Soud:  Nejvyšší soud  
Datum rozhodnutí:  01/14/2016  
Spisová značka:  30 Cdo 1941/2015  
ECLI:  ECLI:CZ:NS:2016:30.CDO.1941.2015.1  
Typ rozhodnutí:  USNESENÍ  
Heslo:  Pravomoc soudu  
Právo Evropské unie  
Dotčené předpisy:  čl. 5 odst. 1 Nařízení (ES) č. 44/2001  
čl. 12 Nařízení (ES) č. 593/2008  
Kategorie rozhodnutí:  A EU  
 
30 Cdo 1941/2015   
 
 
U S N E S E N Í  
 
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Simona a 
soudců JUDr. Bohumila Dv ořáka a JUDr. Františka Ištvánka v právní věci žalobkyně SUN SKI 
SPORT s. r. o. , IČ 26868881, se sídlem v Ostružné, Ramzová 342, zastoupené Mgr. Davidem 
Raifem, advokátem se sídlem v Jeseníku, Krameriova 503/9, proti žalované GREENLAND 
GROUP spólka z ogran iczona odpowiedzialnościa, IČ 273737157, se sídlem v Mikolówě, Plac 
Karpieckego 3, Polská republika, o zaplacení částky 17 871,50 EUR s příslušenstvím, vedené u 
Krajského soudu v Ostravě - pobočky v Olomouci pod sp. zn. 19 ECm 25/2013, o dovolání 
žalobkyně  proti usnesení Vrchního osudu v Olomouci ze dne 4. listopadu 2014, č. j. 8 Cmo 
285/2014 -68 takto:  
I. Dovolání se zamítá . 
II. Žádný z účastníků nemá právo  na náhradu nákladů dovolacího řízení.  
 
Odůvodnění:  
 
Žalobkyně se v řízení domáhá po žalované zapla cení částky 17 871,50 EUR jako smluvní pokuty 
sjednané ve smlouvě o dílo uzavřené dne 8. května 2007, dle které byla žalobkyně povinna 
vyrobit a dodat snowboardy, snowboardové boty, snowboardové vázání, brýle, helmy a chrániče. 
Účastníci si sjednali, že v případě zpoždění žalované s platbou o více než 14 dnů po termínu 
splatnosti bude první záloha považována za pokutu za nedodržení ujednaných podmínek smlouvy.  
 
Žalovaná ve vyjádření kromě námitky promlčení nároku žalobkyně namítala nedostatek 
pravomoci a př íslušnosti soudu k rozhodnutí s tím, že dle článku 5 bodu 1 písm. a) a b) nařízení 
Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních 
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení Brusel I“), publiko vaného v 
Úředním věstníku Evropské unie L 12/1 dne 16. ledna 2001, je osobu možné žalovat u soudu 
místa, kde byl nebo měl být závazek splněn, což bylo v projednávaném případě v Polské 
republice.  
 
Krajský soud v Ostravě - pobočka v Olomouci, v rozsudku ze dne 5. března 2014, č. j. 19 ECm 
25/2013 -44, konstatoval, že předmětem řízení je spor o plnění ze smluvní pokuty a pravomoc je 
tak dána dle článku 5 bodu 1 písm. a) nařízení Brusel I, přičemž místo plnění je platební 
povinností určeno sídlem žalobkyně. Sou d prvního stupně tedy spor věcně projednal a rozhodl, že 
žalovaná je žalobkyni povinna zaplatit částku 17 871,50 EUR s příslušenstvím i náhradu nákladů 
řízení.  
 
Vrchní soud v Olomouci usnesením ze dne 4. listopadu 2014, č. j. 8 Cmo 285/2014 -68, k odvolání 
žalované rozsudek Krajského soudu zrušil a řízení zastavil. Odvolací soud se neztotožnil se 
závěrem soudu prvního stupně ohledně pravomoci českých soudů a konstatoval, že pravomoc 
českého soudu k projednání dána není. Zohlednil, že smluvní pokuta je sice s amostatným 
nárokem, avšak nárokem vyplývajícím ze smlouvy. Ve smyslu článku 5 bodu 1 písm. b) nařízení 
Brusel I je k rozhodnutí ohledně všech nároků vzniklých ze smlouvy o dílo uzavřené mezi 
účastníky příslušný soud dle místa plnění ze smlouvy, tedy polský  soud dle sídla žalované, kam 
mělo být zboží, vyrobené žalobkyní pro žalovanou, dodáno.  
 
