Napadeným usnesením soud prvého stupně rozhodl, že není příslušný
k projednání a rozhodnutí v této věci (výrok I.). Řízení ve věci změny
výchovného prostředí dětí zastavil (výrok II.) a rozhodl, že žádný z
účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení (výrok III.).
Odůvodnil své rozhodnutí tím, že svou mezinárodní příslušnost posuzuje
podle nařízení Rady ES č. 2201/2003, účinného od 1.3.2005, a vychází
proto z obvyklého bydliště dětí v době podání žaloby (článek 8 odstavec
1). Vysvětlil, že odkaz článku 8 v odstavci 2 na články 9, 10 a 12 se v
tomto případě neuplatní. Okresní soud zdůraznil, že nezletilé děti S. bydlí
a dlouhodobě žijí v Rakousku, kde navštěvují školní i mimoškolní zařízení,
včetně zdravotních. Proto o změně výchovného prostředí musí rozhodovat
rakouský soud, což je v zájmu dětí. Okresní soud zdůraznil i to, že jeho
rozhodnutí se týká výlučně návrhu otce podaného 3.12.2008, kterým se
otec domáhá právě změny výchovného prostředí, které bylo pravomocně
upraveno dřívějšími rozsudky českých soudů. Ty byly vydány ještě v
řízení zahájeném před vstupem České republiky do Evropské unie a
shora uvedené nařízení Evropské unie se tehdy proto neuplatnilo. Okresní
soud připomenul, že není příslušným ani k rozhodnutí o výživném, které
souvisí se změnou výchovného prostředí navrženou návrhem otce z
3.12.2008. Mezinárodní příslušnost k tomuto řízení o výživném posoudil
podle nařízení č. 44/2001 EU. V tomto směru poukázal na článek 2 bod
1 a na článek 5 bod 2, jejichž použití vede opět k rakouskému soudu
(hlediskem je bydliště oprávněné osoby k výživě, případně bydliště
žalovaného, což je v obou případech Rakousko). Výrok o mezinárodní
nepříslušnosti okresní soud odůvodnil poukazem na § 17 nařízení č.
2201/2003, výrok o zastavení řízení tím, že mezinárodní nepříslušnost
znamená neodstranitelný nedostatek podmínky řízení ve smyslu § 103 a §
104 odst. 1 o.s.ř., který vede právě k zastavení řízení o výchovu a výživu
nezletilých dětí.
Proti tomuto usnesení se včas odvolal otec. Namítal, že i podle spisové
značky byl návrh na úpravu poměrů dětí A., K. a Z. S. podán ještě před
vstupem České republiky do Evropské unie a řízení stále ještě probíhá.
Podle odvolatele musí být rozhodováno podle předpisů platných v té době
(zákony České republiky) a ne podle předpisů Evropské unie. Odkazoval
na článek 64 nařízení Rady ES č. 2201/2003. Pokud by mělo přesto
být postupováno podle nařízení shora uvedeného, měl se okresní soud
vypořádat i s ustanoveními článků 12 odst. 1 písm. a) a b), s ustanovením
článku 12 odst. 3 písm. a) a b) a s ustanovením článku 15 citovaného
ustanovení. Všechna tato ustanovení podle výkladu odvolatele vedou
k závěru, že mezinárodně příslušným je český soud. Zejména otec
zdůrazňoval článek 15 odst. 3 a 4 citovaného nařízení, a to, že v současné
době je situace ve výchově dětí zcela jiná, neboť nezletilá K. žije s ním
a Z. vždy projevovala přání s ním žít. Otec navrhl, aby usnesení ze dne
9.12.2008 č.j. 3 Nc 112/2004 – 639 bylo zrušeno a nezletilé děti svěřeny
do jeho výchovy.
Odvolací soud přezkoumal napadené usnesení podle § 212a odst. 1
o.s.ř., tedy nejen z důvodů uvedených v odvolání. Rozhodl bez nařízení
odvolacího jednání, jak to umožňuje ustanovení § 214 odst. 2 písm. c)
o.s.ř.
Odvolání otce není důvodné.
Odvolací soud zcela souhlasí se závěry soudu prvého stupně, na které
lze v podstatě odkázat. Je nepochybné, že otec podal dne 3.12.2008
návrh na změnu výchovného prostředí, i když sám jej nazval návrhem na
„rozšíření merita věci“. Ze spisu však plyne, že výchova všech nezletilých
dětí byla již předtím pravomocně upravena a pravomocné rozhodnutí
o tom nezrušil ani Ústavní soud. Toto pravomocně skončené řízení o
výchově nezletilých dětí nemůže být nijak „rozšiřováno“ a každé podání,
na jehož základě by měla být dosavadní úprava výchovy nezletilých dětí
změněna, je nutno považovat za nový návrh. Otec tedy podal návrh na
novou úpravu výchovy nezletilých dětí a podal tento návrh dne 3.12.2008.
Z toho plyne, že tento nový návrh na úpravu výchovy nezletilých dětí
byl podán až po vstupu České republiky do Evropské unie a je nutno na
posouzení mezinárodní příslušnosti vztáhnout nařízení č. 2201/2003,
jak správně uvedl soud prvého stupně. Nelze souhlasit s otcem, že by
nemohlo probíhat samostatně řízení o výživném, které se upíná k tomu
způsobu úpravy výchovy, která je pravomocná (děti svěřeny matce).
