JJuuddiikkaattuurraa  NNeejjvvyyššššííhhoo  ssoouudduu
Spisová zna čka: 20 Cdo 549/2019 
Typ 
rozhodnutí:USNESENÍ 
Kategorie 
rozhodnutí:D   EU 
Aplikovaná 
norma:§ 17 předpisu č. 300/2008Sb.
čl. 35 odst. 3 Na řízení () č. 44/2001 
čl. 45 odst. 2 Na řízení () č. 44/2001 
§ 34 odst. 1 p ředpisu č. 44/2001Sb.
čl. 25 odst. 1 Na řízení () č. 1346/2000  
Heslo: Vykonatelnost rozhodnutí 
Exekuce  
ECLI: ECLI:CZ:NS:2019:20.CDO.549.2019.1 
Právní v ěta:
Datum 
rozhodnutí:04.06.2019 
Výsledek: ODMÍTNUTO 
Podána  ústavní 
stížnost Datum 
podání Spisová 
zna čka Soudce 
zpravodaj Výsledek Datum 
rozhodnutí 
1 19.8.2019 IV.ÚS 
2729/19 
IV.ÚS 
2729/19 JUDr. Jaromír 
Jirsa - -
20 Cdo 549/2019-840 
USNESENÍ 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senát ě složeném z p ředsedkyn ě JUDr . 
Miroslavy Jirmanové, Ph.D., a soudc ů JUDr. Zby ňka Poledny a JUDr. Aleše Zezuly v 
exeku ční v ěci oprávn ěných 1) S. R. T. a 2) N. H. O ., obou ze spole čnosti XY, se sídlem XY, 
soudem ustanovených likvidátor ů spole čnosti GBI INVESTMENTS LIMITED, registra ční 
číslo 0317619, se sídlem Wood Street 88, EC2V 7RS Lo ndýn, Spojené království Velké 
Británie a Severního Irska, obou zastoupených JUDr.  Pavlem Frá ňou, advokátem se sídlem v 
Praze 8 – Karlín ě, Sokolovská 5/49, proti povinnému P. N. , narozenému XY, bytem XY, 
zastoupenému Mgr. Romanem Strakou, advokátem se síd lem v Praze 2, Anny Letenské 34/7, 
pro 7 222 336,82 GBP s p říslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Pardubicíc h pod sp. zn. 
16 EXE 7056/2016, o dovolání povinného proti rozsud ku Krajského soudu v Hradci Králové 
– pobo čky v Pardubicích ze dne 2. 10. 2018, č. j. 23 Co 244/2017-608, takto:
Dovolání se odmítá .
Od ůvodn ění:
Okresní soud v Pardubicích rozsudkem ze dne 22. 2. 2017, č. j. 16 EXE 
7056/2016-267, prohlásil rozsudek vydaný Chancery D ivision in the High Courts of Justice 
of England and Wales dne 11. 2. 2015, pod č. j. 6678/2008, za vykonatelný na území České 
republiky (výrok I). Vedením exekuce na základ ě tohoto rozsudku pov ěřil soudního 
exekutora Mgr. Martina Tunkla, Exekutorský ú řad Plze ň-město (výrok II). Okresní soud 
postupoval podle Na řízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000, o p říslušnosti a 
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v ob čanských a obchodních v ěcech (dále též jen 
„na řízení Brusel I“), a dosp ěl k záv ěru, že byly spln ěny všechny formální náležitosti 
stanovené na řízením Brusel I, podkladové rozhodnutí je vykonatel né v členském stát ě, návrh 
na prohlášení vykonatelnosti byl podán oprávn ěnými spole čně s ú ředním p řekladem 
rozhodnutí a osv ědčením a byl podán u soudu, v jehož obvodu má povinný  bydlišt ě. 
Sou časn ě soud pov ěřil vedením exekuce soudního exekutora Mgr. Martina Tunkla. Následn ě 
usnesením ze dne 4. 5. 2017, č. j. 16 EXE 7056/2016-288, okresní soud opravil podle § 164 
o. s. ř. chybu v pou čení tak, že proti výroku I rozsudku lze podat odvol ání do jednoho m ěsíce 
ode dne doru čení a proti výroku II rozsudku není odvolání p řípustné.
Odvolací soud napadeným rozhodnutím rozsudek soudu prvního stupn ě potvrdil. 
Dosp ěl k záv ěru, že rozsudek anglického soudu ze dne 11. 2. 2015  byl povinnému řádn ě 
doru čen v rámci dožádání Okresním soudem v Pardubicích z e dne 22. 2. 2016, sp. zn. 42 Cd 
315/2015, formou náhradního doru čení. Podle odvolacího soudu postupoval p ři doru čování 
soud prvního stupn ě správn ě, jestliže nedoru čil písemnost do datové schránky , protože 
písemné vyhotovení anglického rozsudku bylo opat řeno barevnou reliéfní pe četí, stvrzující 
původ listiny vyhotovené soudem. Kvalitu této pe četi nelze technickými prost ředky 
autorizovan ě konvertovat ve smyslu zákona č. 300/2008 Sb., o elektronických úkonech a 
autorizované konverzi dokument ů, což je p ředpokladem doru čení listin do datové schránky. 
Zadruhé byl stejnopis rozsudku opat řen českým p řekladem obsahujícím tlumo čnickou pe čeť, 
kterou bylo p řelepeno sešití opisu rozsudku s písemným p řekladem; bez porušení 
tlumo čnické pe čet ě by op ět nebylo možné konverzi listin provést. Pokud jde o  podané 
odvolání proti anglickému rozsudku, odvolací soud v yšel ze sd ělení mezinárodního odboru 
civilního Ministerstva spravedlnosti ČR, který k žádosti odvolacího soudu o právní pomoc 
prost řednictvím anglického kontaktního bodu Evropské soud ní sít ě pro v ěci ob čanské a 
obchodní provedl pat řičná šet ření, z nichž vyplývá, že povinný řádné odvolání nepodal. Poté 
odvolací soud p řipomn ěl, že Nejvyšší soud rozhodl rozsudkem ze dne 17. 7.  2018, č. j. 20 
Cdo 2302/2017-735, ve skutkov ě a právn ě totožné v ěci, v níž se jednalo o uznání a výkon 
téhož rozhodnutí anglického soudu sp. zn. 6678/2008 , avšak vydaného již dne 28. 7. 2014 
proti povinnému R. Š., narozenému dne XY. V této to tožné v ěci rozhodoval Okresní soud v 
Pardubicích usnesením ze dne 9. 5. 2016, č. j. 11 EXE 7026/2016-19, a jeho rozhodnutí 
posoudil k odvolání povinného Krajský soud v Hradci  Králové – pobo čka v Pardubicích 
(rozsudek ze dne 7. 12. 2016, č. j. 27 Co 259/2016-609). Se záv ěry dovolacího soudu 
(dovolání proti rozsudku Krajského soudu v Hradci K rálové – pobo čky v Pardubicích podal 
povinný), obsaženými v rozhodnutí ze dne 17. 7. 201 8, se odvolací soud v nyní projednávané 
věci zcela ztotož ňuje. Povinný brojil proti aplikaci na řízení Brusel I s tím, že exeku ční titul 
bezprost ředn ě vychází z insolven čního řízení, a proto podle čl. 1 odst. 2 písm. b) na řízení 
Brusel I nelze tento p ředpis na danou v ěc použít. Nejvyšší soud ve zmín ěném rozsudku  
uzav řel, že s ohledem na záv ěr anglického soudu o napln ění skutkové podstaty čl. 212 a 213 
insolven čního zákona z roku 1986 jsou nárok uplatn ěný proti povinnému i řízení o n ěm na  
úpadkovém řízení závislé a dané řízení probíhalo pouze na tomto základ ě a v jeho mezích. 
