24 Cdo 3399/2020 -512 
USNESENÍ  
 
Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Lubomíra Ptáčka, Ph.D., a 
soudců JUDr. Mgr. Marka Del Favera, Ph.D., a JUDr. Davida Vláčila ve věci nezletilého 
AAAAA (pseudonym), narozeného dne XY, bytem XY, zastoupeného kolizním opatrovníkem 
Úřadem pro mezinárodněprávní ochranu dětí, se sídlem v Brně, Šilingrovo náměstí 3/4, syna 
matky A. C. , narozené dne XY, bytem XY, v řízení o zvýšení výživného zastoupené JUD r. 
Václavem Chaloupkou, bytem v Praze 5, Neústupného 1840/6, a otce M. P. , narozeného dne 
XY, bytem ve XY, zastoupeného Mgr. Blankou Schneiderovou, advokátkou se sídlem v Praze 9, 
Kytlická 780/12, o změnu výchovy, úpravu styku a zvýšení výživného, vedené u  Okresního 
soudu Praha – východ pod sp. zn. 30 P 379/2014, 14 P a Nc 37/2018, 14 P a Nc 126/2018, 14 P a 
Nc 127/2018, o dovolání otce proti usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 27. 12. 2019, č. j. 
32 Co 341/2019 -466, takto:  
 
I. Dovolání se odmítá . 
II. Žádný z účastníků nemá právo  na náhradu nákladů dovolacího řízení.  
 
Odůvodnění:  
 
Návrhem doručeným soudu dne 9. 7. 2018 se otec domáhal změny úpravy poměrů 
nezletilého AAAAA (dále též jen „nezletilý“), o nichž  bylo rozhodnuto rozsudkem Okresního 
soudu Praha – východ ze dne 23. 4. 2014, č. j. 30 Nc 1044/2013 -117, kterým byla schválena 
dohoda rodičů i pro dobu po rozvodu, a sice tak že nezletilý bude svěřen do jeho péče, matce 
bude stanoveno výživné a upraven jej í styk s nezletilým.  
Návrhem doručeným soudu dne 24. 7. 2018 se matka domáhala zvýšení výživného pro 
nezletilého.  
Okresní soud Praha – východ usnesením ze dne 31. 5. 2019, č. j. 30 P 379/2014 -412, 
prohlásil svoji mezinárodní nepříslušnost a řízení zastavil  jednak ve věci návrhu otce na změnu 
úpravy poměrů nezletilého (výrok I.), jednak ve věci návrhu otce na úpravu styku matky s 
nezletilým (výrok II.) a jednak ve věci návrhu matky na zvýšení výživného (výrok III.), a 
rozhodl o náhradě nákladů řízení (výrok IV. a V.).  
K odvolání otce Krajský soud v Praze jako soud odvolací usnesením ze dne 27. 12. 2019, 
č. j. 32 Co 341/2019 -466, potvrdil usnesení soudu prvního stupně v napadených výrocích I., II., 
IV. a V. (výrok I) a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo  na náhradu nákladů odvolacího 
řízení (výrok II).  
Proti usnesení odvolacího soudu podal otec dovolání. Dle dovolatele se odvolací soud při 
řešení otázky procesního práva týkající se obvyklého bydliště nezletilého odchýlil od ustálené 
rozhodovací praxe dovo lacího soudu, a to usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 9. 2011, sp. zn. 
30 Cdo 2244/2011, ze kterého citoval, že obvyklé bydliště „odpovídá místu, které vykazuje 
určitou integraci dítěte v rámci sociálního a rodinného prostředí. Za tímto účelem musí být 
přihlédnuto zejména k trvání, pravidelnosti, podmínkám a důvodům pobytu na území členského 
státu a přestěhování rodiny do tohoto státu, ke státní příslušnosti dítěte, k místu a podmínkám 
školní docházky, k jazykovým znalostem, jakož i k rodinným a sociálním  vazbám dítěte v 
uvedeném státě“, čímž současně vymezil přípustnost dovolání. Uvedl, že nesprávnost právního 
posouzení spočívá v tom, že „soudy obou stupňů při svém rozhodování nevzaly tyto aspekty v 
potaz a nerespektovaly tak soudní judikaturu Nejvyššího soudu ČR, když dospěly k závěru, že ke 
dni podání návrhu otce bylo obvyklé bydliště AAAAA v SRN, ač shora uvedené podmínky, jak 
je dále uvedeno, splněny nebyly.“ Nesprávnost právního posouzení dále zdůvodnil tím, že 
nezletilý, který pobýval po dobu 2 let p řed podáním návrhu otce na Ukrajině, kde rovněž 
absolvoval školní docházku, má státní příslušnost České republiky, neměl k rozhodnému 
okamžiku jak odpovídající jazykové znalosti němčiny, pročež byl z 3. třídy přeřazen do 2. třídy, 
tak rodinné a sociální va zby, které si ve Spolkové republice Německo ani nemohl vytvořit. 
