JJuuddiikkaattuurraa  NNeejjvvyyššššííhhoo  ssoouudduu
Spisová zna čka: 30 Cdo 2503/2016 
Typ 
rozhodnutí:USNESENÍ 
Kategorie 
rozhodnutí:B   
Aplikovaná 
norma:čl. 5 bod 1 Na řízení (ES) č. 44/2001 
§ 243e odst. 1 o. s. ř.
§ 243e odst. 2 o. s. ř.
§ 243g odst. 1 o. s. ř. 
Heslo: Dovolání 
Pravomoc soudu 
Smlouva  
ECLI: ECLI:CZ:NS:2018:30.CDO.2503.2016.1 
Právní v ěta:Otázka uzav ření smlouvy ve smyslu čl. 5 odst. 1 na řízení 
Brusel I nevyžaduje stejné posouzení (v četn ě dokazování), 
které by bylo nezbytné pro rozhodnutí ve v ěci samé. Posta čí, 
pokud žalobce prokáže existenci právního  závazku, na n ěmž je 
postavena žaloba, svobodn ě p řijatého jednou osobou v ůči 
druhé. P řípadná neplatnost smlouvy je v ěcí meritorního 
posouzení a nemá pro úvahu o spln ění pravidel mezinárodní 
příslušnosti ve smyslu čl. 5 odst. 1 na řízení Brusel I 
význam. 
Datum 
rozhodnutí:26.09.2018 
Datum 
jednání ES :26.02.2019 
30 Cdo 2503/2016-433 
USNESENÍ 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senát ě složeném z 
předsedy JUDr. Pavla Simona a soudc ů Mgr. Víta Bi čáka a JUDr. 
Bohumila Dvo řáka v právní v ěci žalobky ň a) Ambruz  & Dark 
Deloitte Legal, s. r. o., advokátní kancelá ř, IČO 29055130, se 
sídlem v Praze 8, Karolinská 654/2, a b) 
PricewaterhouseCoopers Česká republika, s. r. o., IČO 
61063029, se sídlem v Praze 4, Hv ězdova 1734/2c, zastoupených 
JUDr. Vladimírem Ambruzem, advokátem se sídlem v Pr aze 8, 
Karolinská 654/2, proti žalované HPS Managementberatungs, GmbH 
, FN 273221x, se sídlem ve Vídni, Reisnerstraße 40,  Rakouská 
republika, zastoupené JUDr. Vladislavem Bílkem, adv okátem se 
sídlem v Klatovech, Čs. legií 143, o zaplacení 37 718,08 EUR s 
příslušenstvím a 136 400 EUR s p říslušenstvím, vedené u 
Městského soudu v Praze pod sp. zn. 6 Cm 2388/2008, o  dovolání 
žalobky ň proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 29. 1 2. 
2015 , č. j. 8 Cmo  285 /2015 -401 , takto :
Usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 29. 12. 2015 , č. 
j. 8 Cmo 285/2015-401, a usnesení M ěstského soudu v Praze ze 
dne 29. 7. 2015, č. j. 6 Cm 2388/2008-378, se  zrušují  a v ěc se  
vrací  Městskému soudu v Praze k dalšímu řízení.
Od ůvodn ění:
I.Dosavadní pr ůběh řízení 
1. Žalobou podanou dne 7. 8. 2008 se žalobkyn ě a) domáhá na 
žalované zaplacení částky 37 718,08 EUR s p říslušenstvím a 
žalobkyn ě b) se domáhá zaplacení částky 136 400 EUR s 
příslušenstvím. Sv ůj nárok žalobkyn ě odvozují od toho, že na 
základ ě uzav řených smluv poskytly žalované právní poradenství 
a da ňové a finan ční poradenství, a to v souvislosti se zájmem 
žalované o p řevzetí majoritního podílu ve spole čnosti Hamé, a. 
s. a dalších spole čnostech, žalovaná však tyto částky 
žalobkyním nezaplatila.
2. Městský soud v Praze jako soud prvního stupn ě usnesením 
ze dne 29. 7. 2015, č. j. 6 Cm 2388/2008-378, řízení zastavil 
(výrok I), uložil žalobkyni a) povinnost zaplatit ž alované 
náhradu náklad ů řízení ve výši 315 645 K č (výrok II), 
žalobkyni b) uložil povinnost zaplatit žalované náh radu 
náklad ů řízení ve výši 655 974 K č (výrok III) a dále ob ěma 
žalobkyním uložil zaplatit spole čně a nerozdíln ě České 
republice na ú čet M ěstského soudu v Praze náhradu náklad ů 
řízení ve výši 8 401 K č (výrok IV). Vrchní soud v Praze jako 
soud odvolací usnesením ze dne 29. 12. 2015, č. j. 8 Cmo 
285/2015-401, potvrdil usnesení soudu prvního stupn ě (výrok I 
usnesení odvolacího soudu) a rozhodl, že žalovaná n emá právo 
na náhradu náklad ů odvolacího řízení (výrok II usnesení 
odvolacího soudu). 
