JJuuddiikkaattuurraa  NNeejjvvyyššššííhhoo  ssoouudduu
Spisová zna čka: 20 Cdo 2209/2018 
Typ 
rozhodnutí:USNESENÍ 
Kategorie 
rozhodnutí:D   EU 
Aplikovaná 
norma:čl. 53 odst. 2 Na řízení () č. 44/2001 
čl. 55 Na řízení () č. 44/2001 
čl. 34 odst. 1 Na řízení () č. 44/2001 
§ 6 odst. 2 p ředpisu č. 168/1999Sb.
§ 11 ob č. zák.  
Heslo: Výkon rozhodnutí 
Ve řejný návrh  
ECLI: ECLI:CZ:NS:2019:20.CDO.2209.2018.2 
Právní v ěta:
Datum 
rozhodnutí:28.05.2019 
20 Cdo 2209/2018-299 
USNESENÍ 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senát ě složeném z p ředsedkyn ě JUDr . 
Miroslavy Jirmanové, Ph.D., a soudc ů JUDr. Zby ňka Poledny a JUDr. Karla Svobody, Ph.D., 
ve v ěci výkonu rozhodnutí oprávn ěných a) M. P. , narozeného XY, bytem XY, b) R. S. M. , 
narozené XY, bytem XY, a c) F. P. , narozené XY, bytem XY, všech zastoupených Mgr. 
Hanou Ševelovou, advokátkou se sídlem v Praze 1, La zarská 1718/3, proti povinné ČSOB 
Pojiš ťovna, a. s., člen holdingu ČSOB , se sídlem v Pardubicích, Masarykovo nám ěstí 1458, 
identifika ční číslo osoby 45534306, zastoupené JUDr. Lu ďkem Krajhanzlem, advokátem se 
sídlem v Praze 1, V Celnici 1040/5, pro 412 187,36 EUR s p říslušenstvím, p řikázáním 
pohledávky z ú čtu povinné, vedené u Okresního soudu v Pardubicích pod sp. zn. 45 E 
22/2017, o dovolání povinné proti usnesení Krajskéh o soudu v Hradci Králové – pobo čky v 
Pardubicích ze dne 27. 2. 2018, č. j. 23 Co 400/2017-238, 23 Co 401/2017, takto:
I.  Dovolání se odmítá .
II. Povinná je povinna  zaplatit oprávn ěnému a) na náhrad ě náklad ů dovolacího řízení 
částku 12 288,76 K č do t ří dn ů od právní moci tohoto usnesení k rukám advokátky M gr. 
Hany Ševelové.
III. Povinná je povinna  zaplatit oprávn ěné b) na náhrad ě náklad ů dovolacího řízení 
částku 12 288,76 K č do t ří dn ů od právní moci tohoto usnesení k rukám advokátky M gr. 
Hany Ševelové.
IV. Povinná je povinna  zaplatit oprávn ěné c) na náhrad ě náklad ů dovolacího řízení 
částku 8 203,80 K č do t ří dn ů od právní moci tohoto usnesení k rukám advokátky M gr. Hany 
Ševelové.
V. Na řízený výkon rozhodnutí se vztahuje i na vymožení t ěchto náklad ů dovolacího  
řízení.
Od ůvodn ění:
Okresní soud v Pardubicích usnesením ze dne 27. 9. 2017, č. j. 45 E 22/2017-117, ve 
zn ění dopl ňujícího usnesení ze dne 10. 10. 2017, č. j. 45 E 22/2017-132, prohlásil rozsudek 
soudu v Janov ě č. 52/2010, vydaný dne 12. 12. 2009 a zve řejn ěný dne 7. 1. 2010, a rozsudek 
odvolacího soudu v Janov ě č. 641/2015, vydaný dne 24. 3. 2015 a zve řejn ěný dne 12. 5. 
