O d ů v o d n ě n í:
Krajský soud v Ostravě usnesením ze dne 19.11.2007, č. j. 9 Co
892/2007 - 139, potvrdil (v pořadí druhé) usnesení Okresního soudu
ve Vsetíně – pobočky ve Valašském Meziříčí ze dne 17.07.2007, č. j.
2 Nc 4459/2005 - 90, kterým byla podle vykonatelného rozhodnutí
Okresního soudu ve Stuttgartu „Vollstreckungsbescheid sp. zn. B 594/95
LM“ ze dne 11.07.1995 ve spojení s rozsudkem Zemského soudu v
Heilbronnu ze dne 06.06.1997, sp. zn. 2 O 2400/96 I, nařízena exekuce
pro vymožení pohledávky oprávněného ve výši 729.246, Kč a nákladů
exekuce, jejímž provedením byl pověřen soudní exekutor JUDr. Martin
Růžička, Exekutorský úřad Zlín.
Odvolací soud při svém rozhodnutí odkázal na právní názor vyjádřený
v jeho předchozím zrušujícím usnesení ze dne 31.08.2006, č. j. 56 Co
423/2006 - 62, podle kterého nelze v dané věci aplikovat Nařízení Rady
(ES) č. 44/2001 ze dne 22.12.2000, o příslušnosti a uznávání a výkonu
soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále též jen
„Nařízení“), neboť exekuční titul byl vydán před datem 01.05.2004, kdy
vstoupila v platnost Smlouva o přistoupení České republiky a dalších zemí
k Evropské unii, publikovaná jako sdělení Ministerstva zahraničních věcí
č. 44/2004 Sb. m. s. Za nedůvodnou proto považoval odvolací námitku
povinné o nutnosti použití tohoto Nařízení v dané věci a stejně tak i
její návrh na přerušení řízení podle § 109 odst. 1 písm. d) zákona č.
99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů
(dále „o. s. ř.“), za účelem podání žádosti k Soudnímu dvoru Evropských
společenství o vydání rozhodnutí o předběžné otázce, zda lze v dané věci
Nařízení aplikovat či nikoliv. Shodně se soudem prvního stupně, který
s ohledem na to, že mezi Českou republikou a Spolkovou republikou
Německo nebyla uzavřena dvoustranná mezinárodní smlouva, posoudil
podmínky pro uznání a výkon exekučního titulu podle § 63 a následujících
zákona č. 97/1963 Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesním,
ve znění pozdějších předpisů (dále jen „ZMPS“), dovodil, že exekuční
titul je materiálně vykonatelný, neboť není pochyb o tom, že povinná je
ve vztahu k oprávněnému solidárním dlužníkem (Gesamtschuldner) a
že nařízení exekuce nebrání výhrada veřejného pořádku [§ 64 písm. d)
ZMPS]. K námitce povinné o formální nevykonatelnosti exekučního titulu
z důvodu, že jí nebyl doručen rozsudek Zemského soudu v Heilbronnu
ze dne 06.06.1997, sp. zn. 2 O 2400/96 I, odvolací soud uvedl, „že by
mohla být úspěšná toliko tehdy, tvrdila-li by povinná současně, že takto
nastalý nedostatek …byl patrný již z těch dokladů, jež měl k dispozici
soud prvního stupně při vydání napadeného usnesení“. Dále krajský soud
poukázal na to, že vzájemnost při uznávání a výkonu soudních rozhodnutí
ve věcech občanských a obchodních je zaručena na základě Prohlášení
Ministerstva spravedlnosti ČR ze dne 21.08.2001.
