5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 2302/2017
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/E0161B2561D64964C125832000256C6E?openDocument 1/13Soud: Nejvyšší soud
Datum r ozhodnutí: 17.07.2018
Spisová značka : 20 Cdo 2302/2017
ECLI: ECLI:CZ:NS:2018:20.CDO.2302.2017.1
Typ rozhodnutí: ROZSUDEK
Heslo: Exekuce
 Uznání cizích r ozhodnutí
 Výkon r ozhodnutí cizozemského soudu
Dotčené předpisy: čl. 43 odst. 2 Nařízení (ES) č. 44/2001
 čl. 34 odst. 1 Nařízení (ES) č. 44/2001
 Nařízení (ES) č. 1346/2000
Kategorie r ozhodnutí: B
Podána  ústavní stížnost
datum
podáníspisová značka soudce zpravodaj výsledekdatum
rozhodnutí
17.10.2018 II. ÚS 3442/18 JUDr . Ludvík David - -
 
20 Cdo 2302/2017-735
  
 
 
ČESKÁ REPUBLIKA
  
 
ROZSUDEK
JMÉNEM REPUBLIKY
 
 
 
 
Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr . Vladimíra Kůrky a soudců JUDr . Miroslavy Jirmanové,
Ph.D., a JUDr . Zbyňk a Poledny v exekuční věci oprávněných 1) S. R. T . a 2) N. H. O´R. , ze společn osti Moor fields
Corporate R, se sídlem Wood Street 88, EC2V 7RS Londýn, Spojené království Velké Británie a Severního Irska,
jako soude m ustanov ených likvidátorů společnosti GBI INVESTMENTS LIMITED, registrační číslo 0317619, se
sídlem Wood Street 88, EC2V 7RS Lond ýn, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, zastoupených
JUDr . Pavlem Fráňou, advokátem, sídlem Sokolovská 5/49, 186 00 Praha 8 – Karlín, proti povinnému R. Š., P.,
zastoupenému JUDr . Janem Langmeierem, advokátem, sídlem Na Bělidle 997/15, 150 00 Praha 5 – Smíchov , o
návrhu na prohlášení vykonatelnosti, o dovolání povinného proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové –
pobočka v Pardubicích ze dne 7. 12. 2016, č. j. 27 Co 259/2016-609, t a k t o : 
  
 
I. Dovolání se zamítá.
II. Povinný je povinen  zaplatit oprávněným k rukám JUDr . Pavla Fráni, advokáta,  do tří dnů od právní moci tohoto
usnesení na nákladech dovolacího řízení 10 043 Kč.
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 2302/2017
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/E0161B2561D64964C125832000256C6E?openDocument 2/13 
O d ů v o d n ě n í :
  
Okresní soud v Pardubicích usnesením ze dne 9. 5. 2016, č. j. 11 EXE 7026/2016 -19, prohlásil za vykonatelný
rozsudek vydaný Chancery Division in the High Courts of Justice of England and Wales ze dne 28. 7. 2014, č. j.
6678/2008, jímž byla povinnému uložena povinnost uhradit oprávněným – likvidátorům společnosti GBI
INESTMENT LIMITED se sídlem EC2V 7RS Londýn, Wood Street 88, Spojené království Velké Británie a
Severního Irska – 7 067 739,72 GBP (výro k III.), a to spolu s 8 % úrokem ročně z požadované částky (výrok IV.) a
náklady řízení (výrok V.). Podle nalézací ho soudu se povinný od začátku září 2007 do likvidace identifikované
společnosti vědomě podílel na jejím podnikání s úmyslem poškodit věřitele ve smyslu čl. 213 anglického
insolvenčního zákona  z roku 1986 (výrok I.), a jakožto člen statutárního orgánu společnosti, pověřený obchodním
vedením, se dopustil vědomého protiprá vního jednání a porušení povinnosti při správě cizího majetku vůči
společnosti ve smyslu čl. 212 téhož insolvenčního zákona tím, že zajistil, aby výnosy ze 43 akcií na majitele
společnosti byly drženy a použity pro jiné účely než v souladu s řádnými zájmy společnosti (výrok II).
  
Krajský soud v Hradci Králové – pobočka v Pardubicích rozsudkem ze dne 7. 12. 2016, č. j. 27 Co 259/2016-609,
usnesení okresního soudu potvrdil (II. výrok), návrh povinného na přerušení řízení, odůvodněný tím, že podal proti
posuzovanému rozho dnutí opravný prostředek, zamítl (I. výrok) a uložil povinnému nahradit náklady odvolacího
řízení ve výši 9.401,71 Kč k rukám zástupce oprávněných (III. výrok).
  
Odvolací soud předně neshledal důvod pro přerušení řízení v pouhém podání oprav ného prostředku, neboť měl za
to, že povinnému – vzhledem k tvrzené nemajetnosti – výkonem rozhodnutí nemůže vzniknout vážná újma. K
ostatním odvolacím důvodům – jež jsou povýtce totožné s pozdějšími námitkami dovolacími – odvolací soud
předně uvedl, že soudem příslušným k projednání opravného prostředku proti návrhu na prohlášení vykonatelnosti
cizozemského rozhod nutí je soud krajský, a to podle čl. 43-45 Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000, o
příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení Brusel
I.“), oprávnění, vystupující jako likvidátoř i společnosti, jsou aktivně legitimováni, jestliže předmětné rozhodnutí je
vydáno v jejich prospěch, a v řízení o prohlášení vykonatelnosti nelze posuzova t účinky jiného cizozemského
rozhodnutí, než rozhodnutí posuzovaného. Jakkoli je v daném rozhodnutí zjevná spojitost s „anglickým
insolvenčním právem“, je správné postupovat podle nařízení Brusel I., neboť předmětem sporu je svoji povahou
nárok na náhradu škody uplatnitelný samostatně i v občanskoprávním řízení. Taktéž vytýkané označení povinného
(pouze jménem a příjmením) se jeví odvolacímu soudu jakožto dostatečné, a na výsledku řízení nezmění ničeho ani
tvrzené nesprávné (uváděné) datum doruče ní žaloby . Restriktivním výkladem pojmu veřejný pořádek (s odkazem na
judikaturu dovolacího soudu) dospěl konečně odvolací soud k závěru, že jeho aplikace není žádoucí, protože se
nedotýká těch nejzákladnějších principů a standardů tuzemského právního řádu, a to ani vzhledem k námitce
povinného, že mu byla upřena možnost jednat v jeho mateřském jazyce a že se mu nedostalo potřebné právní
pomoci. Zhodnotil také, že povinný dispon oval dostatečnou dobou pro přípravu na jednání před anglickým soudem
ve smyslu čl. 34 odst. 2 nařízení Brusel I., jež trvala více než rok od doručení žaloby do okamžiku, kdy soud
rozhodl. Odvolací soud tak uzavřel, že nebylo prokázáno porušení práva na spravedlivý proces před cizozemským
nalézacím soudem, jež by mohlo vyústit v aplikaci výhrady veřejného pořádku.
  
Povinný podal proti výše uvedenému rozhodnutí dovolání.
  
Jeho přípustnost ve smyslu § 237 o. s. ř. spatřuje v tom, že rozhodnutí závisí na vyřešení otázek hmotného nebo
procesního práva, které v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyly řešeny , případně se při jejich řešení odvolací
soud odchýlil od ustálené praxe dovolacího  soudu, což konkretizuje v podobě následujících námitek, s nimiž spojuje
nejen identifikaci toho kterého předpok ladu přípustnosti (dosud neřešených otázek), nýbrž i existenci tomu
odpovídajícího dovolacího důvodu, totiž nesprávného právního posouzení věci (srov . § 241a odst. 1):
  
1. zda je důvodem pro přerušení řízení podle čl. 46 odst. 1 nařízení Brusel I. okolnost, že proti rozhodnutí
anglického soudu (exekučnímu titulu) podal řádný opravný prostředek, o kterém se podle jeho mínění anglický soud
„fakticky nedozvěděl“ (dovolatel odpovídá kladně),
  
2. zda je k projednání opravného prostředku podle čl. 43 nařízení Brusel I. příslušný soud okresní, anebo soud
krajský, jak – nesprávně – dovodil podle dovolatelova názoru odvolací soud,
  