Zvláště zdůraznil, že pobyt nezletilého na Ukrajině nebyl dočasný, když ani matkou tvrzený účel 
jeho tamního pobytu (rekonstrukce domu a nepřijetí do školy ve Spolkové republice Německo) 
není pravdivý. Navrhl, aby usnesení odvolacího soudu bylo zrušeno a věc mu byla vrácena k 
dalšímu řízení.  
Opatrovník nezletilého se ztotožnil se závěrem odvolacího soudu o obvyklém bydlišti 
nezletilého, přičemž poukázal na to, že skutečnost, že nezletilý krátc e po podání návrhu otce 
začal navštěvovat německou základní školu, svědčí o matkou tvrzené dočasnosti jeho pobytu na 
Ukrajině, což lze i přes jeho délku – vzhledem ke konkrétním okolnostem posuzované věci, kdy 
v mezidobí matka připravovala podmínky pro náv rat nezletilého (adekvátní bydlení a umístění 
do základní školy) – akceptovat. Navrhl, aby dovolání bylo odmítnuto, popř. zamítnuto.  
Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 10a občanského soudního řádu) postupoval a o 
dovolání rozhodl podle zákona č. 99/1963 S b., občanský soudní řád, ve znění pozdějších 
předpisů (dále jen „o. s. ř.“). Po zjištění, že dovolání proti pravomocnému rozsudku odvolacího 
soudu bylo podáno oprávněnou osobou, otcem nezletilého, zastoupeným advokátkou, ve lhůtě 
uvedené v ustanovení § 240  odst. 1 o. s. ř., se nejprve zabýval otázkou přípustnosti dovolání.  
Podle ustanovení § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí 
odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.  
Podle ustanovení § 237 o. s. ř. není -li stanoveno jinak, je dovolání přípustné proti 
každému rozhodnutí odvolacího soudu, kterým se odvolací řízení končí, jestliže napadené 
rozhodnutí závisí na vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se 
odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací pra xe dovolacího soudu nebo která v 
rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována 
rozdílně anebo má -li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak.  
Obvyklé bydliště dítěte na území jiného členského stá tu, než ve kterém má proběhnout 
řízení, zakládá mezinárodní prvek ve smyslu článku 81 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské 
unie, a proto bylo namístě, aby se odvolací soud zabýval tím, zda se na posuzovanou věc 
vztahuje Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze d ne 27. 11. 2003 o příslušnosti a uznávání a 
výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení 
nařízení (ES) č. 1347/2000 (dále jen „nařízení Brusel II bis“, nebo jen „nařízení“).  
Podle čl. 2 bodu 7 nařízení „rodičovs kou zodpovědností“ se rozumějí veškerá práva a 
povinnosti fyzické nebo právnické osoby týkající se dítěte nebo jmění dítěte, která jsou jí svěřena 
rozhodnutím, právními předpisy nebo právně závaznou dohodou. Tento pojem zahrnuje 
především právo péče o dítě  a právo na styk s dítětem.  
Podle čl. 8 odst. 1 nařízení jsou soudy členského státu příslušné ve věci rodičovské 
zodpovědnosti k dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé bydliště na území tohoto 
členského státu.  
Podle bodu 12 úvodních ustanovení naříz ení pravidla pro určení příslušnosti ve věcech 
rodičovské zodpovědnosti stanovená tímto nařízením jsou formulována s ohledem na nejlepší 
zájmy dítěte, zejména na blízkost. To znamená, že příslušným by měl být především soud 
členského státu, ve kterém má dí tě své obvyklé bydliště, s výjimkou určitých případů změny 
bydliště dítěte, nebo soud určený dohodou nositelů rodičovské zodpovědnosti.  
