Soud:  Nejvyšší soud  
Datum rozhodnutí:  09/23/2015  
Spisová značka:  25 Cdo 3273/2014  
ECLI:  ECLI:CZ:NS:2015:25.CDO.3273.2014.1  
Typ rozhodnutí:  USNESENÍ  
Heslo:  Příslušnost soudu místní  
Náhrada škody  
Dotčené předpisy:  § 243d písm. a) o. s. ř.  
čl. 3 odst. 1 Nařízení () č. 44/2001  
čl. 2 odst. 1 Nařízení () č. 44/2001  
Kategorie rozhodnutí:  C  
 
25 Cdo 3273/2014   
 
 
U S N E S E N Í  
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Marty Škárov é a 
soudců JUDr. Petra Vojtka a JUDr. Roberta Waltra v právní věci žalobce V. Š. , zastoupeného 
JUDr. Zdeňkem Koschinem, advokátem se sídlem v Praze 5, Štefánikova 75/48, proti žalovaným 
1) J. W. , zastoupené Mgr. Evou Durdilovou, advokátkou se sídlem v Praz e 3, Slezská 2232/144, 
2) A. J. , 3) M. K. , zastoupené JUDr. Jiřím Pelouchem, advokátem se sídlem v Berouně, Seydlovo 
nám. 30/6, o náhradu škody, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 5 pod sp. zn. 9 C 16/2012, o 
dovolání žalobce proti usnesení Městského soudu  v Praze ze dne 31. března 2014, č. j. 25 Co 
36/2014 -190, takto:  
 
Dovolání se zamítá.  
O d ů v o d n ě n í:  
 
Obvodní soud pro Prahu 5 k námitce místní nepříslušnosti vznesené ze strany žalované vydal dne 
20. listopadu 2013 usnesení č. j. 9 C 16/2012 -168, j ímž vyslovil svou místn ��  nepříslušnost s 
tím, že po právní moci usnesení bude věc postoupena k projednání a rozhodnutí Okresnímu soudu 
v Kutné Hoře jako soudu místně příslušnému.  
 
K odvolání žalované 3) Městský soud v Praze usnesením ze dne 31. března 201 4, č. j. 25 Co 
36/2014 -190, usnesení soudu prvního stupně potvrdil. Na základě zjištění, že žalovaná 1) nebydlí 
a ani k datu podání žaloby nebydlela na adrese v obvodu Obvodního soudu pro Prahu 5, kterou 
žalobce uvedl v žalobě, ale ve Švédsku, odvolací sou d shodně se soudem prvního stupně posoudil 
otázku místní příslušnosti podle nařízení Rady (ES) č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu 
soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Brusel I), neboť toto nařízení má 
přednost před národním práv em a podle jeho čl. 5 odst. 3 místně příslušným je soud místa, kde 
došlo nebo může dojít ke škodné události. Odvolací soud se ztotožnil se závěrem soudu prvního 
stupně, že vzhledem k tomu, že žalobce se domáhá náhrady škody, jež mu byla způsobena 
protipráv ním jednáním žalovaných, je místně příslušným Okresní soud v Kutné Hoře, v jehož 
obvodu došlo k události, jež právo na odškodnění zakládá (postup žalobkyň v řízení před 
Okresním soudem v Kutné Hoře, vydané předběžné opatření se zákazem dispozice s 
nemovito stmi v K. H. a škoda na nich vzniklá). Žalobce měl možnost volby mezi švédským 
soudem nebo soudem místa, kde došlo ke škodní události, tj. Okresním soudem v Kutné Hoře. 
Obvodní soud pro Prahu 5 správně věc postoupil soudu, jehož místní příslušnost vyplývá z čl. 5 
odst. 3 nařízení. Ostatně i bez postupu dle nařízení by místní příslušnost Okresního soudu v Kutné 
Hoře byla založena podle § 77a o. s. ř.  
 
