Oprávněný podal dne 14. 2. 2005 návrh na prohlášení vykonatelnosti
rozsudku Okresního soudu Zell am Ziller, Republika Rakousko, ze dne
8. 3. 2004, č. j. 2 C 567/02p (dále jen „exekuční titul“), a na nařízení
exekuce (s označením soudního exekutora JUDr. A. B., PhD., soudního
exekutora Exekutorského úřadu B. – m., podle exekučního titulu pro
částku 5.430,- EUR s příslušenstvím.
Usnesením Okresního soudu v Přerově ze dne 2. 5. 2005, č. j. E-Nc
1428/2005 - 11, byla exekuce nařízena. K odvolání povinného Krajský
soud v Ostravě usnesením ze dne 31. 10. 2005, č. j. 56 Co 434/2005 -
46, usnesení soudu prvního stupně pro nepřezkoumatelnost a nedostatek
důvodů zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení, přičemž mu uložil, aby
před rozhodnutím o nařízení exekuce posoudil podmínky pro uznání a
výkon exekučního titulu podle § 63 a následujících zákona č. 97/1963
Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesním (dále jen „ZMPS“),
a to vzhledem k neaplikovatelnosti Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne
22. 12. 2000, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v
občanských a obchodních věcech (dále jen „Nařízení“), neboť exekuční
titul byl vydán před datem 1. 5. 2004, kdy vstoupila v platnost Smlouva
o přistoupení České republiky a dalších zemí k Evropské unii, publikovaná
jako sdělení MZV č. 44/2004 Sb. m. s.
Okresní soud v Přerově usnesením ze dne 9. srpna 2006, č. j. E-Nc
1428/2005 - 81, ve znění opravného usnesení ze dne 30. srpna 2006,
č. j. E-Nc 1428/2005 - 83, „návrh oprávněného na nařízení exekuce
a pověření soudního exekutora jejím provedením“ zamítl a rozhodl
o náhradě nákladů řízení ve vztahu mezi účastníky a vůči státu a o
nákladech soudního exekutora. Soud prvního stupně - vázán právním
názorem odvolacího soudu - vyšel z § 63 a § 64 písm. e) ZMPS a dále
ze sdělení Ministerstva spravedlnosti ČR, ze kterého zjistil, že v dané
věci není možné pro nedostatek vzájemnosti exekuční titul uznat a
vykonat, neboť mezi ČR a Rakouskem nebyla uzavřena žádná dvou-
či vícestranná úmluva zaručující vzájemnost při uznávání a výkonu
soudních rozhodnutí v civilních věcech, s výjimkou oblasti výživného
k nezl. dětem a některých rozhodnutí v dědických věcech, a že nebylo
vydáno ani prohlášení Ministerstva spravedlnosti o vzájemnosti, neboť
podle vnitrostátních rakouských předpisů nebyla vzájemnost zaručena.
Dospěl k závěru, že podle předloženého exekučního titulu nelze pro
nedostatek vzájemnosti [§ 64 písm. e) zákona ZMPS] vést exekuci na
majetek povinného, a proto návrh oprávněného na nařízení exekuce
zamítl.
Krajský soud v Ostravě k odvolání oprávněného usnesením ze dne 27.
10. 2006, č. j. 56 Co 501/2006 - 91, usnesení okresního soudu potvrdil
a rozhodl o nákladech odvolacího řízení. Při řešení kolizní problematiky,
týkající se uznání a výkonu cizích soudních rozhodnutí, setrval na svém
názoru vyjádřeném v kasačním usnesení ze dne 31. 10. 2005, č. j. 56
Co 434/2005 - 46, podle kterého Nařízení nelze aplikovat, byl-li exekuční
titul vydán před datem 1. 5. 2004. Soud prvního stupně se proto správně
zabýval existencí podmínek pro uznání a výkon rozhodnutí (exekuci)
dle § 64 písm. e) ZMPS, podle kterého cizí rozhodnutí nelze uznat ani
vykonat, jestliže není zaručena vzájemnost; ta se nevyžaduje, nesměřuje-
li cizí rozhodnutí proti českému občanu nebo právnické osobě. Jestliže
z vyžádaného sdělení Ministerstva spravedlnosti vyplývá, že mezi ČR
a Republikou Rakousko nebyla uzavřena žádná dvou- či vícestranná
úmluva zaručující vzájemnost při uznávání a výkonu soudních rozhodnutí
v civilních věcech, s výjimkou oblasti výživného k nezl. dětem a některých
rozhodnutí v dědických věcech, a zároveň nebylo vydáno prohlášení
Ministerstva spravedlnosti o vzájemnosti, je správný závěr okresního
soudu, že pro nedostatek podmínky vzájemnosti je třeba návrh na
nařízení exekuce (včetně návrhu na prohlášení vykonatelnosti cizího
soudního rozhodnutí) zamítnout. Není-li totiž ve vztazích mezi Českou
republikou a Republikou Rakousko zaručena vzájemnost při uznávání a
výkonu soudních rozhodnutí v civilních věcech, je tím v posuzované věci
založena překážka uznání exekučního titulu a jeho exekuce; z hlediska
hospodárnosti řízení je pak nadbytečné zabývat se existencí dalších
(pozitivních i negativních) předpokladů podle § 63 a § 64 ZMPS.
