Číslo jednací: 15C 181/2005 - 36
U S N E S E N Í
Okresní soud v Chebu rozhodl předsedou senátu Mgr. P. S. jako
samosoudcem v právní věci žalobce B. s.r.o., IČ, se sídlem B., Slovenská
republika, zastoupeného JUDr. R. Š., advokátem, se sídlem P., proti
žalovanému A. spol. s r.o., IČ, se sídlem S., o zaplacení částky 2.250,- Kč
s příslušenstvím
t a k t o :
Řízení se v plném rozsahu z a s t a v u j e .
Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů tohoto řízení.
Žalobci se po právní moci tohoto rozhodnutí vrací z účtu Okresní soudu v
Chebu zaplacený soudní poplatek v částce 600,- Kč.
O d ů v o d n ě n í
Žalobou podanou ke zdejšímu soudu se žalobce domáhal po žalovaném
zaplacení částky 2.250,- Kč s příslušenstvím, a to postoupeného
nedoplatku televizních poplatků, které byl žalovaný povinen platit
právnímu předchůdci žalobce České televizi v období od dubna 2002 do
září 2004 v částce 75,- Kč měsíčně.
Soud se v rámci zkoumání podmínek řízení dle ust. § 103 o.s.ř. zabýval
otázkou své mezinárodní příslušnosti (pravomoci) k projednání a
rozhodnutí tohoto sporu. V této souvislosti na prvém místě zkoumal, zda
může při řešení dané otázky aplikovat Nařízení Rady (ES) č. 44/2001
ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení“ nebo
„nařízení Brusel I.“).
K aplikaci nařízení je nezbytné, aby byl projednávaný spor sporem s
mezinárodním prvkem, neboť nařízení Brusel I. bylo výslovně přijato jako
opatření v oblasti soudní spolupráce v občanských věcech s mezinárodním
prvkem ve smyslu ust. čl. 65 písm. a) třetí odrážka Smlouvy o založení
evropského společenství. Tato podmínka je v daném případě splněna,
neboť každá ze stran tohoto sporu má sídlo v jiném členském státě
Evropské unie.
Splněna je rovněž podmínka teritoriální působnosti nařízení, když se v
případě obou stran tohoto sporu jedná o účastníky se sídlem v členských
státech Evropské unie (Slovenská republika a Česká republika), ve
kterých lze nařízení Brusel I. aplikovat (dle čl. 1 odst. 3 je nelze aplikovat
z hlediska teritoriálního jen v Dánsku).
Splněna je také podmínka časové působnosti nařízení, když spor byl
zahájen poté, co nařízení vstoupilo v obou uvedených členských státech v
platnost dnem 1.5.2004, kdy se oba uvedené státy staly členy Evropské
unie (srov. čl. 66 odst. 1).
Poslední otázkou tedy zůstává, zda projednávaný spor spadá do věcné
působnosti nařízení Brusel I. ve smyslu čl. 1, podle kterého se toto
nařízení vztahuje na věci občanské a obchodní bez ohledu na druh soudu.
Ve svém rozhodnutí ve věci LTU v. Eurocontrol (C-29/76) uvedl Evropský
soudní dvůr, že je třeba koncept „občanské a obchodní věci“ pro
účely aplikace Bruselské úmluvy ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a
výkonu soudních rozhodnutí ve věcech občanských a civilních (která
byla následně v rovině aplikace nahrazena Nařízením Brusel I. se
stejnou věcnou působností) vykládat nezávisle na národním právu, a
to v prvé řadě podle cílů a systematického uspořádání Úmluvy. Dále
dospěl ESD k závěru, že ačkoliv určitá rozhodnutí vydaná ve sporech
mezi veřejnoprávním orgánem a osobou soukromého práva mohou do
působnosti Úmluvy spadat, nebudou do ní spadat spory, ve kterých
veřejnoprávní orgán jedná v rámci svých pravomocí. Takovým případem
je i spor o úhradu plateb, které má hradit osoba soukromého práva
národnímu nebo mezinárodnímu subjektu práva veřejného za užívání
zařízení nebo služeb, které tento subjekt poskytuje, a to zvláště tam,
kde je takové užití povinné a výlučné. Zejména se to týká případů, kdy
výše poplatků, způsob jejich výpočtu a výběru jsou vůči uživatelům
jednostranně dané.
