Napadeným usnesením soud prvého stupně zastavil řízení (výrok I.),
rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení
(výrok II.) a výrokem III. rozhodl, že se žalobci vrací prostřednictvím
Okresního soudu v Českých Budějovicích soudní poplatek ve výši 1.000,-
Kč.
Své rozhodnutí okresní soud odůvodnil tím, že žalobce podal týž návrh
na rozvod manželství ve Spojených státech amerických dříve než návrh
v České republice a toto dřívější uplatnění návrhu na rozvod manželství
zakládá překážku zahájeného řízení ve smyslu ust. § 83 o.s.ř. Odkázal na
ust. § 103 a § 104 odst. 1 o.s.ř. a na ust. § 146 odst. 1 písm. c) o.s.ř., o
nákladech řízení. Ohledně vrácení soudního poplatku poukázal na ust. §
10 odst. 6 zákona o soudních poplatcích. Již v úvodu svého odůvodnění
uvedl, že podle § 22 odst. 1 zákona č. 97/1963 Sb., o mezinárodním
právu soukromém a procesním, se zrušení manželství rozvodem řídí
právním řádem státu, jehož občany jsou manželé v době zahájení řízení.
Jsou-li manželé příslušníky různých států, řídí se zrušení manželství
rozvodem právním řádem „československým“. Okresní soud vycházel z
toho, že žalobce je občanem České republiky i občanem USA a žalovaná
je občankou České republiky.
Proti tomuto usnesení se žalobce včas odvolal. Namítal, že jeho rozvodové
řízení v USA ve státě New York je vedeno u Supreme Court, County of
Queens, pod sp. zn. 25477/05 a je vedeno za účelem rozvodu manželství,
které uzavřel s Klárou P. dne 13.11.2000 v USA ve státě New York,
městu New York, městské části Queens. Řízení v USA bylo zahájeno na
základě návrhu jeho manželky. U Okresního soudu v Českých Budějovicích
22.8.2007 nepodal návrh na rozvod manželství uzavřeného v USA,
nýbrž žádost o rozvod manželství uzavřeného s paní Klárou P. dne
7.11.2000 v Českých Budějovicích. Odkázal na oddací list, který byl vydán
Magistrátem města České Budějovice dne 22.8.2007 (příloha spisu).
Účelem jeho návrhu podaného u Okresního soudu v Českých Budějovicích
bylo docílit rozvodu manželství uzavřeného v České republice a na
základě rozhodnutí o rozvodu tohoto manželství by následně podal žádost
Magistrátu města České Budějovice k provedení odpovídajícího zápisu do
matriky. Na základě rozhodnutí amerického soudu o rozvodu podá návrh
k provedení odpovídajícího zápisu do matriky v USA ohledně manželství
uzavřeného dne 13.11.2000 v USA. Odvolatel zdůrazňoval, že z jím
uvedených údajů plyne, že nepodal tentýž návrh na rozvod manželství
ve dvou státech, jak se uvádí v odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Navrhoval, aby napadené usnesení okresního soudu bylo změněno tak, že
se řízení přerušuje do doby konečného rozhodnutí o rozvodu řízení v USA
a následně, aby soud rozhodl ve věci samé s přihlédnutím k americkému
rozsudku o rozvodu.
Odvolací soud přezkoumal napadené usnesení podle § 212a odst. 1
o.s.ř., tedy nejen z důvodů uvedených v odvolání. Rozhodl bez nařízení
odvolacího jednání, jak to umožňuje ust. § 214 odst. 2 písm. c) o.s.ř.
Odvolání žalobce je důvodné.
Okresní soud nedůvodně citoval ust. § 22 odst. 1 zákona č. 97/1963
Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesním. Jím citované ust.
§ 22, jak vyplývá z jeho znění, dopadá na použití hmotného práva při
posuzování žaloby o rozvod manželství. Okresní soud však nerozhodoval
ve věci samé, rozhodoval pouze podle procesního práva. Žádné hmotné
právo nepoužil.
Opomněl také zabývat se otázkou své mezinárodní příslušnosti, protože
jde o věc s cizím prvkem. Opomněl rovněž, že rozhoduje jako soud
Evropské unie a za takové situace musí ve věci s cizím prvkem, bez
ohledu na to, že USA není členem Evropské unie, použít pro posouzení své
mezinárodní příslušnosti předpisy Evropské unie. Ty mají prioritu, protože
každý český soud je soudem Evropské unie. Nezáleží na tom, že cizí prvek
spočívá v bydlišti obou účastníků ve státě, který členem Evropské unie
není.