2015, ve spojení s opravným rozhodnutím odvolacího soudu v Janov ě č. 1395/2010-1, 
vydaným dne 30. 3. 2016, za vykonatelný na území České republiky (výrok I.). Dále podle 
uvedených rozhodnutí na řídil výkon rozhodnutí p řikázáním pohledávky z ú čtu povinné k 
uspokojení pohledávky oprávn ěného a) ve výši 165 000 EUR s p říslušenstvím, oprávn ěné b) 
ve výši 165 000 EUR s p říslušenstvím a oprávn ěné c) ve výši 17 187,36 EUR s 
příslušenstvím a 65 000 EUR s p říslušenstvím (výrok II.) a uložil povinné uhradit n áklady 
výkonu rozhodnutí (výrok III.). 
Krajský soud v Hradci Králové – pobo čka v Pardubicích napadeným rozhodnutím 
usnesení soudu prvního stupn ě ve výroku I. potvrdil a v dalších odvoláním napade ných 
výrocích jej zm ěnil tak, že na řídil výkon rozhodnutí podle vykonatelného rozsudku v Janov ě 
ze dne 12. 12. 2009, č. 52/2010, zve řejn ěného dne 7. 1. 2010, k uspokojení pohledávky 
oprávn ěného a) na nákladech p ředcházejícího řízení ve výši 7 942,30 EUR, oprávn ěné b) na 
nákladech p ředcházejícího řízení ve výši 7 942,30 EUR, oprávn ěné c) ve výši 17 187,36 EUR 
a pro náklady p ředcházejícího řízení ve výši 7 942,30 EUR a dále podle vykonatelné ho 
rozsudku odvolacího soudu v Janov ě ze dne 24. 3. 2015, č. 641/2015, zve řejn ěného dne 12. 
5. 2015, ve spojení s opravným rozhodnutím ze dne 3 0. 3. 2016, č. 1395/2010-1, k 
uspokojení pohledávky oprávn ěného a) ve výši 165 000 EUR a pro náklady p řecházejícího 
řízení ve výši 4 000 EUR, oprávn ěné b) ve výši 165 000 EUR a pro náklady p ředcházejícího 
řízení ve výši 4 000 EUR, oprávn ěné c) ve výši 65 000 EUR a pro náklady p ředcházejícího 
řízení ve výši 4 000 EUR a pohledávky každého z oprá vn ěných pro náklady tohoto výkonu 
rozhodnutí p řikázáním pohledávky z ú čtu povinné č. 187078376/0300 vedeného u 
Československé obchodní banky, a. s. Návrh oprávn ěných na na řízení výkonu rozhodnutí  
zamítl ohledn ě úrok ů z prodlení z částek 17 187,36 EUR od 12. 12. 2009 do zaplacení, 1 65 
000 EUR od 12. 5. 2015 do zaplacení, 165 000 EUR od  12. 5. 2015 do zaplacení a 65 000 
EUR od 12. 5. 2015 do zaplacení a dále pro vymožení  dalších náklad ů p ředcházejícího řízení 
ve výši 10 939,45 EUR a 5 509,44 EUR. Povinné uloži l nahradit náklady na řízení výkonu 
rozhodnutí p řed okresním soudem oprávn ěnému a) ve výši 25 298,68 K č, oprávn ěné b) ve 
výši 25 298,68 K č a oprávn ěné c) ve výši 16 838,36 K č. Sou časn ě uložil povinné nahradit 
náklady odvolacího řízení oprávn ěnému a) ve výši 43 085,70 K č, oprávn ěné b) ve výši 43 
085,70 Kč a oprávn ěné c) ve výši 28 846,40 K č.
Odvolací soud p ři posouzení návrhu na prohlášení vykonatelnosti roz sudk ů 
janovských soud ů vycházel z na řízení Rady  (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000 o 
příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v ob čanských a obchodních v ěcech 
(dále „na řízení Brusel I“), které aplikoval podle čl. 66 odst. 1 na řízení Evropského 
parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o p říslušnosti a uznávání a výkonu 
soudních rozhodnutí v ob čanských a obchodních v ěcech (dále „na řízení Brusel I bis“); 
odkázal v tomto sm ěru i na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 13. 10. 20 16, sp. zn. 20 Cdo 
3795/2016, a rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 8. 4.  2016, sp. zn. 28 Cdo 1469/2014. 
