30 Cdo 3690/2021 -329 
 
 
USNESENÍ  
 
Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Davida Vláčila a soudců 
JUDr. Pavla Simona a Mgr. Víta Bičáka v právní věci žalobkyně Securities Litigation Ltd. , se 
sídlem v Londýně , Nwms Center 31 Southampton Row, Office 3.11 3rd Floor, WC1B 5HJ, 
Spojené království Velké Británie a Severního Irska, zastoupené Mgr. Petrem Budzinskim, 
advokátem se sídlem v Praze 1, Letenská 121/8, proti žalovaným 1) D. G.,  narozenému XY, 
bytem XY, zas toupenému Mgr. Petrem Kuhnem, advokátem se sídlem v Praze 1, 28. října 
767/12, 2) J. Ž. , narozenému XY, bytem XY, zastoupenému JUDr. Tomášem  Zagarem, 
advokátem se sídlem v Praze 1, 28. října 767/12, a 3) V. F. S.,  se sídlem XY, Maltská republika, 
zastoupe né Mgr. Lukášem Novopackým, advokátem se sídlem v Praze 1, 28. října 767/12, o 
zaplacení částky 540 452,58 Kč s příslušenstvím, vedené u Krajského soudu v Brně pod sp. zn. 
18 Cm 23/2017, o dovolání žalované 3) proti usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dn e 3. 8. 
2021, č. j. 5 Cmo 128/2020 -304, takto:  
 
Dovolání se zamítá . 
 
Odůvodnění:  
I. Dosavadní průběh řízení  
1. Žalobkyně se v řízení domáhá náhrady škody ve výši 540 452,58 Kč, která představuje 
celkovou ztrátu investice K. H. Žalobkyně pohledávku za žalov anými od K. H. nabyla 
postoupením pohledávky. Žalovaná 3) se k žalobě vyjádřila tak, že vznesla námitku nedostatku 
mezinárodní příslušnosti českých soudů.  
2. Krajský soud v Brně jako soud prvního stupně usnesením ze dne 15. 5. 2020, č. j. 18 Cm 
23/2017 -230, ve znění doplňujícího usnesení ze dne 12. 8. 2020, č. j. 18 Cm 23/2017 -249, 
rozhodl tak, že se řízení vůči žalované 3) zastavuje (výrok I), žalobkyně a žalovaná 3) vůči sobě 
nemají právo na náhradu nákladů řízení (výrok II) a žalovaní 1) a 2) a žalovaná  3) vůči sobě 
nemají právo na náhradu nákladů řízení (výrok III).  
3. Soud prvního stupně uvedl, že na posuzovanou věc se aplikuje čl. 7 odst. 1 písm. b) druhá 
odrážka nařízení Evropského parlamentu a Rady EU č . 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o 
příslušnosti a uznávání výkonu soudních rozhodnutích v občanských a obchodních věcech 
(přepracované znění), dále jen „nařízení Brusel I bis“, a kritériem pro určení příslušnosti je zde 
místo poskytování služeb žalovanou 3) . Soud prvního stupně uzavřel, že takovým místem je 
území Maltské republiky, neboť žalovaná 3) odsud činí veškerá investiční rozhodnutí a odsud též 
investuje své prostředky. Příslušné jsou tedy maltské soudy. Soud prvního stupně rovněž dodal, 
že vůči žalov ané 3) nelze aplikovat čl. 7 odst. 5 nařízení Brusel I bis, neboť žalovaná 3) nemá na 
území České republiky žádné zastoupení, pobočku nebo provozovnu. Řízení proto vůči žalované 
3) podle § 104 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále jen „o. s . ř.“), zastavil.  
4. Vrchní soud v Olomouci jako odvolací soud poté, co bylo jeho předchozí usnesení ze dne 
20. 10. 2020, č. j. 5 Cmo 128/2020 -254, zrušeno a věc mu byla usnesením Nejvyššího soudu ze 
dne 26. 5. 2021, sp. zn. 30 Cdo 812/2021, vrácena k dalš ímu řízení, usnesení soudu prvního 
stupně změnil tak, že se řízení vůči žalované 3) nezastavuje.  
5. Odvolací soud uzavřel, že ve věci je dána mezinárodní příslušnost českých soudů, neboť 
žalovaná 3) má na území České republiky provozovnu ve smyslu čl. 7 o dst. 5 nařízení Brusel I 
bis určenou – dle tvrzení žalované 3) –  pro jednání se zákazníky a pro doručování písemností. 
Odvolací soud měl dále za to, že příslušnost je také založena na základě čl. 8 odst. 1 nařízení 
Brusel I bis, neboť mezi žalovanými je t akový úzký vztah [žalovaní 1) a 2) byli členy 
představenstva žalované 3) a se žalobkyní jednali jménem žalované 3)], že je účelné žalobu 
projednat a rozhodnout o ní společně vůči všem žalovaným, aby se zabránilo možnosti dojít v 
oddělených řízeních k proti chůdným soudním rozhodnutím.  
 