Proti tomuto rozhodnutí odvolacího soudu podala povinná dovolání, jehož
přípustnost dovozuje z § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř. ve spojení s § 238a
odst. 1 písm. c), odst. 2 o. s. ř., a podává je z důvodu uvedeného v
§ 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř., přičemž zásadní význam napadeného
rozhodnutí po právní stránce spatřuje v tom, že odvolací soud řešil
otázku „splnění předpokladů pro nařízení exekuce“ a otázku „kdy je pro
exekuci nutno aplikovat Nařízení rady ES č. 44/2001 ze dne 22.12.2000,
o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských
a obchodních věcech“, v rozporu s ustálenou soudní praxí. S poukazem
na rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 25.04.2007, sp. zn. 20 Cdo
1638/2006, a bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 30.12.1971, sp.
zn. 1 Cz 60/71 (evidenční č. ASPI 6190), odvolacímu soudu vytýká,
že se přes její námitku odmítl zabývat zkoumáním řádného doručení
exekučního titulu (rozsudku Zemského soudu v Heilbronnu ze dne
06.06.1997), což považuje za formalismus a porušení jejího práva na
soudní ochranu, a že nedostatečně zkoumal i existenci konkrétních
povinností uložených jí exekučními tituly, zejména z hlediska, zda se ve
vztahu k ní jedná o závazek solidární či dílčí. Přitom krajský soud nevzal
v úvahu, že o německém právu mělo být vedeno řádné dokazování, a
to „především ve formě vyžádání osvědčení o cizím právu vydaného
příslušným orgánem cizího státu, posudkem znalce anebo informací od
Ministerstva spravedlnosti“ (viz usnesení bývalého Nejvyššího soudu
ČSFR, uveřejněné pod R 26/1987, str. 483). Dovolatelka nesouhlasí ani s
názorem odvolacího soudu, že v daném případě nelze aplikovat Nařízení
Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22.12.2000; v tomto ohledu s odkazem
„na kapitolu VI, článek 66, bod 1, a na kapitolu II, oddíl 6, článek 22,
bod 5 Nařízení“ namítá, že v dané věci bylo řízení o nařízení exekuce
zahájeno dne 12.12.2005, tedy v době, kdy „již na území České republiky
i Spolkové republiky Německo“ bylo toto Nařízení účinné, a mělo být proto
použito, jak dovodila i ustálená judikatura Nejvyššího soudu, především
usnesení tohoto soudu ze dne 31.08.2006, sp. zn. 25 Nd 55/2006, jež
řešilo skutkově takřka totožný případ, a usnesení z téhož data sp. zn.
25 Nd 57/2006 (správně zřejmě sp. zn. 25 Nd 56/2006). Odvolací soud
měl proto za účelem odstranění těchto rozporů v právních názorech řízení
podle § 109 odst. 1 písm. d) o. s. ř. přerušit a věc předložit Soudnímu
dvoru Evropských společenství k rozhodnutí o předběžné otázce. Navrhla,
aby byla odložena vykonatelnost napadeného usnesení odvolacího soudu
a aby toto rozhodnutí bylo zrušeno a věc byla vrácena Krajskému soudu v
Ostravě k dalšímu řízení.
Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 10a o. s. ř.) dovolání projednal a
rozhodl o něm podle občanského soudního řádu ve znění účinném do
30.06.2009 (viz článek II, bod 12. části první zákona č. 7/2009 Sb.). Po
zjištění, že dovolání bylo podáno včas, účastnicí řízení, řádně zastoupenou
advokátem, se nejprve zabýval tím, zda není namístě předložit žádost
o rozhodnutí o předběžné otázce časové působnosti Nařízení (článek
66 tohoto Nařízení) Soudnímu dvoru Evropské unie a za tím účelem
řízení přerušit podle § 109 odst. 1 písm. d) o. s. ř., neboť Nejvyšší soud
je v dané věci soudem, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými
prostředky podle vnitrostátního práva [článek 267 (bývalý článek 234
Smlouvy o ES, původně článek 177 SES) Smlouvy o fungování Evropské
unie (SFEU)].
Podle tohoto článku Soudní dvůr Evropské unie má pravomoc rozhodovat
o předběžných otázkách týkajících se a) výkladu Smluv, b) platnosti a
výkladu aktů přijatých orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie.
Vyvstane-li taková otázka před soudem členského státu, může tento
soud, považuje-li rozhodnutí o této otázce za nezbytné k vynesení svého
rozsudku, požádat Soudní dvůr Evropské unie o rozhodnutí o této otázce.
