Žalobce se domáhal po žalovaném zaplacení 63.845,- Kč s příslušenstvím
s tím, že tato částka představuje nedoplatek ze smlouvy o úvěru, která
byla uzavřena mezi právní předchůdkyní žalobce (tj. Komerční bankou, a.
s.) jako věřitelem a žalovaným jako dlužníkem dne 12. 2. 2001.
Okresní soud v Chebu (soud prvního stupně) se usnesením ze dne 10.
května 2007, č. j. 15 C 45/2006-41, prohlásil za nepříslušný k projednání
a rozhodnutí dané věci (výrok I.), řízení zastavil (výrok II.) a rozhodl
o nákladech řízení a o vrácení soudního poplatku (výroky III. až V.).
Dovodil, že na jeho mezinárodní působnost je třeba aplikovat režim
Nařízení rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000, o příslušnosti a
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních
věcech (dále jen „Nařízení“ nebo „nařízení Brusel I.“). Projednávaný
spor je sporem s mezinárodním prvkem, neboť žalobce je právnickou
osobou, která má sídlo ve Spojeném království Velké Británie a Severního
Irska a svou žalobu podal u soudu České republiky. Splněna je rovněž
jak podmínka teritoriální působnosti Nařízení (Spojené království Velké
Británie a Severního Irska i Česká republika jsou členské státy Evropské
unie), tak podmínka jeho časové působnosti (spor byl zahájen poté,
co Nařízení vstoupilo v obou uvedených členských státech v platnost).
Protože jde o spor z úvěrové smlouvy, která je typickým civilním, resp.
obchodním kontraktem, je splněna i podmínka věcné působnosti Nařízení.
Soud prvního stupně vyšel ze zjištění, že žalovaný (dlužník) nebyl
ve smlouvě o úvěru označen identifikačním číslem podnikatelského
subjektu, ani tak, aby na něho mohlo být pohlíženo jako na podnikatele,
a předmětem úvěrové smlouvy bylo poskytnutí úvěru sloužícího k
financování koupě osobního automobilu dlužníka. Jde tudíž o smlouvu
uzavřenou spotřebitelem, pro níž platí článek 15 odst. 1 Nařízení a
projednávaný případ spadá pod písm. b/ uvedeného článku. Podle § 16
odst. 2 Nařízení může smluvní partner podat žalobu proti spotřebiteli
pouze u soudu členského státu, na jehož území má spotřebitel bydliště.
Otázku bydliště posuzoval soud prvního stupně podle svého národního
práva (tj. podle práva českého), které chápe pojem bydliště jako místo
faktického pobytu fyzické osoby, resp. jako místo, kde fyzická osoba
pobývá s úmyslem zdržovat se zde trvale. Žalobce v řízení neprokázal,
že žalovaný má na území České republiky bydliště a není tudíž splněna
podmínka článku 16 odst. 2 Nařízení. Nepřisvědčil námitce žalobce, že
nebude-li zjištěno bydliště žalovaného v žádném členském státě, bude
mu odepřeno právo na soudní ochranu. Naopak souhlasil s opatrovníkem
žalovaného, že Nařízení neumožňuje vést řízení proti osobě neznámého
pobytu. Konstatoval, že článek 59 Nařízení sice ponechává otázku
určení bydliště účastníka řízení na národním právu, avšak nedopadá
na případy, kdy bydliště žalovaného není známo (resp. nepodařilo se
zjistit); vedení řízení proti osobě neznámého pobytu tudíž není „mezerou
v zákonné úpravě, nýbrž stojí zcela mimo ni“. Na podporu tohoto svého
závěru připomněl, že rozhodnutí vydané v řízení vedeném podle českého
procesního práva, kde je žalovaný zastoupen procesním opatrovníkem,
by bylo shledáno v rozporu s veřejným pořádkem a nemohlo by proto ve
smyslu článku 34 odst. 1 Nařízení obstát. Protože nedostatek pravomoci
(mezinárodní příslušnosti) soudu je neodstranitelnou překážkou řízení,
soud prvního stupně řízení podle § 104 odst. 1 o. s. ř. zastavil.
Krajský soud v Plzni (soud odvolací) usnesením ze dne 29. října 2007, č.
j. 25 Co 215/2007-53, usnesení soudu prvního stupně ve výrocích I., II.,
IV. a V. potvrdil, ve výroku III., jímž bylo rozhodnuto o nákladech řízení ve
vztahu mezi účastníky řízení, je změnil a rozhodl o nákladech odvolacího
řízení. Odvolací soud se zcela ztotožnil se skutkovými i právními závěry
soudu prvního stupně. Za nepřípadný označil poukaz žalobce na Nařízení
Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. 5. 2000, o doručování soudních
a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v
členských státech; oblast působnosti tohoto nařízení totiž nebyla v
posuzovaném případě naplněna, neboť soud prvního stupně nedoručoval
žalovanému do ciziny a působnost Nařízení je podle jeho článku I. odst.