3. zda v řízení o prohlášení vykonavatelnosti vedeném před odvolacím soudem nemělo být oproti nařízení Brusel I.,
k němuž se odvolací soud uchýlil, správně aplikováno ustanovení čl. 26 Nařízení Rady (ES) č. 1346/200 ze dne 29.
5. 2000, o úpadkovém řízení (dále jen „nařízení o úpadkovém řízení“ či „úpadkové nařízení“), zejména pokud by
jím byly posuzovány účinky i jiného rozhodnutí vydaného v tomtéž insolvenčním řízení před anglickým soudem
(nikoli tedy jen exekučního titulu),
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 2302/2017
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/E0161B2561D64964C125832000256C6E?openDocument 3/13 
4. zda lze nařízení Brusel I. (oproti tomu) aplikovat v řízení o prohlášení vykonavatelnosti exekučního titulu, který
bezprostředně vychází z insolvenčního řízení a drží se úzce v jeho rámci, či zda je v takovém případě nutné
aplikovat nařízení o úpadkovém řízení, což dovozuje dovolatel,
  
5. zda měl odvolací soud k jeho námitc e přezkoumávat (mezinárodní) příslušnost anglického soudu v situaci,
jestliže tvrdil flagran tní porušení ustanovení o příslušnosti stanovená nařízením Brusel I., a jestliže tak soud
neučinil, je tím dán extrémní rozpor rozhodnutí s ustanovením čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních
svobod (dále jen „Úmluvy“),
  
6. zda to, že byl označen coby povinný v exekučním titulu pouhým jménem a příjmením, bez dalších identifikačních
údajů, je v rozporu s veřejným pořádkem České republiky ve smyslu čl. 34 odst. 1 nařízení Brusel I.; dovolatel
soudí, že ano,
  
7. zda došlo k porušení práva na spravedlivý proces, pakliže jeho podání (včetně odvolání) doručená anglickému
soudu v českém jazyce, nebyla přeložena do angličtiny , v důsledku čehož podle dovolatelova názoru tamní soud k
nim nepřihlížel,
  
8. zda, resp. že došlo k porušení práva na spravedlivý proces v situaci, kdy – dovolatel se považuje za právního laika
– požádal anglický soud o ustanovení zástupce z důvodu finanční náročnosti sporu, aniž soud o jeho žádosti
rozhodl, advokáta mu neustanovil a učinil tak bez poučení, jak si jej lze pro dané řízení zajistit,
  
9. zda uplatnění „hrubě přemrštěného“ nároku (tj. zejména náklady likvidace společnosti GBI INVESTMENTS
LTD ve výši cca 60 000 000 Kč) je v rozporu s veřejným pořádkem České republiky ve smyslu čl. 34 odst. 1
nařízení Brusel I.; i zde dovolatel dovozuje, že tomu tak je,
  
10. zda je v souladu s § 118a o. s. ř. postup odvolacího soudu, který dospěje k závěr u o unesení břemena tvrzení a
důkazů na jeho straně jakožto povinného, což i výslovně vyjádří v odůvodnění rozhodnutí, ale fakticky rozhodnutí
založí na skutečnostech, které nemohou vedle tvrzených a prokázaných skutečností obstát.
  
Dovolatel spolu s dovoláním podal návrh na odklad vykonatelnosti napadeného rozhodnutí (§ 243 písm. a o. s. ř.).
  
Dovolatel dovolání následně doplnil podáním ze dne 15. 11. 2017, jímž rozvedl předchozí argumentaci v bodech 3.
(aplikace nařízení o úpadkovém řízení a jeho čl. 26) a 5. (nutnost přezkumu mezinárodní příslušnost anglického
soudu). Další doplnění dovolání učinil poté dne 31. 1. 2018, jež adresoval dovolacímu soudu advokát uvedený v
záhlaví rozhodnutí (který dne 8. 1. 2018 oznámil převzetí právního zastoupení povinného), a v příloze (kromě
totožného prvotního doplnění dovolání) ohlásil současně žádost pro anglický soud o sdělení stavu odvolacího řízení.
Posléze dne 16. 5. 2018 poukázal na rozhodnutí Nejvyššího soudu Slovenské republiky ze dne 28. 2. 2018, sp. zn. 2
Cdo 149/2017, kterým měla být řešena otázka vykonatelnosti rozhodnutí vydanéh o anglickým soudem ve věci
související s konkurzem na majetek totožné společnosti. Obsahem posledního doplnění dovolání ze dne 22. 6. 2018
bylo vyrozumění o odročení tam specifikovaného řízení na neurčito (ve věci uznání a výkonu rozhodnutí, sp. zn. 23
Co 244/2017, v němž figurují stejní oprávnění, avšak jiný povinný); doplnění obsahuje i sdělení Ministerstva
spravedlnosti, že nedisponuje žádnými novými informacemi ohledně žádosti povinného o právní pomoc
adresovanou britským or gánům.
  
Oprávnění ve vyjádření k dovolání přisvědčili názorům odvolacího soudu a s námitkami dovolatele nesouhlasí.
Konkrétně považují právní posouzení možnosti (ne)přerušit řízení z důvodu podan ého opravného prostředku za
dostatečné (s přerušením řízení nesouhlasí) a za příslušný soud k projednání odvolání proti návrhu na prohlášení
vykonatelnosti poklád ají soud krajský, neboť jeho příslušnost plyne z jazykového výkladu dotčených ustanovení
nařízení Brusel I. Spor, jenž je soukromoprávní povahy , spadá dle jejich názoru pod nařízení Brusel I., a závěr
opačný by ostatně neměl většího významu, když nařízení o úpadkovém řízení odkazuje k aplikaci stejných
ustanovení nařízení Brusel I., byť s výjimk ou čl. 34 odst. 2. Oprávnění neuznávají ani argumentaci ve spojitosti s čl.
26 insolvenčního nařízení (výhrada veřejného pořádku) z důvodu, že by fakticky došlo k přezkoumání exekučního
titulu ve věci samé (což je ve smyslu čl. 45 odst. 2 nařízení Brusel I. vyloučeno). Posléze zdůrazňují odlišnosti
anglické a české procesní úpravy řízení, což nezakládá bez dalšího porušení práva na spravedlivý proces jak v
situaci označení účast níků řízení, tak při žádosti o tlumočníka či o právní pomoc. Výklad veřejného pořádku má být
podle jejich názoru činěn restriktivně, toliko k porušení nejzákladnějších procesních práv účastníka. V doplnění
vyjádření poukázali oprávnění dále na usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 30 Cdo 3200/2013 a rozhodnutí
Městského soudu v Praze ze dne 11. 9. 202013, sp. zn. 19 Co 218/2013, dle kterého z ustanovení § 18 odst. 1, věty
druhé, o. s. ř. neplyne pro soud povinnost přeložit jím vydané rozhodnutí do jazyka, jemuž rozumí účastník řízení.
  
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 2302/2017
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/E0161B2561D64964C125832000256C6E?openDocument 4/13Oprávnění proto navrhli, aby dovolání bylo odmítnuto, popřípadě zamítnuto.
  
Nejvyšší soud dovolání projednal a rozhodl o něm podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění
účinném od 1. 1. 2014 do 29. 9. 2017, dále jen „o. s. ř.“ (srov . čl. II, bod 2. zákona č. 293/2013 Sb., kterým se mění
zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů a některé další zákony , jakož i čl. II, bod 2.
zákona č. 296/2017 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů,
zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony), jestliže
směřuje proti usnesení odvolacího soudu vydanému dne 7. 12. 2016 a exekuční řízení bylo zahájeno dne 5. 5. 2016.
  
Dovolání bylo podáno včas a osobou oprávněnou (§ 240 odst. 1 o. s. ř.), řádně zasto upenou advokátem (§ 241 o. s.
ř.).
  
Požadavku náležitého uvedení, v čem je spatřováno splnění předpokladů přípustnosti dovolání (§ 237, § 241a odst.
2 o. s. ř.), dovolání odpovídá v rozsahu námitek pod body 2. až 9., u nichž lze shleda t – a to zejména s ohledem na
konkrétní okolnosti případu, jež svojí specifickou povahou nejsou bez dalšího podřa ditelné pod obecná judikatorní
východiska – že doposud v rozhodovací praxi dovolacího soudu v úplnosti a všech případech posuzovány vskutku
nebyly , pročež je namístě úsudek, že dovolání v dané věci přípustné je. Dovolání dále obsahuje též srozumitelně
formulované dovolací důvody (§ 241a odst. 2, odst. 3 o. s. ř.), které tyto předpoklady přípustnosti dovolání
obsahově (věcně) vystihují, resp. jsou i jinak způsobilé otevřít odpovídající dovolací přezkum (viz ustanovení § 242
odst. 3 o. s. ř.). 
 Co do dovolací otázk y (námitky) v pořadí první (viz shora) však nutno upozornit na ustanovení § 241a odst. 2 o. s.
ř., dle nějž musí být v dovolání vedle obecných náležitostí – kromě jiného – rovněž uvedeno, proti kterému
rozhodnutí směřuje a v jakém rozsahu se rozhodnutí napadá, a dovolací soud přezkoumá rozhodnutí odvolacího
soudu (jen) v rozsahu, ve kterém byl jeho výrok napaden (srov . § 242 odst. 1). Jestliže dovolatel vymezil rozsah
dovolání výslovně toliko proti jeho výroku  II. („Usnesení okresního soudu se potvrzuje“), explicite tím zúžil rozsah
přezkumu dovolacího soudu pouze na tento výrok napadeného rozhodnutí, čímž naopak mimo rámec tohoto
přezkumu zůstal výrok I. („Návrh povinného na přerušení řízení se zamítá“). Ostatně jako samostatný výrok nemohl
být v dovolacím řízení napaden již proto , že zde nejde o „rozhodnutí odvolacího  soudu“, neboť bylo sice bylo
vydáno v rámci  odvolacího řízení, nicméně nikoli k opravnému prostředku  proti rozhodnutí soudu prvního stupně, a
nejde ani o procesní usnesení vyjmenované v ustanovení § 238a o. s. ř., pročež přípustnost dovolání v této části
odůvodnit nelze (již vzhledem k ustanoven í § 236 o. s. ř.). Nemůže být přípustné ani „subjektivně“, neboť tím, že
odvolací soud nerozhodl procesně (o přerušení řízení), dovolateli žádná újma na jeho právech způsobena být
nemohla, neboť tak se stalo až rozhodnutím „ve věci“, totiž „ve výsledku“ tak, že rozhodnutí cizozemského soudu
se prohlašuje za vykonatelné na území České republiky .
  