Proti usnesení odvolacího soudu podala žalobkyně dovolání z důvodu nesprávného právního 
posouzení odvolacího soudu ve vztahu k závěru o pravomoci polských soudů (§ 24 1a odst. 2 
zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, dále jen „o. s. ř.“). 
Přípustnost dovolání žalobkyně dovozuje ze skutečnosti, že míra samostatnosti nároku na smluvní  
pokutu, v souvislosti s tím, zda lze takovou pokutu p osuzovat jako „závazek z prodeje zboží“ ve 
smyslu článku 5 bodu 1 písm. b) nařízení Brusel I doposud v rozhodovací praxi dovolacího soudu 
řešena nebyla a otázka samostatnosti nároku na smluvní pokutu obecně (v kontextu vnitrostátního 
práva) byla v rozhodov ací praxi dovolacího soudu řešena rozdílně (srov. usnesení Nejvyššího 
soudu ze dne 22. června 2010, sp. zn. 23 Cdo 5280/2009). Dovolatelka uvedla, že pravomoc 
českého soudu měla být dovozena z článku 5 bodu 1 písm. a) nařízení Brusel, jelikož i s ohledem 
na výše citované usnesení Nejvyššího soudu je smluvní pokuta samostatným majetkovým 
nárokem se samostatným skutkovým základem a nárok na smluvní pokutu proto nelze posuzovat 
jako nárok z prodeje zboží. Místem plnění proto mělo být ve smyslu § 337 odst. 1 zá kona č. 
513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů, sídlo dovolatelky, tedy Česká 
republika. Dovolatelka konstatuje, že podle článku 5 bodu 1 písm. b) nařízení Brusel I by se měly 
posuzovat pouze spory, které přímo souvisí s prodejem zbož í, tedy s podstatou kupní smlouvy (tj. 
zaplacení kupní ceny, dodání zboží, nároky z vad zboží apod.). Závěrem se pak vymezila proti 
konstatování odvolacího soudu, že článek 5 bod 1 písm. b) nařízení Brusel I má bránit tomu, aby 
byly spory z jedné smlouvy p rojednávány u soudů různých členských soudů, přičemž poukázala 
na řízení o nárocích z vad zboží, které vedla pod sp. zn. 19 Cm 172/2010 u Krajského soudu v 
Ostravě - pobočky v Olomouci.  
 
Žalovaná se k dovolání nevyjádřila.  
 
Dovolání bylo podáno včas, osob ou k tomu oprávněnou, za splnění podmínky § 241 odst. 1 o. s. ř. 
a obsahovalo náležitosti vyžadované ustanovením § 241a odst. 2 o. s. ř. Dovolací soud se proto 
zabýval přípustností dovolání.  
 
Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, 
jestliže to zákon připouští.  
 
Podle § 237 o. s. ř. není -li stanoveno jinak, je dovolání přípustné proti každému rozhodnutí 
odvolacího soudu, kterým se odvolací říz ení končí, jestliže napadené rozhodnutí závisí na 
vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od 
ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího soudu dosud 
nebyla vyřešena neb o je dovolacím soudem rozhodována rozdílně anebo má -li být dovolacím 
soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak.  
Dovolání je přípustné pro posouzení otázky samostatnosti nároku na smluvní pokutu pro účely 
určení pravomoci (mezinárodní příslušnosti) ve s myslu nařízení Brusel I, neboť tou se Nejvyšší 
soud ve své rozhodovací praxi dosud nezabýval.  
 
Dovolání není důvodné.  
 
Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o 
příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí  v občanských a obchodních věcech 
(nařízení Brusel I bis), publikované v Úředním věstníku Evropské unie L351/1 dne 20. prosince 
2012, je podle článku 66 odst. 1 použitelné jen na řízení zahájená dne 10. ledna 2015 a později. 
Pravomoc českých soudů je proto  v daném sporu nutno posoudit podle nařízení Brusel I.  
 
Soudy nižšího stupně správně posuzovaly mezinárodní příslušnost v intencích článku 5 bodu 1 
nařízení Brusel I. Příslušnost totiž nemůže být založena článkem 24 nařízení, neboť žalovaná v 
prvním vyjádř ení ze dne 28. června 2013 vznesla námitku nedostatku pravomoci, k ujednání o 
příslušnosti (pravomoci) soudu mezi účastníky ve smyslu článku 23 bodu 1 nařízení Brusel I 
nedošlo a příslušnost (pravomoc) soudu podle sídla žalované (článek 2 bodu 1 nařízení B rusel I) v 
daném případě rovněž nepřichází v úvahu, když žalobkyně podala žalobu u českého soudu, 
přestože žalovaná je společností se sídlem v Polské republice.  
 