2 vyloučena tam, kde není známa adresa osoby, jíž má být písemnost
doručena.
Proti usnesení odvolacího soudu podal žalobce dovolání. Nesouhlasí se
závěrem, že není dána mezinárodní příslušnost Okresního soudu v Chebu.
Soudy obou stupňů podle jeho názoru pochybily, jestliže nedostatek
mezinárodní příslušnosti soudu České republiky dovodily z pouhého
faktu, že nelze určit, kde se žalovaný v současné době zdržuje. Žalobce
souhlasí s názorem, že je dán mezinárodní prvek sporu, protože má sídlo
v jiném členském státě Evropské unie, a že je tudíž namístě užít Nařízení.
Smlouva o úvěru, z níž nárok na zaplacení žalované částky dovozuje,
byla uzavřena na území České republiky a smluvními stranami (subjekty
českého práva) nebylo sjednáno užití jiného (cizího) právního řádu. Právní
vztah mezi nabyvatelem pohledávky (žalobcem) a dlužníkem (žalovaným)
se proto řídí právem českým. S odkazem na článek 2 Nařízení, který
primárně určuje místní příslušnost soudu podle bydliště žalovaného
tak, že osoby, které mají bydliště na území členského státu, mohou být
žalovány u soudu, v jehož obvodu mají bydliště, ve spojení s článkem
4 Nařízení, podle něhož se příslušnost soudů každého členského státu
posuzuje podle jeho vlastních právních předpisů za předpokladu, že
žalovaný nemá bydliště na území členského státu, žalobce dovozuje,
že pro určení (mezinárodní) příslušnosti soudu je třeba užít procesních
předpisů českého práva, konkrétně příslušných ustanovení občanského
soudního řádu; ustanovení § 86 přímo pamatuje na situaci, kdy není
známo bydliště žalovaného, který je občanem České republiky. V takovém
případě je totiž příslušný soud, v jehož obvodu měl žalovaný v České
republice poslední známé bydliště. Protože žalovaný měl poslední
známé bydliště v Ch., je Okresní soud v Chebu příslušný k projednání
a rozhodnutí dané věci. Žalobce navrhl, aby dovolací soud zrušil jak
usnesení odvolacího soudu, tak i usnesení soudu prvního stupně a věc
vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
V řízení o dovolání bylo postupováno podle zákona č. 99/1963 Sb.,
občanského soudního řádu, ve znění platném do 30. 6. 2009 – dále opět
jen „o. s. ř.“ (srovnej bod 12, čl. II. zákona č. 7/2009 Sb., kterým se mění
zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů,
a další související zákony).
Dovolání bylo podáno včas k tomu oprávněnou osobou (žalobcem), při
splnění podmínky zastoupení dovolatele advokátem (§ 240 odst. 1 a §
241 odst. 1 a 4 o. s. ř.), a je přípustné podle § 239 odst. 2 písm. a/ o. s.
ř.
Podle § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř. lze dovolání podat z důvodu, že
rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci. Nesprávným
právním posouzením je omyl soudu při aplikaci práva na zjištěný skutkový
stav. O mylnou aplikaci právních předpisů se jedná, jestliže soud použil
jiný právní předpis, než který měl správně použít, nebo sice aplikoval
správný právní předpis, ale nesprávně jej vyložil, popřípadě ze skutkových
zjištění vyvodil nesprávné právní závěry.
Prostřednictvím dovolacího důvodu uvedeného v § 241a odst. 2 písm.
b/ o. s. ř. zpochybnil žalobce závěr odvolacího soudu o nedostatku
mezinárodní příslušnosti soudů České republiky, resp. příslušnosti
Okresního soudu v Chebu k projednání a rozhodnutí dané věci. Souhlasí
sice se soudy obou stupňů v tom, že při posouzení příslušnosti soudu
je namístě užít ustanovení Nařízení, neboť je dán mezinárodní prvek
sporu, oproti soudům však prosazuje názor, že Okresní soud v Chebu je
příslušným soudem k projednání a rozhodnutí dané věci, neboť v jeho
obvodu měl žalovaný poslední známé bydliště v České republice.
V posuzovaném případě vycházely soudy obou stupňů ze zjištění,
že žalobce je právnickou osobou se sídlem ve Spojeném království
Velké Británie a Severního Irska, a že předmětem sporu je pohledávka
ze smlouvy o úvěru, který poskytla právní předchůdkyně žalobce
žalovanému (občanu České republiky) coby soukromé osobě
(nepodnikateli) na pořízení movité věci. Žaloba byla podána u Okresního
soudu v Chebu, v jehož obvodu je žalovaný hlášen k trvalému pobytu.