II. Dovolání a vyjádření k němu  
6. Usnesení odvolacího soudu napadla žalovaná 3) v celém rozsahu včasným dovoláním, 
jehož přípustnost spatřovala v tom, že napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázek, při jejichž 
řešení se od volací soud odchýlil od ustálené judikatury Soudního dvora Evropské unie (dále jen 
„Soudní dvůr“).  
7. Dle žalované 3) odvolací soud nesprávně posoudil otázku mezinárodní příslušnosti 
českých soudů. Žalovaná 3) předně namítá, že pojem „pobočka, zastoupení n ebo jiná 
provozovna“ ve smyslu čl. 7 odst. 5 nařízení Brusel I bis dle judikatury Soudního dvora 
předpokládá existenci centra činnosti, které dlouhodobě vystupuje navenek jako prodloužená 
ruka mateřského podniku či detašované pracoviště mateřského podniku a které musí mít vedení a 
být materiálně vybaveno tak, že může vést jednání s třetími osobami. Místnost, kterou si 
žalovaná 3) pronajímá na území České republiky, tyto podmínky nesplňuje. Účelem nájmu této 
místnosti je dle žalované pouze zřízení adresy pro  usnadnění písemné komunikace s českými 
zákazníky. Místnost není vybavena personálně ani materiálně, ani v ní neprobíhají žádná jednání 
se zákazníky, jak nad rámec informací dostupných ze spisu odvolací soud uvedl v napadeném 
usnesení.  
8. Dle žalované 3) a ni čl. 8 odst. 1 nařízení Brusel I bis není v této věci použitelný, neboť 
dle rozsudků Soudního dvora ze dne 27. 9. 1988, ve věci C -189/87, Kalfelis , a ze dne 27. 10. 
1998, ve věci C -51/97, Réunion Européenne a další  (dále jen „rozsudek Réunion Européenne “) 
jednoznačně vyplývá, že soud příslušný k rozhodnutí sporu ohledně deliktní či kvazideliktní 
odpovědnosti není současně příslušný rozhodnout o žalobě v rozsahu, v jakém se týká např. 
odpovědnosti za porušení smluvní povinnosti. Závěry uvedených rozsudků j sou pro posouzení 
nyní projednávané věci přiléhavé, neboť nárok žalobkyně proti žalované 3) je nárokem z 
porušení smlouvy, zatímco případné nároky proti žalovaným 1) a 2) mohly být založeny jen 
porušením zákona, neboť ani jeden z nich s žalobkyní smlouvu n esjednal. Tento rozdíl v 
důvodech vzniku uplatňovaných nároků vylučuje existenci jejich úzkého spojení a tím i hrozbu 
neslučitelných rozhodnutí. Žalovaná 3) navrhla, aby dovolací soud změnil napadené usnesení 
odvolacího soudu tak, že se usnesení soudu prvn ího stupně potvrzuje a žalobkyni se ukládá 
zaplatit žalované 3) náhradu nákladů řízení.  
9. Žalobkyně ve svém vyjádření k dovolání namítala, že otázka materiální vybavenosti 
pracoviště je relativní a pokud žalovaná 3) tvrdí, že daná místnost nebyla vybavena  pro jednání 
se zákazníky, musí takové tvrzení i doložit. Dále žalobkyně s odkazem na rozsudek Soudního 
dvora ze dne 19. 7. 2017, ve věci C -154/11, Mahamdia , uvádí, že spor dle čl. 7 odst. 5 nařízení 
Brusel I bis se musí týkat závazků, které na sebe provoz ovna vzala jménem mateřského podniku, 
pokud mají být splněny ve státě, v němž se provozovna nachází. Žalobkyně má za to, že tato 
podmínka splněna byla, když k investici poškozené došlo na území České republiky, veškeré 
schůzky proběhly v České republice a zde také vznikla i škoda. K argumentaci žalované 3) 
týkající se použití čl. 8 odst. 1 nařízení Brusel I bis žalobkyně uvádí, že závěry uvedené v 
judikatuře Soudního dvora nelze uplatnit plošně bez přihlédnutí k aktuální řešené situaci, neboť i 
přestože žal ovaní 1) a 2) nikdy neuzavřeli smlouvu s poškozenou, vystupovali jako 
„zprostředkovatelé“ mezi ní a žalovanou 3). Žalobkyně se domnívá, že vzájemná personální 
provázanost mezi žalovanými je natolik silná, že je účelné rozhodnout o nárocích žalobkyně 
společ ně. 
10. Žalobkyně uvedla, že místní příslušnost  soudu prvního stupně dovozuje z ustanovení čl. 
7 odst. 2 a 5 nařízení Brusel I bis. Žalobkyně navrhla, aby bylo dovolání žalované 3) zamítnuto.  
 