Povinnost hradit televizní poplatek, která je předmětem tohoto řízení, za
rozhodné období (duben 2002 až září 2004) vyplývala ze zák. č. 252/1994
Sb., o rozhlasových a televizních poplatcích (dále jen „zákon“).
Podle ust. § 1 odst. 2 zákona televizní poplatek se platí ze zařízení
technicky způsobilého k individuálně volitelné reprodukci televizního
vysílání bez ohledu na způsob příjmu (dále jen "televizní přijímač"). Toto
zařízení se považuje za televizní přijímač i v případě, že si jej držitel
upraví k jinému účelu.
Podle ust. § 2 odst. 1 zákona poplatníkem je právnická osoba, organizační
složka státu nebo fyzická osoba, která je držitelem rozhlasového nebo
televizního přijímače.
Podle ust. § 5 odst. 1 zákona poplatník platí rozhlasový poplatek Českému
rozhlasu a televizní poplatek České televizi prostřednictvím České pošty
nebo jiné osoby, kterou provozovatel ze zákona určí. Nezaplatí-li poplatník
do konce kalendářního měsíce následujícího po měsíci, v němž byl
poplatek splatný, je poplatník povinen zaplatit dlužnou částku poplatku
Českému rozhlasu nebo České televizi přímo, pokud není v tomto zákoně
uvedeno jinak.
Podle ust. § 7 zákona nezaplatí-li poplatník dlužné poplatky ani v
přiměřené dodatečné lhůtě poskytnuté mu Českým rozhlasem nebo
Českou televizí (dále jen "provozovatel ze zákona"), provozovatel ze
zákona je oprávněn domáhat se svého práva u soudu.
Podle ust. § 8 odst. 1) zákona poplatník, který a) nepřihlásil přijímač
do evidence, b) uvedením nepravdivých údajů dosáhl neoprávněného
osvobození od povinnosti platit za přijímač poplatek, c) uvedením
nepravdivých údajů dosáhl neoprávněného odhlášení přijímače z
evidence, je povinen zaplatit provozovateli ze zákona kromě dlužných
poplatků i přirážku ve výši 5000 Kč za každý takový rozhlasový přijímač,
nebo přirážku ve výši 10 000 Kč za každý takový televizní přijímač.
Podle ust. § 10 písm. a) zák. č. 483/1991 Sb., o České televizi finančními
zdroji České televize jsou zejména televizní poplatky vybírané podle
zvláštního právního předpisu (v pozn. odkaz na zák. č. 252/1994 Sb.).
Podle ust. § 2 odst. 1 téhož zákona Česká televize poskytuje službu
veřejnosti tvorbou a šířením televizních programů, popřípadě dalšího
multimediálního obsahu a doplňkových služeb na celém území České
republiky (dále jen "veřejná služba v oblasti televizního vysílání").
Z žaloby v této věci, ve světle citovaných zákonných ustanovení, vyplývá,
že předmětem tohoto řízení je postoupený nárok na zaplacení televizních
poplatků ve smyslu cit. ustanovení zák. č. 252/1994 Sb. Poplatníkem
tohoto poplatku má být právnická osoba jako subjekt soukromého
práva. Příjemcem poplatku je Česká televize jako subjekt veřejného
práva, zřízený za účelem poskytování veřejné služby v oblasti televizního
vysílání. Povinnost hradit televizní poplatek včetně jeho výše vyplývá ze
zákona (je stanovena jednostranně, nezávisle na vůli poplatníka) a její
neplnění poplatníky je ze zákona sankcionováno.
Z uvedeného je zřejmé, že postavení poplatníka televizních
poplatků a České televize jako jejich příjemce je vztahem subjektu
soukromoprávního (s výjimkou situace, kdy je poplatníkem organizační
složka státu) a subjektu veřejnoprávního, který při výběru poplatků
jedná v rámci výkonu svých veřejných pravomocí. Na této skutečnosti
se nic nemění ani tehdy, kdy byl nárok na úhradu televizního poplatku
postoupen subjektu soukromého práva, neboť samo postoupení nároku
není způsobilé změnit jeho (veřejnoprávní) povahu.