Dosp ěl k záv ěru, že cizí rozhodnutí jsou vykonatelná, nebo ť jsou spln ěny formální náležitosti 
uvedené v čl. 53 na řízení Brusel I. Oprávn ění splnili p ředpoklady podle čl. 53 odst. 1 na řízení 
Brusel I, protože p ředložili ú ředn ě ov ěřené kopie rozhodnutí, která spl ňují podmínky 
nezbytné pro uznání jejich pravosti. Oprávn ění sice nep ředložili osv ědčení podle čl. 54 
přílohy V na řízení Brusel I, p ředložili však rovnocennou písemnost, kterou lze ve smyslu čl. 
55 odst. 1 na řízení Brusel I p řijmout místo osv ědčení podle čl. 54 přílohy V na řízení Brusel I. 
Za neur čité považoval rozhodnutí v části náklad ů řízení, kdy vedle jednozna čně a ur čit ě 
stanovené částky 23 857 EUR a 12 000 EUR p řiznávají slovním vyjád řením bez bližší 
specifikace da ň z p řidané hodnoty, p řísp ěvek na sociální zabezpe čení advokát ů a všeobecné 
náklady. Obdobn ě také úroky z valorizace (které by m ěly náležet k částce 17 187,36 EUR 
podle prvostup ňového rozhodnutí ze dne 12. 12. 2009) nejsou podle odvolacího soudu 
stanoveny ur čit ě. Odvolací soud dále neshledal, že by ve smyslu čl. 45 odst. 1 na řízení Brusel 
I byly dány d ůvody pro zamítnutí návrhu na prohlášení vykonatelno sti z d ůvod ů uvedených v 
čl. 34 odst. 1 tohoto na řízení, tj. že by uznání rozhodnutí bylo zjevn ě v rozporu s ve řejným 
po řádkem České republiky. Povinná p řitom spat řuje rozpor s ve řejným po řádkem v tom, že 
podle právní úpravy České republiky platné v dob ě vzniku pojistné události, tj. 29. 12. 2003, 
by nem ěla povinnost poskytnout pojistné pln ění z titulu odpov ědnosti za škodu, spo čívající v 
nemajetkové újm ě poz ůstalých za smrt osoby blízké. Povinná poukázala na to, že podle § 6 
odst. 2 zákona č. 168/1999 Sb., o pojišt ění odpov ědnosti za škodu zp ůsobenou provozem 
vozidla a o zm ěně n ěkterých souvisejících zákon ů (zákon o pojišt ění odpov ědnosti z provozu 
vozidla), nebyl takový nárok zahrnut pod náhradu šk ody, k jejíž náhrad ě byla smlouvou o 
pojišt ění odpov ědnosti za škodu zp ůsobenou provozem dot čeného vozidla zavázána.
Odvolací soud v této souvislosti poukázal na rozsud ek Nejvyššího soudu ze dne 18. 