Nelze však vyloučit, že tato – první – námi tka by mohla mít potenciál námitky procesní vady jinak řádně dovoláním
napadeného výroku (II) rozhodnutí odvolacího soudu.
  
Ani pak ale tato námitka není způsobilá přinést pro dovolatele požadovaný účinek. Obě jím dovolávaná nařízení (viz
dále) dávaj í soudu možnost  řízení o prohlášení vykonatelnosti přerušit , byl-li proti němu podán opravný prostředek,
a to zname ná, že není a priori procesní vadou, jestliže tak neučiní. Míra diskrece soudu je zde široká, a to nejen
zjevně „širokým“ vymezením pro vlastní  úvahu, jak bude jiným, nalézacím  soudem podaný opravný prostředek
zhodnocen (čehož se dožaduje dovolatel), ale rovněž tím, že rozhodnutí prohlášené za vykonatelné se tím stává
pouze titulem výkonu rozhodnutí (exekuce), přiřaditelným tím k těm, které vyjmenovává ustanovení § 274 odst. 1 o.
s. ř.; proto pro přípa d jeho následného odstranění (na základě onoho opravného  prostředku) je povinnému k
dispozici, kdyby již byl výkon rozhodnutí (exekuce) nařízen, obrana cestou návrhu na jeho zastavení. Tvrdí-li
dovolatel, že je nemajetný, nehrozí mu ani nařízením výkonu rozhodnutí (exekuce) relevantní újma. Úvaha
dovolatele, že anglický soud se o podání  opravného prostředku „fakticky nedověděl“, je jen spekulativní a bez
významu, neboť jde jen o to, zda opravný prostředek byl vskutku podán či nikoli; v kladném případě je na procesní
iniciativě toho, kdo jej podal, aby se dožadoval – u příslušného anglického soudu – jeho projednání (což dovolatel
dle doplnění dovolání ostatně již i učinil). Na daném závěru ničeho nemění ani skutečnost, že Krajský soud v Hradci
Králové odročil rozhodnutí v jiném řízení na neurčito, aby vyčkal informace ohledně podání odvolání u anglického
soudu (na což poukazuje dovolatel v posle dním doplnění dovolání), neboť dovolací soud není samozřejmě takovým
postupem krajského soudu vázán, a dosud prezentované závěry ve věci této tím nemohou být dotčeny .
  
Otázka druhá zahrnu je dovolací námitku, že odvolací soud rozhodoval jako nepříslušný soud, neboť podle jeho
názoru o jím podaném odvolání proti rozhodnutí o prohlášení vykonatelnosti měl podle 45 nařízení Brusel I.
rozhodnout soud, u nějž bylo podáno, a tím je v daném případě soud okresní, nikoli krajský.
  
Je skutečností, že čl. 43 odst. 2 nařízení Brusel I. uvádí, že opravný prostředek se podává u soudu uvedeného v
seznamu v Příloze III. (v němž pro Česko u republiku figuruje jako takový „okresn í soud“), přičemž podle čl. 45
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 2302/2017
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/E0161B2561D64964C125832000256C6E?openDocument 5/13odst. 1 se stanoví, že soud, „u něhož byl opravný prostředek podle čl. 43 nebo 44 podán, zamítne nebo zruší
prohlášení vykonatelnosti“ (a to pouze na základě důvodů uvedených v čl. 34 a 35).
  
Odtud však nelze činit závěr , který předestírá dovolatel, že o opravném prostředku proti rozhodnutí okresního soudu
rozhoduje opět soud okresní.
  
V první řadě v obecné poloze platí, že jest lišit mezi soudem, u kterého je opravný prostředek podán a soudem, který
je o něm povolán rozhodnout. Odvolací soud přiléhavě odkázal na čl. 43 odst. 3 nařízení, dle kterého se opravný
prostředek projednává v souladu s předp isy upravujícími sporná řízení, a ty v tuzemských poměrech zakládají
příslušnost k rozhodnutí o opravném prostředku proti rozhodnutí okresního soudu nikoli na straně (téhož) soudu
okresního, nýbrž krajského. Případy , kdy je tomu jinak – na což poukazuje dovolatel – jsou jen ty, které
vyjmenovává ustanov ení § 210a o. s. ř., a mezi ně rozhodnutí předmětné zjevně nepatří. Že čl. 45 odst. 1 (sousloví
„u něhož byl opravný prostředek podán“) nelze vykládat ryze gramaticky – a že nabývá přednosti citovaný čl. 43
odst. 3 – se podává i z toho, že totéž tento článek vztahuje i k dalšímu, následnému opravnému prostředku,
předjímanému v čl. 44, jímž je podle odkazované Přílohy IV . pro tuzemské poměry mimo jiné dovolání, a stěží si lze
představit, že by o něm rozhodoval soud, u kterého „bylo podáno“, totiž opět soud okresní. Okolnost, že opravným
prostředkem proti rozhodnutí o opravném prostředku je právě dovolání, je dalším významným argumentem ve
prospěch dovolatelem napadeného názoru  odvolacího soudu v dané věci, neboť dovolání je podle § 236 o. s. ř.
opravným prostředkem proti rozhodnutí „odvolacího soudu“, jímž přirozeně soud prvního stupně (soud okresní) být
nemůže. Dosavadní rozhodovací praxe Nejvyššího soudu, připouští-li bez opozice dovolání proti rozhodnutím,
vydaným soudy krajskými jako soudy opravného prostředku (kterou má dovolatel coby argument odvolacího soudu
v dané věci za nevýzn amný proto, že dotče ná otázka před ním nebyla expressis verbis dosud otevřena), tedy obstojí,
nehledě na to, že kdyby měl dovolací soud jiný názor , musel by jej do svého dovolacího rozhodnutí promítnout,
jelikož k vadě řízení dle ustanovení § 242 odst. 3 o. s. ř. přihlíží bez toho, že byla učiněna dovolacím důvodem.
  
Tolik k polemice dovolatele s odvolacím soudem, jak byla vedena v takto vymezených hranicích ; je tak dovozeno, že
dovolateli přisvědčit nelze.
  
Nicméně – zcela závěrem – stojí za připom enutí dvojí: za prvé, že nařízení Brusel I. bylo novelizováno nařízením
Komise (EU) č. 156/2012 ze dne 22. 2. 2012, jež v Příloze III stanovilo, že opravný prostředek podle č. 43 odst. 2 se
podává v České republice „u odvolacího soudu prostřednictvím okresního soudu“, čímž je věc finálně jasná, a z
pohledu unijního práva, resp. principů jeho výkladu, jde evidentně, při shrnutí s výše řečeným, o tzv. acte claire. A
za druhé, aplikované nařízení bylo nahraz eno Nařízením evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012, jež v
dané věci aplikováno nebylo, jestliže dle čl. 81 „se použije ode dne 10. ledna 2015“, a rozhodnutí cizozemského
soudu, o jeho prohlášení vykonatelnosti v dané věci šlo, bylo vydáno 28. 7. 2014.
  
Jelikož námitka čtvrtá logicky i systematic ky předchází námitce třetí, jež bude od jejího závěru odvislá, přistoupil
dovolací soud k jejímu posouzení přednostně.
  
