Krajský soud v Plzni (dále též jen soud prvního stupně) usnesením (v
pořadí druhém) ze dne 12. 10. 2007, č. j. 44 Cm 137/2005-224, rozhodl
tak, že se prohlásil za nepříslušný k projednání a rozhodnutí této věci
(odst. I. výroku), řízení v celém rozsahu zastavil (odst. II výroku), dále
rozhodl o náhradě nákladů řízení tak, že žádný z účastníků nemá právo na
jejich náhradu (odst. III. výroku), a rozhodl o vrácení soudního poplatku
ve výši 99.540,- Kč žalobkyni, a to po právní moci tohoto usnesení (odst.
IV výroku usnesení).
Vrchní soud v Praze jako soud odvolací usnesením ze dne 17. ledna 2008,
č. j. 8 Cmo 402/2007-254, rozhodl tak, že usnesení soudu prvního stupně
v odstavcích II, III a IV potvrdil a změnil odst. I výroku tak, že se tento
vypouští; odvolací soud dále rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení
tak, že žalovaná nemá právo na jejich náhradu.
V odůvodnění usnesení odvolací soud zejména uvedl, že se žalobkyně
žalobou doručenou soudu prvního stupně dne 1. 12. 2005 domáhala
zaplacení částky 85.937,42 EUR představující nezaplacenou kupní cenu
za objednané a odebrané zboží. Protože žalobkyně je českou právnickou
osobou a žalovaná cizozemskou právnickou osobou se sídlem na území
státu, který je členem Evropské unie, aplikoval odvolací soud shodně se
soudem prvního stupně nařízení Rady ES č. 44/2001, o příslušnosti a
uznávání výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech
ze dne 22. 12. 2000 (dále též jen Nařízení) a dovodil, že české soudy
nemají dle čl. 23 ani čl. 5 Nařízení pravomoc k projednání souzené věci,
neboť rozhodující v řízení bylo, zda mezi účastníky došlo k dohodě o jiném
místě plnění než místo na území členského státu, kam podle smlouvy
zboží bylo dodáno nebo mělo být dodáno. Vzhledem k tomu, že zboží
mělo být dodáno do Wendlingenu am Neckar v SRN, je místně příslušným
soudem soud v SRN, a proto se odvolací soud ztotožnil se závěrem soudu
prvního stupně, který řízení pro existenci neodstranitelného nedostatku
podmínky řízení dle § 104 odst. 1 o. s. ř. zastavil.
Odvolací soud proto rozhodl tak, jak uvedeno shora.
Dovoláním ze dne 28. 4. 2008 napadla žalobkyně usnesení odvolacího
soudu s tím, že dovolání je přípustné dle § 237 odst. 1 písm. b) a dle
§ 239 odst. 2 písm. a) o. s. ř., a své dovolací námitky podřadila pod
dovolací důvody uvedené v ust. § 241a odst. 2 písm. a) a b) o. s. ř., tj.
že řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné
rozhodnutí ve věci, a rozhodnutí spočívá na nesprávném právním
posouzení věci.
V obsáhlém odůvodnění dovolání žalobkyně zejména uvedla, že odvolací
soud příliš restriktivně vyložil ust. článku 5 odst. a) a b) Nařízení,
svůj právní závěr nepodpořil judikaturou Evropského soudního dvora.
Dovolatelka odvolacímu soudu vytkla, že řízení zatížil vadou, která mohla
mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, které se dopustil tím, že
věc nepředložil Evropskému soudnímu dvoru, který je jako jediný dle
čl. 234 odst. 1 písm. b) a odst. 3 Smlouvy ES povolán vykládat akty
orgánů Společenství a jenž by o předběžné otázce týkající se sporného
výkladu shora uvedených ustanovení Nařízení rozhodl. Dovolatelka je
přesvědčena, že s žalovanou konkludentně (realizací obchodu podle
doložky INCOTERMS /CPT/) uzavřela dohodu, prostřednictvím které byla
založena pravomoc českého soudu k rozhodnutí daného sporu. Naplnění
dovolacího důvodu uvedeného v ust. § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř.