Podle článku 2 nařízení Brusel I platí, že nestanoví -li toto nařízení jinak, mohou být osoby,  které 
mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány 
u soudů tohoto členského státu.  
 
Podle článku 5 bodu 1 nařízení Brusel I platí, že osoba, která má bydliště na území některého 
členského státu, může být  v jiném členském státě žalována,  
 
a) pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o 
nějž se jedná, byl nebo měl být splněn;  
 
b) pro účely tohoto ustanovení a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného  
závazku:  
- v případě prodeje zboží místo na území členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo 
mělo být dodáno,  
- v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly 
nebo měly být poskytovány,  
 
c) nepoužije -li se písmeno b), použije se písmeno a).  
 
Pravidlo o obecné soudní příslušnosti založené místem bydliště nebo sídlem žalovaného (článek 2 
nařízení Brusel I) je doplněno v článku 5 bodu 1 nařízení Brusel I pravidlem o zvláštní 
příslušnosti ve smluvních věcech,  které odpovídá cíli úzkého vztahu a je odůvodněno existencí 
úzkého vztahu mezi smlouvou a soudem, který má o sporu rozhodnout (rozsudek Soudního dvora 
EU ze dne 3. května 2007 ve věci C -386/05, Color Drack GmbH proti Lexx International 
Vertriebs GmbH , bod  22). 
 
Za účelem posílení hlavního cíle sjednocení pravidel o soudní příslušnosti ve snaze o zajištění 
předvídatelnosti definuje nařízení Brusel I toto určující hledisko pro prodej zboží samostatně, 
přičemž předmětné pravidlo o zvláštní příslušnosti ve sml uvních věcech stanoví místo dodání jako 
samostatné určující hledisko, které má být použito na všechny nároky z téže smlouvy o prodeji 
zboží, a nikoliv pouze na nároky ze samotného závazku dodání (rozsudek Soudního dvora EU ze 
dne 3. května 2007 ve věci C -386/05, Color Drack GmbH proti Lexx International Vertriebs 
GmbH , body 24 a 26). Soudní dvůr EU ve vztahu k článku 5 bodu 1 písm. b) nařízení Brusel I 
přímo uvádí, že „[t]ímto ustanovením chtěl zákonodárce Společenství v případě kupních smluv 
výslovně upust it od dřívějšího řešení, podle kterého bylo místo plnění pro každý sporný závazek 
stanoveno na základě mezinárodního práva soukromého soudu, kterému byl spor předložen. Tím, 
že určuje samostatně jako ‚místo plnění‘ místo, kde závazek, který charakterizuje smlouvu, musí 
být splněn, zákonodárce Společenství zamýšlel soustředit soudní příslušnost pro spory týkající se 
všech smluvních závazků na místo plnění a stanovit jedinou soudní příslušnost pro všechny 
nároky ze smlouvy“ (rozsudek Soudního dvora EU ze dne 3. května 2007 ve věci C -386/05, Color 
Drack GmbH proti Lexx International Vertriebs GmbH , bod 39).  
 
V projednávaném případě tak nelze přisvědčit dovolatelce, že článek 5 odst. 1 písm. b) nařízení 
Brusel I je aplikovatelný pouze na spory přímo související  s prodejem zboží, jelikož Soudní dvůr 
EU k takové limitaci nepřistupuje; příslušnost dle místa dodání vztahuje obecně na všechny 
nároky ze smlouvy. Nelze se ztotožnit ani s konstatováním dovolatelky rozporujícím závěr 
odvolacího soudu, že úprava článku 5 bodu 1 písm. b) byla do nařízení Brusel I včleněna proto, 
aby nedocházelo k tomu, že pro spory z jedné smlouvy jsou příslušné soudy různých členských 
států, v závislosti na tom, která povinnost ze smluvního vztahu byla předmětem žaloby. Závěry 
odvolacího s oudu jsou plně v souladu s citovanou judikaturou Soudního dvora, která potvrzuje, že 
cílem unijního zákonodárce bylo soustředit rozhodování o všech nárocích ze smlouvy ve smyslu 
článku 5 bodu 1 písm. b) nařízení Brusel I na jediný soud.  
 
Nejvyššímu soudu nepřísluší vyjadřovat se k určení mezinárodní příslušnosti ve sporu o nárocích 
z vad zboží, který dovolatelka cituje, neboť ty nejsou předmětem tohoto řízení.  
 