Čtvrtou námitkou dovolatel kritizuje závěry odvolacího soudu, jakož i k tomu užitou argumentaci, že je namístě
aplikovat nařízení Brusel I., neboť v posuzované věci má být uplatněna výjimka z jeho příslušnosti, která nutně vede
k aplikaci nařízení o úpadkovém řízení. Úvaha odvolacího soudu, že ačkoli jsou přítomny prvky vztahu k
insolvenčnímu řízení, je rozhodující to, že jde o nárok uplatnitelný v občanskoprávním řízení coby nárok na náhradu
škody , je podle dovo latele neudržitelná; zjevně převažují aspekty „úpadkové“, což dovolatel dokládá odkazem na
konkrétní rozhodnutí Evropského soudního dvora ve věci Henri Gourdain v . Franz Nadler ze dne 22. 2. 1979.
  
Podle čl. 1 odst. 2 písm. b) nařízení Brusel I. se toto nařízení nevztahuje na konkursy , vyrovnání a podobná řízení.
  
Podle čl. 1 odst. 1 nařízení o úpadkovém řízení, se toto nařízení vztahuje na kolektivní úpadková řízení, která
zahrnují částečné nebo úplné zbavení majetku dlužníka a jmenování správce podstaty .
  
Podle čl. 2 písm. a) stejného nařízení se úpadkovým řízením rozumí kolektivní řízení uvedená v čl. 1 odst. 1,
přičemž seznam těchto řízení obsažených v příloze A stanoví, že úpadkovými řízeními jsou zejména likvidace na
základě nebo s dohledem soudu, dobrovolná likvidace rozhodnutím věřitelů (s potvrzením soudu) apod.
  
Bližší vodítka pro určení příslušného nařízení na základě konkrétních okolností jsou dány judikaturou Soudního
dvora Evropské unie, který v rozsudku ze dne 10. 9. 2009, C-292/08, German Graphics Graphische Maschinen
GmbH v. Alice van der Schee , vyložil úmysl záko nodárce Společenství přiklonit se k široké definici pojmu
„obchodní a občanské věci“, který je uveden v čl. 1 odst. 1 nařízení Brusel I., a v důsledku toho přiznat tomuto
článku odpovídající působnost, což je rovněž potvrzeno první větou šestého bodu odůvodnění nařízení o úpadkovém
řízení, podle níž se toto nařízení omezuje v souladu se zásadou proporcionality na ustanovení, která upravují
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 2302/2017
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/E0161B2561D64964C125832000256C6E?openDocument 6/13příslušnost pro zahájení úpadkových řízení , a na rozhodnutí, která jsou učiněna přímo na základě úpadkových řízení
a s takovými řízením i úzce souvisejí. Působnost nařízení o úpadkovém řízení by proto neměla být předmětem
extenzivního výkladu.
  
Jinými slovy , Soudní dvůr v rámci své judikatury týkající se nařízení Brusel I. je názoru, že žaloba se pojí s
úpadkovým řízením tehdy , jestliže přímo vyplývá z úpadku a úzce souvisí s daným konkurzním nebo vyrovnacím
řízením (viz již zmíněný rozsudek ze dne 22. února 1979, C- 133/78, Henri Gour dain v. Franz Nadler ); týká se
proto i řízení, ve kterém se domáhají konkursní věřitelé, aby byl do konkursní podsta ty zahrnut i majetek manažerů
úpadce, kteří nesou za úpadek odpověd nost (srov . též rozsudek Soudního dvora  ve věci SCT Industri AB i
likvidation pr oti Alpenblume AB , C-1 11/08).
  
Pouze věc, která má tyto znaky , nespadá do působnosti nařízení Brusel I. (srov . rozsu dek Soudního dvora ze dne 12.
února 2009, Věc C-339/07, Christopher Seagon proti Deko Marty Belgium NV), a naopak  „nezávislá “ žaloba, která
nevychází z práva o úpadkovém řízení a nevyžaduje ani zahájení řízení tohoto druhu ani zásah insolvenčního
správce, do působnos ti tohoto nařízení patří; přitom pouhá skutečnost, že insolvenč ní správce je stranou sporu, se
nejeví být dostatečná k užití úpadkového nařízení (srov . rozsudek Soudního dvora ze dne 10. 9. 2009, C-292/08,
German Graphics Graphische Maschinen GmbH v . Alice van der Schee ).
  
Ke stejnému závěru dospívá i odborná literatura, jestliže uvádí, že ke zjištění, zda určité řízení spadá pod výluku z
věcné půso bnosti nařízení Brusel I., je třeba se zabývat otázkou, zda je žalobní nárok založen na právní úpravě
specifické pro úpadek nebo s úpadkem úzce spojené, anebo zda je oproti tomu založen na právní úpravě obecné a
pouze se z konkursu odvozuje. Typickým  příkladem vyloučených věcí jsou v českém právu incidenční spory , tj.
spory o pravost, výši nebo pořadí přihlášených pohledávek, o vyloučení věci, práva, pohledávky nebo jiné
majetkové hodnoty z majetkové podstaty . Oproti tomu spor , který se neřídí právní úpravou vlastní konkursu, z věcné
působnosti tohoto nařízení vyloučen nebude; půjde například o žalobu insolven čního správce vůči dlužníku
insolvenčního dlužníka na zaplacení splatné pohledávky z doby před rozhodnutím o úpadku (Drápal, L., Bureš, J. a
kol. Občanský soudní řád I, II Komentář . 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2009, 
 s. 2872 - 2884).
  
V exekučním titulu byla podle anglického soudu naplněna skutková podstata § 212 a § 213 insolvenčního zákona z
roku 1986, systematicky náležející do kapitoly nazvané „Nesprávné jednání před a během likvidace; Penalizace
společností a jejich zaměstnanců; Vyšetřování a stíhání“, konkrétně v subka pitole „penalizace řídících a
odpovědných osob společnosti“. T ato ustanovení zní následovně:
  
Článek 212 - Souhrnný opravný prostředek proti delikventním ředitelům, likvidátorům atd.
 (1) T ato sekce se použije, pokud se v průběhu likvidace společnosti jeví, že osoba, která
 (a) je nebo byla představitelem společnosti,
 (b) jednala jako likvidátor nebo správce >1< společnosti, nebo
  
(c) která není osobou spadající pod písm eno a) nebo b), ale je nebo byla osobou dotčenou nebo se účastnila
propagace, založení nebo řízení společnosti,
  
nesprávně uplatnila nebo si ponechala, nebo se stala odpovědnou za jakékoliv peníze či jiný majetek společnosti
nebo se dopustila jakéhokoli zneužití nebo porušení jakékoli fiduciární nebo jiné povinnosti ve vztahu ke
společnosti.
  
(2) Odkaz v odstavci 1 na případné zneužití nebo porušení jakékoli fiduciární nebo jiné povinnosti vztahující se k
společnosti zahrnuje v případě osoby , která jednala jako likvidátor společnosti, jakékoli zneužití nebo porušení
jakékoli fiduciární nebo jiné povinnosti spojené s výkonem jeho funkce jako likvidátora společnosti.
  
(3) Soud může na návrh insolvenčního správce >2< nebo likvidátora nebo jakéhokoli věřitele nebo společníka
podílejícího se na uhrazení závazku společ nosti při její likvidaci, >3< přezkoumat jednání osoby uvedené v odsta vci
1 a přinutit ji
  
(a) splatit, obnovit nebo převzít odpovědnost za peníze nebo majetek nebo jakouko li jeho část a úroky s takovou
sazbou, kterou soud považuje za spravedlivou, nebo
  
b) přispět takovou částkou do majetku společnosti jako náhrada za zneužití nebo za porušení fiduciární nebo jiné
povinnosti, jak to soud považuje za spravedlivé.
  
(4) Nelze podat návrh podle odstavce 3 ve vztahu k osobě, která jednala jako likvidátor společnosti, s výjimkou
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 2302/2017
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/E0161B2561D64964C125832000256C6E?openDocument 7/13když to po jeho odvolání povolí soud.
  
(5) Společník podílející se na uhrazení závazku společnosti při její likvidaci nemůže podat návrh podle odstavce 3,
ledaže to povolí soud, ale může podat návrh nezávisle na tom, že nebude mít prospěch z jakéhokoli rozhodnutí,
který soud může v souvislosti s tímto návrhem učinit.
  
Článek 213 - Podvodné obchodování
  
(1) Pokud se v průběhu likvidace společnosti zdá, že podnikání společnosti bylo vedeno s úmyslem podvést věřitele
společnosti nebo věřitele jiné osoby nebo za jakýmkoli podvodným účelem, platí následující.
  
(2) Na návrh likvidátora může soud prohlásit, že jakékoli osoby , které se vědo mě účastnily podnikání výše
uvedeným způsobem, jsou povinny svoje podíly poskytnout (pokud existují) do majetku společnosti jak to soud
považuje za správné.
  