spatřuje dovolatelka jednak v nesprávné interpretaci čl. 5 Nařízení a
dále v absenci výkladu čl. 31 písm. a) Úmluvy (CISG). Pro posouzení
pravomoci českých soudů je dle dovolatelky stěžejní to, zda stranami
sporu bylo dohodnuto místo plnění než místo na území členského státu,
kam podle smlouvy zboží mělo být dodáno. Je toho názoru, že smluvní
strany tím, že ujednaly povinnost prodávajícího (žalobkyně) odeslat zboží
kupujícímu (žalované), ujednaly místo splnění závazku odlišně od pravidla
uvedeného v čl. 5 odst. b) Nařízení. Žalobkyně je přesvědčena, že tímto
místem není místo, kam bylo zboží fakticky doručeno, popř. kam mělo být
doručeno, nýbrž místo jeho předání prvnímu dopravci dle čl. 31 písm. a)
Úmluvy OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží ze dne 11. dubna
1980, přičemž právě do tohoto okamžiku nesla prodávající (žalobkyně)
též nebezpečí škody na věci. Předmětem závazku bylo mj. zboží žalované
jako kupující odeslat a nikoli jí ho dodat do jejího sídla podnikání, a
proto je nutné rozlišovat pojmy místo plnění či místo splnění závazku a
místo dodání zboží na straně jedné a místo určení v případě povinnosti
prodávajícího zboží odeslat na straně druhé. O tom, že žalobkyně měla
zboží toliko odeslat na uvedenou adresu, svědčí dle jejího názoru to, že
v objednávce je uvedena adresa zasílání, určení odeslání či přepravy a
ujednání místa určení bylo žalovanou ve vyjádření k žalobě potvrzeno,
dále že si žalovaná vymínila užití doložky INCOTERMS CPT, se kterou
jsou spojeny povinnosti prodávajícího odeslat zboží a nést náklady za
dopravu do místa určení. Nebyla-li tedy žalobkyně povinna zboží dodat v
určitém místě, pak z čl. 31 písm. a) Úmluvy plyne, že závazek dodat zboží
je za situace, kdy prodávající zajišťuje přepravu smluvním dopravcem,
splněn jeho předáním prvnímu dopravci, k čemuž došlo na území České
republiky. Z toho důvodu je pak dle čl. 5 Nařízení příslušný k projednání
této věci obecný soud v České republice.
Závěrem dovolatelka navrhla, aby Nejvyšší soud České republiky zrušil
usnesení soudů obou stupňů.
Žalovaná se k podanému dovolání, jak plyne z předkládací zprávy soudu
prvního stupně a obsahu spisu, nevyjádřila.
Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací (§ 10a o.s.ř.) nejprve
shledal, že dovolání je nutné projednat a rozhodnout o něm podle zákona
č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném do 1. 7. 2009
dále jen o. s. ř. (čl. II přechodná ustanovení, odst. 12 zák. č. 7/2009
Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, a
další související zákony). Dále shledal, že dovolání bylo podáno osobou
oprávněnou (účastníkem řízení - žalobkyní), včas, obsahuje stanovené
náležitosti, dovolatelka je ve smyslu ust. § 241 odst. 1 o. s. ř. zastoupena
advokátem a jím bylo dovolání též sepsáno (§ 241 odst. 4 o. s. ř.).
Poté se Nejvyšší soud ČR zabýval otázkou přípustnosti tohoto
mimořádného opravného prostředku (§ 236 odst. 1 o. s. ř.), neboť toliko
z podnětu přípustného dovolání lze správnost napadeného rozhodnutí
přezkoumat z hlediska uplatněných dovolacích důvodů.
Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. dovoláním lze napadnout pravomocná
rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.