3. Soud prvního stupn ě k dosavadnímu pr ůběhu řízení a 
skutkovým záv ěrům uvedl následující. První usnesení soudu 
prvního stupn ě ze dne 29. 3. 2010, č. j. 6 Cm 2388/2008-121, 
kterým bylo řízení zastaveno, bylo k odvolání žalobky ň 
odvolacím soudem zrušeno a soudu prvního stupn ě bylo uloženo, 
aby postavil najisto, zda byly žalobkyn ěmi tvrzené smlouvy 
uzav řeny. Soud prvního stupn ě po dopln ění skutkových tvrzení 
žalobky ň vydal dne 30. 1. 2012 rozsudek, č. j. 6 Cm 
2388/2008-227, jímž vyhov ěl žalob ě a který byl následn ě znovu 
zrušen odvolacím soudem a v ěc byla soudu prvního stupn ě 
vrácena k dalšímu řízení, v n ěmž m ěl soud op ětovn ě posoudit 
uzav ření smluv mezi ú častníky, a to zejména s p řihlédnutím k 
tomu, zda osoby jednající za žalovanou byly osobami  k takovému 
jednání oprávn ěnými. 
4. Soud prvního stupn ě ve svém posledním rozhodnutí p ři 
posuzování oprávn ění paní Froschauer a pana Schewedera k  
jednání za žalovanou konstatoval obsah vyjád ření žalobky ň, 
podle n ěhož jednaly podle ustanovení § 15 odst. 2 rakouskéh o 
zákoníku o podnikání od kv ětna 2007 do 1. 2. 2008 v dobré ví ře 
v zápis v rakouském obchodním rejst říku z doby p řed zahájením 
poskytování služeb. Poptávka byla u čin ěna e-maily Hannese 
Orthofera ze dne 7. 5. 2007 a Thomase Hillebrandta ze dne 16. 
5. 2007, p řičemž pov ěř ení pana Orthofera bylo prokázáno 
emailem Geralda Schewedera ze dne 7. 5. 2007 a pov ěř ení 
dalších osob plyne z obsahu zápisu žalované v obcho dním 
rejst říku a z obsahu dopisu žalované pro Deloitte Advisor y s. 
r. o. (subjekt odlišný od žalobky ň), který prokazuje, kdo m ěl 
ohledn ě dané transakce za žalovanou jednat. Soud prvního 
stupn ě dále shledal za prokázané, že poptávku ohledn ě 
zpracování prov ěrek obdržela žalobkyn ě b) od PwC Rakousko, 
přičemž nebylo prokázáno oprávn ění pán ů Schewedera a  
Orthofera jednat za žalovanou, a rovn ěž nebyl prokázán 
jakýkoli vztah mezi PwC Rakousko a žalovanou, na je hož základ ě 
by PwC Rakousko byla oprávn ěna za žalovanou jednat. Zpracované 
materiály byly poskytnuty ze strany žalobky ň PwC Rakousko, 
nikoli žalované.  Události následující po p ředání prov ěrek PwC 
Rakousko už nemohly mít dle soudu na vznik smluvníh o vztahu 
mezi ú častníky řízení vliv, a není tedy podstatné, že paní 
Froschauer v pr ůběhu června 2007 jednala s panem Vašinou 
(zam ěstnancem žalobkyn ě pov ěř eným jednat výhradn ě se 
zam ěstnanci Pwc Rakousko G. Schewederem, H. Orthoferem a T. 
Hillebrandtem) o výši částky za prov ěrky, ani to, že pan 
Vašina kontaktoval v této záležitosti pány Brandla a 
Giuliniho. Pan Brandl, který byl „statutárním zástu pcem 
žalované – člen správní rady“, nereagoval, pan Giulini byl 
„statutárem žalované“ jen do 24. 5. 2007 a paní Fro schauer 
členem správní rady či jiného orgánu žalované nebyla. Ke 
zmocn ění posledních dvou jmenovaných jednat za žalovanou 
dopisem ze dne 11. 4. 2007 nelze p řihlížet.
5. Soud prvního stupn ě na základ ě výše uvedeného p řijal 
záv ěr, že mezi ú častníky nebyla uzav řena smlouva, a nelze 
proto aplikovat ustanovení kapitoly II, oddílu 2, čl. 5, odst. 
1 písm. a) na řízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000 o 
příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v 
ob čanských a obchodních v ěcech (dále jen „na řízení Brusel I“). 
Z tohoto d ůvodu taktéž soud prvního stupn ě rozhodl, že není 
dána pravomoc českých soud ů, a tudíž podle ustanovení § 104 
odst. 1 ob čanského soudního řádu řízení zastavil. Soud prvního 
stupn ě v této souvislosti poukázal na usnesení Nejvyššího  
soudu ze dne 20. 11. 2013, sp. zn. 28 Cdo 797/2013,  podle 
kterého je soub ěžné použití čl. 5 odst. 1 a čl. 5 odst. 3 
na řízení Brusel I v p řípad ě téhož nároku vylou čeno. Pokud tedy 
setrvaly žalobkyn ě na tvrzení, že mezi nimi a žalovanou vznikl 
smluvní vztah, na jehož základ ě žalované plnily a žalovaná jim 
nezaplatila smluvenou odm ěnu, bylo nezbytné dojít k záv ěru 
výše uvedenému.