Z těchto norem anglic kého insolvenčního práva tedy bez pochybností vyplývá, že proti dovolateli uplatněný nárok,
a řízení o něm, jsou na úpadkovém řízení evidentně závislé, a dané řízení probíhalo pouze na tomto základě a v jeho
mezích. Tomu odpovídající závěr o „úzké vazbě“ (viz výše) podporují nejen citovaná ustanovení insolvenčního
zákona, nýbrž i okolnost, že příslušný k odpovídajícímu rozhodnutí je insolvenční soud.
  
Lze tedy přisvědčit dovolateli, že konkrétní okolnosti případu odůvodňují aplikaci výjimky ve smyslu čl. 1 odst. 2
písm. b) nařízení Brusel I.; nařízením, jež třeba v dané věci aplikovat, je tedy nařízení o úpadkovém řízení.
  
Zároveň je však klíčové dodat, že podle čl. 25 odst. 1 úpadkového nařízení rozhodnutí učiněná soudem, jehož
rozhodnutí o zahájení řízení je uznáno podle čl. 16, která se týkají průběhu a skončení úpadkového řízení, a
vyrovnání tímto soudem schválená, se rovněž uznávají bez dalších formálních náležitostí. Tato rozhodnutí jsou
vykonatelná podle článků 31 až 51 (s výjimkou čl. 34 odst. 2) Bruselské úmluvy o příslušnosti a výkonu soudních
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, ve znění úmluv o přistoupení k uvedené úmluvě. První pododstavec
se rovněž vztahuje na rozhodnutí, která vyplývají přímo z úpadkového řízení, a na rozhodnutí, která s ním úzce
souvisejí, i když je učinil jiný soud.
  
(poznamenává se, že odkaz na Bruselskou úmluvu je logický tím, že úpadkové nařízení bylo vydáno dříve než
nařízení Brusel I.; podle jeho čl. 68 odst. 1 toto nařízení nahrazuje Bruselskou úmluvu, a „jakýkoli“ odkaz na tuto
úmluvu „se považuje za odkaz na toto nařízení“)
  
Přestože tedy odvolací soud nesprávně uzavřel, že se nepoužije nařízení o úpadkovém řízení, jeho ustanovení čl. 25
však následně explicite  odkazují na nařízení Brusel I. ve zde rozhodné části týkající se uznávání a výkonu, a která
tím byla aplikována – byť bez náležitě odůvodněného zprostředkování – odvolacím soudem ve výsledku
opodstatněně.
  
Pro výsledek řízení tudíž tato nepřesnost právního posouzení nemá reálný dopad – cizozemské rozhodnutí je v obou
případech posuzováno podle totožné právní úpravy . Postupovaly-li obecné soudy podle těchto ustanovení, což
dovolatel nijak nerozporuje, nelze jim v konečném důsledku ohledně těchto podmínek  pro prohlášení vykonatelnosti
rozhodnutí ničeho vytknout.
  
Návrat ke třetí otázce  (námitce) znamená posoudit, zda měla být aplikována výhrada veřejného pořádku ve smyslu
čl. 26 nařízení o úpadkovém řízení, přičemž dovolatel zde dovozuje rozpor s veřejným pořádkem tvrzením, že
„konkurz v Anglii byl zmanipulovaný“.
  
Podle čl. 26 úpadkového nařízení může kterýkoli členský stát odmítnout uznat úpadkové řízení zahájené v jiném
členském státě nebo výkon rozhodnutí učiněných v souvislosti s takovým řízením,  pokud by byly účinky tohoto
uznání nebo výkonu ve zjevném rozporu s veřejným pořádkem tohoto státu, zejména s jeho základními zásadami
nebo s ústavními právy a svobodami jednotlivce.
  
Ustálená soudní praxe Soudního dvora normuje, že výhradu veřejného pořádku jako důvod pro neuznání rozhodnutí
lze použít jen ve výjimečných případech, ve kterých by uznání účinků cizího rozhod nutí, nikoliv uznání rozhodnutí
jako takového, bylo ve zjevném rozporu s veřejným pořádkem státu, ve kterém má k uznání dojít (rozsudek
Evropského soudního dvora ze dne 4. února 1988, ve věci 145/86 H. L., M. H. pr oti A. K .).
  
Pojem veřejného pořádku tak zahrnuje jen základní normy procesního práva zaručující stranám právo na
spravedlivý proces, zejména právo být slyšen; jelikož i náprava procesních vad je záležitostí soudů státu, v němž
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 2302/2017
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/E0161B2561D64964C125832000256C6E?openDocument 8/13bylo rozho dnutí vydá no, lze ve státě uznání zohlednit jen zcela zásadní procesní vady  spočívající zejména v tom, že
ve státě původu nebyla účastníku vůbec dána příležitost svá procesní práva uplatnit (Viktor Vaške: Uznání a výkon
cizích r ozhodnutí v České r epublice , 1. vydání, Praha 2007, 491 s., s. 45).
  
Také z rozhodnutí Evropského soudního dvora ve věci C-7/98 , Krombach v. Bamberski , nebo C-38/98 Régie
Nationale des Usines Renault SA v. Mexica r Spa a Orazio Formento ) se podává, že rozpor s veřejným pořádkem se
týká případ ů, kdy v řízení, z něhož přísluš né rozhodnutí cizozemského soudu vzešlo, byla porušena základní práva
účastníka řízení, přičemž daný rozpor musí být takového stupně, že porušuje základní principy právního řádu
členského státu, ve kterém je podán návrh na uznání.
  
Ochrana základních práv jednotlivce patří k ústředním principům právního řádu v České republice a představuje
jeho klíčový prvek; proto uznání rozhodnu tí, které neobstojí z hlediska ochrany základních práv, by bylo v rozporu s
veřejným pořádkem České republiky a v konečném důsledku i se samotným ústavn ím pořádkem České republiky
(srov . usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. 8. 2016, sp. zn. 20 Cdo 1877/2016); půjde tedy o porušení podstatné
právní zásady , jež nese znaky práva základního.
  
Z předchozího výkladu o použitelnosti nařízení o úpadkovém řízení v dané věci plyne, že je namístě přisvědčit
dovolateli potud, že jeho aplikace čl. 26 není vyloučena, což však ještě samo o sobě neznamená, že celkový závěr ,
který v sledované souvislosti učinil odvolací soud, není (přesto) udržitelný. Byť se odvolací soud vztahoval
výslovně jen k nařízení Brusel I., platí zjevně, že chápání výhrady veřejného pořádku (jako takové) je v obou
nařízeních identické (viz odkazy na judikaturu Soudního dvora výše). Ačkoli citovaný čl. 26 úpadkového nařízení
naznačuje, že lze „odmítnout“ nejen konkr étní rozhodnutí vydané v rámci úpadkovéh o řízení, nýbrž úpadkové řízení
vůbec,  nepředestírá dovolatel relevantní argumenty , proč by tomu tak zde mělo být; tvrdí toliko, že úpadkové řízení
bylo „zmanipulované“, a důvodem toho mělo být, jak uváděl před odvolacím soudem, že „bylo vedeno pro údajnou
pohledávku, která ve skutečnosti neexistuje “. Z principu vzájemné důvěry nařízením vázaných soudů však plyne, že
tuzemský soud, 
 není-li zde spolehlivého průkazu opaku, vychází z toho, že i tato okolnost pozornosti nalézacího cizozemského
soudu neušla. Dovolatel průkaz opaku nepředkládá a nikterak blíže nerozvíjí skutečnosti, na základě kterých by
mělo dojít k tak závažným porušením procesních principů českého právního řádu, jež by ve svém důsledku aplikaci
výhrady veřejného pořádku – ve vztahu k celému úpadkovému řízení – odůvodnily . Spatřuje-li
„zmanipulovatelnost“ anglického insolvenčního řízení v postavení likvidátorů coby oprávněných, nejedná se ve
světle výše nastíněného výkladu veřejného pořádku o skutečnost relevantní; není totiž bez dalšího v rozporu s
veřejným pořádkem, pokud cizozemské právní normy přiznají v rámci tamních insolvenčních řízení konkrétním
osobám určitá práva (popř. povinnosti), jež se potom promítají v možnosti stát se účastníkem řízení o výkon tohoto
rozhodnutí v jiném státě (přestože úprava stran sporu ve státu uznání či výkonu je odlišná). Vzhledem k řečenému
neobstojí ani dovolatelovy kritické úvahy na téma legitimace oprávněných osob ze samotného rozhodnutí, které je
předloženo k prohlášení vykonatelnosti, neboť – jak konstatoval přiléhavě odvolací soud – už by (nadto) šlo o
nepřípustné přezkoum ání jeho věcné správnosti (srov . čl. 25 odst. 1 a 2 úpadkového nařízení a jeho odkazy na
nařízení Brusel I., jmenovitě na jeho čl. l. 45 odst. 2).
  
