U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy
JUDr. Vladimíra Mikuška a soudců JUDr. Pavla Krbka a JUDr. Miroslavy
Jirmanové ve věci výkonu rozhodnutí nezletilé oprávněné E. H., dítě
matky Ž. H., zastoupené Ú. p. m.-p. o. d. v B., proti povinnému R. H., o
nařízení výkonu rozhodnutí prodejem movitých věcí, vedené u Okresního
soudu v Karlových Varech pod sp. zn. 24 E 396/2005, o dovolání nezletilé
oprávněné proti usnesení Krajského soudu v Plzni z 28. 11. 2005, č.j 12
Co 351/2005-23 takto:
Usnesení Krajského soudu v Plzni z 28.11. 2005, č.j 12 Co 351/2005-23,
a usnesení Okresního soudu v Karlových Varech z 18. 4. 2005, č. j. 24
E 396/2005-13, se zrušují a věc se vrací Okresnímu soudu v Karlových
Varech k dalšímu řízení.
O d ů v o d n ě n í:
Shora označeným rozhodnutím krajský soud potvrdil usnesení Okresního
soudu v Karlových Varech z 18. 4. 2005 č. j. 24 E 396/2005-13, jímž
byl zamítnut návrh na nařízení výkonu rozhodnutí (rozsudku Okresního
soudu v Humenném z 23. 10. 2003, č. j. 19 P 359/02-72, kterým byl
povinný zavázán k zaplacení dlužného výživného za období od 1. 7.
2002 do 31. 7. 2004 v částce 26.000,- Kč). Odvolací soud se se soudem
prvního stupně ztotožnil v závěru, odůvodněném poukazem na čl. 66
odst. 1 N. R. (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti
a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních
věcech (dále též jen „N. R.“), že na danou věc se vztahuje toto nařízení,
a tedy i jeho ustanovení čl. 69, podle něhož nařízení nahrazuje (kromě
jiných) i Smlouvu mezi Českou republikou a Slovenskou republikou č.
209/1993 Sb., o právní pomoci poskytované justičními orgány a o úpravě
některých právních vztahů v občanských a trestních věcech. S poukazem
na čl. 38 N. R. se pak krajský soud s okresním soudem shodl i v dalším
(z uvedeného vyplývajícím) závěru, že podkladové rozhodnutí nelze
považovat za vykonatelné, jelikož oprávněná nedoložila osvědčení o
prohlášení rozsudku za vykonatelný (čl. 54 N. R.).
V dovolání (dovozujíc jeho přípustnost z ustanovení § 237 odst. 1 písm.
c/ o.s.ř.) oprávněná namítá nesprávné právní posouzení věci. Naplnění
dovolacího důvodu podle § 241a odst. 2 písm. a) o.s.ř. spatřuje v právním
závěru obou soudů o nutnosti aplikace N. R. a z něj dovozeném závěru
o nevykonatelnosti exekučního titulu. Podle jejího názoru měla být
aplikována Ú. o uznání a výkonu rozhodnutí o vyživovací povinnosti
uzavřená dne 2. 10. 1973 v H. (č. 132/1976 Sb.), která „je vůči N. R.
č. 44/2001 speciální úpravou, má tedy před ní přednost a nadále se ve
vztahu mezi členskými státy ES používá“. Tato Ú. N. R. nahrazena nebyla
(viz v čl. 69 uvedený taxativní výčet nařízením nahrazených nástrojů, v
němž Ú. uvedena není).
Nejvyšší soud se nejprve zabýval otázkou přípustnosti dovolání a v
tomto ohledu dospěl k závěru, že dovolání přípustné je, jelikož napadené
rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam (§ 237
odst. 1 písm. c/ ve spojení s ustanovením § 238a odst. 1 písm. c/, odst.
2 o.s.ř.), daný tím, že jím má být zodpovězena judikaturou dovolacího
soudu dosud nevyřešená otázka (§ 237 odst. 3 o.s.ř.), jejíž posouzení
má význam nejen pro předmětnou věc, ale pro soudní praxi obecně,
totiž otázka, kdy je pro výkon rozhodnutí, případně pro exekuci, nutno
aplikovat N. R., a kdy naopak H. Ú.