V souzené věci odvolací soud dovoláním napadeným usnesením potvrdil
usnesení soudu prvního stupně, jímž bylo řízení dle § 104 odst. 1 o. s. ř.
zastaveno.
Dovolání žalobkyně je dle § 239 odst. 2 písm. a) o. s. ř. přípustné.
V souzené věci ze skutkových zjištění soudu prvního stupně, jež nebyly
dovoláním zpochybněny, plyne, že žalobkyně jako česká obchodní
společnost s ručením omezeným se sídlem na území České republiky,
podnikající mj. v oboru kovoobráběčství a konstrukce strojů, zařízení,
dílů a technologických celků včetně dokumentace, dodávala na základě
jednotlivých objednávek, jež mj. obsahovaly množství požadovaných
kusů, ujednání o dodání dle doložky CPT podmínek INCOTERMS a termín
jejich dodání, žalované, německé společnosti s ručením omezeným
a sídlem na území SRN, v období let 2004 a 2005 na základě jeho
objednávek opracované odlitky na kryty ovladačů oken pro Daimler
Chrysler a opracované odlitky středových konzolí pro automobily BMW.
Kupní cena byla dohodnuta ve výši 8,15 EUR za kus opracované středové
konzole, 1,97 EUR za kus krytu ovladačů oken FS LL a 1,99 EUR za kus
krytu ovladačů oken BFS LL s tím, že takto stanovená cena bude u konzolí
navyšována o čtvrtletní průměrný nárůst ceny surového hliníku. Žalovaný
u žalobkyně objednal zboží, za které nezaplatil celkovou částku ve výši
85.937,42 EUR.
Usnesení odvolacího soudu, jenž rozhodnutí soudu prvního stupně jako
věcně správné potvrdil, je odůvodněno mj. tím, že české soudy nemají
dle Nařízení příslušnost a pravomoc k projednání souzené věci, a proto
je nutné s ohledem na existenci neodstranitelného nedostatku podmínky
řízení toto řízení zastavit.
Dovolatelka odvolacímu soudu v dovolání vytkla - stručně řečeno zejména
to, že nevyložil ust. čl. 5 Nařízení v souvislosti s doložkou INCOTERMS a
ust. čl. 31 písm. a) Úmluvy OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží
ze dne 11. dubna 1980 (dále též jen CISG), a zastává názor, že pokud
by tak učinil, musel by dojít k závěru, že české soudy jsou příslušné k
rozhodnutí věci.
Podle § 7 o.s.ř. v občanském soudním řízení projednávají a rozhodují
soudy spory a jiné právní věci, které vyplývají z občanskoprávních,
pracovních, rodinných a obchodních vztahů, pokud je podle zákona
neprojednávají a nerozhodují o nich jiné orgány (odst. 1). Spory a jiné
právní věci uvedené v odstavci 1, o nichž podle zákona rozhodly jiné
orgány než soudy, soudy v občanském soudním řízení projednávají a
rozhodují za podmínek uvedených v části páté tohoto zákona (odst. 2).
Jiné věci projednávají a rozhodují soudy v občanském soudním řízení, jen
stanoví-li to zákon (odst. 3).
Podle § 103 o. s. ř. kdykoli za řízení přihlíží soud k tomu, zda jsou splněny
podmínky, za nichž může rozhodnout ve věci samé (podmínky řízení).
Podle § 104 odst. 1 věty prvé o. s. ř. jde-li o takový nedostatek podmínky
řízení, který nelze odstranit, soud řízení zastaví.
Protože v řízení nebylo prokázáno tvrzení žalované, že žalobkyně
akceptovala obchodní podmínky žalované, jež obsahovaly ujednání o
příslušnosti německých soudů a aplikaci práva SRN pro vzájemné řešení
sporů a vyloučení úmluvy CISG, zabývaly se soudy otázkou příslušnosti a
pravomoci českých soudů k projednání věci.
