Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy
JUDr. Pavla Příhody a soudců JUDr. Hany Gajdziokové a JUDr. Miroslava
Galluse ve věci žalobkyně VGD – AUDIT, s. r. o., se sídlem v Praze
4, Bělehradská 18, PSČ 140 00, identifikační číslo osoby 63145871,
zastoupené JUDr. Ladislavem Břeským, advokátem, se sídlem v Praze
2, Botičská 1936/4, proti žalovanému D. N. C., zastoupenému JUDr.
Janou Suchou, advokátkou, se sídlem v Praze 2, Záhřebská 577/33, o
zaplacení částky 221.500,- Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního
soudu pro Prahu 9 pod sp. zn. 18 C 290/2009, o dovolání žalobkyně proti
usnesení Městského soudu v Praze ze dne 5. listopadu 2010, č. j. 19 Co
193/2010-30, takto:
Usnesení Městského soudu v Praze ze dne 5. listopadu 2010, č. j. 19 Co
193/2010-30, a usnesení Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 22. ledna
2010, č. j. 18 C 290/2009-18, se zrušují a věc se vrací soudu prvního
stupně k dalšímu řízení.
O d ů v o d n ě n í:
Obvodní soud pro Prahu 9 usnesením ze dne 22. ledna 2010, č. j. 18 C
290/2009-18, vyslovil, že není nepříslušný k jednání a rozhodnutí ve věci,
řízení zastavil a rozhodl o vrácení soudního poplatku a o nákladech řízení.
Předmětem řízení byl nárok na zaplacení částky 221.500,- Kč s úrokem
z prodlení jako ceny za služby spočívající v provedení finančního
a daňového auditu (revize) společnosti PePe spol. s r. o., včetně
souvisejících administrativních služeb, jež měla žalobkyně poskytnout
žalovanému na základě ústně uzavřené smlouvy v období dubna a
května 2007. Žalovaný svým prvním podáním namítl nedostatek místní
příslušnosti Obvodního soudu pro Prahu 9 a nedostatek pravomoci
českých soudů. Uvedl, že nebydlí v obvodu Obvodního soudu pro Prahu
9, v České republice nemá žádné bydliště, je občanem Irské republiky a
trvale žije jen na uvedené adrese v Irsku. Soud prvního stupně poté, co
zjistil, že žalovanému, státnímu příslušníku Irské republiky, bylo vydáno
potvrzení o přechodném pobytu občana Evropské unie na území České
republiky s poslední adresou pobytu Praha 8, V Zámcích 310/40, od
27. června 2007, dovodil, že na věc je třeba aplikovat Nařízení Rady
(ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a
výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále
též jen „nařízení Brusel I“ či „nařízení“), podle něhož vyjma výlučné
příslušnosti upravené v článku 22 a zvláštní příslušnosti upravené v oddíle
2 může být občan členského státu žalován na území jiného členského
státu, pokud má na jeho území bydliště. Soud prvního stupně vyložil, že
bydliště je třeba chápat jako místo faktického pobytu tak, jak je má na
mysli občanský soud řád (dále též jen „o. s. ř.“), pro pravomoc českého
soudu tedy nepostačuje to, že žalovaný má v České republiky povolen
pobyt, fakticky se však dlouhodobě či trvale na jejím území nezdržuje.
S poukazem na to, že žalovaný namítl nedostatek pravomoci českých
soudů, neboť se trvale zdržuje na území Irské republiky, soud prvního
stupně uzavřel, že není dána jeho pravomoc (mezinárodní příslušnost), a
řízení pro neodstranitelnou překážku řízení podle ustanovení § 104 odst. 1
o. s. ř. zastavil.
Městský soud v Praze k odvolání obou účastníků (žalovaný napadl toliko
výrok o nákladech řízení) usnesením ze dne 5. listopadu 2010, č. j. 19
Co 193/2010-30, rozhodnutí soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl o
nákladech odvolacího řízení.
Odvolací soud zdůraznil, že v této věci, kde připadá v úvahu jak obecná
příslušnost soudu podle bydliště žalovaného (článek 2 nařízení Brusel
I), tak i zvláštní příslušnost podle místa poskytování služeb (článek 5
odst. 1 nařízení), žalovaný nepříslušnost českého soudu namítl, tudíž se
dovolal nedostatku příslušnosti českého soudu (zvláštní) ve prospěch
příslušnosti dle bydliště. Odvolací soud argumentoval, že žalovaný sdělil
místo svého bydliště v Irsku a není důvod mu nevěřit, že se jedná o jeho
skutečné bydliště ve smyslu nařízení Brusel I (i občanského soudního
řádu), přičemž i z žaloby a z připojených listin je zřejmé, že žalobkyně
byla s bydlištěm žalovaného v Irsku srozuměna, neboť jej takto v žalobě
označila a právě na adresu v Irsku mu zasílala jak fakturu, tak upomínky.