Ani tato námitka tak ve svém důsledku, není-li s to zvrátit výrok napadeného rozhodnutí, neobstojí.
  
V pořadí páté námi tce dovolatel vznáší otázku, zda měl odvolací soud posoudit (mezinárodní) příslušnost
anglického soudu, a je názoru, že absence tohoto posouzení vede k porušení čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a
základních svobod (dále též jen „Úmluvy“), čímž zakládá kolizi s veřejným pořádkem.
  
Článek 35 odst. 3 nařízení Brusel I. (byl- li by uplatněn prostřednictvím nařízení o úpadkovém řízení – viz výše)
stanoví, že aniž by byl dotčen odstavec 1 (neuznání rozhodnutí také z důvodu porušení oddílů 3, 4, a 6 kapitoly II.
nebo jedná-li se o případ uvedený v čl. 72), nesmí být příslušnost soudu členského státu přezkoumána. Hledisko
veřejného pořádku uvedené v čl. 34 odst. 1 nelze uplatnit v případě pravidel pro určení příslušnosti.
  
Toto ustan ovení tedy výslovně odnímá možnost soudu ve státě výkonu, aby přezkoumal mezinárodní příslušnost
státu vedoucího původní řízení. V těchto  případech musí převážit důvěra, že soud původu aplikoval (většinou
jednotná) pravidla při posuzování své jurisdikce řádně a správně. Daný princip mimo jiné zabrání postupům,
vedoucím k nežádouc ímu upřednostňování  dlužníků mající pobyt či sídlo v zemi výkonu (srov . MAGNUS, Ulrich a
Peter MANKOWSKI. Brussels I regulation . München: Sellier . European Law Publishers, 2007, str. 701. European
commentaries on private international law . ISBN 978-3-935808-32-3.).
  
Zároveň ale platí, že flagrantní porušení ustanovení o příslušnosti, jmenovitě rozhodoval-li ve věci soud státu, k
němuž nemá věc naprosto žádný vztah, a kromě toho jsou tu další okolnosti (vzdálenost, neznalost jazyka), jež by
ve spojení s prve uvedeným vedly fakticky k odnětí práva na spravedlivý proces ve smyslu čl. 6 Úmluvy , důvodem
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 2302/2017
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/E0161B2561D64964C125832000256C6E?openDocument 9/13pro odepře ní vykonat elnosti cizozemského rozhodnutí oproti tomu je. Tento důvod bude však možno použít zcela
výjimečně, neboť mimo jeho rámec platí naopak zásada čl. 35 odst. 3 nařízení Brus el I. Jen není-li zde „naprosto
žádný vztah“, lze uznání a výkon odepřít; jinak nikoli, i kdyby šlo o vztah velm i slabý (srov . VAŠKE, Viktor.
Uznání a výkon cizích rozhodnutí v České republice . Praha: C.H. Beck, 2007, str. 64. Beckovy příručky pro právní
praxi. ISBN 978-80-7179-614-5.).
  
Anglický soud vycházel z toho (i kdyby „tak nemohl říci s větší určitostí“, jak uvádí dovolatel v dovolání), že je zde
vazba mezi povinným a zemí původního insolvenčního řízení, což představuje právě tu vzájemnou vazbu – s jejíž
existencí se navíc Nejvyšší soud ztotožňuje – potřebnou pro odůvodnění určení své příslušnosti, a tudíž nelze
považovat jeho nazírání na vlastní přísluš nost jako na tu, jež je v rozporu s výše uvedenými východisky . Jinými
slovy , nejsou zde okolnosti, jež by odvolacímu soudu (potažmo soudu dovolacímu) umožnily upřednostnit výhradu
veřejného pořádku nad obecným pravidlem zákazu přezkumu mezinárodní příslušnosti v čl. 35 odst. 3 nařízení
Brusel I.
  
Ještě silnější argument proti závěrům dovolatele o kolizi předmětného rozhodnutí s Úmluvou však představuje
úprava soudní příslušnosti založená úpadk ovým nařízením, jehož přímé aplikace se – oproti odvolacímu soudu –
dovolává.
  
Podle čl. 3 odst. 1 tohoto nařízení platí, že příslušnými soudy k zahájení úpadkového řízení jsou členské soudy státu,
na jehož území jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, přičemž v případě společnosti nebo právnické osoby se za
takové místo považuje její sídlo, pokud není prokázán opak.
  
Je-li subjek tem úpad kového řízení společnost GBI INVESTMENT LIMITED, reg. č. 0317619, se sídlem Wood
Street 88 EC2V 7RS Londýn, Spojené království Velké Britnie a Severního Irska, nemůže být pochyb o tom, že
„hlavní zájmy dlužníka“, resp. jeho „sídlo “ svědčí – právě, a jak se také stalo – ve prospěch toho (anglického)
soudu, který v dané úpadkové věci rozhodoval.
  
Podle čl. 16 je rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení učiněné soudem členského státu, který je příslušný podle
tohoto článku, uznáváno ve všech ostatních členských státech od okamžiku, kdy nabude účinku ve státě, který řízení
zahájil, a podle čl. 25 odst. 1 je pak rozho dnutí učiněná soudem, jehož rozhodnutí je uznáno podle čl. 16, která se
týkají průběhu a skončení úpadkového řízení, a vyrovnání tímto soudem schválená, se rovněž uznávají bez dalších
formálních náležitostí; tato rozhodnutí jsou vykonatelná podle čl. 31 až 51 (s výjimkou čl. 34 odst. 2) Bruselské
úmluvy o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí (poté Brusel I.), přičemž totéž se rovněž vztahuje na
rozhodnutí, která vyplývají přímo z úpadkového řízení, a na rozhodnutí, která s ním úzce souvisejí, i když je učinil
jiný soud. Odstavec 2 tohoto článku pak stanoví, že uznávání a výkon jiných rozhodnutí se řídí Bruselskou
úmluvou.
  
Není pochyb o tom, že rozhodnutí, o jehož uznání v dané věci jde, je pak těm, o kterých je v citovaných
ustanoveních řeč, podřaditelné, a to zcela očividně.
  
Opět platí, že ve výsledku  není rozhodnutí odvolacího soudu zpochybnitelné.
  
Námitkou v pořadí šestou je údajná nedostatečná identifikace povinného v exekučním titulu, jestliže se tak stalo
uvedením jen jeho jména a příjmení, bez dalších identifikačních údajů umožňující jej ztotožnit s konkrétní osobou,
což podle dovolatele zakládá potenciální rozpor s veřejným pořádkem České republiky .
  
Zde je v první řadě namístě konstatovat, že je výrazem ustálené soudní praxe, že vady v označení účastníků v
exekučním titulu nejsou na újmu jeho vykonatelnosti, 
 je-li možné z něj bez pochybností dovodit, komu bylo přiznáno právo nebo uložena povinnost (srov . též usnesení
Nejvyššího soudu ze dne 30. 3. 2009, sp. zn. 20 Cdo 2491/2007, usnesení Nejvyššího soudu ze dne 21. 1. 2010, sp.
zn. 20 Cdo 50/2008, usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 8. 2001, sp. zn. 20 Cdo 1020/99, uveřejněné ve Sbírce
soudních rozhodnutí a stanovisek 4/2002 pod č. 25 a další).
  
V anglické m soudní m rozhodnutí (exekučním titulu) je uvedeno „toliko“ jméno a příjmení povinného, což
představuje běžnou tamní soudní praxi (nejedná se tudíž o individuální exces). Pouze z důvodu odlišnosti soudní
praxe cizozemského státu v označování účastníků soudního řízení však nelze spatřova t procesní porušení – už vůbec
ne norem veřejného pořádku – zvláště pak, jestli lze účastníka nezpochybnitelně identifikovat na základě dalších
okolností posuzovaného případu.
  
Povinný (jako jediný svého jména) vystupoval v minulosti jako společník společnosti GBI Investments Ltd., a nadto
je v exeku čním titulu uvedena jeho spojitost s českou společností GBI Investments CZ, přičemž podle údajů
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 2302/2017
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/E0161B2561D64964C125832000256C6E?openDocument 10/13dostupných v obchodním rejstříku se jedná o povinného (stejné identifikační údaje), jenž zde taktéž figuroval jako
člen statutárního orgánu. Uvedením těchto skutečností do vzájemné souvislosti nelze než dospět k závěru, že
skutečná  identifikace procesního subjektu je dostatečná, a shora uvedeným kriteriím určitosti vyhovuje. Dovolatel
ostatně ani netvrdí, že není tou osobou povinnou, která byla v exekučním titulu označena, nýbrž zaměřuje se toliko a
pouze na to, že jeho identifikace je formálně pr ocesně  nedostatečná, čímž tato námitka nese znaky pouhé účelovosti.
  