Vyvstane-li taková otázka před soudem členského státu, jehož rozhodnutí
nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, je
tento soud povinen obrátit se na Soudní dvůr Evropské unie.
Z hlediska povinnosti soudu členského státu, jehož rozhodnutí nelze
napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, obrátit se
na Soudní dvůr Evropské unie se žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce
je klíčové rozhodnutí Soudního dvora v případu 283/81 CILFIT (1982),
ECR 3415, v němž formuloval tři výjimky, kdy národní soudy posledního
stupně tuto povinnost nemají, a to jestliže:
1) otázka komunitárního práva není významná (relevantní) pro řešení
daného případu,
2) existuje ustálená judikatura Soudního dvora k dané otázce nebo
rozsudek Soudního dvora týkající se v zásadě identické otázky (tzv. acte
éclairé),
3) jediné správné použití práva Společenství je tak zřejmé, že nezůstává
prostor pro jakoukoliv rozumnou pochybnost (tzv. acte clair). Přitom
k tomu, aby soud členského státu mohl konstatovat, že výklad
komunitárního práva je zjevný, musí a) porovnat jednotlivé jazykové
verze textu, b) používat terminologie a právních pojmů komunitárního
práva, c) vzít zřetel na odlišnosti interpretace komunitárního práva, d) být
přesvědčen, že jeho výklad je stejně zjevný soudům ostatních členských
států a Soudnímu dvoru EU.
V dané věci je otázka výkladu příslušného ustanovení komunitárního
práva, konkrétně článku 66 Nařízení Rady (ES) č. 44/2001, o příslušnosti
a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních
věcech, významná. Protože Soudní dvůr tuto otázkou dosud neřešil
(a o tzv. acte éclairé se tudíž nejedná), zbývá posoudit, zda jde o
tzv. acte clair, a to zejména s ohledem na skutečnost, že na danou
problematiku existují dva odlišné názory Nejvyššího soudu. V usnesení ze
dne 31.08.2006, sp. zn. 25 Nd 56/2006, Nejvyšší soud dospěl k závěru,
že bylo-li řízení o nařízení exekuce podle rozsudku Krajského soudu
v Košicích ze dne 07.05.1998, č. j. 14 Co 404/97 - 27, zahájeno dne
29.11.2004, tedy v době, kdy již na území České republiky i Slovenské
republiky bylo účinné Nařízení Rady (ES) č. 44/2001, o příslušnosti a
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních
věcech, je třeba podle něj postupovat, i když exekuční titul byl vydán před
datem 01.05.2004. Naproti tomu v usnesení ze dne 18.04.2007, sp. zn.
20 Cdo 710/2006, Nejvyšší soud dovodil, že pojmem „řízení“ (užitým v
článku 66 Nařízení) není míněno pouze řízení vykonávací, nýbrž i řízení,
v němž je exekuční titul vydán, tedy řízení nalézací; o tom svědčí dikce
článku 66 odst. 2 Nařízení, podle něhož se za určitých [pod písmeny a)
a b) vyjmenovaných] podmínek uznají a vykonají podle kapitoly III i
rozhodnutí vydaná v řízeních zahájených v členském státě původu přede
dnem vstupu tohoto Nařízení v platnost, avšak jen ta, která byla vydána
po tomto dni, tj. po 01.03.2002 (resp. v daném případě po 01.05.2004,
kdy Česká republika a Slovenská republika vstoupily do Evropské Unie).
Podle bodu 2) úvodních ustanovení citovaného Nařízení určité rozdíly mezi
vnitrostátními pravidly pro určení příslušnosti a pro uznávání rozhodnutí
ztěžují řádné fungování vnitřního trhu. Je třeba přijmout předpisy,
které umožní sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a
obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zjednodušit formality s
ohledem na rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí členskými
státy, pro které je toto nařízení závazné.