10. 2017, sp. zn. 31 Cdo 1704/2016 (uve řejn ěný pod číslem 6/2019 Sbírky soudních 
rozhodnutí a stanovisek), kterým byl dosud judikato rn ě ustálený výklad § 6 odst. 2 
zmín ěného zákona zm ěněn. V n ěm Nejvyšší soud uvedl, že smyslem zákona je krýt ve škerou 
ob čanskoprávní odpov ědnost pojišt ěného z provozu motorových vozidel za škodu na zdrav í a 
pojem škodu na zdraví a usmrcení je t řeba vyložit tak, že zahrnuje veškerou nehmotnou újm u 
poškozených, vzniklou usmrcením blízké osoby, v četn ě odškodn ění podle § 11 a § 13 zákona 
č. 40/1964 Sb., ob čanský zákoník (dále „ob č. zák.“). Pokud by v sou časné dob ě rozhodoval o 
nároku oprávn ěných český soud, jejich nárok v ůč i povinné jako pojistitelce by podle §  6 
zákona č. 168/1999 Sb. obstál. Na tomto záv ěru podle odvolacího soudu nem ůže zm ěnit nic  
ani skute čnost, že k pojistné události došlo v roce 2003, tj.  před vstupem České republiky do 
Evropské unie. Právní úprava § 6 zákona č. 168/1999 Sb. se od té doby nezm ěnila, odlišný je 
pouze výklad toho, jaké nároky je t řeba zahrnout pod pojem ob čanskoprávní odpov ědnosti  
pojišt ěného z provozu motorových vozidel. Zahrnutí náhrady  nemajetkové újmy proto není v 
rozporu se základními zásadami právního řádu České republiky. Dodal, že námitkou, že 
povinná je k pln ění zavazována spole čně s právním nástupcem šk ůdce, se povinná fakticky 
domáhá v ěcného p řezkumu cizích rozhodnutí, což je podle čl. 36 na řízení Brusel I 
nep řípustné. V dané v ěci byl podle pojistné smlouvy a všeobecných pojistn ých podmínek pro 
pojišt ění odpov ědnosti za škodu zp ůsobenou provozem vozidla OPV 2000 sjednán limit 
pojistného pln ění v částce 18 milion ů K č pro škodu na zdraví nebo usmrcením na každého 
zran ěného nebo usmrceného jako nejvyšší hranice pln ění pojistného v rámci jedné škodní 
události. Z rozhodnutí italských soud ů vyplývá, že již bylo poskytnuto pln ění v částce 13 502 
EUR a rozhodnutí p řiznávají dalších 448 014,36 EUR na jistin ě a nákladech řízení. Limit 
pojistného pln ění (při zohledn ění nejmén ě p říznivého kurzu 29 K č za 1 EUR) tak nebyl 
překro čen a povinné není ukládána k pln ění povinnost, ke které by se smluvn ě nezavázala.
Povinná v dovolání namítá, že rozhodnutí odvolacího  soudu spo čívá na nesprávném 
právním posouzení v ěci. Procesn ěprávní otázkou ve vztahu k výroku I. napadeného 
rozhodnutí, při které se odvolací soud odchýlil od ustálené rozho dovací praxe dovolacího 
soudu, je , „zda je možné na řízení zahájená p řed datem 10. 1. 2015 použít na řízení Brusel I 
bis, které se dle čl. 66 vztahuje pouze na řízení zahájená ke dni 10. 1. 2015 nebo po n ěm, a 
zda je možné osv ědčení dle na řízení Brusel I bis prohlásit za osv ědčení dle d řív ějšího 
na řízení Brusel I“. Povinná zastává názor, že v dané v ěci je t řeba postupovat podle na řízení 
Brusel I a k návrhu je t řeba p řiložit takové p řílohy, které toto na řízení stanoví.
Hmotn ěprávní otázkou ve vztahu k výroku I. napadeného usn esení, která podle 
povinné dosud nebyla v rozhodování dovolacího soudu  vy řešena, je , „zda se povinnost tzv. 
eurokonformního výkladu národního práva, podle kter ého mají být národní právní p ředpisy, 
včetn ě Ústavy, interpretovány v souladu s principy evrops ké integrace a spolupráce unijních 
orgán ů a orgán ů členského státu, vztahuje též na období p řed vstupem České republiky do 
Evropské unie, když p ředm ětem tohoto soudního řízení je škodní událost (a nároky z ní 
vyplývající, resp. spíše nevyplývající), která prok azateln ě nastala p řed vstupem České 
republiky do Evropské unie. Pojistná smlouva, které  se p ředm ětná v ěc týká, byla uzav řena v 
listopadu 1999 a škodní událost, které se p ředm ětná v ěc týká, nastala v prosinci roku 2003 na 
území České republiky.“ Podle jejího názoru vznikla českým orgán ům povinnost vykládat 
vnitrostátní p ředpisy v souladu s unijními p ředpisy až okamžikem vstupu České republiky do 
Evropské unie. V tomto sm ěru poukázala i na rozsudek Soudního dvora ze dne 10 . 1. 2006, 
C-302/04, Ynos ktf proti J. V., v n ěmž Soudní dv ůr Evropské unie (tehdy Evropský soudní 
dv ůr) dosp ěl k záv ěru, že má pravomoc k výkladu sm ěrnice Evropských spole čenství, pokud 
jde o její použití v novém členském stát ě, pouze ode dne p řistoupení tohoto členského státu k 
Evropské unii. Stejn ě tak nelze najít odpov ěď  na p ředloženou otázku v nálezu Ústavního 
soudu ze dne 6. 11. 2007, sp. zn. II. ÚS 3/06, v ro zsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 
29. 9. 2005, sp. zn. 2 Afs 92/2005, ani v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 18. 10. 2017, sp. 