III. Přípustnost dovolání  
11. Nejvyšší soud v dovolacím řízení  postupoval a o dovolání rozhodl podle zákona č. 
99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném od 1. 2. 2019 (viz čl. IV a XII zákona č. 
287/2018 Sb.), dále jen „o. s. ř.“.  
12. Dovolání žalované 3) bylo podáno včas, osobou k tomu oprávněnou, za splněn í 
podmínky povinného zastoupení podle § 241 odst. 1 o. s. ř. a obsahovalo náležitosti vyžadované 
ustanovením § 241a odst. 2 o. s. ř. Dovolací soud se proto zabýval jeho přípustností.  
13. Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozho dnutí odvolacího 
soudu, jestliže to zákon připouští.  
14. Podle § 237 o. s. ř. není -li stanoveno jinak, je dovolání přípustné proti každému 
rozhodnutí odvolacího soudu, kterým se odvolací řízení končí, jestliže napadené rozhodnutí 
závisí na vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud 
odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího 
soudu dosud nebyla vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdílně anebo má -li být 
dovolac ím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak.  
15. Dovolání je přípustné pro řešení otázky, zda nároky uplatněné v rámci jednoho a téhož 
řízení o náhradu škody, které směřují proti různým žalovaným, z nichž jeden se zakládá na 
smluvní odpovědnosti a dr uhý na odpovědnosti deliktní, lze považovat za úzce spojené dle čl. 8 
odst. 1 nařízení Brusel I bis, neboť tato otázka dosud nebyla v judikatuře Nejvyššího soudu 
řešena.  
 
