Soud:  Nejvyšší soud  
Datum rozhodnutí:  04/15/2020  
Spisová značka:  27 Cdo 3456/2019  
ECLI:  ECLI:CZ:NS:2020:27.CDO.3456.2019.1  
Typ rozhodnutí:  USNESENÍ  
Heslo:  Příslušnost soudu mezinárodní  
Zaměstnanci  
Statutární orgán  
Jednatel  
Náhrada škody  
Pracovní poměr  
Dotčené předpisy:  čl. 7 odst. 1 Nařízení (EU) č. 1215/2012  
čl. 7 odst. 2 Nařízení (EU) č. 1215/2012  
čl. 22 Nařízení (EU) č. 1215/2012  
Kategorie rozhodnutí:  C EU  
 
27 Cdo 3456/2019 -105  
 
 
USNESENÍ  
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Filipa Cilečka a 
soudců JUDr. Marka Doležala a JUDr. Petra Šuka v právní věci žalobkyně První konkursní v. o. 
s., se sídlem v Praze 4, Severozápadní II. 32/306, PSČ 141 00, identifika ční číslo osoby 
26424568, jako insolvenční správkyně dlužnice E. A. S. I. East European Central s. r. o., se 
sídlem v Praze 6, Na Kodymce 1524/16, PSČ 16000, identifikační číslo osoby 27153002, 
zastoupené Mgr. Janem Vydrželem, advokátem, se sídlem v Praze 1, Opletalova 1535/4, PSČ 110 
00, proti žalovanému T. D. , narozenému XY, bytem XY, zastoupenému JUDr. Tomášem 
Leuchterem, advokátem, se sídlem v Praze 1, Mikulandská 122/4, PSČ 110 00, o zaplacení 
1.355.409 Kč s příslušenstvím, vedené u Městského soudu v P raze pod sp. zn. 74 Cm 162/2018, o 
dovolání žalovaného proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 27. 5. 2019, č. j. 6 Cmo 
2/2019 -72, takto:  
 
Dovolání se zamítá . 
 
Odůvodnění:  
 
 
[1] Městský soud v Praze usnesením ze dne 21. 11. 2018, č. j. 74 Cm 162/2018 -57, zastavil řízení 
pro nedostatek pravomoci českých soudů (výrok I.) a rozhodl o náhradě nákladů řízení (II. výrok).   
[2] Soud prvního stupně vyšel z toho, že žalobkyně uplatňuje vůči žalovanému – bývalému 
jednateli dlužnice (dále také „společnost“), nár ok z bezdůvodného obohacení, když si nechával 
dlužnicí vyplácet finanční částky za výkon funkce jednatele, aniž by měl uzavřenu smlouvu o 
výkonu funkce nebo výplaty schváleny valnou hromadou dlužnice. Žalovaný, ačkoliv je stále 
občanem České republiky, má zde zrušen trvalý pobyt a v současné době bydlí v Rakouské 
republice. Žalovaný vznesl při prvním úkonu v řízení námitku nedostatku pravomoci českých 
soudů.   
[3] Na takto ustaveném skutkovém základu soud prvního stupně uzavřel, že podle článku 4 
nařízení Ev ropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012, o příslušnosti a 
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení 
Brusel I bis“) jsou k projednání žaloby v posuzované věci příslušné soudy místa by dliště 
žalovaného, tedy soudy rakouské.   
[4] Soud vyloučil aplikaci článku 7 nařízení Brusel I bis (představující výjimku z obecné 
příslušnosti podle článku 4), podle kterého může být žalovaný žalován i v místě, kde vznikla 
škodní událost, protože žalovaný  je žalován z titulu bezdůvodného obohacení, a nikoliv z titulu 
náhrady škody. Uzavřel, že žaloba nebyla podána z titulu porušení právní povinnosti, nýbrž z toho 
důvodu, že „žalovaný nakládal s prostředky společnosti (k čemuž měl z pozice statutárního 
orgánu v dané době oprávnění) v domnění, že zde je platný právní titul k poskytnutí plnění.“   
[5] K odvolání žalobkyně Vrchní soud v Praze v záhlaví označeným rozhodnutím usnesení soudu 
prvního stupně změnil tak, že se řízení pro nedostatek pravomoci českých s oudů nezastavuje.   
[6] Odvolací soud se neztotožnil se závěrem soudu prvního stupně, podle něhož není v 
projednávané věci dána zvláštní příslušnost českého soudu podle článku 5 odst. 3 nařízení Rady 
(ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000, o příslušnosti a uzn ávání a výkonu soudních rozhodnutí v 
občanských a obchodních věcech dále jen „nařízení Brusel I“ (článek 7 odst. 2 Nařízení Brusel I 
bis), podle kterého osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném 
členském státě žalována v e věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu 
místa, kde došlo nebo může dojít ke škodní události.   