6. Odvolací soud vyšel ze skutkových zjišt ění soudu prvního 
stupn ě. V rámci svého právního posouzení pak shrnul, že p o 
zrušení rozsudku soudu prvního stupn ě ze dne 30. 1. 2012, č. 
j. 6 Cm 2388/2008-227, byly ob ě žalobkyn ě p ři jednání dne 18. 
3. 2015 pou čeny o jejich povinnosti doplnit skutková tvrzení 
ohledn ě uzav ření smluv o poskytnutí nebo provedení právní, 
da ňové a finan ční prov ěrky, ozna čení osob, které jednaly na 
obou stranách za ú častníky a uvést, co všechno bylo obsahem 
tvrzených smluv. Odvolací soud z obsahu spisového m ateriálu 
ov ěřil, že ob ě žalobkyn ě setrvaly na svých tvrzeních o 
uzav ření p ředm ětných smluv, aniž by tato svá tvrzení řádn ě 
prokázaly. Podle odvolacího soudu nelze na základ ě tvrzení 
žalobky ň a jimi p ředložených d ůkaz ů p řijmout záv ěr, že se mezi 
nimi a žalovanou jednalo o vztahy vzniklé na základ ě 
uzav řených smluv s tvrzeným obsahem. V této souvislosti 
odvolací soud zd ůraznil, že zkoumání existence smlouvy 
(dobrovoln ě p řevzatého závazku mezi ur čitými subjekty) z 
úřední povinnosti národním soudem je nezbytné pro to,  aby mohl 
soud dojít k záv ěru o své pravomoci k rozhodnutí sporu. 
Odvolací soud však neshledal prokázaným, že by ve v ztahu k 
žalobkyním (každé z nich) ze strany žalované byla u čin ěna 
přímá, by ť nezávazná poptávka. Rovn ěž zd ůraznil, že pravidla 
stanovená v čl. 5 na řízení Brusel I je t řeba vykládat 
restriktivn ě, nebo ť jsou výjimkou ze základní zásady uvedené v 
čl. 2 odst. 1 na řízení Brusel I, podle níž nestanoví-li 
na řízení jinak, mohou být osoby, které mají bydlišt ě na území 
některého členského státu, bez ohledu na svou státní 
příslušnost žalovány u soudu tohoto členského státu. S ohledem 
na nezm ěněná tvrzení obou žalobky ň pak odvolací soud posoudil 
odkaz soudu prvního stupn ě na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 
20. 11. 2013, sp. zn. 28 Cdo 797/2013, jako správný  a uzav řel, 
že soud prvního stupn ě nepochybil, když postupoval podle § 104 
odst. 1 ob čanského soudního řádu a řízení pro neodstranitelný 
nedostatek podmínky řízení zastavil.
II.Dovolání a vyjád ření k n ěmu 
7. Usnesení odvolacího soudu napadly žalobkyn ě v celém 
rozsahu dovoláním, ve kterém uplatnily následující dovolací 
důvody.
8. Odvolací soud nesprávn ě ur čil nedostatek pravomoci soud ů 
České republiky ve vztahu k záv ěru o neexistenci smlouvy podle 
čl. 5 odst. 1 na řízení Brusel I, jak je vykládána judikaturou 
Soudního dvora Evropské unie, dále jen „SDEU“ (srov . rozsudek 
SDEU ze dne 4. 3. 1982, ve v ěci C-38/81, Effer SpA proti 
Hansi-Joachimu Kantnerovi , a ze dne 20. 1. 2005, ve v ěci 
C-27/02, Petra Engler proti Janus Versand GmbH ). Žalobkyn ě 
namítají, že se odvolací soud nedostate čně zabýval v ůlí 
jednajících stran v souladu se základním principem autonomie 
vůle kontrahent ů. V tomto sm ěru žalobkyn ě odkazují na nález 
Ústavního soudu ze dne 14. 4. 2005, sp. zn. I. ÚS 6 25/03, ve 
kterém Ústavní soud uvedl, že „základním principem výkladu 
smluv je priorita výkladu, který nezakládá neplatno st smlouvy, 
před takovým výkladem, který neplatnost smlouvy zaklá dá, 
jsou-li možné oba výklady. Je tak vyjád řen a podporován 
princip autonomie smluvních stran , povaha soukromého práva a s  
ním spojená spole čenská a hospodá řská funkce smlouvy.“ S 
ohledem na výše uvedené jsou žalobkyn ě p řesv ědčeny, že 
odvolací soud nepostupoval v souladu s ustálenou ju dikaturou a 
základními principy, když dosp ěl k záv ěru, že žalobkyn ě 
neprokázaly existenci smluvních vztah ů a na základ ě čehož 
nesprávn ě dovodil nedostatek pravomoci českých soud ů v ěc 
projednat.