Z článku 35 odst. 3 Nařízení vyplývá, že uznávání soudních rozhodnutí
podle tohoto Nařízení je založeno na zásadě, že v dožádaném státě nesmí
být přezkoumávána příslušnost soudu státu původu [doslovně tento
odstavec článku 35 Nařízení zní: „Aniž je dotčen odstavec 1, nesmí být
příslušnost soudu členského státu původu přezkoumávána. Hledisko
veřejného pořádku uvedené v čl. 34 bodě 1) nelze uplatnit v případě
pravidel pro určení příslušnosti.“]. Toto pravidlo je ospravedlněno tím,
že soud státu původu založil svoji příslušnost na pravidlech uvedených
v kapitole II Nařízení, která poskytují dostatečnou ochranu právům
žalovaného.
Podle článku 66 odst. 1 Nařízení se toto nařízení vztahuje pouze na
řízení zahájená a veřejné listiny vypracované po vstupu tohoto nařízení v
platnost.
Podle odstavce 2 téhož článku pokud však bylo řízení zahájeno v
členském státě původu přede dnem vstupu tohoto nařízení v platnost,
rozhodnutí, která byla vydána po tomto dni, se uznají podle kapitoly
III a) pokud bylo řízení zahájeno v členském státě původu až poté, co
Bruselská nebo Luganská úmluva vstoupila v platnost jak v členském
státě původu, tak i v dožádaném členském státě; b) ve všech dalších
případech za předpokladu, že soud byl příslušný podle pravidel, která se
shodují s pravidly pro určení příslušnosti obsaženými v kapitole II nebo v
dohodě uzavřené mezi členským státem původu a dožádaným členským
státem, která byla platná v době zahájení řízení.
S ohledem na uvedené lze proto rozhodnutí uznat v režimu Nařízení z
hlediska jeho časové působnosti jen tehdy, byla-li mezi státem původu
a státem dožádaným sjednocena pravidla pro určení mezinárodní soudní
příslušnosti. Z tohoto důvodu lze v souladu s článkem 66 odst. 1 Nařízení
toto Nařízení aplikovat pouze na řízení (nalézací) zahájená a veřejné
listiny vyhotovené po vstupu tohoto Nařízení v platnost (srovnej rovněž
anglické znění citovaného článku: „This Regulation shall apply only to legal
proceedings instituted and to documents formally drawn up or registered
as autentic istruments after the entry into force thereof“.). V článku 66
odst. 2 Nařízení jsou formulovány jen dvě výjimky uvedené pod písmeny
a) a b), které se uplatní pouze tehdy, bylo-li řízení zahájeno v členském
státě původu přede dnem tohoto Nařízení v platnost a rozhodnutí bylo
vydáno po tomto dni. Pouze v této situaci lze rozhodnutí uznat a vykonat
podle kapitoly III Nařízení. Rozhodnutí však musí být vždy vydáno po
vstupu Nařízení v platnost (to je v původních členských státech Evropské
unie po 01.03.2002).
Nejvyšší soud proto dospěl k závěru, že výklad a správná aplikace článku
66 Nařízení jsou naprosto zjevné (jde tedy o tzv. acte clair) a že názor
obsažený v usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31.08.2006, sp. zn. 25
Nd 56/2006, nelze z tohoto článku dovodit, respektive že tento názor je
s tímto článkem v rozporu. Z tohoto důvodu věc nepředložil Soudnímu
dvoru Evropské unie k rozhodnutí o předběžné otázce.
Dále se Nejvyšší soud zabýval přípustností dovolání povinné.
Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. dovoláním lze napadnout pravomocná
rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.
Podle § 238a odst. 1 písm. c) o. s. ř. dovolání je přípustné proti usnesení
odvolacího soudu, jímž bylo potvrzeno nebo změněno usnesení soudu
prvního stupně, kterým bylo rozhodnuto o návrhu na nařízení výkonu
rozhodnutí. Podle § 238a odst. 2 o. s. ř. ustanovení § 237 odst. 1 a 3 platí
obdobně.