[7] Odvolací soud vysvětlil, že pojem „delikt“ ve smyslu uvedeného článku nařízení Brusel I 
vzhledem k systematice a cílům tohoto nařízení typově odpovídá nároku na náhradu škody, včetně 
nároku na odškodnění majetkové a nemajetkové újmy a „kvazideliktem“ může být nárok z 
bezdůvodného obohacení.   
[8] Odvolací soud konstatoval, že předmětný nárok je nutno posoudit jako nárok na náhradu 
škody proti jednateli ve smyslu § 53 zákona č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a 
družstvech (zákona o obchodních korporac ích), a uzavřel že za situace, kdy žalobce využil 
možnost (ve smyslu článku 5 odst. 3 nařízení Brusel I) uplatnit nárok na náhradu škody vůči 
žalovanému, jenž má bydliště na území některého členského státu (Rakouské republice), která 
vznikla na území České  republiky, u českých soudů je závěr soudu, že není dána mezinárodní 
příslušnost českých soudů, nesprávný.   
[9] Proti usnesení odvolacího soudu podal žalovaný dovolání, jehož přípustnost opírá o § 237 
zákona č. 99/1963 Sb. občanského soudního řádu (dále je n „o. s. ř“), maje za to, že napadené 
rozhodnutí spočívá na řešení:   
1) otázky posouzení uplatněného nároku jako nároku mimosmluvního, při jejímž řešení se 
odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu a Soudního dvora 
Evropské unie , podle které nelze z téže věci dovodit mezinárodní příslušnosti zároveň z 
ustanovení článku 5 odst. 1 a článku 5 odst. 3 nařízení Brusel I, neboť ty se navzájem aplikačně 
vylučují (v jednom případě je podstatná existence smlouvy, ve druhém je podstatná je jí 
neexistence), a dále  
2) otázky, která dosud nebyla dovolacím soudem vyřešena, a to, zda v případě „pracovní smlouvy 
jednatele nebo smlouvy o výkonu funkce odkazující na pracovněprávní předpisy“ se aplikuje 
článek 22 nařízení Brusel I bis o výlučné přís lušnosti.   
[10] Dovolatel namítá, že napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci 
(uplatňuje dovolací důvod podle § 241a odst. 1 o. s. ř.), a navrhuje, aby Nejvyšší soud napadené 
rozhodnutí „zrušil“.   
[11] Ve vztahu k první otázce dovol atel odkazuje mimo jiné na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 
20. 11. 2013, sp. zn. 28 Cdo 797/2013, a namítá, že nárok v projednávané věci nelze posuzovat 
současně jako smluvní závazek a závazek mimosmluvní. Brojí tak proti závěru odvolacího soudu 
(vyplývaj ící ze závěru o aplikaci článku 5 odst. 3 nařízení Brusel I) o mimosmluvním charakteru 
projednávaného nároku, resp. závěru o možnosti žalobce nárok uplatnit (ve smyslu citovaného 
článku) u českých soudů, tedy v místě, kde škodní událost vznikla.   
[12] Dovo latel konstatuje, že sama žalobkyně v žalobě odkazuje na mzdové listy a uzavřený 
pracovněprávní vztah s dovolatelem. Tato skutečnost – podle názoru dovolatele – vyplývá i z 
provedeného dokazování. Dovolatel má tak za to, že s ohledem na existenci smluvního  závazku je 
vyloučena aplikace článku 5 odst. 3 nařízení Brusel I, resp. článku 7 odst. 2 Brusel I bis.   
[13] Jde-li o druhou otázku, dovolatel se domnívá, že za situace, kdy s dlužnicí uzavřel pracovní 
smlouvu, je na daný smluvní vztah nutno aplikovat článek 22 nařízení Brusel I bis, tedy výlučnou 
příslušnost soudu státu, v němž má zaměstnanec bydliště.   
[14] I v  případě, když by pracovní smlouva měla být posouzena ve smyslu rozsudku Nejvyššího 
soudu ze dne 11. 4. 2018, sp. zn. 31 Cdo 4831/2017, uveřejněného pod číslem 35/2019 Sbírky 
soudních rozhodnutí a stanovisek (dále též jen „R 35/2019“), jako smlouva o výkon u funkce, pro 
kterou si strany zvolily pracovněprávní režim, má dovolatel za to, že podřízením smlouvy o 
výkonu funkce pracovnímu právu si strany „zvolily i výlučnou pracovněprávní příslušnost“.   
[15] Žalobkyně ve vyjádření vyvrací dovolací námitky a uvádí , že v době podání žaloby měl 
dovolatel podle výpisu z obchodního rejstříku trvalé bydliště na adrese XY, a ve smyslu § 11 o. s. 
ř. tak žalobkyně podala žalobu u věcně i místně příslušného Obvodního soudu pro Prahu 6. 
