Městský soud v Brně usnesením ze dne 1. 11. 2007, č. j. 96 Nc
5810/2007-11, prohlásil za vykonatelný na území České republiky
rozsudek pro zmeškání, vydaný Okresním soudem v Imstu dne 30. 3.
2007, č. j. 7 C 1139/06 i – 16 (výrok I.); podle uvedeného rozsudku
nařídil k vymožení pohledávek oprávněného ve výši 3 674,70 EUR s 4
% úroky z prodlení od 4. 7. 2006 do zaplacení a nákladů řízení 1 267,32
EUR exekuci na majetek povinného, jejímž provedením pověřil soudního
exekutora Mgr. Jaroslava Homolu (výrok II.); povinnému uložil zaplatit
oprávněnému a soudnímu exekutorovi náklady exekuce (výrok III.) a
zároveň mu zakázal nakládat se svým majetkem (výrok IV.).
Krajský soud napadeným rozhodnutím usnesení soudu prvního stupně
změnil tak, že návrh na nařízení exekuce zamítl, povinnému nepřiznal
právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů a (viz doplňující
usnesení na čl. 42) oprávněnému uložil nahradit soudnímu exekutorovi
náklady exekuce ve výši 7 735,- Kč. Vyšel ze zjištění, že podkladový
rozsudek, ale ani žádná další výzva k doplnění či překladu přímo
povinnému zasílány nebyly, přestože povinný vyhověl předchozí výzvě
soudu v Imstu a jako osobu, které má být doručováno, určil sebe, neboť
z výzvy rakouského soudu nevyplývala povinnost zvolit osobu k přebírání
doručení se sídlem nebo místem bydliště v Rakousku. Jestliže poté
byl rozsudek doručen uložením u soudu bez pokusu o přímé doručení,
je takový způsob doručení v rozporu s veřejným pořádkem České
republiky, neboť exekuční titul neobstojí z hlediska ochrany základních
práv jednotlivce a je v rozporu i se samotným ústavním pořádkem České
republiky.
Oprávněný v dovolání, jehož přípustnost opírá o § 237 odst. 1 písm.
a) a § 238a odst. 1 písm. c) zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní
řád, ve znění účinném do 30. 6. 2009 (dále též jen „o. s. ř.“), namítá,
že odvolací soud konkrétně neuvedl, v čem spatřuje porušení veřejného
pořádku a ústavního pořádku České republiky. Vytýká odvolacímu soudu,
že se vůbec neseznámil s nalézacím spisem ani s rakouskou právní
úpravou procesního práva a nezohlednil, že i české právo požaduje v
určitých případech, aby zmocněnci pro doručování pro zahraniční osoby
měli své doručovací adresy v České republice. Z výzvy rakouského
soudu pak plyne, že povinný si měl stanovit zástupce, nikoliv určit sebe.
Uvedl, že pokud soud považuje rakouské procesní právo za natolik
rozporné s českým veřejným pořádkem, že odmítá uznat vykonatelnost
rozhodnutí, měl by se obrátit na Evropský soudní dvůr se žádostí o
vyřešení předběžné otázky k čl. 45 odst. 1 ve vztahu k čl. 34 a 35 nařízení
Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000 o příslušnosti a uznávání a
výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále
jen „nařízení Brusel I“). Navrhl, aby dovolací soud napadené usnesení
odvolacího soudu zrušil a vrátil mu věc k dalšímu řízení.
Povinný ve svém vyjádření k dovolání odkázal na své odvolání a zdůraznil
rovnost postavení účastníků (nalézacího) řízení, vyjádřil přesvědčení,
že nemá povinnost znát platnou legislativu Rakouské republiky a má
právo na to být o svých právech a povinnostech řádně poučen, což se v
projednávané věci nestalo. Povinný jako žalovaný navíc výzvě rakouského
soudu včas vyhověl, a ač mu doručovací adresu v souladu s výzvou soudu
zaslal, neobdržel již od nalézacího soudu a následně ani od právního
zástupce oprávněného žádnou písemnost. Závazek vznikl z titulu škody, k
níž došlo 7. 5. 2006 srážkou účastníků na rakouské lyžařské trati. Protože
povinný byl pro tento případ pojištěn, plnění z pojistné smlouvy bylo již
2. 1. 2008 bylo poukázáno do dispozice soudního exekutora. Navrhl, aby
dovolací soud napadené rozhodnutí odvolacího soudu potvrdil.
Dovolací soud projednal dovolání a rozhodl o věci podle občanského
soudního řádu ve znění účinném do 30. 6. 2009.
Dovolání – přípustné podle § 238a odst. 1 písm. c) a odst. 2 o. s. ř. ve
spojení s § 237 odst. 1 písm. a) o. s. ř. – je důvodné.
Je-li dovolání přípustné, je dovolací soud povinen přihlédnout z úřední
povinnosti (§ 242 odst. 3 věta druhá o. s. ř.) i k vadám podle ustanovení
§ 229 odst. 1, odst. 2 písm. a) a b), odst. 3 o. s. ř. (tzv. zmatečnosti),
jakož i k jiným vadám řízení, které mohly mít za následek nesprávné
rozhodnutí ve věci; takové vady však z obsahu spisu nevyplývají. Jinak
je dovolací soud vázán uplatněným dovolacím důvodem včetně jeho
obsahového vymezení (§ 242 odst. 3 věta první o. s. ř.).