Úprava poměrů nezletilého (svěření do péče rodiče a určení styku s rodičem; o zvýšení 
výživného odvolací soud již nerozh odoval) spadá pod pojem rodičovské zodpovědnosti podle čl. 
2 bod 7 nařízení, které je v posuzované věci nezbytné aplikovat, a protože rodiče se neshodli, zda 
k projednání a rozhodnutí věci jsou příslušné soudy České republiky, nebo soudy Spolkové 
republiky  Německo, bylo nezbytné zabývat se hraničním určovatelem zakládajícím obecnou 
příslušnost soudu v řízeních o rodičovské zodpovědnosti k dítěti (čl. 8, čl. 2 bod 7 nařízení), tedy 
tím, kde mělo dítě obvyklé bydliště.  
Dovolací soud může přisvědčit závěru sou dů obou stupňů, že rozhodujícím okamžikem 
pro určení mezinárodní příslušnosti soudu je okamžik zahájení řízení, a tedy skutečnosti 
významné ve vztahu k obvyklému bydlišti musí být posuzovány k tomuto datu. Je tomu tak 
proto, že článek 16 nařízení počítá s rozdílnou procesní úpravou v jednotlivých členských 
státech. Protože právní řád České republiky odvíjí okamžik zahájení řízení od podání návrhu u 
soudu (srov. DRÁPAL, L., BUREŠ, J. a kol. Občanský soudní řád I, II. Praha: Nakladatelství C. 
H. Beck, 2009, s . 3088), je v souladu s čl. 8 nařízení třeba posuzovat skutečnosti rozhodné pro 
posouzení místa obvyklého bydliště dítěte k okamžiku podání návrhu na zahájení řízení u soudu 
(srov. shodně usnesení Nejvyššího soudu ze dne 30. 10. 2012, sp. zn. 30 Cdo 2374/2 012), tedy v 
posuzované věci ke dni 9. 7. 2018.  
Nejvyšší soud v usnesení ze dne 27. 9. 2011, sp. zn. 30 Cdo 2244/2011, na které žalobce 
poukazuje, předně vyložil, že obvyklý pobyt (bydliště) ve smyslu čl. 8 odst. 1 nařízení 
představuje místo, v němž má os oba těžiště svého života. Přichází -li v úvahu určení obvyklého 
pobytu (bydliště) na území více států Evropské unie, je úkolem soudu, s přihlédnutím ke všem 
okolnostem případu, určit poměr rodinného a společenského začlenění dítěte v jednom členském 
státu k  rodinnému a společenskému začlenění dítěte v jiném členském státě. Kritéria pro 
rozlišení významnosti jednotlivých ukazatelů jsou uvedena v judikatuře Soudního dvora 
Evropské unie (dále jen „Soudní dvůr“), přičemž poměr, který může posléze vyznít ve prosp ěch 
některého z členských států přicházejících v úvahu, může být určen až s přihlédnutím ke všem 
okolnostem případu. Právě důraz na zkoumání konkrétních skutkových okolností v každém 
jednotlivém případě vystihuje povahu „obvyklého bydliště“ [příhodnější – než „obvyklé 
bydliště“ dle překladu v Úředním věstníku – by proto byl výraz „obvyklý pobyt“, neboť lépe 
vystihuje autonomní povahu tohoto ukazatele, na rozdíl od vnitrostátním právem užívaným a 
zažitým termínem „bydliště“, u něhož se předpokládá úmysl se n a určitém místě trvale zdržovat 
(srov. např. jiné jazykové verze, anglický habitual residence, německý gewöhnliches Aufenthalt, 
francouzský résidence habituelle, či slovenský obvyklý pobyt)].  