Lze přisvědčit soudům obou stupňů, že projednávaný spor je sporem
s mezinárodním prvkem. Skutečnost, že jeden z účastníků soudního
řízení je státním příslušníkem jiného členského státu, než ve kterém
řízení probíhá, zakládá mezinárodní prvek ve smyslu článku 65 Smlouvy
o založení Evropského společenství (nyní článek 81 odst. 1 Smlouvy o
fungování Evropské unie). To platí i v případě, kdy jeden z účastníků je
právnickou osobou, která má sídlo v jiném členském státě. Závěr, že
projednávaný spor je sporem s mezinárodním prvkem, ostatně žalobce v
dovolání nikterak nezpochybnil. Správný je rovněž závěr, že projednávaný
případ spadá pod článek 15 odst. 1 písm. b/ Nařízení. Ani proti tomuto
závěru žalobce v dovolání nebrojí. Sporným mezi účastníky zůstalo toliko
posouzení, zda je dána mezinárodní příslušnost soudů České republiky
k projednání a rozhodnutí daného sporu, resp. zda je příslušným k
projednání a rozhodnutí věci Okresní soud v Chebu, u něhož byla žaloba o
zaplacení žalované částky podána (dále též jen „oslovený soud“).
Podle článku 16 odst. 2 Nařízení, smluvní partner může podat žalobu proti
spotřebiteli pouze u soudů členského státu, na jehož území má spotřebitel
bydliště. Zmíněný článek akcentuje zásadu, že pokud se týče pojištění,
spotřebitelských a pracovních smluv, měla by být slabší strana chráněna
pravidly pro určení příslušnosti, která jsou jejím zájmům příznivější než
obecná pravidla.
Protože pro posouzení, zda má strana řízení bydliště na území členského
státu, u jehož soudů byl podán návrh, použije soud své právo (článek 59
Nařízení), nepochybily soudy v posuzované věci ani potud, jestliže použily
české právo při posouzení, zda má žalovaný jako strana řízení bydliště na
území České republiky.
Žalovaný je občanem České republiky a je hlášen k pobytu na adrese
Ch. Zde se však dlouhodobě nezdržuje (nebydlí zde) a jeho současný
pobyt se soudům nepodařilo zjistit. Jak správně konstatoval již soud
prvního stupně (a odvolací soud mu přisvědčil), české právo chápe pojem
bydliště jako místo pobytu fyzické osoby, ve kterém se zdržuje s úmyslem
zdržovat se tam trvale. Jinak řečeno, bydlištěm fyzické osoby se rozumí
obec, popř. městský obvod, v němž tato osoba skutečně bydlí s úmyslem
se tam trvale zdržovat (tj. zejména místo, kde má svůj byt, rodinu,
popř. kde pracuje, jestliže tam i bydlí). Protože zápis v identifikačním
dokladu žalovaného i údaj v evidenci obyvatel nekorespondují s jeho
skutečným bydlištěm, které se nepodařilo zjistit, nelze dovozovat, že
bydliště žalovaného, jak ho chápe české právo, je v Ch. Úsudek soudů,
že podle českého práva nelze dospět k závěru, že žalovaný má v obvodu
Okresního soudu v Chebu bydliště, je správný.
Postup, jaký soudy v dané věci podle Nařízení zvolily za situace, kdy
žalovaný je neznámého pobytu, však nelze akceptovat. Dovolací soud
se neztotožňuje s názorem, že za situace, kdy žalobce neprokázal, že
žalovaný má bydliště v místě, kde je hlášen k trvalému pobytu (není-
li splněna podmínka článku 16 odst. 2 Nařízení) a soudu se pobyt
žalovaného nepodařilo zjistit, nezbývá, než vyhovět námitce opatrovníka
žalovaného, prohlásit Okresní soud v Chebu za nepříslušný a řízení
zastavit.
Nařízení neobsahuje explicitní úpravu soudní příslušnosti pro řízení proti
osobám neznámého pobytu; rozlišuje mezi osobami, které mají bydliště
na území některého členského státu (příslušnost se určuje podle článků
2 a 3 Nařízení), a osobami, které nemají bydliště na území některého
členského státu (příslušnost se až na výjimky určuje v každém členském
státě podle jeho vlastních právních předpisů – viz článek 4 nařízení).
Skutečnost, že žalovaný je neznámého pobytu, tzn. nelze určit, zda
má bydliště na území některého členského státu či vně Evropské unie,
nemůže bez dalšího znamenat, že by Nařízení neumožňovalo otázku
příslušnosti osloveného soudu k projednání žaloby proti osobě neznámého
pobytu posoudit. Podle Nařízení lze postupovat i v případě takových žalob.