Při určení příslušnosti a pravomoci českých soudů je nutno vyjít z nařízení
Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000, o příslušnosti a uznávání
o výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, které
se poté, co se Česká republika stala členem Evropského společenství
(smlouva o přistoupení České republiky k Evropské unii byla podepsána
dne 16. dubna 2003 a vstoupila v platnost dne 1. května 2004), stalo v
České republice přímo použitelným právním předpisem.
Soudům obou stupňů lze vytknout nedostatečné posouzení charakteru
mezi účastníky uzavřených smluv, když z tvrzení účastníků vyplynulo, že
žalobkyně pro žalovanou vyráběla a dodávala zboží a žalovaná k tomuto
účelu poskytla žalobkyni potřebné nástroje (nástroje pro lisování a lití pod
tlakem), neboť to má vliv na aplikaci ustanovení čl. 5 odst. 1 písm. b)
bodu prvého Nařízení. Soudy obou stupňů toto ustanovení bez dalšího na
souzenou věc aplikovaly, aniž by se zabývaly tím, zda mezi účastníky byly
uzavřeny smlouvy o prodeji zboží ve smyslu shora uvedeného ustanovení
Nařízení či nikoli.
Podle čl. 3 odst. 1 CISG se smlouvy o dodávce zboží, které má být
vyrobeno nebo vyhotoveno, považují za smlouvy o koupi zboží, ledaže
se strana, která zboží objednává, zavazuje dodat podstatnou část věcí
nutných pro jejich výrobu nebo zhotovení.
Podle čl. 6 odst. 2 Úmluvy Organizace Spojených národů ze dne 14.
června 1974 o promlčení při mezinárodní koupi zboží platí, že smlouvy o
dodávce zboží, které má být vyrobeno nebo vyhotoveno, se považují za
kupní smlouvy, ledaže strana, která zboží objednává, se zavazuje dodat
podstatnou část věcí nutných pro jejich výrobu nebo zhotovení.
Pro úplnost je nutno poukázat na kritérium, které uvádí Komise
Evropských společenství, týkající se původu materiálů, které mají
být zpracovány. Pro účely výkladu čl. 5 bodu 1 písm. b) Nařízení lze
rovněž zohlednit skutečnost, zda tyto byly dány k dispozici kupujícím
či nikoli (zde je nutno po komparaci judikatury v ostatních jednacích
jazycích, zejména ve francouzštině, angličtině a němčině, upozornit na
nesprávný a neúplný český překlad kritéria Komise ES v níže uvedeném
rozhodnutí Evropského soudního dvora). Pokud kupující dodal všechen
nebo převážnou část materiálů, ze kterých je zboží vyráběno, může tato
okolnost tvořit indicii ve prospěch kvalifikace smlouvy jako smlouvy o
poskytování služeb. Naproti tomu v opačném případě, pokud kupující
materiály nedodal, existuje silná indicie pro to, aby smlouva byla
kvalifikována jako smlouva o prodeji zboží.
Protože žádná ze stran v řízení dále netvrdila, že žalovaná žalobkyni
poskytla materiály pro jeho výrobu nebo zhotovení, vyšel dovolací soud z
rozhodnutí Evropského soudního dvora ve věci C-381/08 (Car Trim GmbH
proti KeySafety Systéme Srl.), v němž vyslovil názor, že smlouvy, jejichž
předmětem je dodání zboží, které má být vyrobeno nebo zhotoveno, musí
být kvalifikovány jako smlouvy o prodeji zboží ve smyslu čl. 5 bodu 1
písm. b) první odrážky Nařízení, i když kupující stanovil určité požadavky
ohledně pořízení, zpracování a dodání zboží, aniž by poskytl materiály pro
jeho výrobu nebo zhotovení, a dodavatel je odpovědný za kvalitu a soulad
zboží se smlouvou.
Podle čl. 5 odst. 1 písm. b) odrážky prvé Nařízení platí, že osoba, která
má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném
členském státě žalována, pro účely tohoto ustanovení a pokud nebylo
dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného závazku v případě prodeje
zboží místo na území členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo
mělo být dodáno.