zn. 31 Cdo 1704/2016 (uve řejn ěném pod číslem 6/2019 Sbírky soudních rozhodnutí a 
stanovisek). Rovn ěž nelze vycházet ani z nálezu Ústavního soudu ze dn e 16. 7. 2015, sp. zn. 
III. ÚS 1996/13.
Dovolatelka je p řesv ědčena, že pokud by o nároku na náhradu nemajetkové új my 
rozhodoval v roce 2010 nebo v roce 2015 český soud, nárok by s ohledem na ustálenou 
soudní praxi zamítl; ke zm ěně výkladu § 6 odst. 2 zákona č. 168/1999 Sb. došlo až 
rozsudkem Nejvyššího soudu ze dne 18. 10. 2017, sp.  zn. 31 Cdo 1704/2016 (uve řejn ěným 
pod číslem 6/2019 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovise k). Uvedla, že pojistné podmínky a 
pojistn ě-matematické výpo čty povinné vycházely práv ě ze závazné interpretace § 6 odst. 2 
zákona č. 168/1999 Sb. Dovolatelka sou časn ě odkázala na rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 
27. 6. 2017, sp. zn. 22 Cdo 5259/2015, který se zab ýval aplikací § 1017 zákona č. 89/2012 
Sb., ob čanský zákoník, na stromy vysázené p řed 1. 1. 2014 a dovodil, že toto ustanovení na 
stromy vysázené p řed 1. 1. 2014 nelze aplikovat, což od ůvodnil principem ochrany d ůvěry ve 
stabilitu právního řádu. Tzv. zásada legitimního o čekávání by tak m ěla být uplatn ěna i v 
tomto řízení. Povinnost k náhrad ě škody nemajetkové povahy nelze stanovit osob ě, která 
nezp ůsobila škodu (ani za ni není primárn ě odpov ědná) a která se k této povinnosti 
nezavázala ani smluvn ě, ani jí to neukládá zákon platný a ú činný v dob ě vzniku pojistné 
události, ani v té dob ě závazná judikatura Nejvyššího soudu. Práv ě v souvislosti s tím 
uplat ňuje výhradu ve řejného po řádku. Pokud jí byla italskými soudy taková povinnos t 
stanovena, byl ve vztahu k povinné porušen ústavní princip, že povinnosti mohou být 
ukládány toliko na základ ě zákona a v jeho mezích.
Dovolatelka má rovn ěž za to, že odvolací soud nesprávn ě posoudil otázku materiální 
vykonatelnosti italských rozsudk ů, jelikož jejich neur čitost nebylo možné napravit ani za  
použití výkladových pravidel stanovených v § 261 o.  s. ř. Rovn ěž nesprávn ě posoudil i 
formální vykonatelnost rozsudk ů, protože oprávn ění nedoložili, že rozsudky jsou vykonatelné 
v zemi p ůvodu, když nep ředložili osv ědčení podle čl. 54 na řízení Brusel I. Navrhla proto , aby 
dovolací soud usnesení odvolacího soudu i soudu prv ního stupn ě zrušil a v ěc vrátil soudu 
prvního stupn ě k dalšímu řízení.