9. Dále žalobkyn ě uvád ějí, že odvolací soud nesprávn ě právn ě 
posoudil vznik a existenci smluvního vztahu a sv ůj záv ěr 
postavil zejména na nesprávném právním posouzení op rávn ění 
osob jednat za žalovanou a na nesprávném posouzení d ůkaz ů, 
přičemž se jedná o otázku hmotného práva, která v rozho dování 
dovolacího soudu dosud nebyla vy řešena. Žalobkyn ě své námitky 
dále rozvád ějí v následujících n ěkolika bodech:
a) Žalobkyn ě mají za prokázané, že v jednáních ohledn ě 
poskytování služeb a zaplacení smluvní odm ěny za tyto 
služby jednaly s osobami oprávn ěnými zavazovat 
žalovanou podle rakouského práva.
b) V této části dovolání žalobkyn ě napadají postup 
odvolacího soudu, který potvrdil názor soudu prvníh o 
stupn ě p ři posuzování d ůkaz ů a odmítl uznat dopis ze 
dne 11. 4. 2007 jako d ůkaz (důkaz č. 33), nebo ť 
„uvedená listina nebyla adresována žalobkyním a sam a o 
sob ě nem ůže být d ůkazem o oprávn ění osob v ní 
jmenovaných jednat jménem žalované se žalobkyn ěmi, 
resp. s nimi uzav řít p ředm ětné smlouvy“. Žalobkyn ě v 
tomto sm ěru odkazují na nález Ústavního soudu ze dne 8. 
12. 2009, sp. zn. I. ÚS 118/09, podle kterého 
procesnímu právu ú častníka řízení navrhovat d ůkazy 
odpovídá povinnost soudu nejen o vznesených návrzíc h 
rozhodnout, ale také v p řípad ě, že jim nevyhoví, tak ve 
svém rozhodnutí vyložit pro č a z jakých d ůvod ů tak 
činí. Žalobkyn ě mají za to, že odvolací soud nesprávn ě 
posoudil d ůkaz č. 33 a jeho neakceptaci dostate čně 
neod ůvodnil, což vedlo k porušení základních práv a 
svobod žalobky ň ve smyslu dot čení postulát ů 
spravedlivého procesu a k nesprávnému právnímu 
posouzení skute čnosti, zda došlo k uzav ření smluv o 
poskytování služeb mezi žalobkyn ěmi a žalovanou.
c) Žalobkyn ě dále nesouhlasí s názorem odvolacího soudu, 
že ze strany žalované nebyla u čin ěna p římá nabídka v ůč i 
žalobkyním, p řičemž žalobkyn ě jsou naopak p řesv ědčeny, 
že z p ředložených d ůkaz ů vyplývá, že žalovaná u činila 
návrhy na uzav ření smluv o poskytování služeb v ůč i 
žalobkyním.
d) V dalším bod ě dovolání žalobkyn ě p ředkládají d ůkazy, 
které mají potvrdit jejich tvrzení, že žalovanou by ly 
vytvo řeny podmínky pro zahájení poskytování jí 
požadovaných služeb.
e) Žalobkyn ě mají dále za prokázané, že došlo žalovanou k 
akceptaci nabídky na poskytování služeb v rozsahu a  za  
smluvní odm ěnu potvrzenou v písemném vyhotovení smluv o 
poskytování služeb, p řičemž možnost p řijetí návrhu na 
uzav ření smluv prost řednictvím zahájení poskytování 
služeb byla dána vytvo řením podmínek žalovanou, tedy 
umožn ěním p řístupu do elektronického úložišt ě soubor ů, 
který zajistila žalovaná na základ ě smlouvy o 
důvěrnosti informací mezi Deloitte Advisory s. r. o. a 
žalovanou.
f) Záv ěrem žalobkyn ě uvád ějí, že vzhledem k d ůkaz ům, které 
předkládají, je možné s p řihlédnutím k jednání žalované 
usuzovat, že v pr ůběhu celého jednání nic 
nenasv ědčovalo tomu, že by žalovaná nem ěla úmysl 
uzav řít s žalobkyn ěmi smlouvu o poskytování služeb.
10. Žalovaná se k dovolání nevyjád řila.
III. Zastoupení, v časnost a náležitosti dovolání 
11. Nejvyšší soud v dovolacím řízení postupoval a o dovolání 
rozhodl podle zákona č. 99/1963 Sb., ob čanský soudní řád, ve 
zn ění ú činném od 1. 1. 2013 do 31. 12. 2013 (viz čl. II bod 7 
zákona č. 404/2012 Sb. a čl. II bod 2 zákona č. 293/2013 Sb.), 
dále jen „o. s. ř.“.
12. Dovolání bylo podáno v čas, osobou k tomu oprávn ěnou, za 
spln ění podmínky § 241 odst. 1 o. s. ř. a obsahovalo 
náležitosti vyžadované ustanovením § 241a odst. 2 o . s. ř. 
Nejvyšší soud se proto dále zabýval p řípustností dovolání.
IV.Přípustnost dovolání 
13. Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout 
pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, jestliže to  zákon 
připouští.