IV. Důvodnost dovolání  
16. Dovolání není důvodné.  
17. V posuzovaném sporu je nezbytn é zodpovědět otázku, zda je v poměrech projednávané 
věci dána mezinárodní příslušnost soudů České republiky, a to ve smyslu nařízení Brusel I bis, 
neboť se jedná o spor s mezinárodním prvkem, v občanské či obchodní věci, soudní řízení bylo 
zahájeno po 10. 1. 2015 a všichni účastníci mají své sídlo (bydliště) na území různých členských 
států EU (srov. čl. 1 odst. 1 a čl. 66 odst. 1 nařízení Brusel I bis).  
18. Klíčovou otázkou v projednávané věci proto je, zda jsou splněny podmínky aplikace čl. 8 
odst. 1, pří padně čl. 7 odst. 5 nařízení Brusel I bis, neboť na nich odvolací soud založil závěr o 
mezinárodní příslušnosti soudů České republiky.  
19. Podle čl. 8 odst. 1 nařízení Brusel I bis osoba, která má bydliště v některém členském 
státě, může být též žalována, je-li žalováno více osob společně, u soudu místa, kde má bydliště 
některý ze žalovaných, za předpokladu, že právní nároky jsou spojeny tak úzce, že je účelné je 
projednat a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně neslučitelných 
rozhodn utí v oddělených řízeních.  
20. K výkladu citovaného článku existuje ustálená judikatura Soudního dvora (tzv. acte 
éclairé ), není tedy povinností Nejvyššího soudu, jakožto soudu, jehož rozhodnutí již nelze 
napadnout žádnými opravnými prostředky podle vnitro státního práva, položit předběžnou otázku 
podle čl. 267 Smlouvy o fungování Evropské unie (srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 6. 10. 
1982, ve věci C -283/81, Srl CILFIT a Lanifico di Gavardo SpA proti Ministero della sanitá , a 
usnesení Nejvyššího soudu ze  dne 25. 4. 2019, sp. zn. 27 Cdo 3482/2017). Judikatura Soudního 
dvora přijatá k výkladu čl. 6 odst. 1 dříve účinného nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 
2000, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních 
věcech  (dále jen „nařízení Brusel I“), je přitom plně uplatnitelná i při výkladu čl. 8 odst. 1, neboť 
se jedná o ustanovení obsahově rovnocenná (srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 14. 3. 2013, 
ve věci C -419/11, Česká spořitelna, a. s. proti Geraldu Feichterovi , bod 27).  
21. V čl. 7 a 8 nařízení Brusel I bis je upravena příslušnost soudů na výběr daná (zvláštní 
příslušnost), která je pro žalobce alternativou k příslušnosti soudů státu bydliště či sídla 
žalovaného podle čl. 4 nařízení Brusel I bis. Pravidla přísl ušnosti v ustanoveních čl. 7 a 8 jsou 
odůvodněna úzkou vazbou mezi soudem a právním sporem, nebo jinak usnadňují řádný výkon 
spravedlnosti; je na žalobci, zda odpovídající pravidlo příslušnosti na výběr dané využije. Tato 
pravidla o zvláštní příslušnosti s oudů je třeba vykládat restriktivně v tom smyslu, že neumožňují 
výklad, který přesahuje případy výslovně předvídané a upravené v nařízení Brusel I bis (srov. 
např. rozsudek Soudního dvora ze dne 16. 7. 2009, ve věci C -189/08, Zuid-Chemie BV proti 
Philippo´ s Mineralenfabriek NV/SA , nebo rozsudek Soudního dvora ze dne 18. 7. 2013, ve věci 
C-147/12, ÖFAB, Östergötlands Fastigheter AB proti Frank Koot a Evergreen Investments BV ). 
Pravidlo obsažené v čl. 8 nařízení Brusel I bis navíc nelze uplatnit takovým způso bem, aby 
umožnilo žalobci podat žalobu směřující proti více žalovaným s jediným cílem, a to odejmout 
některého z nich soudům státu, ve kterém má bydliště (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 27. 
9. 1988, ve věci 189/87, Athanasios Kalfelis proti Banque Schr öder, Münchmeyer, Hengst & Co. 
a dalším ). 
22. Na základě uvedeného je zřejmé, že žalovaní mohou předvídat, že budou (společně) 
žalováni u soudu členského státu, v němž má v okamžiku zahájení řízení alespoň jeden z nich 
místo svého bydliště, neboť to vyplýv á z jednoznačného znění čl. 8 odst. 1 nařízení Brusel I bis. 
Prolomení obecného pravidla (založeného bydlištěm či sídlem) vůči některým z žalovaných je 
totiž odůvodněno úzkou vazbou mezi vzájemně souvisejícími nároky.  
23. Žalovaná 3) se ve své  argumentaci v dovolání mimo jiné opírá o rozsudek Réunion 
Européenne , podle jehož bodu 50 dva nároky v rámci jedné žaloby na náhradu škody, které 
směřují proti různým žalovaným a které se v jednom případě zakládají na smluvní odpovědnosti 
a v druhém přípa dě na odpovědnosti z deliktu, nelze považovat za vzájemně související. 
Žalovaná 3) ovšem opomíjí, že skutkový a právní kontext sporu v projednávané věci je zcela 
odlišný od kontextu uvedeného rozsudku. Rozsudek Soudního dvora Réunion Européenne  se 
týkal ža loby, která byla podána u soudu členského státu, kde ani jeden z žalovaných v původním 
řízení neměl bydliště nebo sídlo, a jehož příslušnost byla odůvodněna zvláštní příslušností 
založenou dle čl. 5 Bruselské úmluvy (nyní čl. 7 nařízení Brusel I bis). Práv ě v kontextu čl. 5 
Bruselské úmluvy tedy Soudní dvůr mohl dojít k závěru, že v případě dvou nároků, které směřují 