Zárove ň však Nejvyšší soud vyložil, že podle čl. 25 odst. 1 Na řízení Rady  (ES) č. 1346/2000 
ze dne 29. 5. 2000, o úpadkovém řízení, (dále též jen „úpadkové na řízení“) rozhodnutí 
učin ěná soudem, jehož rozhodnutí o zahájení řízení je uznáno podle čl. 16, která se týkají 
pr ůběhu a skon čení úpadkového řízení, a vyrovnání tímto soudem schválená, se rovn ěž 
uznávají bez dalších formálních náležitostí. Tato r ozhodnutí jsou vykonatelná podle čl. 31 až 
51 (s výjimkou čl. 34 odst. 2) Bruselské úmluvy o p říslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí 
v ob čanských a obchodních v ěcech, ve zn ění úmluv o p řistoupení k uvedené úmluv ě (odkaz 
na Bruselskou úmluvu se po p řijetí na řízení Brusel I považuje podle jeho čl. 68 odst. 1 za 
odkaz na toto na řízení). Protože tedy úpadkové na řízení odkazuje na na řízení Brusel I v části 
týkající se uznávání a výkonu, postup okresního sou du, aplikujícího v dané v ěci na řízení 
Brusel I, byl fakticky správný (viz body 23 až 27 o d ůvodn ění rozsudku odvolacího soudu). 
V souvislosti s námitkou ve řejného po řádku a záv ěry vyjád řenými v rozsudku 
Nejvyššího soudu ze dne  17. 7. 2018 odvolací soud uvedl, že chápání výhrad y ve řejného 
po řádku je v obou na řízeních identické. Dodal, že aplikace čl. 26 úpadkového na řízení není v 
dané v ěci vylou čena.  Pokud jde o námitku nep říslušnosti anglického soudu k projednání a 
rozhodnutí v ěci, odvolací soud se ztotožnil se záv ěrem Nejvyššího soudu, podle n ěhož čl. 35 
odst. 3 na řízení Brusel I (byl-li uplatn ěn prost řednictvím úpadkového na řízení) stanoví, že 
aniž by byl dot čen odst. 1 (neuznání rozhodnutí také z d ůvodu porušení oddílu 3, 4 a 6 
kapitoly II nebo jedná-li se o p řípad uvedený v čl. 72), nesmí být p říslušnost soudu členského 
státu p řezkoumávána. Hledisko ve řejného po řádku uvedené v čl. 34 odst. 1 nelze uplatnit v 
případ ě pravidel pro ur čení p říslušnosti. Dodal, že flagrantní porušení ustanoven í o 
příslušnosti, jmenovit ě rozhodoval -li ve v ěci soud státu, k n ěmuž nemá v ěc naprosto žádný 
vztah, a krom ě toho jsou tu další okolnosti, vzdálenost, neznalos t jazyka, jež by ve spojení s  
prve uvedeným vedly fakticky k odn ětí práva na spravedlivý proces ve smyslu čl. 6 Úmluvy o 
ochran ě lidských práv a základních svobod, d ůvodem pro odep ření vykonatelnosti 
cizozemského rozhodnutí oproti tomu je. Anglický so ud však vycházel z toho, že je zde 
vazba mezi povinným a zemí p ůvodního insolven čního řízení, což p ředstavuje práv ě tu 
vzájemnou vazbu, pot řebnou pro od ůvodn ění ur čení své p říslušnosti, a tudíž nelze považovat 
jeho nazírání na vlastní p říslušnost za odporující výše uvedeným východisk ům (viz bod 33 
od ůvodn ění rozsudku odvolacího soudu). 
K námitce nedostate čné identifikace povinného odvolací soud uvedl, že v  anglickém 
soudním rozhodnutí (exeku čním titulu) je uvedeno  „toliko“ jméno a p říjmení povinného , což 
představuje b ěžnou tamní soudní praxi (nejedná se tudíž o individ uální exces). Pouze z 
důvodu odlišnosti soudní praxe cizozemského státu v o zna čování ú častník ů soudního řízení 
však nelze spat řovat procesní porušení – už v ůbec ne norem ve řejného po řádku – zvlášt ě pak, 
lze-li ú častníka nezpochybniteln ě identifikovat na základ ě dalších okolností posuzovaného 
případu.
Pokud jde o další námitku spo čívající v p řiznání „hrub ě p řemršt ěných nárok ů“, 
odvolací soud op ět odkázal na rozsudek ze dne 17. 7. 2018, v n ěmž Nejvyšší soud vysv ětlil, 
že pouhý nesouhlas s výší p řisouzeného nároku, který nadto není op řen o v ěcn ě relevantní 
argumentaci (vychází jen ze spekulativní úvahy, že náklady na likvidaci spole čnosti z řejm ě 
nemohly být tak vysoké), nem ůže vyvolat ú činné dovolání se výhrady ve řejného po řádku.