V tomto případě je třeba použít pro posouzení mezinárodní příslušnosti
nařízení Evropské unie č. 2201/2003 (tzv. Brusel IIa). Použití uvedeného
předpisu vyplývá z jeho článku 72 věta třetí, podle kterého je nařízení
závazné v celém rozsahu a přímo použitelné v členských státech v
souladu se smlouvou o založení Evropského společenství. Česká republika
je členský stát Evropské unie, musí tedy její soudy použít pro posouzení
mezinárodní příslušnosti právě uvedený předpis. Ten v článku 3 bod 1
písm. b) uvádí, že ve věcech týkajících se rozvodu (mimo jiné), jsou
příslušné soudy toho členského státu, jehož státními příslušníky jsou oba
manželé. V tomto případě jsou oba manželé českými státními příslušníky
a není rozhodující, že žalobce je současně státním příslušníkem USA. Dle
nařízení č. 2201/2003 (Brusel IIa) je tedy soud České republiky nadán
mezinárodní příslušností v této věci.
Ostatně i kdyby se postupovalo podle zákona č. 97/1963 Sb., o
mezinárodním právu soukromém a procesním (dvoustranná ani
mnohostranná mezinárodní smlouva použitelná pro tento případ
neexistuje), a to podle jeho ustanovení obsažených v části II., konkrétně
podle § 38 odst. 1, byla by dána také pravomoc českého soudu v tomto
řízení. Uvedené ustanovení totiž uvádí, že ve věcech manželských (mimo
jiné o zrušení manželství rozvodem) je pravomoc českých soudů dána,
je-li alespoň jeden z manželů českým občanem. To je v tomto případě
splněno. Odvolací soud je však toho názoru, že vzhledem k členství České
republiky v Evropské unii je nutno použít právě unijní předpisy, a to
nařízení shora uvedené.
Toto nařízení však neupravuje, jaké procesní právo má český (či jiný
členský stát) použít. Proto je nutno na tuto otázku vztáhnout ust. § 48
zákona o mezinárodním právu soukromém a procesním. Podle uvedeného
ustanovení české soudy postupují v řízení podle českých procesních
předpisů, přičemž všichni účastníci mají rovné postavení při uplatňování
svých práv.
Toto ustanovení tedy umožňuje použít občanský soudní řád (o.s.ř.), tj.
zákon č. 99/1963 Sb. v účinném znění ke dni rozhodování.
Ustanovení § 83 o.s.ř., které užil také soud prvého stupně, však
lze vztáhnout jen na české soudy. Otázku překážky věci zahájené
(litispendence) řeší, ovšem jen pro členské státy Evropské unie, shora
zmiňované nařízení Evropské unie č. 2201/2003 ve svém článku 19. Řeší
ji jen pro situaci, když druhé řízení bylo zahájeno opět ve členském státě
Evropské unie. Taková situace však v souzené věci není.
Z uvedeného plyne, že nejsou podmínky pro zastavení tohoto
rozvodového řízení, jak situaci nesprávně posoudil soud prvého stupně.
Vzhledem k tomu bylo napadené usnesení podle § 220 odst. 3 o.s.ř.
změněno tak, že řízení se nezastavuje.
Okresní soud však musí posoudit důvodnost návrhu žalobce na přerušení
řízení. V tomto směru lze odkázat na judikaturu Nejvyššího soudu ČR (R
26/1987, strana 515), kde se uvádí právní názor na možnost přerušení
rozvodového řízení, byl-li podán návrh na rozvod manželství ve věci, v níž
je dána jak pravomoc českého soudu (v evropském termínu mezinárodní
příslušnost), tak i pravomoc soudu cizího státu, přičemž řízení o rozvod
bylo již u cizího soudu zahájeno. V takovém případě český soud uváží
možnost přerušení řízení o rozvod manželství, které u něho probíhá, a
to ve smyslu ust. § 109 odst. 2 písm. c) o.s.ř. Přihlíží přitom k ust. § 68
odst. 1 zákona č. 97/1963 Sb. Uvedené rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR
také uvádí, že nejde o překážku již zahájeného řízení ve smyslu ust. § 83
o.s.ř. (pokud by nebylo stanoveno něco jiného v mezinárodní smlouvě).
Dvoustranná smlouva s USA uzavřena nebyla a žádná mnohostranná
smlouva se této otázky netýká.
Okresní soud se tedy v dalším řízení bude řídit ustálenou judikaturou
shora zmíněnou.
Vzhledem k tomu, že výrok o zastavení rozvodového řízení uvedený
v napadeném usnesení správný není, nejsou správné ani závislé další
výroky, a proto bylo napadené usnesení v celém rozsahu změněno tak,
jak plyne z výroku odvolacího soudu.