Oprávn ění ve vyjád ření k dovolání, pokud jde o nedostatek formálních n áležitostí 
exeku čních titul ů, odkázali na čl. 55 na řízení Brusel I a možnost p ředložit namísto osv ědčení 
uvedeného v čl. 54 rovnocennou písemnost. K nedostatku spln ění materiálních p ředpoklad ů 
vykonatelnosti italských rozsudk ů dodali, že italské soudy postupovaly v souladu s 
relevantními hmotn ěprávními i procesn ěprávními p ředpisy a rozhodnutí jsou vykonatelná. 
Pokud jde o vymáhané částky, včetn ě náklad ů řízení, oba soudy ve svých rozsudcích 
vyjád řily konkrétní částky; pokud tak neu činily ve vztahu k úrok ům z prodlení, pak podle 
italských procesních p ředpis ů a b ěžné praxe italských soud ů není t řeba jejich výši uvád ět v 
rozhodnutích, nebo ť posta čí soudem p řiznaný nárok s tím, že výše úrok ů z prodlení za 
příslušné období vyplývá p římo ze zákona, tj. v daném p řípad ě z čl. 1284 italského 
ob čanského zákoníku a p říslušných ministerských dekret ů, které v četn ě jejich p řeklad ů 
oprávn ění p ředložili. K tvrzenému rozporu uznání italských rozs udk ů s ve řejným po řádkem 
České republiky dodali, že povinná se de facto snaží  o v ěcný p řezkum italských rozsudk ů, 
což je nep řípustné. O rozpor s ve řejným po řádkem se však nejedná v p řípad ě, kdy se právní 
úprava státu, kde bylo rozhodnutí vydáno, liší od p rávní úpravy státu, kde má být rozhodnutí 
vykonáno. Poukázali na judikaturu Soudního dvora Ev ropské unie ve v ěcech C-7/98 
Krombach proti Bamberskému, C-420/07 Apostolides pr oti Oramsovým, C-139/10 Prism 
Investments BV proti van der Meerovi a C-619/10 Tra de Agency Ltd proti Seramico 
Investments Ltd.
Oprávn ění p řipomn ěli, že povinná se již v samostatném řízení vedeném u Okresního 
soudu v Pardubicích domáhala rozhodnutí, aby rozsud ek italského soudu prvního stupn ě 
nebyl uznán. Tento návrh byl rozsudkem ze dne 8. 11 . 2012, č. j. 23 C 52/2011-365, 
zamítnut.
Oprávn ění poukázali i na nález Ústavního soudu ze dne 6. 1 1. 2007, sp. zn. II. ÚS 
3/06, v n ěmž Ústavní soud mimo jiné uvedl, že „tento záv ěr ESD však vnitrostátní orgány 
nezbavuje povinnosti eurokonformního výkladu domácí ho práva implementujícího p říslušný 
komunitární p ředpis p řed vlastním p řistoupením státu do EU“. Navrhli , aby dovolací soud 
dovolaní povinné odmítl, pop ř. zamítl.
Nejvyšší soud dovolání projednal a rozhodl o n ěm podle zákona č. 99/1963 Sb., 
ob čanský soudní řád, ve zn ění ú činném od 1. 2. 2019, dále jen „o. s. ř.“.
Dovolání není p řípustné, nebo ť rozhodnutí odvolacího soudu je v souladu s ustálen ou 
rozhodovací praxí dovolacího soudu.
Povinná p ředn ě spojuje p řípustnost dovolání s otázkou, „zda je možné na řízení 
zahájená p řed 10. 1. 2015 použít na řízení Brusel I bis a zda je možné osv ědčení podle 
na řízení Brusel I bis prohlásit za osv ědčení podle d řív ějšího na řízení Brusel I“. Z od ůvodn ění 
napadeného rozhodnutí však vyplývá, že odvolací sou d p ři posuzování, zda jsou italské 
rozsudky vykonatelné a zda lze na základ ě nich na řídit výkon rozhodnutí, postupoval podle 
na řízení Brusel I; činil tak v souladu s judikaturou Nejvyššího soudu ( nap ř. usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne  13. 10. 2016, sp. zn. 20 Cdo 3795/2016). Z čl. 53 odst. 2 na řízení 
Brusel I dále vyplývá, že strana, která podává návr h na prohlášení vykonatelnosti, musí 
rovn ěž p ředložit osv ědčení podle článku 54 (formulá ř uvedený v p říloze V), aniž je dot čen čl. 