Podle § 237 odst. 1 o. s. ř. je dovolání přípustné proti rozsudku odvolacího
soudu a proti usnesení odvolacího soudu, jimiž bylo změněno rozhodnutí
soudu prvního stupně ve věci samé [písm. a/], jimiž bylo potvrzeno
rozhodnutí soudu prvního stupně, který soud prvního stupně rozhodl
ve věci samé jinak než v dřívějším rozsudku (usnesení) proto, že byl
vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil
[písm. b)], jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, jestliže
dovolání není přípustné podle ustanovení písmena b) a dovolací soud
dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní
stránce zásadní význam [písm. c)].
Rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam
zejména tehdy, řeší-li otázku, která v rozhodování dovolacího soudu
dosud nebyla vyřešena nebo která je odvolacími soudy nebo dovolacím
soudem rozhodována rozdílně, nebo řeší-li právní otázku v rozporu s
hmotným právem (§ 237 odst. 3 o. s. ř.).
V posuzované věci povinná dovoláním napadá usnesení odvolacího soudu,
kterým bylo usnesení soudu prvního stupně ve věci samé potvrzeno, a
nejedná se o případ přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. b) o.
s. ř. Zbývá proto posoudit přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm.
c) o. s. ř. Dovolání je podle tohoto ustanovení přípustné jen tehdy, jde-
li o řešení právních otázek (jiné otázky, zejména posouzení správnosti
nebo úplnosti skutkových zjištění přípustnost dovolání nezakládají) a
současně se musí jednat o právní otázku zásadního významu. Právním
posouzením je činnost soudu, při níž aplikuje konkrétní právní normu na
zjištěný skutkový stav, tedy dovozuje ze skutkového zjištění, jaká mají
účastníci podle příslušného právního předpisu práva a povinnosti.
Odvolací soud řešil v posuzovaném případě právní otázku, zda
při nařízení exekuce rozhodnutí Okresního soudu ve Stuttgartu
„Vollstreckungsbescheid sp. zn. B 594/95 LM“ ze dne 11.07.1995 (ve
spojení s rozsudkem Zemského soudu v Heilbronnu ze dne 06.06.1997,
sp. zn. 2 O 2400/96 I), tedy exekučního titulu vydaného před datem
01.05.2004, kdy vstoupila v platnost Smlouva o přistoupení České
republiky a dalších zemí k Evropské unii, publikovaná jako sdělení
Ministerstva zahraničních věcí č. 44/2004 Sb. m. s., lze aplikovat
Nařízení Rady (ES) č 44/2001 ze dne 22.12.2000, o příslušnosti a
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních
věcech. Vzhledem k tomu, že tato otázka je dovolacím soudem řešena
rozdílně, a protože její posouzení bylo pro rozhodnutí odvolacího soudu v
projednávané věci významné (určující), představuje napadené usnesení
odvolacího soudu v tomto ohledu rozhodnutí, které má po právní stránce
zásadní význam ve smyslu § 237 odst. 3 o. s. ř. Dovolací soud proto
dospěl k závěru, že dovolání proti usnesení odvolacího soudu je pro řešení
této otázky přípustné podle § 238 odst. 1 písm. c), odst. 2 o. s. ř. ve
spojení s § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř.
Jak již bylo naznačeno shora, senát 20 Cdo se hodlá odchýlit od právního
názoru, který Nejvyšší soud vyslovil v usnesení ze dne 31.08.2006, sp.
zn. 25 Nd 56/2006; proto věc předložil k rozhodnutí velkému senátu
občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu (§ 20 odst.
1 zákona č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích, ve znění pozdějších
předpisů). Po přezkoumání usnesení odvolacího soudu ve smyslu § 242 o.
s. ř. dospěl Nejvyšší soud k závěru, že dovolání není důvodné.
Z úřední povinnosti přihlíží dovolací soud k vadám vyjmenovaným v §
229 odst. 1, odst. 2 písm. a), b) a odst. 3 o. s. ř., jakož i k jiným vadám
řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci; jinak
je vázán uplatněným dovolacím důvodem – v daném případě důvodem
podle § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř. – včetně toho, jak jej dovolatelka
obsahově vymezila (§ 242 odst. 3 o. s. ř.).