Námitku žalobkyně, že příslušnost českého soudu je dána podle článků
3 a 5 nařízení, odvolací soud posoudil jako nepřípadnou; dovodil totiž,
že český soud může proti osobě, která má bydliště na území jiného
členského státu, rozhodovat v případě, kdy předmětem sporu je nárok ze
smlouvy, dle níž byly na území České republiky poskytovány služby, avšak
jen pokud žalovaný námitku nepříslušnosti z důvodu bydliště v jiném
členském státě nevznese.
Proti usnesení odvolacího soudu (podle obsahu dovolacích námitek toliko
proti výroku, jímž byly potvrzeny výroky rozhodnutí soudu prvního stupně
o nedostatku jeho mezinárodní příslušnosti a o zastavení řízení) podala
žalobkyně dovolání. Vytkla odvolacímu soudu, že za bydliště žalovaného
považoval pouze místo, které žalovaný jako své bydliště označil, a
nezjišťoval, zda žalovaný nemá bydliště i v jiném členském státě, tj. zda
se v něm nezdržuje s úmyslem zdržovat se v něm trvale, zejména pokud
zde má povolený pobyt či zde pracuje. Ve zbytku dovolatelka podrobila
kritice právní názor, který odvolací soud zaujal v otázce předpokladů
uplatnění zvláštní příslušnosti soudu na základě článku 5 odst. 1 nařízení.
Zpochybnila zejména, že by se žalovaný námitkou nedostatku příslušnosti
soudu podle bydliště dovolal nedostatku zvláštní příslušnosti českého
soudu ve prospěch příslušnosti podle bydliště, a argumentovala, že
obecná příslušnost podle bydliště a zvláštní příslušnost jsou nařízením
konstruovány samostatně, namítnutý nedostatek příslušnosti soudu podle
bydliště tedy nevylučuje, aby tento soud vedl řízení s ohledem na zvláštní
příslušnost.
Dovolatelka navrhla, aby dovolací soud napadené rozhodnutí zrušil a věc
vrátil odvolacímu soudu k dalšímu řízení.
Žalovaný se k dovolání nevyjádřil.
Po zjištění, že dovolání bylo podáno ve lhůtě stanovené v § 240 odst.
1 o. s. ř. oprávněnou osobou (účastníkem řízení), řádně zastoupenou
advokátem, jímž bylo dovolání též sepsáno (§ 241 odst. 1, 4 o. s.
ř.), Nejvyšší soud dovodil, že dovolání je v této věci přípustné podle
ustanovení § 239 odst. 2 písm. a) o. s. ř. (oproti očekávání dovolatelky
bez ohledu na to, zda napadené rozhodnutí má po právní stránce zásadní
význam, tak jak byla správně poučena odvolacím soudem).
Dovolání je též důvodné.
Podle ustanovení § 85 odst. 1 o. s. ř. nestanoví-li zákon jinak, je obecným
soudem fyzické osoby okresní soud, v jehož obvodu má bydliště, a nemá-
li bydliště, okresní soud, v jehož obvodu se zdržuje. Má-li fyzická osoba
bydliště na více místech, jsou jejím obecným soudem všechny okresní
soudy, v jejichž obvodu bydlí s úmyslem zdržovat se tam trvale.
Závěr soudu o tom, že je tu takový nedostatek podmínek řízení, který
nelze odstranit, takže řízení musí být zastaveno (a o žalobou uplatněném
nároku nebude tudíž rozhodnuto), musí být založen na spolehlivém
zjištění skutečností, z nichž takový závěr vyplývá. Zjištění odvolacího
soudu, že žalovaný má bydliště na území jiného členského státu, samo o
sobě nevylučuje, že žalovaný má bydliště též na území České republiky
a jsou tudíž naplněny podmínky mezinárodní příslušnosti českých soudů
podle článku 2 odst. 1 nařízení Brusel I. Ustanovení § 85 odst. 1 o. s. ř.,
jehož pravidla jsou vzhledem k článku 59 odst. 1 nařízení rozhodná pro
posouzení, zda má žalovaný bydliště na území České republiky, a které
pojímá bydliště fyzické osoby jako místo, v němž fyzická osoba bydlí s
úmyslem zdržovat se tam trvale, totiž ve své druhé větě výslovně počítá
s možností, že fyzická osoba může mít více než jedno takových bydlišť
(neboť může bydlet současně na více místech s úmyslem zdržovat se
tam trvale). Jestliže se tedy odvolací soud při zkoumání mezinárodní
příslušnosti (pravomoci) soudů České republiky podle článku 2 nařízení
omezil na poznatek, že žalovaný má bydliště na území Irské republiky,
aniž se zabýval tím, zda nemá bydliště též na území České republiky,
spočívá jeho rozhodnutí na právním posouzení, jež je neúplné a tudíž
nesprávné.