55. Oprávn ění p ředložili ve smyslu čl. 53 odst. 2 na řízení Brusel I formulá ř uvedený v p říloze 
I na řízení Brusel I bis ( č. l. 85 spisu). Odvolací soud však (na rozdíl od so udu prvního stupn ě) 
nepovažoval tento formulá ř za osv ědčení ve smyslu čl. 53 odst. 2 na řízení Brusel I, ale za 
rovnocennou písemnost ve smyslu čl. 55 odst. 1 na řízení Brusel I. Navíc nelze p řehlédnout , 
že p říloha I na řízení Brusel I bis obsahuje všechny položky uvedené  v p říloze V na řízení 
Brusel I. Zda lze formulá ř uvedený v p říloze I na řízení Brusel I bis za rovnocennou písemnost 
považovat, dovolatelka v dovolání nezpochybnila.
Povinná dále brojí proti záv ěru odvolacího soudu, že výkon rozhodnutí italských 
soud ů není v rozporu s ve řejným po řádkem (čl. 34 odst. 1 na řízení Brusel I), nebo ť podle 
ustáleného výkladu § 6 odst. 2 zákona č. 168/1999 Sb. pod pojem náhrady škody na zdraví 
nebo usmrcení nebyla náhrada nemajetkové újmy zahrn uta; povinná se proto k úhrad ě této 
škody ani smluvn ě nezavázala.
V této souvislosti je t řeba p řipomenout, že záv ěr, zda je tedy povinná povinna zaplatit 
oprávn ěným p řiznanou náhradu, dovolací soud již není oprávn ěn p řezkoumávat, nebo ť podle 
čl. 45 odst. 2 na řízení Brusel I cizí rozhodnutí nesmí být v žádném p řípad ě p řezkoumáváno 
ve v ěci samé.
Pokud jde o výhradu ve řejného po řádku, Nejvyšší soud ve svém usnesení ze dne  8. 8. 
2018, sp. zn. 20 Cdo 981/2018, p ři výkladu pln ění povinnosti ze závazku vzniklého v 
právních vztazích náležejících do n ěmeckého rodinného práva dosp ěl k záv ěru, že pouhá 
odlišnost právní úpravy, jejíž ú činky v zemi výkonu rozhodnutí nevyvolají specificky  
negativní d ůsledky pro právní řád jako celek  (nikoli jen v ůč i jednotlivému majetkovému 
institutu), nezakládá výhradu rozporu s ve řejným po řádkem ve smyslu na řízení Brusel I. 
Nejde o d ůvod , jenž by byl pro porušení ve řejného po řádku relevantní ve vztahu k jinak  
vyznívajícímu cizozemskému rozhodnutí, jestliže je dovozován z toho , že na základ ě 
tuzemské právní úpravy (manželských) majetkových po m ěrů by nemohlo dojít ke vzniku 
toho závazku, který byl cizozemským soudem uznán ja ko platný; opak by vedl ve svých 
důsledcích k nep řípustnému p řezkoumání v ěcné správnosti cizozemského rozhodnutí.
Uvedené záv ěry lze zcela vztáhnout i na výkon italských rozhodn utí; jenom sama  
skute čnost, že italské soudy zavázaly povinnou k úhrad ě nemajetkové újmy oprávn ěným, 
ačkoliv podle tehdejší judikatury Nejvyššího soudu po d pojem náhrady škody na zdraví nebo 
usmrcení podle § 6 odst. 2 písm. a) zákona č. 168/1999 Sb., ve zn ění ú činném do 31. 12. 
2013, nebylo možné pod řadit nárok na náhradu nemajetkové újmy podle § 11 a  § 13 ob č. zák. 