Z citovaného ustanovení plyne, že smluvní strany se mohou dohodnout
na určení místa dodání zboží. Tento názor zastává taktéž Evropský soudní
dvůr, jehož rozhodovací praxe je ustálena v názoru, že slovní obrat pokud
nebylo dohodnuto jinak, obsažený v čl. 5 bodu 1 písm. b) Nařízení,
svědčí o tom, že se smluvní strany mohou dohodnout na místě plnění
závazku pro účely použití tohoto ustanovení a že uvedené ustanovení
má autonomní povahu. Navíc podle čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky
Nařízení, který uvádí výraz podle smlouvy, je místem dodání zboží v
zásadě místo stanovené smluvními stranami ve smlouvě.
V případě prodeje zboží definuje Nařízení v předmětném ustanovení místo
plnění závazku samostatně za účelem posílení hlavního cíle sjednocení
pravidel o soudní příslušnosti ve snaze o zajištění předvídatelnosti (k tomu
blíže viz např. rozsudky Evropského soudního dvora ve věci C-204/08,
Peter Tender proti Air Baltic Corporation, a C-386/05, Color Drack GmbH
proti Lexx International Vertriebs GmbH).
K tomu je pro úplnost nutno dodat, že žádné ustanovení Nařízení
nedefinuje pojmy dodání a místo dodání ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b)
první odrážky Nařízení.
Protože autonomie hraničních určovatelů stanovených v čl. 5 bodu 1 písm.
b) Nařízení vylučuje použití pravidel mezinárodního práva soukromého
členského státu příslušného soudu, jakož i hmotného práva, které by
bylo na jeho základě použitelné, je za těchto podmínek nutné nejprve
posoudit, zda místo dodání vyplývá z ujednání smluvních stran.
Ze skutkových zjištění (mj. objednávek žalované) a nesporných tvrzení
je zřejmé, že žalobkyně dodávala žalovanou objednané zboží dle doložky
CPT podmínek INCOTERMS 2000.
Mezi položky INCOTERMS 2000, které presumují možnost aplikace
multimodální přepravy, patří právě CPT Carriage Paid to (named place of
destination) / dopravné placeno do (ujednané místo určení). Prodávající
odbavuje zboží pro vývoz, zajišťuje přepravu a hradí přepravné až do
ujednaného místa určení. Rizika spojená se ztrátou nebo poškozením
zboží, jakož i rizika zvýšení nákladů během přepravy zboží, přecházejí na
kupujícího předáním zboží prvnímu dopravci (zasílateli).
Z uvedeného je zřejmé, že si strany smluvně dohodly místo dodání
odkazem na doložku CPT podmínek INCOTERMS 2000 a tím byl
Wendlingen am Neckar v SRN.
Dovolatelka sice v dovolání správně poukazuje na to, že je nutno
rozlišovat pojmy místo splnění závazku a místo určení, avšak dále
směšuje místo splnění závazku a místo dodání zboží.
Žalovaná zde totiž vychází z nesprávného názoru, že rozhodným bodem
při určení příslušnosti je okamžik splnění jejího závazku, tj. okamžik,
kdy předala zboží prvnímu dopravci, jímž byl český dopravce se sídlem
na území České republiky. Toto však není ve světle shora uvedeného
rozhodné, poněvadž podstatným hraničním určovatelem v souzené věci
je dle čl. 5 odst. 1 písm. b) odrážky prvé Nařízení toliko místo, kam
bylo nebo mělo být zboží dodáno a nikoli místo, na němž splnila svůj
závazek předat zboží prvnímu dopravci, jenž následně nese mimo jiné
odpovědnost za škodu spojenou se ztrátou nebo poškozením zboží a musí
umožnit kupujícímu převzetí zboží (taking over the goods či retirer les
merchandises dle čl. 60b CISG (k tomu blíže viz Eberstein, Hager, Herber,
Huber u. Kol.: Kommentar zum Einheitlichen UN Kaufrecht CISG. C. H.