Okresní soud v Chebu, u něhož byla žaloba podána, po zjištění, že
žalovaný nebydlí na adrese, na níž je hlášen k pobytu, zjišťoval jeho
bydliště dotazem na Centrální evidenci obyvatelstva a dotazem na jeho
blízké příbuzné. Současný pobyt ověřoval rovněž dotazem na Vězeňskou
službu ČR a prostřednictvím Úřadu práce v Ch., Městského úřadu v Ch.
a České správy sociálního zabezpečení, odboru správy údajové základny.
Z došlých odpovědí údaje o bydlišti žalovaného nevyplývají. Soudy pro
účely stanovení příslušnosti podle Nařízení nepožádaly o sdělení, zda
žalovaný má či nemá bydliště na jejich území, orgány ostatních členských
států, popř. některého (některých) z nich. Absenci takového postupu
jim však nelze vytýkat. Při počtu členských států a riziku absence či
výrazné prodlevy v dodání odpovědí se takový požadavek jeví jako
neadekvátní – tím spíše za situace, kdy okolnosti případu nenasvědčují,
že by bylo možné očekávat kladnou odpověď některého z členských
států a dotazování by neskýtalo reálnou možnost zjistit, že žalovaný v
některém z ostatních členských států skutečně bydlí. Protože nebylo
zjištěno bydliště žalovaného v jiném členském státě, nemůže být otázka
příslušnosti vyřešena v souladu s článkem 2 a 3 Nařízení. Článek 4
Nařízení dopadá na žaloby vůči osobám, které nemají bydliště na území
některého členského státu (tedy logicky vzato osoby s bydlištěm na
území třetích států). Je otázkou, zda nařízení skutečně zamýšlelo, aby
jeho článek 4 dopadal vedle osob s bydlištěm na území třetích států i na
situace, kdy se bydliště fyzické osoby nenachází vně území Evropské unie,
avšak nepodaří se prokázat její bydliště na území některého z členských
států. Ze spisu se nepodává, že by žalovaný z České republiky trvale
vycestoval a že by se jeho bydliště nacházelo vně území Evropské unie;
naopak je vysoce pravděpodobné, že se nadále zdržuje v České republice,
avšak nepodařilo se ho lokalizovat pro zjištění základního kritéria k určení
soudní příslušnosti podle Nařízení.
V souladu s ustanovením článku 76 odst. 2 je Nařízení závazné v celém
rozsahu a přímo použitelné v členských státech v souladu se Smlouvou
o fungování Evropské unie. Nařízení neharmonizuje národní procesní
předpisy členských státu, v zásadě nezasahuje do těch procesních
předpisů členských států, které nespadají do působnosti Nařízení. Nebrání
tomu, aby bylo použito ustanovení národního práva, které umožňuje vést
řízení proti osobě, jejíž pobyt není znám.
Nelze-li příslušnost určit podle shora označených článků Nařízení, musí
být podle názoru Nejvyššího soudu České republiky určena (řešena)
podle vnitrostátního práva osloveného soudu, v daném případě podle
vnitrostátních procesních pravidel České republiky. Podle něho by ostatně
bylo namístě příslušnost řešit i v případě, že by odpovědi všech členských
států byly záporné. Pravidla pro určení příslušnosti musí sice být vysoce
předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně
založena na místě bydliště žalovaného, avšak to platí tehdy, může-li být
na tomto základě vůbec určitelná. Nelze totiž připustit, aby dlužník unikl
svému věřiteli proto, že k projednání žaloby nebude příslušný žádný
soud. Kromě místa bydliště žalovaného musí - v případě, že žalovaný je
neznámého pobytu nebo má-li bydliště mimo členské státy - existovat i
jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem
a sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti (v daném případě §
86 o. s. ř.).
S odkazem na shora uvedené lze uzavřít, že odvolací soud pochybil,
akceptoval-li bez dalšího prohlášení Okresního soudu v Chebu, že není
příslušný k rozhodnutí a projednání věci, a přisvědčil-li závěru, že řízení u
tohoto soudu je namístě zastavit pro nedostatek mezinárodní příslušnosti.
Nejvyššímu soudu proto nezbylo než rozhodnutí odvolacího soudu - s
výjimkou výroku o odměně opatrovníka žalovaného - zrušit (§ 243b odst.
2 věta za středníkem o. s. ř.). Protože důvody, pro které bylo zrušeno
usnesení odvolacího soudu, platí i na rozhodnutí soudu prvního stupně,
zrušil dovolací soud i toto rozhodnutí (s výjimkou výroku o odměně
opatrovníka žalovaného) a věc v tomto rozsahu vrátil Okresnímu soudu v
Chebu k dalšímu řízení (§ 243b odst. 3 věta druhá o. s. ř.).
Právní názor vyslovený v tomto rozhodnutí je závazný. V Novém
rozhodnutí soud znovu rozhodně i o nákladech řízení, včetně řízení
dovolacího (§ 243d odst. 1 věta první a druhá o. s. ř.).