Ve světle těchto skutečností, veden úvahou Evropského soudního dvora v
citované věci LTU v. Eurocontrol, dospěl soud k závěru, že projednávaný
případ není občanskou a obchodní věcí ve smyslu čl. 1 nařízení Brusel
I., nespadá tedy do věcné působnosti nařízení, a proto na otázku soudní
příslušnosti nelze dané nařízení aplikovat.
Soud proto dále zkoumal, zda jeho pravomoc vyplývá z některé z
mezinárodních smluv, kterými je Česká republika vázána. Dospěl
přitom k závěru, že Česká a Slovenská republika mezi sebou nemají
uzavřenu mezinárodní smlouvu upravující mezinárodní soudní příslušnost
(pravomoc), když smlouva mezi Českou republikou a Slovenskou
republikou o právní pomoci poskytované justičními orgány a o úpravě
některých právních vztahů v občanských a trestních věcech, vyhlášená
sdělením ministerstva zahraničních věcí ve Sbírce zákonů pod č. 209/1993
Sb., otázku soudní pravomoci neřeší a pravomoc zdejšího soudu danou
věc projednat a rozhodnout z této ani žádné jiné mezinárodní smlouvy
nevyplývá.
Pravomoc zdejšího soudu tuto věc projednat a rozhodnout nevyplývá ani
ze zák. č. 97/1963 Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesním,
které se dle svého § 1 vztahuje jen na občanskoprávní, rodinné, pracovní
a jiné podobné vztahy s mezinárodním prvkem. Nevztahuje se tedy na
vztahy veřejnoprávní, které jsou předmětem tohoto sporu.
Ve smyslu ust. § 7 odst. 3 o.s.ř. by tedy pravomoc zdejšího soudu danou
věc projednat a rozhodnout mohla být dána pouze tehdy, stanovil-li by tak
jiný zákon.
Pravomoc soudu rozhodovat ve věcech dlužných televizních poplatků
vyplývá z cit. ust. § 7 zák. č. 252/1994 Sb., je však vázána výlučně na
„provozovatele ze zákona“, kterým je v daném případě Česká televize.
Ta jediná je dle tohoto ustanovení oprávněna se s nárokem na zaplacení
dlužných televizních poplatků na soud obrátit. U žádných jiných osob
dané ustanovení pravomoc zdejšího soudu věc projednat a rozhodnout
nezakládá.
Z uvedeného je zřejmé, že zdejší soud není pravomocný k projednání a
rozhodnutí tohoto sporu, když jeho pravomoc (mezinárodní příslušnost)
není dána ani nařízením Brusel I., ani mezinárodní smlouvou, ani
zákonem č. 97/1963 Sb., o mezinárodní právu soukromém a procesním a
konečně ani žádným jiným zákonem.
Protože nedostatek pravomoci soudu je neodstranitelnou překážkou řízení,
nezbylo soudu než ve smyslu ust. § 104 odst. 1 o.s.ř. řízení v plném
rozsahu zastavit, jak je uvedeno pod bodem I. výroku.
Výrok o náhradě nákladů řízení je odůvodněn ust. § 146 odst. 2 věta
prvá o.s.ř., podle kterého jestliže některý z účastníků zavinil, že řízení
muselo být zastaveno, je povinen hradit jeho náklady. Náhrada nákladů
by měla tedy připadnout žalovanému, na jehož straně však soud žádné
náklady řízení neshledal, a proto rozhodl soud jak je uvedeno pod bodem
II. výroku.
Výrok pod bodem III. je odůvodněn ust. § 10 odst. 3 zák. č. 549/1991
Sb., o soudních poplatcích, podle kterého soud vrátí z účtu soudu
zaplacený soudní poplatek za řízení, který je splatný podáním návrhu
na zahájení řízení, bylo-li řízení zastaveno před prvním jednáním, jak se
tomu stalo v daném případě.
P o u č e n í : Proti tomuto rozhodnutí lze podat odvolání do patnácti dnů
od doručení jeho písemného vyhotovení ke Krajskému soudu v Plzni,
prostřednictvím soudu zdejšího.
(...)