BECK, Mnichov, 1989, s. 250 267, shodně Kropholler, aaO, Čl. 5 Rdnr. 49;
Dörner, aaO, Čl. 5 EuGVVO Rdnr).
Uvedenou problematiku ohledně výkladu čl. 5 odst. 1 písm. b) Nařízení
a čl. 31 písm. a) CISG řešil Evropský soudní dvůr v návaznosti na žádost
o rozhodnutí o předběžné otázce podané Spolkovým soudním dvorem
ve Spolkové republice Německo ve věci Car Trim GmbH v. KeySafety
Systems SRL, doručené ESD dne 22. srpna 2008 a vedené pod sp. zn.
C-381/08, kterou ve svém usnesení ze dne 9. 7. 2008, sp. zn. VIII ZR
184/07, naformuloval tak, zda se v případě, jde-li o prodej zboží, určuje
místo, na něž bylo nebo mělo být prodané zboží podle smlouvy dodáno, u
zásilkového prodeje podle místa fyzického předání kupujícímu nebo podle
místa, na němž je zboží předáno prvnímu přepravci za účelem zaslání
kupujícímu.
Evropský soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 25. 2. 2010 pak v
této věci dovodil, že článek 5 bod 1 písm. b) první odrážka nařízení č.
44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě zásilkového
prodeje musí být místo, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být
dodáno, určeno na základě ustanovení této smlouvy. Pokud nelze místo
dodání určit na tomto základě bez odkazu na hmotné právo použitelné
na smlouvu, je tímto místem místo fyzického předání zboží, na základě
něhož kupující nabyl nebo měl nabýt oprávnění skutečně s tímto zbožím
nakládat v konečném místě určení prodeje (argumentuje-li žalobkyně
v dovoláním mnohdy nesprávným českým překladem a klade důraz na
anglický originál, pak se dovolacímu soudu jeví vhodné upozornit, že
rovněž anglický překlad uveřejněný v Úředním věstníku Evropské unie /
Official Journal of the European Union / na str. 4 ze dne 17. 4. 2010 je s
uvedenou právní větou totožný).
ESD v otázce, jaké místo se v případě neexistence příslušného ustanovení
jeví pro určení místa plnění závazku, kam zboží bylo nebo mělo být
dodáno, jako nejvhodnější, zaujal názor, že místo, kde zboží bylo nebo
mělo být fyzicky předáno kupujícímu v konečném místě jeho určení,
odpovídá nejlépe jako místo dodání ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) první
odrážky Nařízení genezi, cílům a systematice Nařízení. Zbývá dodat, že
takto bylo v různých státech (srov. např. rozhodnutí Nejvyššího soudního
dvora Republiky Rakousko ze dne 14. prosince 2004) toto ustanovení před
rozhodnutím ESD též vykládáno.
Z uvedeného je zřejmé, že názor dovolatelky, že rozhodné není místo,
kam bylo nebo mělo být zboží dodán, nýbrž místo, na němž splnila svůj
závazek předat zboží prvnímu dopravci, není správný.
Dovolatelka dále tvrdila, že v daném případě měl dovolací soud podat
předběžnou otázku ESD, neboť výklad ustanovení čl. 5 odst. 1 písm. b)
Nařízení a čl. 31 písm. a) CISG není tzv. acte clair.
