Shora označeným usnesením soud prvního stupně zastavil řízení (výrok
I.), rozhodl o vrácení soudního poplatku 110.430,- Kč žalobci (výrok
II.) a o nákladech řízení rozhodl tak, že žádný z účastníků nemá nárok
na jejich náhradu (výrok III.). Své rozhodnutí opřel o článek 5 odst.
1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 44/2001, o příslušnosti a uznávání a
výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále
jen „Nařízení“), podle kterého je příslušnost soudu k projednání věci
dána podle místa dodání zboží či poskytnutí služeb, přičemž v daném
případě se žalobce domáhá zaplacení dluhu na licenčních poplatcích podle
licenční smlouvy, kterou uzavřel se žalovaným jeho právní předchůdce a
na základě které byl žalovaný oprávněn vyrábět na území Litvy výrobek
značky G. a užívat ochrannou známku G.. Soud prvního stupně dovodil,
že výroba výrobků G. a užívání ochranné známky G. jsou službami,
které byly poskytnuty na území Litvy. Protože příslušnost tuzemského
soudu neshledal ani podle § 84 a násl. o.s.ř., ani nebyla tvrzena dohoda
účastníků ve smyslu § 37 zák. č. 97/1963 Sb., o mezinárodním právu
soukromém a procesním, soud prvního stupně podle § 104 odst. 1 o.s.ř.
řízení zastavil pro nedostatek pravomoci tuzemského soudu. O vrácení
soudního poplatku rozhodl podle § 10 odst. 1 zák. č. 549/1991 Sb. a o
nákladech řízení podle § 146 odst. 1 písm. c) o.s.ř.
Usnesení napadl včasným odvoláním z důvodu nesprávného právního
posouzení věci žalobce. Namítl, že předmětem licenční smlouvy nebyla
výroba výrobků značky G. a užívání ochranné známky G. v Litvě, nýbrž
oprávnění žalovaného k výkonu práv z průmyslového vlastnictví na straně
jedné a povinnost žalovaného uhradit právnímu předchůdci žalobce za
výkon práv z průmyslového vlastnictví dohodnutou úplatu na straně
druhé. Výkon práv z průmyslového vlastnictví nelze podle názoru žalobce
považovat za službu ve smyslu čl. 5 odst. 1 písm. b) Nařízení a toto
ustanovení tedy v daném případě nelze aplikovat. S odkazem na čl.
5 odst. 1 písm. c) Nařízení je tedy třeba použít čl. 5 odst. 1 písm. a)
Nařízení, podle něhož je v případě, je-li předmětem sporu smlouva
nebo nároky ze smlouvy, místní příslušnost soudu určena dle místa, kde
závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn. Žalobce poukázal na
to, že předmětem sporu je synalagmatický závazek žalovaného zaplatit
právnímu předchůdci žalobce licenční poplatky v dohodnuté výši, k čemuž
mělo dojít na bankovní účet vedený bankou se sídlem v České republice.
Navrhl proto, aby odvolací soud napadené usnesení zrušil a věc vrátil
soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
Odvolací soud přezkoumal dle § 212 a násl. o.s.ř. napadené usnesení
soudu prvního stupně a aniž nařizoval jednání /§ 214 odst. 2 písmo c)
o.s.ř./ dospěl k závěru, že odvolání je důvodné.
V daném případě jde o spor s mezinárodním prvkem, rozhodné však je, že
oba účastníci řízení mají sídlo na území členských států ES a předmětem
sporu je tvrzený nárok z licenční smlouvy na zaplacení poplatků žalovanou
litevskou společností tuzemskému oprávněnému. Podle oddílu 1 čl. 2 odst.
1 Nařízení nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají
bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní
příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu. Podle čl. 3 odst.
1 téhož oddílu Nařízení osoby, které mají bydliště na území některého
členského státu, mohou být u soudů jiného členského státu žalovány
pouze na základě pravidel stanovených v oddílech 2 až 7 této kapitoly.
Podle oddílu 2 čl. 5 odst. 1 Nařízení osoba, která má bydliště na území
některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována,
a) pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu
místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn; b) pro
účely tohoto ustanovení a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem
plnění zmíněného závazku: - v případě prodeje zboží místo na území
členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno,
- v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde
služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytovány, c) nepoužije-li se
písmeno b), použije se písmeno a).