Rozhodnutí odvolacího soudu napadl (v obou jeho výrocích) oprávněný
dovoláním z důvodu uvedeného v § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř., přičemž
doslovně opakuje námitky obsažené v odvolání proti rozhodnutí soudu
prvního stupně. Namítá, že návrh na prohlášení vykonatelnosti cizího
soudního rozhodnutí a návrh na nařízení exekuce s označením soudního
exekutora byl okresnímu soudu doručen dne 14. 2. 2005, tj. v době, kdy
Nařízení bylo v České republice přímo aplikovatelné. Právě datum podání
návrhu považuje za rozhodné pro posouzení, zda se „Česká republika a
její orgány vykonávající spravedlnost“ měly Nařízením řídit. Za podstatnou
považuje rovněž skutečnost, že v „rozhodnou dobu“ bylo Rakousko
členem EU a že po vstupu České republiky do EU „vykazuje Nařízení
přímé a bezprostřední účinky, takže automaticky zavazuje členy EU, a to
i nově přistoupivší“. Odkaz povinného na článek 66 Nařízení nepovažuje
za správný, neboť žaloba byla podána u rakouského soudu dne 11. 11.
2002, tj. již po vstupu Nařízení v platnost (dne 1. 3. 2002). Dále dovolatel
popisuje průběh nalézacího řízení a odmítá, že by Republika Rakousko
vydáním exekučního titulu porušila veřejný pořádek ČR. Soudu prvního
stupně vytýká, že neúplně zjistil „právní stav, když pouze odkázal na
vyjádření Ministerstva spravedlnosti ČR, bez uvedení č. j., data dotazu,
odpovědi, že nezajistil závazný názor rakouské strany, že tak rozhodl na
základě neúplně zjištěného skutkového stavu a že věc nesprávně právně
posoudil, přičemž zamítavý výrok usnesení tohoto soudu je neúplný.
Navrhl, aby napadené rozhodnutí bylo zrušeno a aby „věc byla vrácena
soudu prvního stupně k dalšímu řízení“.
Povinný se ve svém písemném vyjádření k dovolání ztotožnil se závěry
odvolacího soudu a navrhl, aby dovolání bylo zamítnuto.
Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací (§ 10a o. s. ř.) dospěl
po přezkoumání věci podle občanského soudního řádu ve znění účinném
do 30. 6. 2009 (článek II, bod 12. části první zákona č. 7/2009 Sb.) k
závěru, že dovolání proti výroku o věci samé je přípustné podle § 238a
odst. 1 písm. c), odst. 2 o. s. ř. ve spojení s § 237 odst. 1 písm. b) o. s. ř.
a § 130 exekučního řádu, není však důvodné.
Z úřední povinnosti přihlíží dovolací soud k vadám vyjmenovaným v §
229 odst. 1, odst. 2 písm. a), b) a odst. 3 o. s. ř., jakož i k jiným vadám
řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci; jinak je
vázán uplatněným dovolacím důvodem - v daném případě důvodem podle
§ 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř. - včetně toho, jak jej dovolatel obsahově
vymezil (§ 242 odst. 3 o. s. ř.).
Nesprávné právní posouzení věci ve smyslu § 241a odst. 2 písm. b) o. s.