V projednávané věci je ze skutkových zjištění zřejmé, že žalobkyně měla vyrobit a dodat 
objedna vateli (žalované) se sídlem v Polsku, jím objednané zboží (snowboardy, snowboardové 
boty, snowboardové vázání, brýle, helmy a chrániče) na základě smlouvy o dílo uzavřené dne 8. 
května 2007. Uvedená smlouva je ve smyslu článku 5 bodu 1 písm. b) nařízení Br usel I smlouvou 
kupní, jelikož skutečnost, že zboží, které má být dodáno, musí být předtím vyrobeno nebo 
zhotoveno, nemění kvalifikaci dotčené smlouvy jako kupní smlouvy (rozsudek Soudního dvora 
EU ze dne 25. února 2010 ve věci C -381/08, Car Trim GmbH prot i KeySafety Systems Srl. , bod 
38). Pro projednání veškerých nároků z uvedené smlouvy o prodeji zboží proto budou příslušné 
soudy místa, kde měl být závazek plněn. Vzhledem k tomu, že nebylo ujednáno jinak, je tímto 
místem místo, kam podle smlouvy zboží byl o nebo mělo být dodáno. Dle smlouvy měl být 
předmět smlouvy dodán objednavateli, tedy žalované společnosti Greenland Group Sp. z o. o. se 
sídlem v Mikolówě v Polsku. Soudy mezinárodně příslušnými k projednání nároků z dané 
smlouvy budou proto ve smyslu člá nku 5 bodu 1 písm. b) nařízení Brusel I soudy Polské 
republiky.  
 
Zbývá posoudit, zda je nárok na zaplacení smluvní pokuty „závazkem z prodeje zboží“, 
respektive nárokem ze smlouvy, nebo má charakter samostatného závazku, jak s poukazem na 
usnesení Nejvyšš ího soudu ze dne 22. června 2010, sp. zn. 23 Cdo 5280/2009, tvrdí dovolatelka.  
V tomto ohledu Nejvyšší soud předně připomíná, že podle ustálené judikatury Soudního dvora EU 
platí, že ustanovení nařízení Brusel I musí být vykládána autonomně s ohledem na je ho 
systematiku a cíle (viz zejména rozsudek Soudního dvora EU ze dne 16. července 2009 ve věci C -
189/08, Zuid-Chemie BV proti Philippo's Mineralenfabriek NV/SA , bod 17 a citovaná judikatura). 
Uvedený závěr se vztahuje i na výraz „věci týkající se smlouvy n ebo nároků ze smlouvy“ ve 
smyslu čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení Brusel I, který musí být rovněž vykládat autonomně 
(rozsudek Soudního dvora EU ze dne 18. července 2013 ve věci C -147/12, ÖFAB, Östergötlands 
Fastigheter AB proti Frank Koot and Evergreen Inve stments BV,  bod 27 a citovaná judikatura). 
Skutečnost, že ve vnitrostátním právu je na smluvní pokutu nahlíženo jako na samostatný 
majetkový nárok s vlastním, samostatným majetkovým základem (viz usnesení Nejvyššího soudu 
ze dne 22. června 2010, sp. zn. 23  Cdo 5280/2009, shodně kupř. usnesení Vrchního soudu v Praze 
ze dne 30. ledna 1997, sp. zn. 1 Cmo 744/1996, uveřejněné pod č. 5 ve Sbírce soudních 
rozhodnutí a stanovisek, ročník 1998) nemá vliv na výklad rozsahu nároků ze smlouvy ve smyslu 
článku 5 bodu 1  nařízení Brusel I, který je nutné stanovit autonomně.  
 