14. Podle § 237 o. s. ř. není-li stanoveno jinak, je dovolání 
přípustné proti každému rozhodnutí odvolacího soudu, kterým se 
odvolací řízení kon čí, jestliže napadené rozhodnutí závisí na 
vy řešení otázky hmotného nebo procesního práva, p ři jejímž 
řešení se odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodo vací praxe 
dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacíh o soudu 
dosud nebyla vy řešena nebo je dovolacím soudem rozhodována 
rozdíln ě anebo má-li být dovolacím soudem vy řešená právní 
otázka posouzena jinak.
15. Dovolání je p řípustné pro posouzení otázky výkladu pojmu 
smlouvy ve smyslu čl. 5 odst. 1 písm. b) na řízení Brusel I, 
nebo ť tu posoudil odvolací soud v rozporu s ustálenou 
judikaturou Nejvyššího soudu.
V.Důvodnost dovolání a právní úvahy dovolacího soudu 
16. Dovolání je d ůvodné.
17. Podle ustanovení čl. 5 bodu 1 na řízení Brusel I, který je 
z hlediska v ěcné i časové p ůsobnosti aplikovatelný na dané 
řízení, platí, že osoba, která má bydlišt ě na území n ěkterého 
členského státu, m ůže být v jiném členském stát ě žalována,
a) pokud p ředm ět sporu tvo ří smlouva nebo nároky ze 
smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o n ějž se jedná, byl 
nebo m ěl být spln ěn;
b) pro ú čely tohoto ustanovení, a pokud nebylo dohodnuto 
jinak, je místem pln ění zmín ěného závazku:
- v p řípad ě prodeje zboží místo na území členského 
státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo m ělo být 
dodáno,
- v p řípad ě poskytování služeb místo na území 
členského státu, kde služby podle smlouvy byly nebo 
měly být poskytovány,
c) nepoužije-li se písmeno b), použije se písmeno a ). 
18. Na prvém míst ě je t řeba uvést, že p řekážkou aplikace 
pravidla mezinárodní p říslušnosti zakotveného v citovaném čl. 
5 odst. 1 na řízení Brusel I není pochybnost o tom, zda smlouva 
byla platn ě uzav řena. V rozsudku ze dne 4. 3. 1982, ve v ěci 
C-38/81, Effer  SpA proti Hansi-Joachimu Kantnerovi , SDEU 
konstatoval, že z ustanovení Bruselské úmluvy ze dn e 27. 9. 
1968 o p říslušnosti a výkonu rozhodnutí v ob čanských a 
obchodních v ěcech (dále jen „Bruselská úmluva“), a to zejména 
těch obsažených v oddílu 7 kapitoly II [ čl. 5 odst. 1 písm. a) 
na řízení Brusel I – pozn. Nejvyššího soudu] vyplývá, ž e v 
případech p ředvídaných čl. 5 odst. 1 Bruselské úmluvy se 
příslušnost národního soudu týká rovn ěž posouzení otázek se 
smlouvou souvisejících, tj. v četn ě oprávn ění posoudit 
existenci nezbytných sou částí smlouvy, nebo ť takové posouzení 
je nutné k tomu, aby mohl národní procesní soud zho dnotit, zda 
je podle Bruselské úmluvy p říslušný. Pokud by to tak nebylo, 
byl by čl. 5 odst. 1 Bruselské úmluvy vystaven riziku 
neú činnosti, nebo ť by se vycházelo z toho, že k odvrácení 
pravidla p říslušnosti v n ěm obsaženého by posta čovala námitka 
neexistence smlouvy vznesená jednou ze stran. Oprot i tomu 
respektování cíl ů a ducha Bruselské úmluvy vyžaduje, aby bylo 
dané ustanovení vykládáno tak, že soud, který má ro zhodnout 
spor, jehož p ředm ět tvo ří smlouva, m ůže p řezkoumat, a to 
dokonce i z ú řední povinnosti, nezbytné p ředpoklady své 
příslušnosti, p řičemž p řihlédne k odpovídajícím a jasným 
důkaz ům poskytnutým dot čenými stranami, ze kterých existence 
či neexistence smlouvy vyplývá. Sou časn ě s tím však SDEU 
jednozna čně konstatoval, že vnitrostátní soud musí prvotn ě 
posuzovat existenci závazku potud, pokud je to nezb ytné pro 
posouzení mezinárodní p říslušnosti soudu. V tomto sm ěru SDEU 
vedle jiného p římo vycházel ze stanoviska generálního advokáta 
Reischla k totožné v ěci ze dne 3. 12. 1981, který coby další 
důvody pro zachování mezinárodní p říslušnosti soudu v p řípad ě 
sporu o existenci závazku uvedl skute čnost , že žalobce m ůže  
st ěží být spravedliv ě nucen poskytnout více než d ůvodná 
tvrzení o svém nároku a soud má na podklad ě čl. 20 Bruselské 
úmluvy svou mezinárodní p říslušnost zkoumat již z ú řední 
povinnosti.