K námitce porušení práva jednat ve své mate řštin ě a povinnosti soudu zajistit 
tlumo čníka Nejvyšší soud odkázal na čl. 37 odst. 4 Listiny základních práv a svobod, na čl. 5 
odst. 2 Úmluvy o ochran ě lidských práv a základních svobod a na čl. 14 odst. 3 písm. a) a f) 
Mezinárodního paktu o ob čanských a politických právech a zmínil názor Ústavn ího soudu, že 
gramatický výklad je jednozna čný a sv ědčí pro nutnost tlumo čení p ři ústní komunikaci mezi 
soudem a ú častníkem řízení, který neovládá český jazyk. Nutnost p řekladu písemností , včetn ě 
soudních rozhodnutí, však dovodit nelze [srov. stan ovisko pléna sp. zn. Pl.ÚS-st. 20/05 ze 
dne 25. 10. 2005 (ST 20/39 SbNU 487), obdobn ě nález sp. zn. II. ÚS 186/05 ze dne 8. 8. 
2005 ( N 155/38 SbNU 235)]. Ve vztahu k domn ělému porušení práva na spravedlivý proces 
Ústavní soud dodal, že rozsah základního práva na t lumo čníka není možné rozši řovat za 
použití obecných ustanovení o fair procesu, jaké p ředstavuje čl. 36 odst. 1 Listiny, resp. čl. 6 
odst. 1 Úmluvy; a to proto, že právo na fair proces  je tvo řeno komplexem dalších práv. 
Jsou-li tyto ústavn ěprávní procesní záruky výslovn ě uvedeny v ústavním po řádku, není 
důvodu, aby byly dovozovány z obecného ustanovení for mou jeho další konkretizace; jinými  
slovy, pro takovou konkretizaci t ěchto obecných ustanovení je prostor tam, kde jednot livé 
procesní záruky výslovn ě uvedeny nejsou [srov. již zmín ěné stanovisko pléna sp . zn. 
Pl.ÚS-st. 20/05 ze dne 25. 10. 2005 (ST 20/39 SbNU 487)]. Z výše uvedeného lze u činit 
záv ěr, že právo na písemný styk (tj. p řeklad písemností soudem, které ú častník činí ve své 
mate řštin ě), jak se domnívá dovolatel , nevyplývá ani z mezinárodních úmluv, ani z českého 
právního řádu (což neodporuje možnosti, že zákonná právní úpr ava v tom kterém stát ě m ůže 
zaru čit vyšší standard ochrany). V rozsudku ze dne 11. 9 . 2013, sp. zn. 19 Co 218/2013, 
uve řejn ěném pod číslem 67/2018 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovis ek, dosp ěl M ěstský 
soud v Praze k záv ěru, že z ustanovení § 18 odst. 1 v ěty druhé o. s. ř. nelze dovozovat 
povinnost soudu zajistit p řeklad jím vydaného rozhodnutí do jazyka, jemuž rozumí ú častník  
řízení, který neovládá český jazyk. Požadavek na písemný styk v mate řském jazyce ú častníka 
tedy nelze pod řadit ani pod právo na spravedlivý proces, z čehož plyne logický záv ěr, že 
nem ůže být ani dosaženo takové závažnosti situace, ospr avedl ňující aktivaci výhrady 
ve řejného po řádku ve smyslu čl. 26 úpadkového na řízení. Odvolací soud proto dosp ěl k 
záv ěru, že ani tato námitka nem ůže být d ůvodná (body 38 až 41 od ůvodn ění rozsudku 
odvolacího soudu). 
Povinný dále brojil proti uznání exeku čního titulu s ohledem na zmanipulovaný 
konkurs spole čnosti GBI INVESTMENTS LIMITED. Tvrdil, že v souvisl osti s insolvencí, v 
rámci níž vznikla nyní vymáhaná pohledávka, došlo k  manipulaci a že tato manipulace má 
trestn ě-právní prvky. I p ři posouzení této otázky odvolací soud vycházel ze z áv ěru rozsudku 
ze dne 17. 7. 2018, v n ěmž Nejvyšší soud vyložil, že z principu vzájemné d ůvěry soud ů 
vázaných úpadkovým na řízením plyne, že tuzemský soud, není-li zde spolehl ivého pr ůkazu 
opaku, vychází z toho, že i tato okolnost pozornost i nalézacího cizozemského soudu neušla. 
Spat řuje-li povinný „zmanipulovanost“ anglického insolve n čního řízení v postavení 
likvidátor ů co by oprávn ěných, nejedná se ve sv ětle p řijímaného výkladu ve řejného po řádku 
o skute čnost relevantní. Ze stejného d ůvodu, tj. principu vzájemné d ůvěry soud ů vázaných 
úpadkovým na řízením, nem ůže obstát ani námitka povinného o zmanipulovanosti 
insolven čního řízení z d ůvodu tvrzeného trestn ěprávního jednání likvidátora spole čnosti v 
souvislosti s nep řezkoumáním fiktivní (proml čené) pohledávky nadace Lacontha p ři 
insolvenci GBI INVESTMENTS LIMITED. Setrvání na sho ra popsaném principu vzájemné 
důvěry je podle Nejvyššího soudu v dané v ěci namíst ě o to víc, že p ředkládané usnesení 
Okresní prokuratury Bratislava I bylo vydáno víc ja k p ůl roku p řed rozhodnutím anglického 
soudu, a proto anglický soud musel nepochybn ě i tuto skute čnost zvažovat.
Odvolací soud se ztotožnil i se záv ěrem Nejvyššího soudu ve vztahu k námitce 
povinného o porušení jeho práva  na právní pomoc p řed anglickým soudem. Nejvyšší soud  
vysv ětlil, že právo na právní pomoc není bezb řehé či automatické; zajiš ťuje efektivní p řístup 
k soud ům p ředevším pro ty, kte ří nemají dostate čné finan ční prost ředky na krytí náklad ů 
soudních výloh, jakými jsou soudní poplatky nebo náklady na právní zastoupení . V obecné 
rovin ě lze konstatovat, že p řístup k právní pomoci je podmín ěn p řezkoumáním finan ční 
situace žadatele a povahy souzené v ěci, její komplexnosti , složitosti, p ředpokládaným 
procesním vývojem apod. V dané v ěci (obdobn ě jako ve v ěci vedené pod sp. zn. 20 Cdo 
2302/2017) povinný netvrdil, že pat ří do skupiny osob, jež by se nacházela v tak tíživé  
situaci, kdy by mu byl p řístup k soudu fakticky odep řen, pokud by nedisponoval advokátním 
zastoupením. By ť povinný namítal, že se o této možnosti t ěžko mohl dozv ědět práv ě proto, že 
nebyl zastoupen, má i odvolací soud za to, že mohl požádat o právní pomoc i v České 
republice, pop ř. v jiném členském stát ě Evropské dohody o p ředávání žádostí o právní 
pomoc, která umož ňuje osobám, které mají obvyklé bydlišt ě v jednom členském stát ě, aby 
požádaly o právní pomoc v jiném stát ě dohody (bod 40 od ůvodn ění rozsudku odvolacího 
soudu). Odvolací soud uvedl, že žaloba byla p řed anglickým soudem podána dne 30. 1. 2012 
a s ohledem na dlouhou dobu do rozhodnutí anglickéh o soudu dne 11. 2. 2015 m ěl povinný 
dost času pro podání žádosti o právní pomoc v České republice. Povinný dob ře o jednání 
na řízeném na den 11. 2. 2015 v ěděl, protože si dne 18. 12. 2014 zarezervoval p říslušný let do 
Londýna. Pokud namísto ú činné procesní obrany zvolil procesní postup vykazuj ící prvky 
zdržování a ú čelovosti, nem ůže to jít k tíži oprávn ěných. Své tvrzení o trestním jednání S. R. 