Nesprávné právní posouzení věci ve smyslu § 241a odst. 2 písm. b) o. s.
ř. může spočívat v tom, že odvolací soud posoudil věc podle právní normy
(nejen hmotného práva, ale i práva procesního), jež na zjištěný skutkový
stav nedopadá, nebo právní normu, sice správně určenou, nesprávně
vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval.
V souzené věci jde o exekuci rozhodnutí vydaného dne 11.07.1995 (ve
spojení s rozhodnutím ze dne 06.06.1997), tedy před vstupem tohoto
Nařízení v platnost i před vstupem České republiky do Evropské Unie
[srov. též již citované usnesení Nejvyššího soudu ze dne 18.04.2007,
sp. zn. 20 Cdo 710/2006, které bylo uveřejněno v Souboru rozhodnutí
Nejvyššího soudu pod č. C 5018 s touto právní větou: „Řízením
zahájeným … po vstupu tohoto nařízení v platnost“ ve smyslu článku
66 odst. 1 Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000, o
příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a
obchodních věcech, se rozumí řízení, v němž bylo vydáno vykonávané
rozhodnutí (řízení nalézací)].
Jelikož tedy exekuční titul byl v dané věci vydán dne 11.07.1995
(ve spojení s rozhodnutím ze dne 06.06.1997), tedy přede dnem
vstupu Nařízení v platnost (01.03.2002), a kromě toho též před
přistoupením České republiky k Evropské unii, nelze ustanovení článku 32
a následujících Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 na ni použít, jak odvolací
soud v napadeném usnesení správně dovodil. Výtka dovolatelky, že
krajský soud měl řízení podle § 109 odst. 1 písm. d) o. s. ř. přerušit a
věc předložit Soudnímu dvoru k rozhodnutí o předběžné otázce ohledně
výkladu a aplikace článku 66 Nařízení, není důvodná, neboť podle
citovaného článku 267 Smlouvy o fungování Evropské unie (bývalý článek
234 SEU) tento soud nebyl soudem, jehož rozhodnutí nelze napadnout
opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, a tuto povinnost tudíž
neměl.
Vzhledem k tomu, že mezi Českou republikou a Spolkovou republikou
Německo nebyla uzavřena dvoustranná mezinárodní smlouva, která
by danou věc řešila, je třeba podmínky pro uznání a výkon exekučního
titulu posoudit podle § 63 a následujících zákona č. 97/1963 Sb., o
mezinárodním právu soukromém a procesním, ve znění pozdějších
předpisů (dále jen „ZMPS“), z nichž odvolací soud při svém rozhodnutí
správně vycházel. Se zřetelem k § 48 ZMPS je třeba postupovat podle
právních předpisů České republiky, tedy podle zákona č. 120/2001 Sb.,
o soudních exekutorech a exekutorské činnosti (exekuční řád) a o změně
dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „exekuční řád“).
Podle § 1 ZMPS účel tohoto zákona je stanovit, kterým právním řádem
se řídí občanskoprávní, rodinné, pracovní a jiné podobné vztahy s
mezinárodním prvkem, upravit právní postavení cizinců, jakož i stanovit
postup československých (českých) justičních orgánů při úpravě těchto
vztahů a rozhodování o nich a tím napomáhat mezinárodní spolupráci.
Podle § 63 ZMPS rozhodnutí justičních orgánů cizího státu ve věcech
uvedených v § 1, stejně jako cizí soudní smíry a cizí notářské listiny
v těchto věcech (dále jen „cizí rozhodnutí“) mají v Československé
socialistické republice (resp. v České republice) účinnost, jestliže nabyla
podle potvrzení příslušného cizího orgánu právní moc a byla-li uznána
československými (resp. českými) orgány.