ř. může spočívat v tom, že odvolací soud posoudil věc podle právní normy
(nejen hmotného práva, ale i práva procesního), jež na zjištěný skutkový
stav nedopadá, nebo právní normu, sice správně určenou, nesprávně
vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval.
Pokud jde o závěr odvolacího soudu o nepoužitelnosti Nařízení na daný
případ, je třeba uvést, že podle ustálené soudní praxe i právní teorie
platí, že rozhodnutí, má-li být uznáno podle Nařízení, musí být vydáno
po vstupu Nařízení v platnost v České republice (tedy od 1. 5. 2004).
Rozhodnutí vydaná před tímto dnem režimu Nařízení zásadně nepodléhají
a v České republice se uznávají a vykonávají podle předchozí úpravy
mezinárodních smluv (zejména uvedených v čl. 69 Nařízení) nebo
vnitrostátního práva (§ 63 a následující ZMPS). Názor, že postačí, bylo-li
rozhodnutí vydáno po vstupu nařízení v platnost ve státě původu, nikoli
však též v České republice, nelze akceptovat, neboť by vedl k nepřípustné
retroaktivitě Nařízení (srov. Vaške, V. Uznání a výkon cizích rozhodnutí v
České republice. 1. vydání. Praha : C. H. Beck. 2007, s. 15). K závěru o
neaplikovatelnosti Nařízení na rozhodnutí vydaná před 1. 5. 2004 dospěl
rovněž Nejvyšší soud, a to např. v usnesení ze dne 25. 4. 2007, sp. zn. 32
Odo 1639/2005, usnesení ze dne 10. 5. 2005, sp. zn. 29 Odo 589/2004,
a též v usnesení ze dne 29. 3. 2007, sp. zn. 20 Cdo 3102/2005, proti
kterému byla podána ústavní stížnost, již Ústavní soud usnesením ze dne
11.12.2007, sp. zn. I. ÚS 1543/07, odmítl.
Rovněž otázku vzájemnosti [§ 64 písm. e) ZMPS] při uznávání a výkonu
rozhodnutí rakouských soudů v civilních věcech vydaných před 1. 5.
2004 posoudily soudy obou stupňů správně. Jak totiž uvedl Nejvyšší
soud v usnesení ze dne 12. 9. 2006, sp. zn. 20 Cdo 1688/2006, při
neexistenci prohlášení ve smyslu § 54 ZMPS záleží na posouzení soudu
samotného, zda-li vzájemnost ve vztahu k příslušnému státu je či není
dána. V posuzované věci přitom z odůvodnění rozhodnutí odvolacího
soudu vyplývá, že v této otázce vycházel z informace Ministerstva
spravedlnosti ČR (viz čl. 60 spisu), vyžádané soudem prvního stupně,
ze které je zřejmé, že v posuzované věci není možné pro nedostatek
vzájemnosti exekuční titul uznat a vykonat, neboť mezi ČR a Rakouskem
nebyla uzavřena dvou- či vícestranná úmluva zaručující vzájemnost při
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v civilních věcech, s výjimkou
oblasti výživného k nezl. dětem a některých rozhodnutí v dědických
věcech, a že zároveň nebylo vydáno prohlášení Ministerstva spravedlnosti
o vzájemnosti z důvodu, že ani podle vnitrostátních rakouských
předpisů nebyla vzájemnost zaručena. Není-li tedy ve vztazích mezi
ČR a Rakouskem zaručena vzájemnost při uznávání a výkonu soudních
rozhodnutí v civilních věcech vydaných před 1. 5. 2004 (dostatečným
podkladem pro tuto úvahu je výše uvedené sdělení Ministerstva
spravedlnosti ČR), je tím v posuzované věci založena překážka uznání
exekučního titulu, a z hlediska hospodárnosti řízení je - jak správně uvedl
odvolací soud - nadbytečné zabývat se existencí dalších (pozitivních
i negativních) předpokladů podle § 63 a § 64 zákona č. 97/1963 Sb.
Okolnost, že žaloba v nalézacím řízení byla podána u rakouského soudu
dne 11. 11. 2002, tj. po vstupu Nařízení v platnost, na uvedených
závěrech nemůže ničeho změnit.