Jelikož vady podle ustanovení § 229 odst. 1, odst. 2 písm. a) a b),
odst. 3 o.s.ř. (tzv. zmatečnosti), ani vady, které mohly mít za následek
nesprávné rozhodnutí ve věci (§ 241a odst. 2 písm. a/ o.s.ř.), k nimž je
dovolací soud – je-li dovolání přípustné – povinen přihlédnout z úřední
povinnosti (§ 242 odst. 3 věta druhá o.s.ř.), v dovolání namítány nejsou
a nevyplývají ani z obsahu spisu, a protože jinak je dovolací soud vázán
uplatněným dovolacím důvodem včetně jeho obsahového vymezení (§
242 odst. 3 věta první o.s.ř.), je předmětem dovolacího přezkumu právní
závěr odvolacího soudu, že bylo-li vykonávací řízení zahájeno 12. 4. 2005,
tedy po vstupu obou zúčastněných států do EU, je nutno aplikovat N. R.
platné od 1. 3. 2002 (pro ČR a SR dnem jejich vstupu do Evropské Unie,
tedy 1. 5. 2004).
Podle čl. 66 odst. 1 N. R. toto nařízení se vztahuje pouze na řízení
zahájená a veřejné listiny vypracované po vstupu tohoto nařízení v
platnost.
Podle odstavce 2 téhož článku pokud však bylo řízení zahájeno v
členském státě původu přede dnem vstupu tohoto nařízení v platnost,
rozhodnutí, která byla vydána po tomto dni, se uznají podle kapitoly III.
a) pokud bylo řízení zahájeno v členském státě původu až poté, co B.
nebo L. ú. vstoupila v platnost jak v členském státě původu, tak i v
dožádaném členském státě;
b) ve všech dalších případech za předpokladu, že soud byl příslušný podle
pravidel, která se shodují s pravidly pro určení příslušnosti obsaženými
v kapitole II. nebo v dohodě uzavřené mezi členským státem původu a
dožádaným členským státem, která byla platná v době zahájení řízení.
Právní posouzení věci je nesprávné, jestliže odvolací soud věc posoudil
podle právní normy (a to nejen hmotného práva, ale i – jak je tomu
v souzené věci – práva procesního), jež na zjištěný skutkový stav
nedopadá, nebo právní normu – sice správně určenou – nesprávně vyložil,
případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval (z podřazení
skutkového stavu hypotéze normy vyvodil nesprávné závěry o právech a
povinnostech účastníků).
Soudy obou stupňů svůj závěr o nutnosti aplikace N. R. postavily na
předpokladu, že pojem (užitý v čl. 66 odst. 1 nařízení) „řízení zahájená
… po vstupu tohoto nařízení v platnost“ nutno vyložit jako – pouze –
„vykonávací řízení … po vstupu tohoto nařízení v platnost“. Tento výklad
však není správný. O tom, že pojmem „řízení“ není míněno pouze řízení
vykonávací, nýbrž i řízení, v němž je exekuční titul vydán, tedy řízení
nalézací, svědčí dikce ustanovení čl. 66 odst. 2 N. R., podle něhož se
za určitých (pod písmeny a/ a b/ vyjmenovaných) podmínek uznají a
vykonají podle kapitoly III i rozhodnutí vydaná v řízeních zahájených v
členském státě původu přede dnem vstupu tohoto nařízení v platnost,
avšak jen ta, která byla vydána po tomto dni, tj. po 1. 3. 2002 (resp. v
daném případě po 1. 5. 2004, kdy ČR a SR vstoupily do Evropské Unie). V
souzené věci však jde o výkon rozhodnutí – rozsudku – vydaného 23. 10.
2003, tedy před vstupem obou zúčastněných států do Evropské Unie.
Z uvedeného tak plyne, že právní posouzení věci soudy obou stupňů je
nesprávné.
Jelikož na tomto nesprávném právním posouzení napadené rozhodnutí
spočívá, Nejvyšší soud je bez jednání (§ 243a odst. 1 o.s.ř.) podle § 243b
odst. 2 věty za středníkem o.s.ř. zrušil a protože důvody, pro něž bylo
zrušeno rozhodnutí odvolacího soudu, platí i na rozhodnutí soudu prvního
stupně, zrušil i je a věc vrátil podle druhé věty třetího odstavce téhož
ustanovení tomuto soudu k dalšímu řízení.
Právní názor dovolacího soudu je pro odvolací soud i soud prvního stupně
závazný (§ 243d odst. 1 část první věty za středníkem o.s.ř.).
V novém usnesení odvolací soud rozhodne nejen o nákladech dalšího
řízení, ale znovu i o nákladech řízení původního, tedy i dovolacího (§ 243d
odst. 1 věta druhá o.s.ř.).
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.