T. při nep řezkoumávání fiktivní pohledávky nadace Lacontha p ři výkonu jeho funkce 
likvidátora m ěl namítat p řed anglickým soudem. Soud dodal, že povinný mohl sv é právo na 
zastoupení realizovat v pr ůběhu řízení p řed anglickým soudem a nevy čkávat až na ústní 
jednání uskute čněné po t řech letech po podání žaloby . Odvolací soud považuje v tomto 
ohledu postup povinného za ú čelový i vzhledem ke skute čnosti, že již dne 13. 10. 2015 
nahlížel do spisu Okresního soudu v Pardubicích sp.  zn. 42 Cd 317/2014, obsahujícího 
dožádání anglického soudu o doru čení rozsudku R. Š. Povinný tedy v dostate čném p ředstihu 
o řízení u anglického soudu v ěděl a byl obeznámen s jeho rozhodnutím, a to nejpozd ěji práv ě 
13. 10. 2015. Anglický soud nerozhodl proti ob ěma povinným týž den kv ůli potížím s 
doru čováním povinnému. Odvolací soud tak dosp ěl k záv ěru, že d ůvod pro zamítnutí návrhu 
na prohlášení vykonatelnosti a pov ěření exekutora není dán a rozhodnutí okresního soudu  
potvrdil.
Rozsudek odvolacího soudu napadl povinný dovoláním,  jehož p řípustnost spat řuje v  
tom, že rozhodnutí odvolacího soudu závisí na vy řešení otázek hmotného nebo procesního 
práva, které v rozhodování dovolacího soudu dosud n ebyly vy řešeny, případn ě mají být 
dovolacím soudem již vy řešené právní otázky posouzeny jinak. Odvolacímu sou du vytýká 
nesprávné posouzení následujících otázek:
Protože povaha dokumentu (exeku čního titulu) neumož ňovala doru čení 
prost řednictvím datové schránky (reliéfní pe čeť anglického soudu a tlumo čnickou pe čeť, 
kterou bylo p řelepeno sešití opisu rozsudku s písemným p řekladem, nelze technickými 
prost ředky autorizovan ě konvertovat podle zákona 300/2008 Sb.), byl exeku ční titul správn ě 
doru čován náhradním doru čením, tj. poštou. Soud uvedl, že v p řípad ě doru čení do datové 
schránky by došlo k porušení autenticity doru čovaného. Podle dovolatele však žádný ze 
zajiš ťovacích prvk ů nebránil konverzi a soud m ěl doru čovat povinnému do datové schránky. 
Protože tak neu činil, nedošlo k řádnému doru čení exeku čního titulu. Tato otázka nebyla 
podle povinného dosud dovolacím soudem řešena.
Povinný sou časn ě považuje rozsudek odvolacího soudu za nep řezkoumatelný v záv ěru 
o řádném doru čení exeku čního titulu v listinné podob ě, nebo ť není jasné, jaká ustanovení  
zákona č. 300/2008 Sb. soud aplikoval. Podle povinného je p řitom zásadní § 25 odst. 1 písm. 
e) tohoto zákona, z n ěhož lze dovodit, že obecn ě je konverze listiny obsahující zajiš ťovací 
prvek (reliéfní pe čeť atp.) přípustná.  Sou časn ě poukázal na p řipravovanou zm ěnu zákona č. 
300/2008 Sb., týkající se dosud výkladov ě sporného § 24 odst. 4 písm. e). Upozornil také, že  
v p řípad ě druhého z povinných R. Š. byly obsahov ě stejné dokumenty konvertovány a 
doru čeny do datové schránky.
Odvolací soud se nezabýval otázkou, „…zda je možné uznat vykonatelnost 
rozhodnutí anglického soudu podle na řízení Evropské unie, jehož faktický výkon nastane v  
dob ě, kdy Británie nebude členem Evropské unie“. Oficiální dvouletá výpov ědní lh ůta z 
členství v EU Velké Británii zapo čala b ěžet 29. 3. 2017 a po ukon čení jejího členství v EU 
podle dovolatele rozhodnutí anglického soudu ztratí  vykonatelnost na území ČR. Ani tato 
otázka nebyla v praxi dovolacího soudu dosud řešena.
Povinný trvá na možnosti soud ů p řezkoumávat (mezinárodní) p říslušnost anglického 
soudu v situaci, kdy postupoval podle na řízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. 5. 2000, o 
úpadkovém řízení, a pouze zprost ředkovan ě (odkazem v insolven čním na řízení) aplikoval 
vybraná ustanovení na řízení Brusel I. Poukazuje na zásadní rozdíly mezi i nsolven čním 
na řízením a na řízením Brusel I, kdy p ři aplikaci insolven čního na řízení lze p řezkoumávat 
mezinárodní p říslušnost soudu a podle čl. 35 odst. 3 na řízení Brusel I se takový postup 
vylu čuje. Proto se odvolací soud m ěl touto otázkou zabývat. Povinný p řitom od za čátku tvrdí, 
že chybí p říslušnost anglického soudu, protože neexistuje rele vantní spojení mezi ním a 
skute čnostmi tvrzenými v řízení sp. zn. 6678/2008. Povinný je fyzickou osobou  s bydlišt ěm v 
ČR a údajná protiprávní jednání se odehrála v ČR s akciemi české právnické osoby. Anglický 
soud p řesto dovodil vazbu toliko p řed fakt, že povinný anglickou spole čnost vlastnil. By ť tato 
otázka byla již řešena v rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 17. 7. 2 018, sp. zn. 20 Cdo 
2302/2017, je t řeba podle dovolatele p řijatý záv ěr p řehodnotit .