19. V rozsudku ze dne 22. 3. 1983, ve v ěci C-34/82, Martin 
Peters Bauunternehmung GmbH proti Zuid Nederlandse Aannemers 
Vereniging , SDEU vysv ětlil, že pojem smlouvy použitý v čl. 5 
odst. 1 Bruselské úmluvy je t řeba vykládat autonomn ě, s 
přihlédnutím k ú čelu pravidel mezinárodní p říslušnosti 
zavedených Bruselskou úmluvou.
20. V kontextu t ěchto skute čností je t řeba p řipomenout, že 
ačkoliv se shora uvedený rozsudek SDEU ve v ěci C-38/81, Effer 
SpA  vztahuje na text Bruselské úmluvy, z bodu č. 19 preambule 
na řízení Brusel I, stejn ě jako kup ř. rozsudku SDEU ze dne 23. 
4. 2009, ve v ěci C-533/07, Falco Privatstiftung a Thomas 
Rabitsch proti Gisele Weller-Lindhorst , jednozna čně vyplývá, 
že zn ění čl. 5 bodu 1 písm. a) na řízení Brusel I je naprosto 
shodné se zn ěním čl. 5 bodu 1 první v ěty Bruselské úmluvy. 
Na řízení Brusel I se tak v tomto bod ě velmi široce inspiruje 
Bruselskou úmluvou, se kterou, jak vyplývá z bodu 1 9 
od ůvodn ění uvedeného na řízení, zamýšlel zákonodárce 
Spole čenství zajistit skute čnou kontinuitu. Cílem na řízení 
Brusel I je tedy aktualizovat Bruselskou úmluvu p ři dodržení 
její struktury a základních zásad a zajišt ění její kontinuity. 
Vzhledem k tomu, že neexistuje žádný d ůvod pro rozdílný 
výklad, požadavek soudržnosti vyžaduje, aby byl čl. 5 bodu 1 
písm. a) na řízení Brusel I p řiznán stejný rozsah p ůsobnosti 
jako p říslušnému ustanovení Bruselské úmluvy tak, aby byl 
zajišt ěn jednotný výklad Bruselské úmluvy a na řízení Brusel I 
(viz v tomto smyslu rozsudek SDEU ze dne 1. 10. 200 2, ve v ěci 
C-167/00, Verein für Konsumenteninformation proti Karlu Heinz i 
Henkelovi , bod 49). 
21. Z uvedeného lze zcela jednozna čně dovodit použitelnost 
dosavadní judikatury SDEU, vztahující se k výkladu pojmu 
smlouvy v čl. 5 odst. 1 Bruselské úmluvy, stejnou m ěrou též na 
výklad téhož pojmu v čl. 5 odst. 1 písm. a) a b) na řízení 
Brusel I, a to  z hlediska rozsahu dokazování rozho dných 
skute čností pro posouzení existence smluvního vztahu, jak ož i 
z hlediska spln ění podmínek mezinárodní p říslušnosti soudu v 
případ ě námitky neexistence či neplatnosti smlouvy, pln ění z 
níž má být p ředm ětem řízení.
22. Z judikatury SDEU vyplývá, že použití pravidla 
mezinárodní p říslušnosti v čl. 5 odst. 1 na řízení Brusel I 
nevyžaduje uzav ření smlouvy mezi dv ěma osobami, p ředpokládá 
však existenci právního závazku svobodn ě p řijatého jednou 
osobou v ůč i jiné osob ě, o který se opírá žalobcova žaloba 
(srov. nap říklad rozsudky SDEU ze dne 5. 2. 2004, ve v ěci 
C-265/02, Frahuil SA proti Assitalia SpA , body 24–26, ze dne 
20. 1. 2005, ve v ěci C-27/02, Petra Engler proti Janus Versand 
GmbH , body 50–51, a ze dne 28. 1. 2015, C-375/13, Harald 
Kolassa proti Barclays Bank plc , bod 39). Soudy se proto m ěly 
zabývat otázkou , zda došlo mezi ú častníky k dobrovolnému  
přijetí závazku, jehož p ředm ětem má být sporné pln ění, jedné 
strany v ůči druhé.
23. Požadavky na rozsah dokazování stran p řezkumu mezinárodní 
příslušnosti ve smyslu na řízení Brusel I SDEU vyjasnil mimo 
jiné v rozsudku ze dne 28. 1. 2015, ve v ěci C-375/13, Harald  
Kolassa proti Barclays Bank plc , když konstatoval, že rozsah 
kontrolních povinností vnitrostátních soud ů p ři p řezkumu 
mezinárodní p říslušnosti je sice aspektem vnitrostátního 
práva, které na řízení Brusel I nemá za cíl sjednocovat, 
použitím vnitrostátních pravidel nicmén ě nesmí být ohrožen 
užite čný ú činek na řízení Brusel I (bod 60 rozsudku). Povinnost 
provést již v tomto stadiu řízení podrobné dokazování v 
souvislosti s relevantními skute čnostmi týkajícími se jak 
příslušnosti, tak v ěci samé, by se p řitom mohla dotknout v ěci 
samé. V rámci p řezkumu p říslušnosti podle na řízení Brusel I 
tak není namíst ě provád ět podrobné dokazování v souvislosti se 
spornými skute čnostmi, které jsou relevantní jak pro otázku 
příslušnosti, tak pro existenci uplatn ěného nároku (srov. 
usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 4. 2017, sp. z n. 30 Cdo 
5535/2015, uve řejn ěné pod číslem 94/2018 Sbírky soudních 
rozhodnutí a stanovisek, proti n ěmuž podaná ústavní stížnost 
byla odmítnuta usnesením Ústavního soudu ze dne 26.  9. 2017, 
sp. zn. IV. ÚS 2207/17). 