[viz rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 18. 10. 2017,  sp. zn. 31 Cdo 1704/2016 (uve řejn ěný 
pod číslem 6/2019 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovise k)], výhradu ve řejného po řádku 
nezakládá.
Stejn ě tak nem ůže založit p řípustnost dovolání ani otázka, zda se povinnost tzv . 
eurokonformního výkladu národního práva vztahuje i na období p řed vstupem České 
republiky do Evropské unie, když p ředm ětem soudního řízení je škodní událost, která 
prokazateln ě nastala p řed vstupem České republiky do Evropské unie, nebo ť posuzováním 
této otázky by ve své podstat ě došlo k v ěcnému p řezkumu rozhodnutí italských soud ů.
Dovolatelka rovn ěž zpochybnila materiální vykonatelnost rozsudk ů a namítala, že 
odvolací soud rozhodl v rozporu s usnesením Nejvyšš ího soudu ze dne 30. 4. 2004, sp. zn. 20 
Cdo 965/2003. Z obsahu dovolání však nevplývá, z ja kého d ůvodu považuje rozsudky 
italských soud ů za materiáln ě nevykonatelné, čímž nesplnila povinnost uloženou jí § 241a 
odst. 3 o. s. ř.
Nejvyšší soud proto postupoval podle §  243c odst. 1 o. s. ř. a dovolání odmítl.
O náhrad ě náklad ů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243c odst. 3, § 224 
odst. 1, § 151 a § 142 odst. 1 o. s. ř. Protože oprávn ění m ěli ve v ěci plný úsp ěch, mají právo 
na náhradu náklad ů dovolacího řízení, jež sestávají z odm ěny za jeden úkon právní služby  
advokáta (sepis vyjád ření k dovolání ze dne 27. 4. 2018) jednotliv ě ve výši  10 056 Kč v 
případ ě oprávn ěných a) a b) a ve výši 6 680 K č v p řípad ě oprávn ěné c) [sazba z tarifní 
hodnoty 4 202 550 K č odpovídající částce 165 000 EUR ke dni 27. 4. 2018 podle kurzu české 
koruny k euru vyhlášeného Českou národní bankou (1 EUR za 25,47 K č), resp. z tarifní 
hodnoty 2 093 312,06 K č odpovídající částce 82 187,36 EUR, snížená o 20 %, nebo ť jde o 
spole čný úkon p ři zastupování t ří ú častník ů; § 1 odst. 2, § 6 odst. 1, § 8 odst. 1, § 7 bod 6,  § 
11 odst. 3, odst. 2 písm. e), § 12 odst. 4 vyhlášky  č. 177/1996 Sb., o odm ěnách advokát ů a 
náhradách advokát ů za poskytování právních služeb (advokátní tarif)],  z paušální náhrady 
hotových výdaj ů ve výši 300 K č (§ 13 odst. 1 a 4 advokátního tarifu), resp. ve vý ši 100 Kč 
připadající na každého z oprávn ěných (za spole čný úkon p ři zastupování více osob p řísluší 
advokátu ke každému úkonu pouze jedna paušální náhr ada výdaj ů – srov. usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne  30. 9. 2014, sp. zn. 25 Cdo 1610/2014), a z náhrad y za 21% da ň z 
přidané hodnoty, kterou je advokát povinen z odm ěny za zastupování a náhrad odvést (§ 137 
odst. 3 o. s. ř.), ve výši 2 132,76 K č [oprávn ění a) a b)] a ve výši 1 423,80 K č [oprávn ěná c)]. 
Celkem tedy náleží náhrada náklad ů dovolacího řízení oprávn ěnému a) ve výši 12 288,76 K č, 
oprávn ěné b) ve výši 12 288,76 K č a oprávn ěné c) ve výši 8 203,80 K č.
Pou čení: Proti tomuto usnesení není opravný prost ředek p řípustný.
V Brn ě dne 28. 5. 2019 
JUDr. Miroslava Jirmanová, 
Ph.D.
předsedkyn ě senátu