Při posuzování otázek, které se smlouvou souvisejí a pro které je rovněž dána příslušnost soudu ve 
smyslu článku 5 bodu 1 nařízení Brusel I, lze vycházet z článku 10 bodu 1 Úmluvy o právu 
rozhodném pr o smluvní závazkové vztahy uzavřené v Římě dne 19. června 1980 (č. 64/2006 Sb. 
m. s.), respektive ze shodně formulovaného článku 12 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a 
Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkov é vztahy, 
publikovaném v Úředním věstníku Evropské unie L 140/27 dne 4. července 2008 („nařízení Řím 
I“), podle kterého se právem rozhodným pro smlouvu řídí zejména výklad, plnění závazků 
vyplývajících ze smlouvy, důsledky úplného nebo částečného porušení těchto závazků včetně 
stanovení škody, jsou -li stanoveny právem a v rámci pravomocí přiznaných soudu jeho procesním 
právem, různé způsoby zániku závazku, včetně promlčení a zániku práv v důsledku uplynutí doby 
a důsledky neplatnosti smlouvy (viz SIMON, P. In: DRÁPAL, L., BUREŠ, J. a kol. Občanský 
soudní řád II. Komentář. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 2895 –2896; MAGNUS, U., MANKOWSKI, 
P. Brussels I Regulation. European Commentaries on Private International Law. Second Revised 
Edition. Munich: Sellier European Law Publishers, 2012, s. 123 –124; srovnej také rozsudek 
Soudního dvora EU ze dne 8. března 1988 ve věci 9/87 , SPRL Arcado proti SA Haviland , bod 
15). Tento závěr podporuje i skutečnost, že se shodným výkladem pojmů obsažených v nařízení 
Brusel I a nařízení  Řím I počítá přímo preambule nařízení Řím I, která odkazuje na souladný 
výklad věcné působnosti (bod 7 preambule), pojmů vztahujících se k spotřebitelské smlouvě (bod 
24 preambule) i pojmů souvisejících přímo s článkem 5 nařízení Brusel I (bod 17 preambul e). 
Nařízení Brusel I a nařízení Řím I se proto výkladově vzájemně doplňují (srov. také MAGNUS, 
U., MANKOWSKI, P. Brussels I Regulation. European Commentaries on Private International 
Law. Second Revised Edition. Munich: Sellier European Law Publishers, 20 12, s. 124).  
 
Důsledkem porušení závazku ve smyslu nařízení Řím I přitom může být i vznik povinnosti 
zaplatit smluvní pokutu (viz PAUKNEROVÁ, M. Evropské mezinárodní právo soukromé. 2. 
vydání. Praha: C. H. Beck, 2013, s. 175; Bělohlávek pak smluvní pokutu podřazuje pod plnění 
závazků smlouvy, viz BĚLOHLÁVEK, A. J. Římská úmluva a Nařízení Řím I: komentář v širších 
souvislostech evropského a mezinárodního práva soukromého. Díl 2. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 
1497 ), jak tomu bylo v projednávaném případě, kdy b yla smluvní pokuta sjednána jako důsledek 
porušení ujednaných podmínek smlouvy, konkrétně za nedodržení lhůty splatnosti. Pro účely 
článku 5 bodu 1 písm. b) nařízení Brusel I, vyloženého v kontextu výše citované judikatury a s 
ohledem na článek 12 nařízení  Řím I, je proto na nárok na zaplacení smluvní pokuty nutné 
nahlížet jako na nárok související se smlouvou. Pro projednání nároku na zaplacení smluvní 
pokuty proto budou dle článku 5 bodu 1 písm. b) nařízení Brusel I příslušné soudy místa, kde měl 
být záva zek ze smlouvy (tj. výroba a dodání předmětného zboží) splněn, tedy v posuzované věci, 
jak bylo výše vysvětleno, soudy polské.  
 
Nejvyšší soud, vědom si své povinnosti podle čl. 267 Smlouvy o fungování Evropské unie obrátit 
se na Soudní dvůr EU v případě, že v řízení před ním vyvstane otázka výkladu aktů přijatých 
orgány EU, zkoumal, zda taková povinnost vznikla i v projednávané věci. S ohledem na 
skutečnost, že výše uvedené závěry lze učinit na základě shora citované judikatury Soudního 
dvora EU k nařízení  Brusel I, představuje výklad článku 5 bodu 1 písm. b) nařízení Brusel I acte 
éclairé  a Nejvyššímu soudu tím pádem nevznikla povinnost k předložení předběžné otázky ve 
smyslu rozsudku Soudního dvora EU ze dne 6. října 1982 ve věci 283/81, Srl CILFIT and 
Lanificio di Gavardo SpA proti Ministry of Health . 
 
Protože dovolání není důvodné ve smyslu § 241a odst. 1 o. s. ř., Nejvyšší soud jako soud dovolací 
dovolání druhé žalované bez jednání (§ 243a odst. 1 o. s. ř.) zamítl [§ 243d písm. a) o. s. ř.].  
 
Proti tomu to usnesení není přípustný opravný prostředek podle občanského soudního řádu.  
V Brně dne 14. ledna 2016  
 
J
U
D
r
.
 
P
a
v
e
l
 
S
i
m
o
n 
předseda senátu