Řízení o výživném může probíhat samostatně a v současné době také
probíhá. Jde o to řízení, kde Ústavní soud zrušil rozsudek Krajského soudu
v Českých Budějovicích ze dne 9.8.2006 ve výroku II. Krajský soud v
Českých Budějovicích jako soud odvolací posléze svým usnesením ze
dne 16.11.2007 č.j. 5 Co 2336/2007 – 558 zrušil rozsudek soudu prvého
stupně ze dne 11.4.2006 č.j. 3 Nc 112/2004 – 357, pokud v něm bylo
rozhodnuto o výživném pro nezletilé děti za dobu před rozvodem a za
dobu po rozvodu (a ve výroku o nákladech řízení), přičemž v tomto
rozsahu věc vrátil soudu prvého stupně k dalšímu řízení. Toto další řízení
právě Okresní soud v Prachaticích stále vede. Ani toto řízení nemůže být
žádným způsobem rozšiřováno o výchovu nezletilých dětí, o což se otec
snaží svou argumentací uvedenou v odvolání. Tuto argumentaci však
přijmout nelze.
Okresní soud zcela správně aplikoval všechna ustanovení nařízení ES
č. 2201/2003 a správně také rozlišil, že toto nařízení se vztahuje na
posouzení mezinárodní příslušnosti českého soudu jen ohledně řízení
o výchovu nezletilých dětí, tedy právě ohledně návrhu otce na změnu
výchovného prostředí. Správná je úvaha soudu prvého stupně týkající
se článku 8 odst. 1 o tom, že řízení o výchovu nezletilých dětí, kde
návrh byl podán po 1.5.2004 (vstup České republiky do Evropské unie)
musí jako mezinárodně příslušný vést soud toho členského státu, kde
je obvyklé bydliště dětí. Skutečnost, že všechny tři děti mají obvyklé
bydliště v Rakousku, nezpochybňuje ani otec, který tam sám ostatně
také žije, stejně tak jako matka, které děti byly svěřeny do výchovy.
Bezchybně okresní soud aplikoval i článek 17 citovaného nařízení, který
uvádí, že pokud je u soudu některého členského státu předložena věc, k
níž není podle tohoto nařízení příslušný a k níž je podle tohoto nařízení
příslušný soud jiného členského státu, prohlásí tento soud bez návrhu
svou nepříslušnost. Okresní soud postupoval podle citovaného ustanovení
a správně se mezinárodně nepříslušným prohlásil.
Odvolací soud se zcela ztotožňuje i s výrokem o zastavení řízení ve věci
změny výchovného prostředí nezletilých dětí zahájeného návrhem otce.
Jestliže není český soud nadán mezinárodní příslušností, není zároveň
nadán pravomocí rozhodovat v této věci a chybí jedna z podmínek řízení.
Jde o nedostatek neodstranitelný, jak správně uvedl soud prvého stupně
a jediné možné řešení je zastavení řízení ve smyslu § 103 a § 104 odst. 1
o.s.ř.
Úvahy okresního soudu o posuzování mezinárodní příslušnosti českého
soudu k řízení o výživném, které by se upínalo k návrhu otce na změnu
výchovy podanému 3.12.2008, odvolací soud též považuje za správné,
ale nikoliv rozhodující v této věci. Řízení o výživné totiž je řízení, které
již probíhá, k němu je český soud mezinárodně příslušný, protože řízení
o něm bylo zahájeno ještě před vstupem České republiky do Evropské
unie. Jde ovšem stále jen o výživné, které se upíná k úpravě výchovy již
pravomocně provedené českými soudy. Jiné řízení o výživném probíhat
nemůže.
K odvolacím námitkám otce je nutno uvést, že vycházejí z nesprávného
pochopení a z nesprávného výkladu otcem citovaných ustanovení.
Již okresní soud stručně vyložil, že článek 12 se v tomto případě
neuplatní, protože dopadá na zcela jiné situace. Jde o situace, kdy má
soud rozhodovat o návrhu na rozvod, a o věci týkající se rodičovské
zodpovědnosti spojené s tímto návrhem. Je řešena tak, že pokračuje
příslušnost rozvodového soudu, avšak jen za podmínek uvedených v písm.
a) a písm. b). Tato situace ovšem v souzené věci nenastala. Pokud čl. 12
odst. 3 hovoří o tom, že se zohledňuje silný vztah dítěte k příslušnému
členskému státu, pak jen za podmínky, že jsou kumulativně splněny
všechny tam uvedené předpoklady. Tak tomu v souzené věci není. Jedním
z předpokladů totiž je, aby příslušnost členského státu byla v zájmu
nezletilých dětí. K takovému závěru však v této věci dospět nelze, když
děti dlouhodobě žijí v Rakousku, tam žijí i oba rodiče a poměry všech by
měl šetřit a posuzovat český soud. Děti také nemohou mít „silný vztah“
k České republice, kde ani jeden z rodičů nemá obvyklé bydliště. Nelze
přijmout ani argument otce, že všechny strany v době zahájení řízení
příslušnost českého soudu výslovně či jednoznačným způsobem přijaly.
Otec „přijetí“ spatřuje v účasti rodičů u českých soudů, což se však týká
řízení o výchově pravomocně již skončeného. Ohledně návrhu otce,
podaného 3.12.2008, se řízení jednání nekonalo a z ničeho nelze dovodit
naplnění shora uvedené podmínky „přijetí příslušnosti“. Stejně tak nelze
uplatnit článek 15, který otec namítá, protože ten se týká postoupení věci
k projednání vhodněji umístěnému soudu, přičemž z logiky věci vyplývá,
že postupovat musí soud, který je příslušný. Český soud v tomto případě
příslušný ovšem není.
Z těchto důvodů odvolací soud napadené usnesení jako ve výroku věcně
správné podle § 219 o.s.ř. potvrdil.