Toto usnesení napadl žalobce dovoláním s tím, že napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázek 
procesního pr áva, při jejichž řešení se odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe 
dovolacího soudu, popř. nebyly dosud dovolacím soudem vyřešeny nebo jsou rozhodovány 
rozdílně, a mají být posouzeny jinak. Namítá, že žaloba byla podána dne 26. ledna 2012, žal ovaná 
1), která má české i švédské občanství, měla do 13. června 2012 hlášen trvalý pobyt na adrese 
Praha 5 a byt na této adrese měla k dispozici i po tomto datu. Dovozuje, že z čl. 2 a 3 nařízení 
Rady (ES) č. 44/2001 vyplývá, že český státní občan, žije -li v jiném státě ES, nemůže být v České 
republice žalován, neumožňují -li to speciální ustanovení tohoto nařízení, a nařízení tedy nemůže 
být aplikováno na české občany v jejich sporech vedených u českých soudů. I když to není v 
nařízení výslovně zmíněno, pr avidla se vztahují pouze na ty žalované, kteří jsou občany jiného 
státu než toho, v němž je podána žaloba. Proto měl být aplikován § 86 odst. 1 o. s. ř. podle 
posledního známého bydliště žalované. Nařízení členskému státu ukládá, aby z něj vyplývající 
povinnosti vtělil do vnitřního zákonodárství, a než tak učiní, zákon má přednost před nařízením. 
Místní příslušnost pak nelze posuzovat podle ustanovení § 77a o. s. ř., jež je účinné od 1. 4. 2005, 
když předběžné opatření, kterým byla žalobci způsobena škoda, bylo vydáno usnesením 
Okresního soudu v Kutné Hoře ze dne 2. 6. 1998. Navrhl, aby dovolací soud usnesení odvolacího 
soudu zrušil a věc vrátil tomuto soudu k dalšímu řízení.  
 
Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 10 a o. s. ř.), který postupoval podle občansk ého soudního 
řádu ve znění účinném od 1. 1. 2014 (dále jen „o. s. ř.“), po zjištění, že dovolání bylo podáno 
včas, osobou oprávněnou – účastníkem řízení, zastoupeným advokátem (§ 241 odst. 1 a 4 o. s. ř.), 
shledal dovolání přípustným podle § 237 o. s. ř. p ro řešení otázky, jež dosud nebyla v rozhodovací 
praxi dovolacího soudu řešena, a to zda nařízení Rady (ES) č. 44/2001, o příslušnosti a uznávání a 
výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „Nařízení Brusel I“) je 
aplikovatelné při posuzování mezinárodní příslušnosti soudu, je -li žalován český státní občan s 
bydlištěm na území Evropské unie.  
 
Nejprve se Nejvyšší soud zabýval otázkou, zda je v dané věci dán relevantní mezinárodní prvek 
odůvodňující užití předpisů mezinárodního práva soukromého - vnitrostátních nebo unijních.  
 
Dovolatel namítá, že v době zahájení řízení měla žalobkyně 1) bydliště  na území České republiky 
v obvodu Obvodního soudu pro Prahu 5.  
 
Podle ustálené judikatury dovolacího soudu se bydlištěm fyzické osoby rozumí obec, resp. 
městský obvod, v němž tato osoba bydlí s úmyslem se zde trvale zdržovat, tj. místo, kde má svůj 
byt, r odinu, popř. kde pracuje, jestliže tam také bydlí (např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 30. 
8. 2012, sp. zn. 28 Nd 238/2012).  Obsah pojmu „bydliště“ není totožný s obsahem pojmu „trvalý 
pobyt“, kterého užívají předpisy správního práva upravující evidenci  obyvatel (např. rozhodnutí 
Nejvyššího soudu ze dne 2. 6. 2005, sp. zn. 30 Cdo 444/2004, nebo usnesení Nejvyššího soudu ze 
dne 12. 11. 2012, sp. zn. 23 Nd 352/2012, srov. též článek 59 Nařízení Brusel I).  
 