proti různým žalovaným a z nichž jeden se zakládá na smluvní odpovědnosti a druhý na 
odpovědnosti deliktní, se nelze domnívat, že je mezi nimi  dán vztah souvislosti. Uvedený závěr 
ovšem není aplikovatelný v právě projednávané věci, neboť ta se týká výkladu čl. 8 odst. 1 
nařízení Brusel I bis.  
24. Zároveň je třeba podotknout, že příslušnost založená na čl. 7 nařízení Brusel I bis, která 
je zvlášt ní příslušností stanovenou v taxativně vyjmenovaných případech (o níž šlo ve výše 
zmíněném rozsudku Réunion Européenne ), nemůže sloužit jako základ pro rozhodnutí o dalších 
nárocích, neboť by se jednalo o zásah do systematiky nařízení Brusel I bis. Naproti  tomu, jestliže 
se příslušnost soudu zakládá na čl. 8 odst. 1 téhož nařízení (pokud jsou splněny podmínky v 
tomto ustanovení uvedené), právní základy žalobou uplatněných nároků nejsou rozhodující.  
25. Pozdější judikatura Soudního dvora totiž upřesnila, že ze znění čl. 6 odst. 1 nařízení 
Brusel I (nyní čl. 8 odst. 1 nařízení Brusel I bis) nevyplývá, že totožnost právních základů nároků 
směřujících proti jednotlivým žalovaným je součástí podmínek stanovených pro použití tohoto 
ustanovení. Vnitrostátnímu soudu  přísluší, aby posoudil existenci vztahu souvislosti mezi 
jednotlivými nároky, to znamená nebezpečí, že v oddělných řízeních dojde k protichůdným 
soudním rozhodnutím, a v tomto ohledu zohlednil všechny nezbytné skutečnosti ze spisu, což jej 
případně, a ani ž by to bylo pro posouzení nezbytné, může vést k zohlednění právních základů 
těchto nároků. Tento výklad nelze zpochybnit na základě bodu 50 výše uvedeného rozsudku 
Réunion Européenne  (srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 11. 10. 2007, ve věci C -98/06, 
Freeport plc proti Olle Arnoldsson , body 38 –48). Taktéž Nejvyšší soud ve svém usnesení ze dne 
29. 10. 2015, sp. zn. 29 Cdo 1849/2013, dospěl k závěru, že skutečnost, že hmotněprávní povaha 
předmětu řízení umožňuje, aby jednotlivé nároky byly projednány a rozh odnuty samostatně, 
nepředstavuje překážku pro aplikaci čl. 8 odst. 1 nařízení Brusel I bis.  
26. Soudní dvůr dále objasnil, že právní nároky jsou spojené – i přes chybějící identický 
právní základ – tehdy, pokud sledují tentýž zájem, např. vrácení chybně po ukázané částky (srov. 
rozsudek Soudního dvora ze dne 11. 4. 2013, ve věci C -645/11, Land Berlin proti Sapir , bod 47).  
27. Dovodil -li proto odvolací soud, že nároky směřující proti žalovaným jsou vzájemně úzce 
spojené natolik, že je účelné je projednat a ro zhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání 
vzájemně neslučitelných rozhodnutí, neboť dle tvrzení žalobkyně všichni žalovaní věděli, že K. 
H. nesplňuje předpoklady kvalifikovaného investora, a přesto souladně umožnili její investici do 
fondu, a souča sně, že žalovaní 1) a 2) v rozhodné době byli členy představenstva žalované 3) a s 
poškozenou jednali jak před uzavřením, tak po uzavření smlouvy s žalovanou 3), a uplatněné 
nároky sledují stejný zájem (vrácení ztracené investice poškozené), učinil tak v s ouladu s nároky 
kladenými judikaturou Soudního dvora na aplikaci čl. 8 odst. 1 nařízení Brusel I bis.  
28. Na dalších žalovanou 3) vymezených otázkách rozhodnutí odvolacího soudu (výlučně) 
nestojí. Jestliže obstál závěr odvolacího soudu v otázce možnosti ve deného společného řízení 
proti více žalovaným, pro něž odvolací soud určil mezinárodní příslušnost soudů České 
republiky, nemůže žádný další dovolací důvod naplnit podmínky přípustnosti dovolání podle § 
237 o. s. ř., neboť ani odlišné vyřešení takto vymeze ného předmětu dovolacího řízení by se 
nemohlo v poměrech žalované 3) nijak projevit, což činí její dovolání v rozsahu týkajícím se 
aplikaci čl. 7 odst. 5 nařízení Brusel I bis nepřípustným (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 
27. 10. 2005, sp. zn. 29 Od o 663/2003, uveřejněné pod číslem 48/2006 Sbírky soudních 
rozhodnutí a stanovisek). Nejvyšší soud se proto nezabýval tím, zda lze v projednávané věci 
mezinárodní příslušnost založit též na základě úvahy o existenci provozovny žalované 3) na 
území České rep ubliky.  
29. Podle § 242 odst. 3 o. s. ř., je -li dovolání přípustné, dovolací soud přihlédne též k vadám 
uvedeným v § 229 odst. 1, odst. 2 písm. a), b) a odst. 3 o. s. ř., jakož i k jiným vadám řízení, 
které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věc i. Dovolací soud však v posuzovaném 
řízení žádné takové vady neshledal.  
30. Nejvyšší soud vzhledem k výše uvedenému dovolání žalované 3) podle § 243d odst. 1 
písm. a) o. s. ř. zamítl, neboť dovoláním napadené usnesení odvolacího soudu je správné.  
31. O náh radě nákladů řízení včetně nákladů řízení dovolacího rozhodne soud v rozhodnutí, 
jímž se řízení končí (§ 151 odst. 1 část věty před středníkem o. s. ř.).  
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.  
 
 
V Brně dne 26. 4. 2022  
 
 
 JUDr. David 
Vláčil  
 předseda senátu