Podle § 64 ZMPS cizí rozhodnutí nelze uznat ani vykonat, jestliže: a)
uznání brání výlučně pravomoc orgánů československých (resp. českých)
nebo jestliže by řízení nemohlo být provedeno u žádného orgánu cizího
státu, kdyby se ustanovení o příslušnosti československých (českých)
soudů použila na posouzení pravomoci cizozemského orgánu; b) o témže
právním poměru bylo československým (českým) orgánem vydáno
pravomocné rozhodnutí nebo bylo-li v Československé socialistické
republice (České republice) uznáno pravomocné rozhodnutí orgánu
třetího státu; c) účastníku řízení, vůči němuž má být rozhodnutí uznáno,
byla odňata postupem cizího orgánu možnost řádně se účastnit řízení,
zejména nebylo-li mu doručeno do vlastních rukou předvolání nebo
návrh na zahájení řízení, nebo nebyl-li odpůrci návrh na zahájení řízení
doručen do vlastních rukou; d) uznání by se příčilo československému
(českému) veřejnému pořádku; e) není zaručena vzájemnost; vzájemnost
se nevyžaduje, nesměřuje-li cizí rozhodnutí proti československému
(českému) občanu nebo právnické osobě.
Podle § 65 ZMPS uznání cizího rozhodnutí v majetkových věcech se
nevyslovuje zvláštním výrokem. Cizí rozhodnutí je uznáno tím, že
československý (český) orgán k němu přihlédne, jako by šlo o rozhodnutí
československého (českého) orgánu.
Podle § 66 ZMPS za podmínek § 63 a § 64 lze cizí rozhodnutí o
majetkových právech v Československé socialistické republice (České
republice) vykonat, bude-li nařízen jeho výkon československým (českým)
soudem; nařízení výkonu je třeba vždy odůvodnit.
Podle § 40 odst. 1 písm. a) exekučního řádu exekučním titulem je
vykonatelné rozhodnutí soudu, pokud přiznává právo, zavazuje k
povinnosti nebo postihuje majetek.
Podle § 44 odst. 2, věty první, exekučního řádu, ve znění účinném do
31.10.2009, soud usnesením nařídí exekuci a jejím provedením pověří
exekutora do 15 dnů, jestliže jsou splněny všechny zákonem stanovené
předpoklady pro nařízení exekuce, jinak návrh zamítne.
V posuzované věci bylo zjištěno, že vykonatelným rozhodnutím Okresního
soudu ve Stuttgartu „Vollstreckungsbescheid sp. zn. B 594/95 LM“ ze
dne 11.07.1995 byla povinné uložena povinnost zaplatit spolu s K. Z.
oprávněné částku 50.327,50 DEM, která představuje částku 729.246,
Kč [viz čl. 1 úředního sdělení České národní banky ze dne 29. prosince
2000 o přepočítacích koeficientech, kterými je zafixován trvalý vztah
mezi jednotnou evropskou měnou („euro“) a jeho denominacemi]. Podle
písemného potvrzení o vykonatelnosti rozhodnutí ze dne 28.09.2005, číslo
jednací 95-0261143-11-N / B 594/95 LM, vydaného soudním tajemníkem
Okresního soudu ve Stuttgartu „bylo vykonávací rozhodnutí povinné
řádně doručeno dne 18.01.1996, v jednoměsíční lhůtě na podání odporu
ode dne doručení vykonávacího rozhodnutí odpůrkyně nepodala odpor,
vykonávací rozhodnutí je proto podle německého práva vykonatelné a
právoplatné“. Dále z obsahu spisu vyplývá, že dne 06.06.1997 vydal
Zemský soud v Heilbronnu pod sp. zn. 2 O 2400/96 I druhý a konečný
rozsudek pro zmeškání ve věci oprávněné proti povinné a K. Z. (manželu
povinné), jímž odpor žalované (povinné) proti vykonatelnému rozhodnutí
Okresního soudu Stuttgart ze dne 11.07.1995 čísl. spisu B 594/95
(spisové předčíslo 95-0261143-11-N) zamítl, a dále rozhodl, že žalovaní
nesou další náklady řízení sporu jako společní dlužníci a že rozsudek je
předběžně vykonatelný.