V řízení bylo zjištěno (skutková zjištění nepodléh ají dovolacímu přezkumu - § 241a odst. 1 o. s. 
ř.), že žalovaná 1) má české i švédské občanství, v České republice na adrese uvedené v žalobě v 
Praze 5 nežije, fakticky bydlí ve Švédsku. Ačkoliv české občanství je upřednostněno před 
švédským občanstvím pod le § 33 odst. 1 zákona č. 97/1963 Sb., o mezinárodním právu 
soukromém a procesním (podle § 123 odst. 2 zákona č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu 
soukromém, se aplikuje zákon č. 97/1963 Sb., neboť řízení bylo zahájeno dne 26. 1. 2012, tedy 
před účinností zákona č. 91/2012 Sb.), je otázkou, zda bydliště žalované 1), které je v zahraničí, je 
či není v daném případě relevantním mezinárodním prvkem, který by založil aplikovatelnost 
předpisů mezinárodního práva soukromého.  
 
O věci s mezinárodním prvkem jde v př ípadech, kdy účastníkem právního vztahu je cizí státní 
příslušník, popř. zahraniční právnická osoba, kdy jeho předmětem je movitá nebo nemovitá věc v 
zahraničí, kdy ke vzniku, změně nebo zániku právního vztahu došlo v zahraničí, popřípadě i 
tehdy, když úča stník má bydliště v cizině (srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 24. 11. 2010, 
sp. zn. 21 Cdo 200/2009 , usnesení Nejvyššího soudu ze dne 15. 4. 2 004, sp. zn. 30 Cdo 
1190/2003 , usnesení Nejvyššího soudu ze dne 22. 4. 2004, sp. zn. 30 Cdo 111/2004 , nebo 
usnesení Nejvyššího soudu ze dne 2. 6. 2005, sp. zn. 30 Cdo 444/2004 ). 
 
V dané vě ci bydliště žalované 1), které je ve Švédsku, je mezinárodním prvkem, na jehož základě 
se aplikují předpisy mezinárodního práva soukromého, a to unifikovaná unijní úprava, která jako 
hraniční určovatel preferuje bydliště, nikoliv státní příslušnost, z čeho ž je zřejmé, že bydliště 
osoby je v daném případě relevantním prvkem z hlediska posouzení existence mezinárodního 
prvku v právním vztahu.  
 
Nelze přisvědčit námitce dovolatele, že nařízení jako normativní akt není přímo aplikovatelné a že 
musí být provedeno  ve vnitrostáním zákonodárství. Podle čl. 288 věty druhé a třetí Smlouvy o 
fungování Evropské Unie (dříve čl. 249 Smlouvy o Evropských společenstvích) nařízení má 
obecnou působnost. Je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech. Z 
toho plyne, že nařízení je přímo aplikovatelné bez nutnosti jeho transpozice do vnitrostátního 
práva.  
 
Nařízení Brusel I bylo sice ke dni 9. ledna 2015 zrušeno Nařízením Evropského Parlamentu a 
Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních 
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, avšak podle právního stavu v době vydání 
napadeného rozhodnutí odvolacího soudu (tj. ke dni 31. 3. 2014) se Nařízení Brusel I na tuto věc 
aplikuje.  
 
Podle čl. 3 bodu 1. Nařízení Brusel  I, osoby, které mají bydliště na území některého členského 
státu, mohou být u soudů jiného členského státu žalovány pouze na základě pravidel stanovených 
v oddílech 2 až 7 této kapitoly.  
 
Podle čl. 5 odst. 3 Nařízení Brusel I osoba, která má bydliště na ú zemí některého členského státu, 
může být v jiném členském státě žalována ve věcech týkajících se protiprávního jednání či 
jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání, u soudu místa, kde došlo nebo může 
dojít ke škodné události.  
 