Dovolatel nesouhlasí se záv ěrem odvolacího soudu ohledn ě jeho práva jednat v 
mate řském jazyce. Jestliže povinný tento jazyk neovládá,  měl anglický soud zajistit tlumo čení 
ve vztahu k d ůležitým podáním, pokud povinný o ustanovení tlumo čníka požádal. Povinný 
vytýká, že anglický soud k jeho podáním sepsaným v češtin ě nep řihlížel. Nesouhlasí se  
záv ěrem, že požadavek na písemný styk v mate řském jazyce ú častníka nelze pod řadit pod 
právo na spravedlivý proces. Právo na tlumo čníka pokrývá jak ústní, tak písemný kontakt se 
soudem. Záv ěry vyslovené v rozhodnutí Nejvyššího soudu je t řeba p řehodnotit. Jestliže jde v 
souzené v ěci o „obrovskou pohledávku“, je na míst ě zajistit i p řeklad d ůležitých podání a  
listin. Povinný specifikoval svá podání, v nichž se  p řed anglickým soudem domáhal právní 
pomoci.
Odvolací soud podle povinného rovn ěž nesprávn ě vy řešil otázku, zda v p řípad ě, kdy 
účastník zažádá o právní pomoc u orgánu, p řed nímž je řízení vedeno, odpovídá tento orgán 
za zabezpe čení právní pomoci ustanovením advokáta  (tj. fakticky za zabezpe čení 
spravedlivého procesu). Anglický soud o žádosti pov inného nerozhodl, a čkoliv povinný 
argumentoval tím, že si advokáta nem ůže dovolit. Tato procesní otázka dosud nebyla v 
rozhodování dovolacího soudu řešena.
Povinný uvedl, že podal proti anglickému rozsudku řádné odvolání, což doložil ú řední 
kopií ze spisu anglického soudu. Odvolací soud si v šak opat řil prost řednictvím Ministerstva 
spravedlnosti neformální e-mailovou zprávu anglické ho odvolacího soudu, tj. jiného soudu , 
než který rozhodnutí vydal a než u kterého povinný podal své odvolání; p řitom nevysv ětlil, 
pro č se p řiklonil ke zpráv ě Ministerstva spravedlnosti a nep řihlédl k ú řední kopii odvolání. 
Tím zatížil své rozhodnutí vadou nep řezkoumatelnosti. Opravný prost ředek p řitom stále leží 
u anglického soudu, který jedná svévoln ě, pokud jej ponechává bez povšimnutí.
Povinný vytýká odvolacímu soudu nesprávný postup, p okud jej teprve v záv ěre čné 
fázi řízení seznámil se zm ěnou svého názoru (opírajícího se o aktuální rozhodn utí Nejvyššího 
soudu) v otázce aplikace insolven čního na řízení na v ěc. Soud povinného poté již nevyzval k 
dopln ění rozhodných skute čností, čímž podle dovolatele porušil § 118a odst. 2 o. s. ř. 
Povinnému od ňal možnost v pot řebném detailu uvést rozhodné skute čnosti ve vztahu k čl. 26 
insolven čního na řízení (námitku mezinárodní p říslušnosti českých soud ů a zmanipulovaného 
anglického konkursu). V souvislosti se zmanipulován ím konkursu uvedl, že pokud se podle 
čl. 26 insolven čního na řízení neuzná celý konkurs, není dána legitimace ins olven čních 
správc ů k zahájení exekuce. Konkurs je veden v d ůsledku jedné pohledávky v řádu miliard 
Kč, jež je smyšlená a nikdo její vznik neoz řejmil . „Bohužel velký v ěřitel Lacontha v Anglii 
platí správce, a ten nemá zájem popírat toho, kdo h o platí“. Tím se odvolací soud řádn ě 
nezabýval.
Kone čně povinný upozornil na „hrub ě p řemršt ěný nárok“, za n ějž považuje zejména 
náklady likvidace spole čnosti GBI INVESTMENTS LTD, která v podstat ě nevyvíjela žádnou 
činnost, ve výši 60 000 000 K č. „Obrana výhrady ve řejného po řádku z d ůvodu hrub ě 
přemršt ěných nárok ů slouží práv ě k obran ě proti zjevným exces ům, které jsou na první 
pohled patrné…“ (bod 6. 2. dovolání). 
Povinný navrhl, aby dovolací soud napadený rozsudek  odvolacího soudu zm ěnil tak, 
že se návrh na prohlášení vykonatelnosti zamítá.
Oprávn ění ve svém vyjád ření k dovolání uvedli, že dovolací námitky povinnéh o jsou 
shodné s námitkami R. Šimary, o nichž Nejvyšší soud  rozhodl rozsudkem ze dne 17. 7. 2018, 
č. j. 20 Cdo 2302/2017-735. Nadto povinný jako novou vznáší otázku , zda je možné uznat 
vykonatelnost rozhodnutí, jehož výkon fakticky nastane v dob ě, kdy Velká Británie nebude 
členem EU. Připomínají, že pro rozhodnutí dovolacího soudu je ro zhodující skutkový a 
právní stav v dob ě vydání napadeného rozhodnutí odvolacího soudu (II.  ÚS 305/99). Mají za 
to, že i po vystoupení Velké Británie z EU budou je jí rozhodnutí na území ČR nadále 
vykonatelná, p řinejhorším pak podle zákona č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu 
soukromém. Podle oprávn ěných soud postupoval správn ě, pokud neprovád ěl konverzi 
dokumentu a zaslal exeku ční titul náhradním zp ůsobem, k porušení procesních práv 
povinného tím nedošlo. K tvrzenému podání odvolání proti exeku čnímu titulu uvedli, že 
námitka povinného je ned ůvodná, a že podle čl. 46 odst. 1 na řízení Brusel I je na povinném, 
aby inicioval p řerušení řízení, na n ěž však neexistuje právní nárok. Nadto dle sd ělení  
Ministerstva spravedlnosti londýnský odvolací soud žádné odvolání povinného neeviduje. V 
projednávané v ěci nelze aplikovat na řízení Brusel I, nebo ť se zde uplatní výjimka vedoucí k 
aplikaci úpadkového na řízení, k čemuž dosp ěl i Nejvyšší soud ve v ěci R. Š.. Záv ěr o úzké 
vazb ě vymáhaného nároku s úpadkovým řízením dovodil z norem anglického insolven čního 
zákona a z toho, že p říslušným k rozhodnutí byl insolven ční soud. Jeho rozhodnutí se 
uznávají bez dalších formálních náležitostí a jsou vykonatelná podle čl. 31 až 51 Bruselské 
úmluvy, resp. podle p říslušných ustanovení na řízení Brusel I. Nep řesnost v právním  
posouzení okresního soudu nemá na výsledek v ěci reálný dopad, protože exeku ční titul byl 
posuzován v kone čném d ůsledku podle stejné právní úpravy (podle na řízení Brusel I 
prost řednictvím čl. 25 odst. 1 úpadkového na řízení). Povinný m ěl dostatek prostoru pro 
případnou argumentaci, což i u činil.