Ani zde tedy námitka rozporu s veřejným pořádkem České republiky (viz o veřejném pořádku výše) nemůže obstát.
  
V rámci v pořadí sedmé námitky tvrdí dovolatel, že bylo nalézacím cizozemským soudem porušeno jeho právo
jednat ve své mateřštině.
  
Podle čl. 37 odst. 4 Listiny základních práv a svobod (dále jen „Listiny“) kdo prohlásí, že neovládá jazyk, jímž se
vede jednání, má právo na tlumočníka.
  
Právo na tlumočníka je dále garantováno Úmluvou v čl. 5 odst. 2 (toliko však v situaci zatčení pro seznámení se s
důvody a obviněními), čl. 6 odst. 3 písm. a) a e) (opět pouze v řízeních trestněprávních) a Mezinárodním paktem o
občanských a politických právech v čl. 14 odst. 3 písm. a), f).
  
V této souvislosti stojí za připomenutí, co ve své judikatuře při výkladu těchto ustano vení dovodil Ústavní soud; že
totiž grama tický výklad je jednoznačný a svědčí pro nutnost tlumočení při ústní komunikaci účastníka řízení, který
neovládá český jazyk , se soudem. Nutnost překladu písemností, včetně soudních rozhodnutí, však dovodit nelze
(srov . stanovisko pléna sp. zn. Pl.ÚS-st. 20/05 ze dne 25. 10. 2005 (ST 20/39 SbNU 487), a obdobně se vyjádřil i v
nálezu sp. zn. II. ÚS 186/05 ze dne 8. 8. 2005 (N 155/38 SbNU 235)).
  
Ve vztahu k domnělému porušení práva na spravedlivý proces Ústavní soud dodává, že rozsah základního práva na
tlumočníka tak, jak byl svrchu vymezen, není možné rozšiřovat za použití obecných ustanovení o fair procesu, jaké
představuje čl. 36 odst. 1 Listiny , resp. čl. 6 odst. 1 Úmluvy; a to proto, jak bylo výše uvedeno, že právo na fair
proces je naopak tvořeno komplexem dalších práv. Jsou-li tyto ústavněprávní proces ní záruky výslovně uvedeny v
ústavním pořádku, není důvodu, aby byly dovozovány z obecného ustanovení formou jeho další konkretizace;
jinými slovy, pro takovou konkretizaci těchto obecných ustanovení je prostor tam, kde jednotlivé procesní záruky
výslovně uvedeny nejsou (srov . již zmíněn é stanovisko pléna sp. zn. Pl.ÚS-st. 20/05 ze dne 25. 10. 2005 (ST 20/39
SbNU 487)).
  
Z výše uvedeného lze učinit závěr , že právo na písemný styk (tj. předklad písemností  soudem, které účastník činí ve
své mateřštině), jak se domnívá dovolate l, nevyplývá ani z mezinárodních lidskop rávních úmluv , ani z českého
právního řádu (což neodporuje možnosti, že zákonná právní úprava v tom kterém státu může zaručit vyšší standard
ochrany). V rozsudku ze dne 11. 9. 2013, sp. zn. 19 Co 218/2013, uveřejněném pod číslem 67/2018 Sbírky soudních
rozhodnutí a stanovisek, dospěl Městský soud k závěru, že z ustanovení § 18 odst. 1 věty druhé o. s. ř. nelze
dovozovat povinnost soudu zajistit překlad jím vydaného rozhodnutí do jazyka, jemuž rozumí účastník řízení, který
neovládá český jazyk. Co do dalších podrobností pak postačí odkázat na judikaturu, kterou ve svém rozhodnutí
cituje odvolací soud.
  
Požadavek na písemný styk v mateřském jazyce účastníka tedy nelze podřadit ani pod právo na spravedlivý proces,
z čehož plyne logický závěr , že nemůže  být ani dosaženo takové závažnosti situace, ospravedlňující aktivaci
výhrady veřejného pořádku ve smyslu čl. 26 nařízení o úpadkovém řízení.
  
Znovu je přitom namístě připomenout, co již řečeno výše, že výhrada veřejného pořádku se váže k porušení jen těch
procesních principů, které jsou vskutku základní a zásadní (jak plyne i z těch rozhodnutí, které dovolatel v příslušné
pasáži dovolaní cituje (Soudního dvora EU ze dne 25. 5. 2016, C-420/07, EU:C:2009:217), jakož i Nejvyššího
soudu ze dne 12. 8. 2016, sp. zn. 20 Cdo 1877/2016). Ostatně, pokud se povinný dříve nacházel v obchodním vedení
společnosti, mající sídlo i zájmy v anglicky mluvící zemi, je sotva pochopitelná argumentace, že jazyk řízení zcela
neovládá. Nic mu také nebránilo opatřit si překladatele z vlastních prostředků (jejichž nedostatek pro tento účel
nenamítá); dovolatel nadto uvádí, že překlady svých podání do angličtiny pořizoval a i oprávnění tvrdí, že tak za něj
činili; tvrzení dovolatele, že anglický soud k jeho podáním „přihlížel“ (či nikoli), případně v jaké míře, je situováno
již zcela mimo zde uplatněný ar gument porušení práva jednat ve své mateřštině.
  
Obdobným prizmatem  je třeba nazírat na námitku osmou týkající se domnělého porušení práva na právní pomoc a s
tím související potencialitu užití výhrady veřejného pořádku.
  
V českém právním řádu má podle čl. 37 odst. 2 Listiny každý právo na právní pomoc v řízení před soudy , jinými
státními or gány či or gány veřejné správy , a to od počátku řízení.
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 2302/2017
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/E0161B2561D64964C125832000256C6E?openDocument 11/13 
Na mezinárodní úrovni není právo na právní pomoc samostatně zakotveno, tvoří však důležitý komponent práva na
spravedlivý proces ve smyslu čl. 6 odst. 1 Úmluvy a čl. 47 Listiny základních práv Evropské unie.
  
Právo na právní pomoc však není bezbřehé či automatické; zajišťuje efektivní přístup k soudům především pro ty,
kteří nema jí dostateč né finanční prostředky na krytí nákladů soudních výloh, jakými jsou soudní poplatky nebo
náklady na právní zastoupení. V obecn é rovině lze konstatovat, že přístup k právní pomoci je podmíněn
přezkoumáním finanční situace žadatele a povahy souzené věci, její komplexnost i, složitosti, předpokládanému
procesnímu vývoji apod. – srov. rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 9. 10. 1979, ve věci Airey v.
Ireland , stížnost č. 6289/73); členských státům je však poskytnut široký prostor pro konkretizaci těchto kritérií (srov .
Příručka evropského práva o přístupu k právní ochraně , European Union Agency for Fundamental Rights and
Council of Europe, 2016, str . 57 a násl.).
  
Podle judikatury Evropského soudu pro lidská práva povinnost poskytovat právní pomoc ve všech řízeních
týkajících se občanských práv a povinností  (srov . rozsudek ze dne 26. 2. 2002, ve věci Del Sol v. France, č. stížnosti
46800/99) a v důsledku toho i porušení čl. 6 Úmluvy nastane toliko tehdy , kdy z důvodu neposkytnutí pomoci bylo
de facto  zabráněno k účinnému přístupu k soudu, např. v případech, kdy je právní zastoupení obligatorní nebo proto,
že věc, která je projednávána, je obzvláště složitá (srov . rozsudek ze dne 16. 10. 2002, ve věci P., C. and S. v. The
United Kingdom , stížnost č. 56547/00).
  
Ostatně lze odkázat i na tuzemskou procesní úpravu a obecně známou judikaturu, která ji rozvíjí.
  
Povinný netvrdí, že patří do skupiny osob, jež by se nacházela v tak tíživé finanční situaci, kdy by jí byl přístup k
soudu fakticky odepřen, pokud by nedisponoval advokátním zastoupením. Ačkoli dovolatel zde oponoval
odvolacímu soudu, není od věci úvaha, že mohl požádat o právní pomoc i v České republice, popř. v jiném
členském státě na základně tzv. Evropské  dohody o předávání žádostí o právní pomoc, která umožňuje osobám,
které mají obvyklé bydliště v jednom státě, aby požádaly o právní pomoc v občanských, obchodních nebo správních
věcech v jiném státě dohody .
  
Dovolatel se tedy mýlí, je-li přesvědčen, že mu ve smyslu výše uvedeného bez dalšího svědčilo právo na právní
pomoc (soudem ustanoveným advokátem); ani okolnost, že v daném kontextu by zůstal anglický soud pasivní, nemá
pro něj potenciál efektivní ochrany prostřednictvím výhrady veřejného pořádku, jak se dovolatel domníval.
  
Rovněž tato námitka proto není opodstatněná.
  