Odvolací soud má ve shodě s odvolatelem za to, že pro danou věc
je třeba vzít v úvahu, že předmětem sporu je závazek žalovaného
zaplatit sjednané licenční poplatky, tedy nikoli (jak věc uchopil soud
prvního stupně) zkoumat příslušnost podle hlavního závazku ze smlouvy
uzavřené mezi žalovaným a právním předchůdcem žalobce – tedy
závazku poskytnout oprávnění žalovanému užívat ochrannou známku G.
v Litvě. Shodně s odvolatelem má odvolací soud za to, že pro posouzení
příslušnosti je podle ust. čl. 5 odst. 1 písm. c) Nařízení /a to s ohledem
na skutečnost, že poskytnutí licence nelze považovat za prodej zboží ani
poskytnutí služby – viz čl. 5 odst. 1 písm. b) Nařízení/ třeba aplikovat 5
odst. 1 písm. a) Nařízení, podle něhož osoba, která má bydliště na území
některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována,
pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu
místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn. Ze slovního
spojení použitého v citovaném ustanovení Nařízení – „závazek, o nějž se
jedná“ – je zřejmé, že jím je označena konkrétní dlužníkova povinnost,
nikoli celý závazkový právní vztah. Licenční smlouva k předmětům
průmyslového vlastnictví je upravena v našem právním řádu v ust. § 508
a násl. obch. zák. a jejím typickým obsahem je závazek poskytovatele
(majitele průmyslového práva) poskytnout nabyvateli oprávnění k výkonu
práva z průmyslového vlastnictví a závazek nabyvatele k poskytnutí
úplaty, nebo jiné majetkové hodnoty. Oba smluvní závazky je třeba
posuzovat odděleně podle toho, o který z nich v projednávané věci jde.
V daném případě je žalobou uplatněn nárok na zaplacení dohodnutých
licenčních poplatků a pouze tento závazek je kritériem pro posouzení
příslušnosti soudu. Podle čl. 60 odst. 1 písm. a) Nařízení se pro účely
tohoto nařízení v případě společností nebo jiných právnických osob
nebo sdružení fyzických nebo právnických osob „bydlištěm“ rozumí
místo, kde má tato osoba své sídlo. V tomto ohledu je dále třeba vyjít
z tvrzení žalobce o tom, že závazek žalovaného zaplatit dohodnuté
licenční poplatky měl být splněn na účet právního předchůdce žalobce
vedený tuzemskou bankou a jak se podává z přiložených listinných
důkazů, bankou se sídlem v P. Přesto, že při zkoumání podmínek
řízení soud vychází z toho, jak vymezil spor žalobce, není tím dotčena
povinnost soudu kdykoli za řízení přihlížet k tomu, zda jsou splněny
podmínky, za nichž může rozhodnout ve věci samé (podmínky řízení) ve
smyslu ust. § 103 o.s.ř., tedy kdykoli v průběhu řízení, ať již k námitce
účastníka nebo z úřední povinnosti (vyjdou-li najevo okolnosti vylučující
příslušnost tuzemského soudu), zkoumat, zda je dána příslušnost, resp.
pravomoc tuzemského soudu k projednání a rozhodnutí věci. Ve shodě s
odvolatelem má proto odvolací soud za to, že je dána pravomoc českého
soudu věc rozhodnout, když příslušným soudem k projednání a rozhodnutí
ve sporu je Krajský soud v Plzni, jehož místní příslušnost je založena
podle čl. 5 odst. 1 písm. a) Nařízení a věcná příslušnost podle ust. § 9
odst. 3 písm. o) o.s.ř.
Napadené usnesení, kterým soud prvního stupně řízení zastavil pro
nedostatek pravomoci tuzemských soudů, tak je nesprávné a odvolací
soud ho proto podle § 220 odst. 3 o.s.ř. ve výroku I. změnil tak, že se
řízení nezastavuje, související výroky II. a III. pak bez dalšího zrušil,
neboť v důsledku změny výroku o zastavení řízení toto řízení nekončí.
P o u č e n í: Proti tomuto usnesení není dovolání přípustné.