V souladu s rozsudkem Nejvyššího soudu je i záv ěr, že dle čl. 35 odst. 3 na řízení 
Brusel I je exeku čnímu soudu výslovn ě od ňata možnost p řezkoumávat mezinárodní 
příslušnost anglického soudu. P řitom zde ani nelze shledat žádné flagrantní porušen í 
ustanovení o p říslušnosti, jež by mohlo p ředznamenat p řípadné porušení práva na spravedlivý  
proces. K námitkám nezákonnosti anglického insolven čního řízení uvedli, že podle čl. 45 
odst. 2 na řízení Brusel I nesmí být cizí rozhodnutí p řezkoumáváno ve v ěci samé. Povinný 
dostate čně nepodložil skute čnosti, na základ ě kterých by m ělo dojít k tak závažným 
porušením procesních princip ů českého právního řádu, jež by od ůvodnily aplikaci výhrady  
ve řejného po řádku. Požadavek na p řeklad písemností soudem do mate řštiny ú častníka 
nevyplývá ani z mezinárodních smluv ani z českého právního řádu. Za ned ůvodnou považují 
oprávn ění i námitku povinného o porušení jeho práva na prá vní pomoc a o p řiznání hrub ě 
přemršt ěného nároku cizozemským soudem. Navrhují , aby dovolací soud dovolání odmítl, 
případn ě zamítl, a p řiznal jim náhradu náklad ů dovolacího řízení.
Nejvyšší soud dovolání projednal a rozhodl o n ěm podle zákona č. 99/1963 Sb., 
ob čanský soudní řád, ve zn ění ú činném od 30. 9. 2017 (srov. část první čl. II bod 2 zákona č. 
296/2017 Sb.), dále jen „o. s. ř.“.
Dovolání není p řípustné.
Dovolatel p ředn ě brojí proti (právnímu) záv ěru soud ů obou stup ňů , že exeku ční titul 
byl správn ě (řádn ě) doru čen náhradním doru čením, tj. poštou (v rámci dožádání Okresním 
soudem v Pardubicích pod sp. zn. 42 Cd 315/2015 dne  22. 2. 2016), protože povaha 
doru čovaného exeku čního titulu v projednávané v ěci neumož ňovala doru čení prost řednictvím 
datové schránky. Takový záv ěr je zcela v souladu s ustanovením § 17 zákona č. 300/2008 
Sb., elektronických úkonech a autorizované konverzi  dokument ů, ve zn ění pozd ějších 
předpis ů. Dovolateli lze dát obecn ě za pravdu, že má-li z řízenou a zp řístupn ěnou datovou 
schránku, má právo o čekávat, že mu soud bude veškerá rozhodnutí, pop ř. jiné listiny  
doru čovat v elektronické podob ě do datové schránky (srov. usnesení Nejvyššího soud u ze dne 
6. 11. 2013, sp. zn. 21 Cdo 3489/2012, uve řejn ěné pod číslem 37/2014 ve Sbírce soudních 
rozhodnutí a stanovisek). V každém konkrétním p řípad ě je však t řeba posoudit, zda tento 
zp ůsob doru čení umož ňuje povaha dokument ů. Dovolatel však svou argumentací primárn ě 
napadá a zpochyb ňuje správnost, resp. úplnost zjišt ění soud ů ohledn ě prvk ů zajiš ťujících 
autenticitu dokumentu v jeho jedine čnosti, kterými byl doru čovaný originál cizozemského 
rozhodnutí opat řen. Jde o zjišt ění, na nichž je právní posouzení v ěci založeno a jež se 
vztahují vždy výhradn ě ke konkrétní písemnosti. Jejich popíráním dovolate l nevystihl jediný 
možný dovolací d ůvod (§ 241a odst. 1 o. s. ř.), jímž lze vytýkat nesprávné právní posouzení  
věci. Proto se dovolací soud touto námitkou dále neza býval.
K výtce dovolatele, že rozsudek odvolacího soudu ne ní v n ěkterých záv ěrech 
přezkoumatelný, nutno p řipomenout, že dovolací soud k p řípadným vadám řízení, které by 
mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve v ěci, přihlíží jen v p řípad ě, je -li dovolání 
přípustné. Tento p ředpoklad v dané v ěci nebyl spln ěn. Samotný poukaz na možnou vadu 
řízení není sám o sob ě zp ůsobilý založit p řípustnost dovolání, nejde totiž o otázku správnosti  
či nesprávnosti právního posouzení v ěci ve smyslu ustanovení § 241a odst. 1 o. s. ř., nýbrž o 
otázku p řípadné existence či neexistence vady řízení ve smyslu ustanovení § 242 odst. 3 o. s. 
ř. (srovnej nap ř. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 8. 6. 2016, sp. zn. 20 Cdo 5653/2015, 
proti kterému byla odmítnuta ústavní stížnost usnes ením Ústavního soudu ze dne 2. 3. 2017, 
sp. zn. IV. ÚS 3058/16, usnesení Nejvyššího soudu z e dne 1. 6. 2015, sp. zn. 30 Cdo 
5147/2014). 
Dovolatel též brojí proti správnosti záv ěru o uznání vykonatelnosti rozsudku 
anglického soudu argumentací, že po ukon čení členství Velké Británie v Evropské unii 
rozhodnutí jejího soudu ztratí vykonatelnost na úze mí ČR. Napadené rozhodnutí odvolacího  
soudu však na posouzení otázky dopadu možného budou cího vystoupení Velké Británie z EU 
na řízení o výkon rozhodnutí anglických soud ů na území ČR nestojí, proto se jí dovolací soud 
nezabýval.