Dovolatel na mítá, že ustanovení čl. 3 odst. 1 Nařízení Brusel I není aplikovatelné v případě, že 
soud jiného členského státu rozhoduje o příslušnosti soudu ve věci, kdy žalovaný je jeho státním 
občanem.  
 
Vzhledem k tomu, že rozhodnutí Nejvyššího soudu nelze napadnout opravnými prostředky, bylo 
třeba vyřešit, zda má povinnost obrátit se na Soudní dvůr Evropské unie s předběžnou otázkou 
podle čl. 267 písm. b) SFEU (dřív čl. 177 Smlouvy o ES), týkající se výkladu čl. I odst. 1 Nařízení 
Brusel I. V tomto směru je klíčový r ozsudek Soudního dvora ze dne 5. 3. 1983 ve věci C – 283/81 
CILFIT [1982] ECR 3415, který formuloval 3 výjimky, kdy národní soudy poslední instance 
nemají povinnost obrátit se na Soudní dvůr Evropské unie, a to v případě: 1/ kdy evropské právo 
není relevan tní pro řešení daného případu, 2/ kdy k nastolené otázce existuje ustálená judikatura 
Soudního dvora nebo rozsudek Soudního dvora týkající se v zásadě identické otázky (acte 
éclairé), 3/ kdy jediné správné použití práva Společenství je tak zřejmé, že nezůs tává prostor pro 
jakoukoliv rozumnou pochybnost - tzv. acte clair - (srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 
27. 01. 2011, sp. zn. 29 Cdo 2181/2008, uveřejněný pod č. 95/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a 
stanovisek, usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31 . 05. 2012, sen. zn. 29 NSCR 13/2010, 
uveřejněné pod č. 138/2012 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, rozsudek Nejvyššího soudu 
ze dne 20. 8. 2012, sp. zn. 28 Cdo 2927/2010, nebo usnesení Nejvyššího soudu ze dne 13. 3. 
2013, sp. zn. 28 Nd 276/2012).  
 
Podle názoru dovolacího soudu není nutno v daném případě se obracet na Soudní dvůr Evropské 
unie s předběžnou otázkou, neboť z judikatury Soudního dvora Evropské unie vyplývá, že systém 
určení obecné příslušnosti stanovený v kapitole II Nařízení Brusel I je  založen na obecném 
pravidle, vyjádřeném v jeho čl. 2 odst. 1, podle kterého osoby s bydlištěm na území členského 
státu jsou žalovány u soudů tohoto státu bez ohledu na státní příslušnost účastníků řízení (srov. 
např. rozsudek Soudního dvora Evropské unie Kainz, C -45/13, EU:C:2014:7, bod 21). Obecným 
pravidlem tedy je, že ke státní příslušnosti účastníků řízení se nepřihlíží a osoba, která má bydliště 
na území některého členského státu, může být žalována v jiném členském státě na základě 
Nařízení Brusel I b ez ohledu na to, že se jedná o stát, jehož je státním příslušníkem.  
 
Základními principy aplikace unijního práva jsou přímý účinek nařízení a aplikační přednost. 
Dopadají -li norma vnitrostátní a komunitární na tentýž vztah a jejich úprava je různá, pak se 
aplikuje norma komunitární. Z článku 3 odst. 1 Nařízení Brusel I vyplývá univerzální použití 
pravidel soudní příslušnosti obsažených v tomto nařízení pro žaloby proti osobám s bydlištěm 
(sídlem) v některém členském státě, přičemž je vyloučeno použití pravi del příslušnosti podle 
národního práva, jež by byla v rozporu s pravidly příslušnosti podle Nařízení Brusel I (srov. 
usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 11. 2011, sp. zn. 23 Cdo 3689/2011). Vnitrostátní úprava 
tak zůstává pouze pro mezinárodně či unijně n eupravené otázky, tudíž na danou situaci 
aplikovatelná není (srov. shodně Simon, P. in: Drápal, L., Bureš, J. a kol. Občanský soudní řád I, 
II Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009, s. 2889, nebo Šuk, P. in : David, L., Ištvánek, 
F., Javůrková, N.,  Kasíková, M., Lavický, P. a kol. Občanský soudní řád. Komentář. II. díl. Praha 
: Wolters Kluwer ČR, a.s., 2009, s. 1780).  
 