Následnou změnu trvalého bydliště ze s trany dovolatele považuje žalobkyně za obstrukční a 
navrhuje, aby Nejvyšší soud dovolání odmítl, případně zamítl.   
[16] Nejvyšší soud předesílá, že ve smyslu článku 66 odst. 1 a článku 81 nařízení Brusel I bis, s 
přihlédnutím k datu podání žaloby (21. 9. 2 017), se v projednávané věci aplikuje nařízení Brusel I 
bis.  
[17] Dovolání je přípustné podle § 237 o. s. ř. k zodpovězení obou dovoláním otevřených otázek; 
není však důvodné.   
[18] Z článku 4 odst. 1 nařízení Brusel I bis plyne, že nestanoví -li toto naří zení jinak, mohou být 
osoby, které mají bydliště v některém členském státě, bez ohledu na svou státní příslušnost 
žalovány u soudů tohoto členského státu.   
[19] Podle článku 7 odst. 1 písm. a) nařízení Brusel I bis může být osoba, která má bydliště v 
někte rém členském státě, být v jiném členském státě žalována, pokud předmět sporu tvoří 
smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být 
splněn.   
[20] Podle článku 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis může být osoba, kter á má bydliště v některém 
členském státě, být v jiném členském státě žalována ve věcech týkajících se deliktní nebo 
kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodní události.   
[21] Z ustálené judikatury Nejvyššího soudu k článku  5 odst. 3 nařízení Brusel I jejíž závěry se 
prosadí také v poměrech nařízení Brusel I bis (článku 7 odst. 2) se podává, že:   
1/ Pojem „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ podle článku 5 odst. 3 
nařízení Brusel I je nezbytné vykládat  autonomně, a to především s přihlédnutím k systematice a 
cílům tohoto nařízení (srov. např. rozsudek Soudního dvora ze dne 27. 9. 1988, ve věci 189/87, 
Athanasios Kalfelis  proti Banque Schröder, Münchmeyer, Hengst & Co.  a dalším, bod 16; nebo 
rozsudek ze dne 25. 11. 2011, ve věcech C -509/09 a C -161/10, eDate Advertising GmbH  proti X a 
Olivier Martinez a Robert Martinez  proti MGN Limited , bod 38). Uvedený pojem tedy Soudní 
dvůr vnímá „jako nezávislý koncept, který se vztahuje na všechny žaloby, jež mají za cíl založit 
odpovědnost žalovaného a jež nesouvisejí se smlouvou ve smyslu článku 5 odst. 1“ (viz rozsudek 
Kalfelis , bod 18).   
2/ S ohledem na výše uvedené lze dovodit, že pojmu „delikt“ typově odpovídá nárok na náhradu 
škody, včetně nároku na odškodnění m ajetkové a nemajetkové újmy. „Kvazidelikt“ se od deliktu 
pak odlišuje tím, že ne vždy vyžaduje protiprávní jednání na straně žalovaného. Kvazideliktem ve 
smyslu nařízení Brusel I tak může být nárok z jednatelství bez příkazu nebo právě z 
bezdůvodného oboha cení, a to za podmínky, že nesouvisí se smlouvou podle článku 5 odst. 1 
nařízení Brusel I.   
[22] Srovnej např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 11. 2013, sp. zn. 28 Cdo 797/2013, ze 
dne 12. 3. 2014, sp. zn. 28 Cdo 2953/2013, a ze dne 28. 8. 2019, sp. z n. 27 Cdo 4352/2017.   
[23] Z ustálené rozhodovací praxe Soudního dvora Evropské unie k článku 5 odst. 1 nařízení 
Brusel I/článku 7 odst. 1 nařízení Brusel I bis se podává, že:   
1/ Pojem „nároky ze smlouvy“ ve smyslu článku 5 bodu 1 nařízení Brusel I předpo kládá existenci 
svobodně přijatého závazku jedné strany vůči druhé straně. Příslušnost soudu k rozhodování o 
sporech týkajících se existence smluvního závazku se určí dle tohoto ustanovení i tehdy, pokud 
vznik smlouvy, která dala podnět k podání žaloby, je  mezi účastníky sporný.   
2/ Žaloba o náhradu škody vzniklé porušením smluvní povinnosti je žalobou ze smlouvy ve 
smyslu článku 5 odst. 1 nařízení Brusel I/článku 7 odst. 1 nařízení Brusel I bis a příslušný je soud, 
v jehož obvodu měla být splněna ona smluv ní povinnost, v důsledku jejíhož orušení vznikla 
žalobci škoda.   
3/ Žaloba společnosti proti jejímu bývalému jednateli z důvodu údajného neplnění povinnosti 
řádně vykonávat funkci, která je mu uložena právem obchodních korporací, spadá pod pojem 
„nároky ze  smlouvy“ ve smyslu článku 5 odst. 1 nařízení Brusel I/článku 7 odst. 1 nařízení Brusel 
I bis.   