Sou časn ě p řipomíná, že pro rozhodnutí dovolacího soudu je rozh odující stav v dob ě 
vydání napadeného rozhodnutí odvolacího soudu (§ 24 3f odst. 1 o. s. ř.). Při rozhodování 
soud ů nižších stup ňů  se uplatní ustanovení § 154 odst. 1 o. s. ř., které stanoví, že pro 
rozsudek je rozhodující stav v dob ě jeho vyhlášení (nikoliv stav, který s v ětší či menší mírou 
pravd ěpodobnosti v budoucnu nastane). 
Povinný vytýká, že odvolací soud pochybil, když odm ítl p řezkum mezinárodní 
příslušnosti anglického soudu, a č postupoval podle na řízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 
29. 5. 2000, o úpadkovém řízení, a pouze zprost ředkovan ě aplikoval vybraná ustanovení 
na řízení Brusel I. Je totiž p řesv ědčen, že chybí p říslušnost anglického soudu, on sám má 
bydlišt ě v ČR a údajná protiprávní jednání se odehrála v ČR s akciemi české právnické 
osoby. Anglický soud dovodil vazbu pouze z toho, že  povinný anglickou spole čnost vlastnil.
Nejvyšší soud ve svém rozsudku ze dne  17. 7. 2018, sp. zn. 20 Cdo 2302/2017, jenž  
řeší situaci skutkov ě podobnou projednávané v ěci, zaujal stanovisko (zcela uplatnitelné i 
nyní), že článek 35 odst. 3 na řízení Brusel I výslovn ě odnímá možnost soudu státu výkonu 
přezkoumávat mezinárodní p říslušnost soudu státu vedoucího p ůvodní řízení. V t ěchto 
případech musí p řevážit d ůvěra, že soud p ůvodu aplikoval (v ětšinou jednotná) pravidla p ři 
posuzování své jurisdikce řádn ě a správn ě. Zárove ň ale platí, že flagrantní porušení 
ustanovení o p říslušnosti (rozhodoval-li ve v ěci soud státu, k n ěmuž nemá v ěc naprosto žádný 
vztah), a krom ě toho jsou tu další okolnosti (vzdálenost, neznalos t jazyka), jež by ve spojení s  
prve uvedeným vedly fakticky k odn ětí práva na spravedlivý proces ve smyslu čl. 6 Úmluvy o 
ochran ě lidských práv a základních svobod, d ůvodem pro odep ření vykonatelnosti 
cizozemského rozhodnutí oproti tomu je. Tento d ůvod bude však možno použít zcela 
výjime čně, nebo ť mimo jeho rámec platí naopak zásada čl. 35 odst. 3 na řízení Brusel I. Jen 
není-li zde naprosto žádný vztah, lze uznání a výko n odep řít; jinak nikoli , i kdyby šlo o vztah 
velmi slabý. Na to Nejvyšší soud uzav řel , že mezi povinným a zemí p ůvodního insolven čního 
řízení je dána vzájemná vazba pot řebná pro od ůvodn ění p říslušnosti anglického soudu, a že 
zde nejsou okolnosti, jež by umožnily up řednostnit výhradu ve řejného po řádku nad obecným  
pravidlem zákazu p řezkumu mezinárodní p říslušnosti. Sou časn ě Nejvyšší soud poukázal na 
to, že i vlastní úprava soudní p říslušnosti založená úpadkovým na řízením ( jehož aplikace na  
otázku p říslušnosti anglického soudu se povinný dovolává) sv ědčí práv ě ve prosp ěch 
anglického soudu, který v dané v ěci rozhodoval, nebo ť není pochyb o tom, že hlavní zájmy 
dlužníka, resp. jeho sídlo spo čívá ve Velké Británii  (čl. 3 odst. 1 úpadkového na řízení). 
Rozhodnutí odvolacího soudu v této otázce zcela res pektuje výše reprodukovaný 
judikatorní záv ěr, přičemž Nejvyšší soud neshledal d ůvod, aby dovolacím soudem vy řešená 
otázka byla v nyní projednávané v ěci posouzena jinak.
Dovolatel dále namítá, že nalézacím cizozemským sou dem bylo porušeno jeho právo 
jednat v mate řském jazyce , a to tím, že mu anglický soud nezajistil tlumo čení ve vztahu k 
důležitým podáním. K totožné námitce se Nejvyšší soud  již podrobn ě vyjad řoval v rozsudku 
ze dne 17. 7. 2018, sp. zn. 20 Cdo 2302/2017, a vys v ětlil, že právo na písemný styk (tj. 
překlad písemností soudem, které ú častník činí ve své mate řštin ě) nevyplývá ani z 
mezinárodních lidskoprávních úmluv, ani z českého právního řádu (což neodporuje možnosti, 
že právní úprava v tom kterém státu m ůže zaru čit vyšší standard ochrany). Požadavek na 
písemný styk v mate řském jazyce ú častníka tedy nelze pod řadit ani pod právo na spravedlivý 
proces, z čehož plyne logický záv ěr, že nem ůže být ani dosaženo takové závažnosti situace, 
ospravedl ňující aktivaci výhrady ve řejného po řádku ve smyslu čl. 26 úpadkového na řízení. 
Výhrada ve řejného po řádku se váže k porušení jen t ěch procesních princip ů, které jsou 
vskutku základní a zásadní. Na uvedeném záv ěru dovolací soud nemá d ůvod cokoli m ěnit .
Povinný dále vznáší otázku, zda anglický soud odpov ídá za zabezpe čení právní 
pomoci (ustanovení advokáta) k žádosti ú častníka, tj. fakticky za zabezpe čení spravedlivého 
procesu, nebo zda za zabezpe čení právní pomoci odpovídá ú častník sám. Napadené  
rozhodnutí odvolacího soudu však na posouzení takov é otázky nespo čívá.
Odvolací soud v projednávané v ěci posuzoval všechny dovolatelem tvrzené 
skute čnosti související s jeho právem na právní pomoc v řízení p řed anglickým soudem 
výlu čně z hlediska jejich potenciálu uplatnit výhradu ve řejného po řádku, jež by bránila  
prohlášení vykonatelnosti cizozemského exeku čního titulu na území ČR. Přitom (po zjišt ění, 
že povinný v dostate čném p ředstihu o řízení u anglického soudu v ěděl, mohl své právo na 
zastoupení realizovat v jeho pr ůběhu a nevy čkávat, měl dost času pro podání žádosti o právní 
pomoc v ČR, postup povinného lze považovat v tomto ohledu za  ú čelový, vykazující namísto 
účinné procesní obrany prvky zdržování) uzav řel, že není d ůvod vykonatelnost titulu z t ěchto 
důvod ů odep řít. Záv ěry odvolacího soudu jsou též zcela v souladu s úvah ami a stanovisky, 
vyjád řenými Nejvyšším soudem v rozsudku ze dne 17. 7. 201 8, sp. zn. 20 Cdo 2302/2017, na 
nichž dovolací soud ani v projednávané v ěci nemá d ůvod cokoli m ěnit a na n ěž si dovoluje 
odkázat.