Z uvedeného vyplývá, že exekučním titulem [§ 40 odst. 1 písm.
a) exekučního řádu] je v dané věci rozhodnutí Okresního soudu ve
Stuttgartu „Vollstreckungsbescheid sp. zn. B 594/95 LM“ ze dne
11.07.1995, které je vykonatelné bez ohledu na konečný rozsudek pro
zmeškání vydaný Zemským soudem v Heilbronnu ze dne 06.06.1997.
Protože toto rozhodnutí německého soudu je podle písemného
potvrzení o vykonatelnosti rozhodnutí ze dne 28.09.2005, číslo jednací
95-0261143-11-N / B 594/95 LM, pravomocné a vykonatelné (§ 63 ZMPS)
a protože toto cizí rozhodnutí lze vzhledem k účinkům jím sledovaným
pokládat za rozhodnutí, které je i v souladu s právním řádem České
republiky, a jeho výkonu nebrání žádná z překážek uvedených v § 64
ZMPS, jelikož v řízení bylo z prohlášení Ministerstva spravedlnosti ČR
ze dne 21.08.2001 zjištěno, že ze strany Spolkové republiky Německo
je zajištěna vzájemnost při uznávání a výkonu soudních rozhodnutí ve
věcech občanských a obchodních, byly předpoklady pro nařízení exekuce
podle § 44 odst. 2 exekučního řádu, ve znění účinném do 31.10.2009,
splněny.
Námitka dovolatelky, že „z exekučního titulu nevyplývá, zda povinnost
zaplatit vymáhanou pohledávku byla dlužníkům (povinné a jejímu
manželovi) uložena společně a nerozdílně nebo zda jde o povinnost dílčí,
není způsobilá přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř.
ve spojení s § 238a odst. 1 písm. c), odst. 2 o. s. ř., založit, neboť nejde
o otázku, která má po právní stránce zásadní význam. Z exekučního
titulu se totiž jednoznačně podává, že jím povinné byla uložena povinnost
zaplatit oprávněné částku 50.327,50 DEM spolu s K. Z. (v německém
jazyce viz slovní spojení „…Gesamtschuldner in Anspruch genommen mit:
K. Z.…“), a jde tedy o závazek solidární. Výtka dovolateky, že odvolací
soud“nevzal v úvahu, že o německém právu mělo být vedeno řádné
dokazování, a to „především ve formě vyžádání osvědčení o cizím právu
vydaného příslušným orgánem cizího státu, posudkem znalce anebo
informací od Ministerstva spravedlnosti“, je tudíž nesprávná.
Je-li v dané věci exekučním titulem vykonatelné rozhodnutí Okresního
soudu ve Stuttgartu „Vollstreckungsbescheid sp. zn. B 594/95 LM“
ze dne 11.07.1995, nelze odvolacímu soudu důvodně vytýkat, že se
nezabýval tím, zda rozsudek pro zmeškání, vydaný dne 06.06.1997
Zemským soudem v Heilbronnu, byl povinné řádně doručen, neboť tato
okolnost nemá pro posouzení dané věci žádný význam; k porušení práva
dovolatelky na soudní ochranu ze strany odvolacího soudu tudíž nedošlo.
Protože rozhodnutí odvolacího soudu je z hlediska uplatněného dovolacího
důvodu podle § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř. správné a protože vady
řízení uvedené v § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a) a b) a § 229 odst.
3 o. s. ř., jakož i jiné vady řízení, které mohly mít za následek nesprávné
rozhodnutí ve věci, k nimž dovolací soud přihlíží z úřední povinnosti,
nebyly dovolacím soudem zjištěny, Nejvyšší soud dovolání povinné zamítl
(§ 243b odst. 2, část věty před středníkem, o. s. ř.).
O případných nákladech dovolacího řízení rozhodne soudní exekutor (§ 88
odst. 1 zákona č. 120/2001 Sb.).
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.