Protože rozhodnutí odvolacího soudu je ve výroku o věci samé z hlediska
uplatněného dovolacího důvodu podle § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř.
správné a protože vady řízení uvedené v § 229 odst. 1, § 229 odst. 2
písm. a) a b) a § 229 odst. 3 o. s. ř., jakož i jiné vady řízení, které mohly
mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, k nimž dovolací soud
přihlíží z úřední povinnosti, nebyly dovolacím soudem zjištěny, Nejvyšší
soud dovolání oprávněného v tomto rozsahu zamítl (§ 243b odst. 2, část
věty před středníkem, o. s. ř.).
Dovolání proti výroku, jímž odvolací soud rozhodl o nákladech odvolacího
řízení není přípustné.
Přípustnost dovolání proti usnesení odvolacího soudu upravují ustanovení
§ 237 až § 239 o. s. ř. Ustanovení § 238, § 238a a § 239 o. s. ř.
nezakládají přípustnost dovolání proti usnesení proto, že rozhodnutí o
nákladech řízení není mezi tam vyjmenovanými usneseními. Přípustnost
dovolání nevyplývá ani z ustanovení § 237 odst. 1 o. s. ř., neboť případům
zde vypočteným je společné, že musí jít o rozhodnutí ve věci samé; jím
však rozhodnutí o nákladech odvolacího řízení není, nehledě k tomu, že
nejde o usnesení, jímž by odvolací soud měnil či potvrzoval rozhodnutí
soudu prvního stupně (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31.
1. 2002, sp. zn. 29 Odo 874/2001, uveřejněné ve Sbírce soudních
rozhodnutí a stanovisek 1/2003 pod č. 4).
Nejvyšší soud proto dovolání oprávněného proti výroku o nákladech
odvolacího řízení podle § 243b odst. 5, věty první, a § 218 písm. c) o. s.
ř. odmítl.
Opravným prostředkem pro přezkoumání rozhodnutí soudu prvního
stupně je odvolání (viz § 201 o. s. ř.); občanský soudní řád proto
také ani neupravuje funkční příslušnost soudu pro projednání dovolání
proti takovému rozhodnutí. Tím, že dovolatel směřuje námitky
obsažené v „dovolání“ proti rozhodnutí soudu prvního stupně, uvedenou
podmínku dovolacího řízení opomíjí. Nedostatek funkční příslušnosti je
neodstranitelným nedostatkem podmínky řízení; Nejvyšší soud proto
řízení o „dovolání“, proti usnesení Okresního soudu v Přerově ze dne 9.
srpna 2006, č. j. E-Nc 1428/2005 - 81, ve znění opravného usnesení
Okresního soudu v Přerově ze dne 30. srpna 2006, č. j. E-Nc 1428/2005 -
83, které touto vadou trpí, zastavil (§ 104 odst. 1 o. s. ř.).
O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b odst.
5, § 224 odst. 1 a § 142 odst. 1 o. s. ř., neboť povinný má právo na
náhradu účelně vynaložených nákladů dovolacího řízení, které sestávají z
odměny za zastoupení advokátem za jeden úkon právní pomoci (vyjádření
k dovolání) v částce 15.865,- Kč [odměna z částky určené podle § 2
odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb., vyčíslená podle § 10 odst. 3, § 12
odst. 1 písm. a) bod 1., § 3 odst. 1 bod 4., a to při směnném kurzu ČNB
26,460 Kč/1 EUR podle § 3 odst. 6 věty první, zaokrouhlená podle § 16
odst. 2 a snížená podle § 18 odst. 1 na polovinu] a náhrady hotových
výdajů podle § 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., v částce 300,- Kč.
Vzhledem k tomu, že zástupce povinného doložil, že je plátcem daně
z přidané hodnoty, náleží povinnému vedle odměny za zastupování
advokátem a paušální částky náhrad hotových výdajů rovněž částka
odpovídající dani z přidané hodnoty, kterou je advokát povinen z odměny
za zastupování a z náhrad odvést podle zvláštního právního předpisu,
tedy částka 3.071,35 Kč. Celkovou náhradu nákladů dovolacího řízení
povinného ve výši 19.236,35 Kč je oprávněný povinen zaplatit k rukám
advokáta, který povinného v tomto řízení zastupoval (§ 149 odst. 1 o. s.
ř.).
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.