24. Dokazování všech skute čností tvrzených žalobkyn ěmi tedy 
není nezbytné. Sta čí, má-li soud možnost mezinárodní 
příslušnost posoudit ve sv ětle dostupných informací v četn ě 
tvrzení žalované. Jestliže má soud relevantní infor mace k 
dispozici, není nutné již ve fázi posuzování meziná rodní 
příslušnosti provád ět podrobné dokazování tak, jak by je soud 
provád ěl p řed rozhodnutím ve v ěci samé. Provád ění tak 
rozsáhlého dokazování není ostatn ě ani žádoucí, nebo ť v rámci 
posouzení podmínek mezinárodní p říslušnosti mohou být 
prokazovány jiné skute čnosti (jiný rozsah skute čností), než 
jaké jsou prokazovány v rámci posouzení merita spor u ve sv ětle 
hmotné úpravy rozhodného práva. To ostatn ě plyne z pojetí 
smlouvy ve smyslu čl. 5 odst. 1 na řízení Brusel I jako 
autonomního konceptu, kdy nelze vylou čit, že bude založena 
mezinárodní p říslušnost podle daného ustanovení, ale po 
meritorním p řezkumu dosp ěje soud k záv ěru, že smlouva ve 
smyslu rozhodného hmotného práva uzav řena nebyla.
25. Z uvedeného je z řejmé, že soudy m ěly vzít do úvahy 
všechny skute čnosti, na kterých žalobkyn ě postavily své 
přesv ědčení o mezinárodní p říslušnosti českých soud ů a které 
uvedly v žalob ě, a z nich vyjít, nebyly-li by žalovanou ú činn ě 
vyvráceny. Nem ěly se p řitom zabývat platností smlouvy ve 
sv ětle oprávn ění jednotlivých osob jednat jménem žalované, ale 
posta čilo vyjít z tvrzení žalobky ň o zájmu žalované o akvizici 
majoritního podílu ve spole čnosti Hamé, a. s. a dalších 
spole čnostech a závazku žalobky ň poskytnout žalované služby, 
které pro ni byly pot řebné k realizaci jejího zám ěru. 
Přihlédnout bylo t řeba rovn ěž k chování osob, o kterých m ěly 
žalobkyn ě d ůvod se domnívat , že jednají jménem žalované  (zda  
jejím jménem skute čně jednaly je již v ěcí posouzení ve v ěci 
samé), a to jak v bod ě p řed zahájením poskytnutí služeb, v 
pr ůběhu jejich poskytování a rovn ěž i v dob ě po jejich 
poskytnutí. Zhodnocením t ěchto informací m ěly soudy dojít k 
relevantní odpov ědi na otázku, zda žalobkyn ě p řevzaly závazek 
vůč i žalované a zda jej tato, by ť konkludentn ě, akceptovala. 
Jestliže tak odvolací soud nepostupoval, je jeho pr ávní 
posouzení otázky mezinárodní p říslušnosti neúplné a tudíž 
nesprávné.
26. Nejvyšší soud, v ědom si své povinnosti podle čl. 267 
Smlouvy o fungování Evropské unie obrátit se na SDE U v 
případ ě, že v řízení p řed ním vyvstane otázka výkladu akt ů 
přijatých unijními orgány, zkoumal, zda taková povinn ost 
vznikla i v projednávané v ěci. S ohledem na skute čnost, že 
záv ěry lze u činit na základ ě shora citované judikatury SDEU, 
představuje rozsah p řezkumu skute čností rozhodných pro 
stanovení mezinárodní p říslušnosti acte éclairé a Nejvyššímu 
soudu tím pádem nevznikla povinnost k p ředložení p ředb ěžné 
otázky ve smyslu rozsudku SDEU ze dne 6. 10. 1982, ve v ěci 
C-283/81, Srl CILFIT a Lanificio di Gavardo SpA proti 
Ministero della sanità .
