (vyjádření k dovolání ze dne 4. 12. 2018), která podle ustanovení § 7 bodu 6, § 8 
odst. 1 a § 11 odst. 1 písm. k) vyhlášky č. 177/199 6 Sb., o odměnách advokátů a náhradách 
advokátů za poskytování právních služeb (advokátního tarifu), činí [z tarifní hodnoty 478.031,84 
Kč (podle kurzovního lístku České národní banky k 4. 12. 2018 při kurzu 24,31 Kč/EUR)] 10.220 
Kč, dále z paušální částky  náhrady hotových výdajů ve výši 300 Kč (§ 13 odst. 4 advokátního 
tarifu) a s připočtením náhrady za 21% daň z přidané hodnoty (§ 137 odst. 1 a 3 o. s. ř.) činí 
celkem 12.729,20 Kč.   
Poučení: Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.   
Nespln í-li povinný, co mu ukládá vykonatelné rozhodnutí, může se 
oprávněná domáhat výkonu rozhodnutí.   
V Brně dne 15. 4. 2020  
 
 
JUDr. Petr Šuk  
předseda senátu