[24] Srovnej např. rozsudek Soudního dvora Evropské unie ze dne 14. 3. 2013, ve věci C -419/1 , 
Česká spořitelna a. s. proti Geraldu Fichterovi, bod 46; ze dne 20 . 1. 2005, ve věci C -27/02, 
Petra Engler  proti Janus Versand GmbH,  bod 46; dále ze dne 13. 3. 2014, ve věci C -548/12, 
Marc Brogsitter proti Fabrication de Montres Normandes EURL, Karsten Fräßdorf, body 22 až 
27; a ze dne 10. 9. 2015, ve věci C -47/14, Holte rman Ferho Exploitatie BV proti Friedrich 
Leopold Freiherr Spies von Büllesheim , body 53 a 54. V judikatuře Nejvyššího soudu viz 
usnesení ze dne 28. 8. 2019, sp. zn. 27 Cdo 4352/2017.   
[25] Promítnuto do poměrů projednávané věci to znamená, že nárok uplatn ěný žalobou odpovídá 
pojmu „nárok ze smlouvy“ ve smyslu článku 7 odst. 1 nařízení Brusel I bis, a nikoliv pojmu „věc 
týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ ve smyslu článku 7 odst. 2 tohoto nařízení 
(jak nárok kvalifikoval odvolací soud). Př íslušný k projednání a rozhodnutí o nároku (kromě 
obecně příslušného soudu podle článku 4 nařízení Brusel I bis) je tak soud místa, kde měla být 
splněna ona smluvní povinnost (povinnost vykonávat funkci jednatele s péčí řádného hospodáře). 
Takovým místem j e místo skutečného sídla společnosti (místo, kde, resp. odkud jednatel 
společnost skutečně řídil); z obsahu spisu se přitom nepodává, že by se skutečné sídlo společnosti 
lišilo od sídla zapsaného. Příslušným je tedy (podle článku 7 odst. 1 nařízení Brusel I bis) český 
soud.   
[26] Závěr odvolacího soudu, podle něhož žalobce mohl uplatnit nárok na náhradu škody vůči 
žalovanému, jenž má bydliště na území některého členského státu (Rakouské republice), která 
vznikla na území České republiky, u českých soudů, je  tudíž – ve výsledku – správný.   
[27] Ve vztahu k (druhé) dovolatelem předestřené otázce aplikace článku 22 nařízení Brusel I bis 
z ustálené judikatury Soudního dvora Evropské unie vyplývá, že předpokladem pracovního 
poměru je vztah podřízenosti mezi zaměs tnancem a jeho zaměstnavatelem a existence takového 
vztahu musí být posouzena v rámci každého konkrétního případu. Smluvní vztah mezi členem 
statutárního orgánu a společností zásadně nenaplňuje znaky individuální pracovní smlouvy ve 
smyslu nařízení Brusel I bis a nevztahuje se na něj jurisdikční ochrana dle článků 20 až 23 tohoto 
nařízení (viz např. rozsudek ze dne 11. 4. 2019, ve věci C -603/17, Peter Bosworth, Colin Hurley  
proti Arcadia Petroleum Limited a další ; či rozsudek Holterman Ferho Exploitatie BV , body 43 až 
49).  
[28] V poměrech projednávané věci se tak na vztah mezi žalobcem, v postavení jednatele 
společnosti, a společností úprava výlučné příslušnosti podle článku 22 nařízení Brusel I bis – i za 
existence smlouvy o výkonu funkce s odkazem na pra covněprávní předpisy – neuplatní.   
[29] Jelikož se dovolateli prostřednictvím uplatněného dovolacího důvodu a jeho obsahového 
vymezení správnost rozhodnutí odvolacího soudu zpochybnit nepodařilo a Nejvyšší soud v řízení 
neshledal ani vady, k jejichž existe nci u přípustného dovolání přihlíží z úřední povinnosti (§ 242 
odst. 3 o. s. ř.), dovolání podle § 243d písm. a) o. s. ř. zamítl.   
[30] O náhradě nákladů dovolacího řízení Nejvyšší soud nerozhodoval, když rozhodnutí 
Nejvyššího soudu není rozhodnutím, který m se řízení končí, a řízení nebylo již dříve skončeno 
(srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. července 2002, sp. zn. 20 Cdo 970/2001, 
uveřejněné pod číslem 48/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek).   
[31] Rozhodné znění občanského soudního  řádu pro dovolací řízení (od 30. 9. 2017) se podává z 
části první, článku II bodu 2 zákona č. 296/2017 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., 
občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních 
soudních, ve z nění pozdějších předpisů, a některé další zákony.   
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.  
V Brně dne 15. 4. 2020  
 
 
JUDr. Filip Cileček  
předseda senátu