Cílem Nařízení Brusel I je sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních 
věcech v mezinárodním ohledu a zjedn odušit formality s ohledem na rychlé a jednoduché 
uznávání a výkon rozhodnutí členskými státy, pro které je toto nařízení závazné. Pravidla pro 
určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost 
obecně založe na na místě bydliště žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná, kromě 
několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k 
použití odlišného určujícího hlediska. Kromě místa bydliště žalovaného by měla exi stovat i jiná 
kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo 
usnadňující řádný výkon spravedlnosti (srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 3. 2012, 
sp. zn. 33 Cdo 2905/2011).  
 
Z judikatury Soudního dvor a Evropské unie vyplývá, že slovní spojení „místo, kde došlo nebo 
může dojít ke škodné události“, uvedené v čl. 5 bodě 3 nařízení č. 44/2001, se vztahuje k místu, 
kde došlo k újmě, a zároveň k místu příčinné události, v níž má tato škoda původ, takže žalov aný 
může být podle volby žalobce žalován u soudu jednoho nebo druhého místa (např. rozsudek Coty 
Germany, C -360/12, EU:C:2014:1318, bod 44), a dále, že se pravidlo příslušnosti stanovené v čl. 
5 bodě 3 uvedeného nařízení zakládá na existenci zvláště úzké v azby mezi sporem a soudy místa, 
kde došlo nebo může dojít ke škodné události (rozsudek Coty Germany, EU:C:2014:1318, bod 
47). Z toho, že identifikace jedné z vazeb uznaných judikaturou musí umožnit založit příslušnost 
toho soudu, který má objektivně nejlep ší předpoklady pro posouzení, zda skutečnosti zakládající 
odpovědnost žalované osoby jsou splněny, vyplývá, že platně může rozhodnout pouze soud, v 
jehož obvodu se nachází relevantní vazba (viz rozsudky Folien Fischer a Fofitec, C -133/11, 
EU:C:2012:664, bo d 52, jakož i Melzer, EU:C:2013:305, bod 28, Coty Germany, 
EU:C:2014:1318, bod 48).  
 
Odvolací soud nepochybil, když v daném případě aplikoval čl. 5 odst. 3 Nařízení Brusel I a 
dovodil, že nejužší vazbu mezi soudem a sporem má Okresní soud v Kutné Hoře, u n ějž došlo k 
procesním postupům žalovaných, z nichž žalobce dovozuje vzniklou škodu, tento soud vydal 
předběžné opatření, jež dle žalobních tvrzení způsobilo žalobci újmu, a v jeho obvodu leží 
nemovitosti, s nimiž je vznik žalobcovy škody dle žalobních tvrz ení spojován.  
 
Vzhledem k tomu, že vnitrostátní úprava místní příslušnosti není na danou situaci aplikovatelná, 
nebylo třeba se místní příslušností zabývat z hlediska námitky dovolatele o vyloučení aplikace § 
77a odst. 3 o. s. ř. Z povahy věci vyplývá, že byla-li škoda způsobena předběžným opatřením, 
bude soudem příslušným podle čl. 5 odst. 3 Nařízení Brusel I k rozhodování o náhradě škody 
soud, který předběžné opatření nařídil.  
 
Vzhledem k tomu, že rozhodnutí odvolacího soudu je správné, dovolací soud dovo lání zamítl (§ 
243d písm. a/ o. s. ř.).  
 
O náhradě nákladů dovolacího řízení bude rozhodnuto v konečném rozhodnutí o věci.  
 
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.  
V Brně dne 23. září 2015  
 
JUDr. Marta Škárová  
předsedkyně senátu