Povinný dále vytýká, že odvolací soud zatížil řízení vadou nep řezkoumatelnosti, když 
se nevypo řádal s námitkou, že povinný exeku ční titul napadl  odvoláním (v českém jazyce), 
což doložil ú řední kopií ze spisu anglického soudu. Poukazuje na to, že anglický soud o jeho 
podání nerozhodl, pro čež exeku ční titul dosud nem ůže být pravomocný a vykonatelný. 
Odvolací soud v od ůvodn ění svého rozhodnutí neuvedl, pro č se p řiklonil k neformálním 
zprávám Ministerstva spravedlnosti, potažmo anglick ého odvolacího soudu, o tom, že se u 
anglického soudu žádné odvolací řízení proti exeku čnímu titulu nevede.
V projednávané v ěci je st ěžejní skutkové zjišt ění exeku čního soudu, že u anglického 
soudu odvolací řízení proti exeku čnímu titulu není vedeno. Jak již bylo shora uvedeno , 
dovolací soud k p řípadným vadám řízení, které by mohly mít za následek nesprávné 
rozhodnutí ve v ěci (k nimž pat ří i p řípadná nep řezkoumatelnost rozhodnutí), p řihlíží jen v 
případ ě, je -li dovolání p řípustné. Hodnocení d ůkaz ů pak nelze se z řetelem k zásad ě volného 
hodnocení d ůkaz ů, zakotvené v § 132 o. s. ř., úsp ěšn ě napadnout žádným dovolacím 
důvodem. Dovolací soud p řitom ani nezjistil žádný extrémní nesoulad mezi obs ahem spisu a 
skutkovými záv ěry odvolacího soudu, proto se namítanou vadou nezab ýval.
Dovolací soud též nep řihlížel k námitce povinného, že odvolací soud nespr ávn ě 
postupoval, když jej se zm ěnou svého názoru v otázce aplikace insolven čního na řízení na v ěc 
seznámil teprve v záv ěre čné fázi řízení a povinného nevyzval k dopln ění rozhodných 
skute čností, čímž mu od ňal možnost v pot řebném detailu uvést rozhodné skute čnosti ve 
vztahu k čl. 26 insolven čního na řízení (námitku mezinárodní p říslušnosti českých soud ů a 
zmanipulovaného anglického konkursu). Dovolací soud  by k p řípadným vadám řízení, které 
by mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve v ěci, přihlížel jen v p řípad ě, bylo-li by 
dovolání p řípustné.
K otázce možné aplikace výhrady ve řejného po řádku ve smyslu čl. 26 úpadkového 
na řízení v souvislosti s tvrzením, že konkurs byl zman ipulovaný, se Nejvyšší soud podrobn ě 
vyjád řil op ět ve svém rozsudku ze dne 17. 7. 2018, sp. zn. 20 C do 2302/2017. Zd ůraznil 
přitom, že výhradu ve řejného po řádku jako d ůvod pro neuznání rozhodnutí lze použít jen ve 
výjime čných p řípadech, ve kterých by uznání ú čink ů cizího rozhodnutí, nikoliv uznání 
rozhodnutí jako takového, bylo ve zjevném rozporu s  ve řejným po řádkem státu, ve kterém 
má k uznání dojít, p řitom rozpor s ve řejným po řádkem se týká p řípad ů, kdy v řízení, z n ěhož 
příslušné rozhodnutí cizozemského soudu vzešlo, byla porušena základní práva ú častníka 
řízení, přičemž daný rozpor musí být takového stupn ě, že porušuje základní principy právního 
řádu členského státu, ve kterém je podán návrh na uznání.  Čl. 26 úpadkového na řízení 
nazna čuje, že lze „odmítnout“ nejen konkrétní rozhodnutí vydané v rámci úpadkového řízení, 
nýbrž úpadkové řízení v ůbec. Z principu vzájemné d ůvěry na řízením vázaných soud ů plyne, 
že tuzemský soud, není-li zde spolehlivého pr ůkazu opaku, vychází z toho, že okolnost 
dovolatelem namítaná (zde tvrzení, že úpadkové řízení bylo vedeno pro smyšlenou 
pohledávku) neušla pozornosti nalézacího cizozemské ho soudu. Soud neshledal ve v ěci 
žádná závažná porušení procesních princip ů českého právního řádu, jež by od ůvodnila  
aplikaci výhrady ve řejného po řádku ve vztahu k celému úpadkovému řízení. Nadto je  
nep řípustné p řezkoumávat v ěcnou správnost exeku čního titulu (srov. čl. 25 odst. 1 a 2 
úpadkového na řízení a jeho odkazy na na řízení Brusel I, jmenovit ě na jeho čl. 45 odst. 2). 
Rozhodnutí odvolacího soudu tedy i v této otázce zc ela respektuje d říve p řijatý záv ěr 
Nejvyššího soudu v obdobné v ěci , přičemž dovolací soud neshledává žádný d ůvod pro 
odlišné posouzení otázky.
Lichá je i námitka rozporu s ve řejným po řádkem, vyvozovaná ze spekulativních úvah 
o „přemršt ěné“ přisouzené částce. Nejvyšší soud taktéž v rozsudku ze dne  17. 7. 2018, sp. zn. 
20 Cdo 2302/2017, zd ůraznil, že ve smyslu čl. 45 odst. 2 na řízení Brusel I nesmí být cizí 
rozhodnutí v žádném p řípad ě p řezkoumáváno ve v ěci samé.
Protože dovoláním napadené rozhodnutí odvolacího so udu je v souladu s ustálenou 
rozhodovací praxí dovolacího soudu, od níž není d ůvodu se v projednávané v ěci odchýlit, 
Nejvyšší soud dovolání podle §  243c odst. 1 o. s. ř. odmítl.
O náhrad ě náklad ů dovolacího řízení se rozhoduje ve zvláštním režimu (§ 87 a násl . 
zákona č. 120/2001 Sb.). 
Pou čení: Proti tomuto usnesení není p řípustný opravný prost ředek.
V Brn ě dne 4. 6. 2019 
JUDr. Miroslava Jirmanová, 
Ph.D.
předsedkyn ě senátu