Exekučním titulem je v souzené věci rozsudek pro zmeškání Okresního
soudu v Imstu ze dne 30. 3. 2007, č. j. 7 C 1139/06i-16. Jeho
vykonatelnost se posuzuje podle nařízení Brusel I.
Podle článku 38 odst. 1 nařízení Brusel I rozhodnutí vydané v jednom
členském státě, které je v tomto státě vykonatelné, bude vykonáno v
jiném členském státě poté, co zde bylo na návrh kterékoli zúčastněné
strany prohlášeno za vykonatelné.
Podle článku 41 nařízení Brusel I rozhodnutí se prohlásí za vykonatelné,
jakmile jsou splněny formální náležitosti uvedené v článku 53, aniž by
bylo přezkoumáváno podle článků 34 a 35.
Oprávněný předložil ve smyslu článku 53 nařízení Brusel I stejnopis
podkladového rozsudku a dále osvědčení o vykonatelnosti ve smyslu
článku 54 a 58 nařízení Brusel I. Z tohoto osvědčení vyplývá, že rozsudek
je vykonatelný v zemi původu.
Jestliže je rozsudek vydaný Okresním soudem v Imstu vykonatelný v
zemi původu a byly-li splněny formální náležitosti uvedené v článku 41
nařízení Brusel I, je třeba prohlásit rozsudek za vykonatelný na území
České republiky. Zpochybnit vykonatelnost rozhodnutí povinný může u
soudu, který podkladový rozsudek vydal, a to využitím prostředků, které
mu národní právo v zemi původu umožňuje.
V rámci exekučního řízení povinný může žádat, aby rozhodnutí nebylo
uznáno z důvodů uvedených v článcích 34 a 35 nařízení Brusel I.
Podle článku 34 Brusel I odst. 1. se rozhodnutí neuzná, je-li takové uznání
zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o
uznání žádá.
Výhradu veřejného pořádku jako důvod pro neuznání rozhodnutí lze
použít jen ve výjimečných případech, ve kterých by uznání účinků cizího
rozhodnutí, nikoliv uznání rozhodnutí jako takového, bylo ve zjevném
rozporu s veřejným pořádkem státu, ve kterém má k uznání dojít
(rozsudek Soudního dvora ES ze dne 4. února 1988, ve věci 145/86 H. L.,
M. H. proti A. K.).
Obecně tak musí být porušena nějaká podstatná zásada, na které je
právní řád země, v níž se o výkon žádá, založena.
V souzené věci byla povinnému doručena dne 15. 11. 2006 žaloba,
povinný byl vyrozuměn o přípravném jednání a zároveň mu bylo doručeno
rozhodnutí ze dne 14. 9. 2006 tohoto znění: „Podle § 10 Zákonu o
doručení je Vám uloženo, uvést během 14ti dnů osobu zplnomocněnou k
přebírání doručení. Nebude-li tomuto nařízení v uvedené lhůtě vyhověno,
bude v následném písemném styku přistoupeno ke způsobu doručení
spisů jejich zanecháním na úřadě, bez pokusu o jejich přímé doručení.“
Povinný na výzvu soudu reagoval podáním ze dne 16. 11. 2006, v němž
uvedl: „V návaznosti na uvedené ROZHODNUTÍ Vám tímto sděluji, že
osobou zplnomocněnou k přebírání doručení je níže uvedená osoba…“ a
uvedl své jméno, příjmení a adresu v České republice.
Jak je již uvedeno výše, odvolací soud považoval postup rakouského
soudu při doručování rozsudku povinnému za nesprávný, jestliže v
rozhodnutí o uvedení osoby zplnomocněné k přebírání doručení nebyla
stanovena žádná podmínka, kde má mít zplnomocněná osoba bydliště
a uzavřel, že rozsudek nebyl povinnému řádně doručen. Jak již bylo
uvedeno jaké výše, soudu v zemi výkonu již nepřísluší zpochybňovat
vykonatelnost podkladového rozhodnutí, a proto také nelze případnou
nesprávnost při doručování rozhodnutí ztotožňovat s porušením veřejného
pořádku.
Dovolací soud proto v souladu s článkem 45 nařízení Brusel I usnesení
odvolacího soudu v části výroku I., v níž byl zamítnut návrh oprávněného
na prohlášení vykonatelnosti, změnil tak, že prohlásil rozsudek pro
zmeškání Okresního soudu v Imstu ze dne 30. 3. 2007, č. j. 7 C
1139/06i-16, za vykonatelný. Ve zbývající části usnesení odvolacího
soudu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení (§ 243b odst. 2 část věty
za středníkem, odst. 3 o. s. ř.). Současně zrušil i dovoláním nenapadené
doplňující usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 18. 9. 2008, č. j. 20
Co 88/2008-42, o náhradě nákladů exekuce, jakožto akcesorický výrok (§
242 odst. 2 písm. b/ o. s. ř.).
V dalším řízení odvolací soud přezkoumá usnesení soudu prvního stupně v
části týkající se nařízení exekuce.
Právní názor dovolacího soudu je pro soudy nižších stupňů závazný (§
243d odst. l část věty první za středníkem o. s. ř.).
O náhradě nákladů řízení, včetně nákladů dovolacího řízení, rozhodne
soud v novém rozhodnutí o věci (§ 243d odst. 1 věta druhá o. s. ř.),
případně o nich bude rozhodováno ve zvláštním režimu (§ 87 a násl.
zákona č. 120/2001 Sb.).
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.