Správné nejsou ani úvahy, na jejichž základě odvolací soud dospěl k
závěru, že soudy České republiky nejsou mezinárodně příslušné (nemají
pravomoc) k projednání předmětné věci a k rozhodnutí o ní ani podle
pravidel o zvláštní příslušnosti stanovených v oddílu 2, článku 5 odst.
1 nařízení Brusel I. Oddíl 2 nařízení obsahuje úpravu příslušnosti na
výběr dané, která je pro žalobce alternativou k příslušnosti soudů
státu bydliště žalovaného podle článku 2 [z judikatury Soudního dvora
Evropské unie srov. např. rozsudek ze dne 30. listopadu 1976, ve věci
Handelskwekerij G. J. Bier BV v Mines de potasse d'Alsace SA, 21/76
(Sb. SD 1976, s. 01735), bod 10, a rozsudek ze dne 3. května 2007
ve věci Color Drack GmbH proti Lexx International Vertriebs GmbH,
C-386/05 (Sb. SD 2007, s. I-03699), body 22 a 23, v české komentářové
literatuře pak shodně Drápal, L., Bureš, J. a kol. Občanský soudní řád
II. § 201 až 376. Komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck. 2009, 2891
s.]. Je tedy věcí toliko žalobce, zda odpovídající pravidlo příslušnosti
na výběr dané využije či nikoliv. Učiní-li tak (rozuměno důvodně), je
namísto soudů státu bydliště žalovaného příslušný soud určený podle
článku 5, popř. článku 6 nařízení, aniž žalovaný může tomuto důsledku
jakkoliv zabránit; nařízení nesvěřuje žalovanému procesní nástroj, jímž
by bylo lze negovat žalobcem (opodstatněně) provedenou volbu soudu
podle pravidel zvláštní příslušnosti. Úvaha odvolacího soudu, že zvláštní
příslušnost soudů členského státu může být v případě žaloby proti osobě,
která má bydliště na území jiného členského státu, založena pouze za
předpokladu, že žalovaný neuplatní námitku nepříslušnosti z důvodu
bydliště v jiném členském státě, postrádá v nařízení Brusel I jakoukoliv
oporu. S pasivitou žalovaného spojuje nařízení důsledky pouze v článku
24, podle něhož jinak nepříslušný soud, u něhož byla podána žaloba, se
stane příslušným na základě toho, že se žalovaný řízení před ním podrobí
(srov. citované dílo, 2964 s.), tj. (slovy nařízení) účastní se řízení před
tímto soudem, a to nikoliv proto, aby namítal jeho nepříslušnost (srov.
rozhodnutí Nejvyššího soudu uveřejněné pod číslem 14/2009 Sbírky
soudních rozhodnutí a stanovisek).
Protože napadené rozhodnutí odvolacího soudu není z obou uvedených
důvodů správné, Nejvyšší soud je, aniž nařizoval jednání (§ 243a odst.
1 věta první o. s. ř.), podle ustanovení § 243b odst. 2 části věty za
středníkem o. s. ř. zrušil, včetně závislého výroku o nákladech řízení [§
242 odst. 2 písm. b) o. s. ř. ]. Protože důvody, pro které bylo zrušeno
rozhodnutí odvolacího soudu, platí i na rozhodnutí soudu prvního stupně,
Nejvyšší soud podle ustanovení § 243b odst. 3 věty druhé o. s. ř. zrušil i
toto rozhodnutí a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
Právní názor dovolacího soudu je pro soudy nižších stupňů závazný (§
243d odst. 1 část první věty za středníkem ve spojení s § 226 odst. 1 o. s.
ř.).
O náhradě nákladů řízení včetně nákladů dovolacího řízení soud rozhodne
v novém rozhodnutí o věci (§ 243d odst. 1 věta druhá o. s. ř.).
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.