Nejvyšší soud České republiky v této věci neshledal důvodu položit
Evropskému soudnímu dvoru (dále též ESD) předběžnou otázku ohledně
výkladu ustanovení čl. 5 odst. 1 písm. b) Nařízení tak, jak požadovala
dovolatelka. S jejím názorem se lze ztotožnit potud, že Evropskému
soudnímu dvoru náleží konečný a sjednocující výklad komunitárního
práva, jak vyplývá ze spojení čl. 220, 234 a 292 Smlouvy o založení
Evropských společenství. Ostatně význam položení předběžné otázky ESD
soudem významně vnímá též Ústavní soud ČR, jenž ve svém nálezu ze
dne 8. 1. 2009, sp. zn. II. ÚS 1009/08, uvedl, že o porušení práva na
zákonného soudce půjde v případě aplikace komunitárního práva tehdy,
kdy český soud (jehož rozhodnutí již nelze napadnout dalšími opravnými
prostředky, které poskytuje podústavní právo) nepoloží předběžnou
otázku ESD svévolně, tedy v rozporu s principem právního státu (čl. 1
odst. 1 Ústavy České republiky), přičemž za výkon svévole považuje i
takové jednání soudu poslední instance aplikujícího normy komunitárního
práva, které zcela opomene položit si otázku, zda by měl soud vznést
předběžnou otázku k ESD a její nepoložení řádně neodůvodní včetně
posouzení výjimek, které vypracoval ve své judikatuře ESD. Jinými slovy
jde o případ, kdy soud nebere vůbec v potaz pro něj závaznou existenci
kogentní úpravy obsažené v článku 234 Smlouvy o založení Evropských
společenství.
Dovolatelka se však mýlí při posouzení toho, kdy má soud povinnost
položit předběžnou otázku.
Soudní dvůr se ve své konstantní judikatuře (srov. rozsudek ze dne 6. 10.
1982 ve věci 283/81, Srl. CILFIT a Lanificio di Tabardo SpA v. Ministerstvo
zdravotnictví, Recueil s. 3415, body 16-20) mj. vyslovil, že povinnost
soudu předložit předběžnou otázku odpadá v případě tzv. acte clair, tj.
když je výklad evropského práva bez dalšího naprosto zjevný a jasný
(nejen aplikujícímu soudu, ale i ostatním soudům v jiných členských
státech a Soudnímu dvoru), a to i při respektování specifik výkladu práva
Společenství (komparace jazykových verzí, zvláštní terminologie práva
Společenství, charakteristické výkladové metody).
Lze proto sice dovolatelce přitakat v názoru, že v souzené věci o tzv. acte
clair vycházející obecně řečeno - z předpokladu, že se vnitrostátní soud
nemusí na ESD obrátit, pokud je odpověď jasná z obecných vědomostí
či logiky, nešlo, avšak současně je nutné upozornit na to, že přehlíží
existenci doktríny acte éclairé, dle které vnitrostátní soud nemusí položit
předběžnou otázku mj. tehdy, pokud existuje ustálená judikatura ESD k
dané otázce anebo rozsudek ESD týkající se v zásadě identické otázky
(blíže viz rozhodnutí výše, tj. CILFIT v. Ministry of Health, C-283/81).
Vzhledem k tomu, že ESD dovolatelkou nastolenou otázku, jak výše
uvedeno, již řešil a jeho rozhodovací praxe je konstantní, nelze než
uzavřít, že námitka žalobkyně týkající se položení předběžné otázky ESD
není v souzené věci důvodná.
Protože se závěr odvolacího soudu o tom, že v souzené věci není dána
příslušnost a pravomoc českých soudů, dovolatelce zpochybnit nepodařilo,
nezbylo dovolacímu soudu než konstatovat, že dovolání není důvodné, a
proto rozhodl tak, že dovolání žalobkyně podle ust. § 243b odst. 2 věty
před středníkem o. s. ř.zamítl.
O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b
odst. 5 o. s. ř. v návaznosti na ustanovení § 224 odst. 1 a § 142 odst.
1 o. s. ř. a s ohledem na to, že procesně neúspěšné žalobkyni náhrada
nákladů dovolacího řízení nepřísluší a žalované podle obsahu spisu žádné
prokazatelné náklady v tomto řízení nevznikly, tak, že žádný z účastníků
nemá právo na jejich náhradu.
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.