27. Nad rámec již uvedeného Nejvyšší soud ješt ě p řipomíná, že 
dosp ěl-li by prvostup ňový soud k záv ěru o absenci podmínek 
mezinárodní p říslušnosti českých soud ů ve smyslu čl. 5 bodu 1 
na řízení Brusel I, jsou v posuzované v ěci k jeho zvážení i 
další modality vzniku závazku. V tomto sm ěru tak lze v p řípad ě 
absence závazku ze smlouvy uvažovat nap ř. o existenci závazku 
z nep řikázaného jednatelství anebo bezd ůvodného obohacení a 
pravidlech mezinárodní p říslušnosti podle čl. 5 odst. 3 
na řízení Brusel I. Ten stanoví, že osoba, která má byd lišt ě na 
území n ěkterého členského státu, m ůže být v jiném členském 
stát ě žalována ve v ěcech týkajících se deliktní nebo 
kvazideliktní odpov ědnosti u soudu místa, kde došlo nebo m ůže 
dojít ke škodné události. Jak p řitom uvedl SDEU již ve svém 
rozsudku ze dne 27. 9. 1988, ve v ěci C-189/87, Athanasios 
Kalfelis proti Banque Schröder, Münchmeyer, Hengst and Co. a 
dalším , věci spojené s deliktní či kvazideliktní odpov ědností 
ve smyslu čl. 5 bodu 3 Bruselské úmluvy je t řeba vykládat jako 
nezávislý koncept, jenž se vztahuje na všechny žalo by, které 
mají za cíl založit odpov ědnost žalovaného a které nesouvisejí 
se smlouvou ve smyslu čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy.
28. Odkaz odvolacího soudu na usnesení Nejvyššího so udu ze 
dne 20. 11. 2013, sp. zn. 28 Cdo 797/2013, je v tom to sm ěru 
nepat řičný, nebo ť Nejvyšší soud v daném rozhodnutí nevylou čil 
použití pravidla mezinárodní p říslušnosti podle čl. 5 odst. 3 
na řízení Brusel I v p řípad ě, kdy se ukáže, že nelze aplikovat 
čl. 5 odst. 1 na řízení Brusel I. Pojem 
„soub ěžné použití“ uvedený Nejvyšším soudem poukazuje na to, 
že v téže v ěci nelze dovodit mezinárodní p říslušnosti zárove ň 
z obou uvedených ustanovení, nebo ť ta se navzájem aplika čně 
vylu čují (v jednom p řípad ě je podstatná existence smlouvy, ve 
druhé je podstatná její neexistence ). 
29. Pokud by soud prvního stupn ě dosp ěl k záv ěru o spln ění 
podmínek mezinárodní p říslušnosti podle čl. 5 odst. 1 na řízení 
Brusel I, zváží, podle kterého písmena daného ustan ovení 
postupovat, když písm. a), na n ěž soud prvního stupn ě odkázal, 
je podle písm. c) použitelné jen v p řípad ě, kdy nelze vyjít z 
písm. b). Písm. b) p řitom z řeteln ě hovo ří práv ě o poskytnutí 
služby, jak ji žalobkyn ě popisují. Tato úvaha je podstatná pro 
stanovení hrani čního ur čovatele [k rozdílu aplikace pravidla 
mezinárodní p říslušnosti podle písm. a) a b) čl. 5 odst. 1 
na řízení Brusel I srov. ŠUK, P. In: DAVID, L., IŠTVÁNE K, F., 
JAV ŮRKOVÁ, N., KASÍKOVÁ, M., LAVICKÝ, P. a kol. Ob čanský 
soudní řád. Komentá ř. II. díl. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2009, 
s. 1783 a násl.]. 
30. Vzhledem k tomu, že odvolací soud pochybil p ři stanovení 
rozsahu rozhodných skute čností pot řebných pro posouzení otázky 
mezinárodní p říslušnosti, což samo o sob ě vedlo Nejvyšší soud 
ke zrušení jeho rozhodnutí, nezabýval se Nejvyšší s oud již 
námitkami dovolatelek sm ěř ujícími proti posouzení oprávn ění 
jednotlivých osob smluvn ě vázat žalovanou. Tyto námitky se 
totiž týkají meritorního posouzení v ěci a úvahy o nich v danou 
chvíli jsou nadbyte čné.
VI.Záv ěr
31. Nejvyšší soud vzhledem k výše uvedenému napadené  usnesení 
odvolacího soudu podle ustanovení § 243e odst. 1 o.  s. ř. 
zrušil. Protože se d ůvody pro zrušení usnesení odvolacího 
soudu vztahují i na usnesení soudu prvního stupn ě, zrušil 
Nejvyšší soud podle ustanovení § 243e odst. 2 o. s.  ř. i 
usnesení soudu prvního stupn ě a v ěc mu v uvedeném rozsahu 
vrátil k dalšímu řízení. Soud prvního stupn ě znovu posoudí 
mezinárodní p říslušnost českých soud ů ve smyslu čl. 5 bodu 1 
písm. b), pop ř. čl. 5 odst. 3 na řízení Brusel I ve sv ětle 
shora uvedené judikatury SDEU a právního názoru dov olacího 
soudu.
32. Soudy jsou ve smyslu § 243g odst. 1 části první v ěty za 
st ředníkem o. s. ř. ve spojení s § 226 o. s. ř. vázány 
právními názory dovolacího soudu v tomto rozhodnutí  
vyslovenými.
33. O náhrad ě náklad ů řízení v četn ě náklad ů řízení dovolacího 
rozhodne soud v rámci nového rozhodnutí ve v ěci (§ 243g odst. 
1 o. s. ř.). 
Pou čení: Proti tomuto rozhodnutí není p řípustný opravný 
prost ředek.
V Brn ě dne 26. 9. 2018 
JUDr. Pavel Simon 
předseda senátu