Zcela stručně se postačí vyjádřit k deváté námitce, ve které dovolatel namítá rozpor s veřejným pořádkem, který
vyvozuje z „přemrštěné“ částky , jíž je na základě posuzovaného cizozemského rozhodnutí povinen zaplatit. Pouhý
nesouhlas s výší proti  němu přisouzeného nároku, který nadto není opřený o věcně relevantní argumentaci (vychází
jen ze spekulativní úvahy , že náklady likvidaci společnosti zřejmě nemohly být tak vysoké), účinné dovolání se
výhrady veřejného pořádku vyvolat zjevně nemůže. Připomíná se opětovně, že ve smyslu čl. 45 odst. 2 nařízení
Brusel I. nesmí být cizí rozhodnutí „v žádném případě“ přezkoumáváno ve věci samé.
  
Desátou, a poslední námitkou je tvrzené porušení ustanovení § 118a o. s. ř., neboť dle dovolatelova názoru
objektivně vyvstala potřeba jej poučit o skutečnosti, že v řízení neunáší břemeno  tvrzení, popř. také břemeno
důkazní, což však odvolací soud neučinil.
  
Poučovací povinnost  podle ustanovení § 118a odst. 1 až 3 o. s. ř. se vztahuje k poučení o „skutku“, resp. ke
skutkovým tvrzením, které žalobce v žalobě, event. v dalším průběhu řízení neuvedl či z různých důvodů uvést
opomněl.
  
V dané věci, v odvo lacím řízení, však „chybějící“ skutková tvrzení do hry jakkoli nevstupovala; již letmým
pohledem na následně formulované dovola cí důvody (viz oddíly dovolání pod body 1 až 9) je očividné, že vždy šlo
výlučně o „právo“ a právní posouzení, vycházející již ze samotných odvolatelových tvrzení – primárně, resp. ve své
podstatě – že to či ono jeho dílčí tvrzení zakládá výhradu veřejného pořádku, která brání prohlášení vykonatelnosti
cizozemského rozhodnutí.
  
V dovolání názor opačný spojuje dovolat el toliko s otázkou, zda bylo podáno či nikoli odvolání, věděl-li o něm
nalézací soud nebo „nevěděl“, což by však objektivně mohlo být nikoli právní, nýbrž skutkovou otázkou, nadto však
v dané věci bezvýzn amnou (což již bylo naznačeno v odpovědi na dovolací námitku první). Jak přiléhavě
zaznamenal odvolací soud odkazem na rozhodnutí Evropského soudního dvora sp. zn. C 183/90 – a prima facie
koresponduje úpravě obou rozhodných nařízení (Brusel I. i úpadkového) – předmětem uznání může být i
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 2302/2017
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/E0161B2561D64964C125832000256C6E?openDocument 12/13cizozemské rozhodnu tí nepravomocné (proti kterému byl podán opravný prostředek); okolnost, že by k opravnému
prostředku bylo odstraněno, se promítne až do následné fáze řízení o výkon takového rozhodnutí.
  
Odvolací soud tedy opodstatněně odmítl názor odvolatele, že porušil poučovací režim  dle § ustanovení § 118a o. s.
ř., toliko zbytečně a zjevně nedopatřením hovořil nejen o „tvrzených skutečnostech“ (že nebyly důvodem pro závěr
o aplikovatelnosti výhrady veřejného pořádku), nýbrž i skutečnostech „prokázaných“, což posloužilo dovolateli k
vyvozování jistých vnitřních kontradikcí na téma existence odvolání proti cizozemskému rozhodnutí, které, jak
uvedeno v předchozím, bylo zcela – pro právní posouzení – irelevantní.
  
Rovněž tato – poslední – námitka dovolatele proto není po právu.
  
Stojí nicmé ně za to, doplnit, že dovolací soud akceptoval (obecnou) uplatnitelnost námitky vadou řízení, vycházející
z vadné aplikace poučovací povinnosti dle ustanovení § 1 18a o. s. ř., i v odvolacím řízení, maje na zřeteli ustanovení
§ 213b odst. 1 o. s. ř. a zvláštní režim vztah u prvostupňového řízení a řízení o opravném prostředku, jak je zakotven
v rozhodných nařízení Brusel I a v nařízen í úpadkovém (viz čl. 41 a čl. 45 odst. 1 nařízení prve uvedeného), pročež
se jí zabýval, a to v režimu předjímaném ustanovením § 242 odst. 3 o. s. ř.
  
Cestou shrnutí odpovědí na dovolatelem otevřené otázky , jak byly jednotlivě zaznam enány , dospívá dovolací soud
ke konečnému závěru, že dovolání jako celek není důvodné.
  
Tomu odpovídá, na vyloženém argumentačním základě ustaveném v mezích předznamenaných ustanovením § 242
odst. 3 o. s. ř., že napadený rozsudek odvolacího soudu ve výsledku jím veden ého řízení je správný, pročež
dovolání, které proti němu podal povinný, Nejvyšší soud podle ustanovení § 243d písm. a) o. s. ř. zamítl.
  
Zcela závěrem a jen na vysvětlenou dovolateli se poznamenává, že usnesení Nejvyššího soudu Slovenské republiky
ze dne 28. 2. 2018, sp. zn. 2 Cdo 149/2017, na které též v doplnění dovolání odkázal, samo o sobě samozřejmě
nepředstavuje referen ční hledisko pro právní posouzení věci Nejvyšším soudem České republiky . Nicméně pro
případ, že by tam vyslovených právních závěrů se mínil dovolatel chopit jako vlastních, je namístě připomenout, že
důvod pro tamní zamítnutí návrhu na prohlášení vykonatelnosti není do věci předmětné přenositelný, a to proto, že
primárně spočíval v existenci „formálních vad rozhodnutí a v pochybnosti o pravosti údajů uvedených v
rozhodnutí“, resp. „v pochybnosti o pravosti žalobcem předloženého cizího soudního rozhodnutí“ (vůbec), o což v
dané věci zjevně nešlo.
  
Se zřetelem k dosaženému výsledku dovolacího řízení nelze již logicky vyhovět ani návrhu dovolatele „na odklad
vykonatelnosti“ napa deného usnesení odvolacího soudu ve smyslu § 243 písm. a) o. s. ř. (když ostatně z povahy
věci nemohlo přicházet v úvahu nic jiného, než odklad jeho právní moci podle ustanovení § 243 písm. b) téhož
předpisu), a „odklad výkonu“, o kterém se dovolatel zmiňuje též, je uplatnitelný jen ve vlastním exekučním řízení
(coby odložení provedení exekuce), nikoli v řízení tomto. Nebylo-li rozhodnuto dříve, zvláštního výroku již netřeba.
  
Protože dovolání oprávněné bylo zamítnuto, je namístě úspěšné povinné přiznat podle ustanovení § 243b, § 224
odst. 1, § 151 odst. 1 a 2 a § 146 odst. 3 o. s. ř. náhradu nákladů, které jí v tomto řízení vznikly advokátním
zastoupením. Ty představuje odměna advo káta za jeden úkon (sepis vyjádření k dovo lání ze dne 25. 4. 2017) podle
§ 9 odst. 1 ve spojení s § 12 odst. 4 vyhlášky č. 177/1996 Sb., o odměnách advo kátů a náhradách advokátů za
poskytování právních  služeb (advokátní tarif), ve výši 8 000 Kč (§ 2 odst. 1, § 6 odst. 1, § 8 odst. 1 vyhlášky) a
paušální náhrady hotových výdajů advokáta 300,- Kč podle § 13 odst. 3 vyhlášky , zvýšené o aktuální výši DPH, tj.
celkem 10 043 Kč.
  
P o u č e n í : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
  
V Brně dne 17. 7. 2018
 
 
JUDr . Vladimír Kůrka
 předseda senátu
  
 
_______________________________________________________
 Poznámky pod čarou jsou v textu odkazovány následovně: >číslo<
  
1) Z ang. originálu „administrative receiver“, kterým se v obecné rovině rozumí osoba ustanovená soudem nebo
věřitelem, která převezme kontrolu nad celým nebo nad podstatnou částí majetku společnosti do správcovství a je jí
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 2302/2017
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/E0161B2561D64964C125832000256C6E?openDocument 13/13uloženo splatit dluhy společnosti, pokud to je možné bez toho, aby došlo k likvidaci.
 2) Z ang. originálu „official receiver“, kterým se v obecné rovině rozumí nezávislá osoba ustanovená soudem jako
správce nad majetkem společnosti, která zbankrotovala, v průběhu likvidace, přičemž se zejména jedná o úvodní
fázi, během které je její úlohou shromáždit a chránit majetek zanikající společnosti.
 3) Z ang. originálu „contributory“ dle článku 79 tohoto zákona.