Zdůrazňuje -li citované rozhodnutí Nejvyššího soudu požadavek na autonomní výklad 
obvyklého pobytu podle čl. 8 odst. 1 nařízení zajišťovaný Soudním dvorem prostřednictvím 
řízení o předběžné otázce, pak je třeba zmínit, že Soudní dvůr se k výkladu „obvyklého pobytu“ 
podrobně vyjádřil v rozhodnutí ze dne 9. 10. 2014, ve v ěci C -376/14 PPU, C. proti M., kde 
uvedl, že jde -li o pojem „obvyklé bydliště“, pak nařízení neobsahuje žádnou definici tohoto 
pojmu, a dospěl k závěru, že jeho smysl a dosah musí být určeny zejména s ohledem na cíl 
vyplývající z bodu 12 odůvodnění nařízen í, podle něhož jsou pravidla pro určení příslušnosti, 
která stanoví, formulována s ohledem na nejlepší zájem dítěte, a zejména na blízkost (rozsudky 
A, EU:C:2009:225, body 31 a 35, jakož i Mercredi, EU:C:2010:829, body 44 a 46). V těchto 
rozsudcích Soudní dvůr rovněž rozhodl, že obvyklé bydliště dítěte musí vnitrostátní soud určit s 
přihlédnutím ke všem konkrétním skutkovým okolnostem v každém jednotlivém případě 
(rozsudky A, EU:C:2009:225, body 37 a 44, jakož i Mercredi, EU:C:2010:829, body 47 a 56). 
Uvede né znamená, že kromě fyzické přítomnosti dítěte v členském státě musí i z dalších 
skutečností vyplývat, že tato přítomnost nemá v žádném případě pouze dočasnou či 
příležitostnou povahu a že bydliště dítěte odpovídá místu, které vykazuje určitou míru integr ace 
dítěte v rámci sociálního a rodinného prostředí (rozsudky A, EU:C:2009:225, body 38 a 44, 
jakož i Mercredi, EU:C:2010:829, body 47, 49 a 56). Soudní dvůr upřesnil, že za tím účelem je 
třeba přihlédnout zejména k trvání, pravidelnosti, podmínkám a důvod ům pobytu na území 
členského státu a přestěhování rodiny do tohoto státu, ke státní příslušnosti dítěte, k místu a 
podmínkám školní docházky, k jazykovým znalostem, jakož i k rodinným a sociálním vazbám 
dítěte v uvedeném státě (rozsudky A, EU:C:2009:225, b ody 39 a 44, jakož i Mercredi, 
EU:C:2010:829, body 48, 49 a 56). Konstatoval rovněž, že záměr rodičů či jednoho z nich usadit 
se s dítětem v jiném členském státě vyjádřený pomocí určitých hmatatelných opatření, jako je 
koupě či nájem bytu v tomto členském státě, může být indicií pro přemístění obvyklého bydliště 
dítěte (viz rozsudky A, EU:C:2009:225, body 40 a 44, jakož i Mercredi, EU:C:2010:829, bod 
50). Kromě toho v bodech 51 až 56 rozsudku Mercredi (EU:C:2010:829) Soudní dvůr uvedl, že 
délka pobytu může představovat pouze indicii v rámci posouzení všech konkrétních skutkových 
okolností v každém jednotlivém případě, a upřesnil, které skutečnosti je třeba zejména zohlednit, 
je-li dítě malé (srov. body 50 –53 rozsudku ve věci C -376/14 PPU, C. proti M.).  
Důraz  na jedinečnost každého případu dovolatel upozaďuje a činí tak, což je z hlediska 
přípustnosti dovolání zásadní, napadením skutkových zjištění odvolacího soudu rezultujících v 
závěr o dočasnosti pobytu nezletilého na Ukrajině. Vyjádřeno jinak, z obsahu dov olání, a sice té 
jeho části, která obsahuje dovolací argumentaci (důvody) stranící tomu, že obvyklé bydliště 
nezletilého bylo na Ukrajině, a nikoliv ve Spolkové republice Německo, je zřejmé, že byť 
nesprávnost právního posouzení vymezil (i) tak, že soudy „ nevzaly tyto aspekty v potaz“, nejde o 
situaci, kdy by dovolatel primárně nezpochybňoval správnost skutkových zjištění [a tvrdil další 
(jiné) skutečnosti, které na rozdíl od soudů nižších stupňů považuje za rozhodné z hlediska 
právních norem, které je dle jeho názoru v dané věci třeba aplikovat; (k nezbytnosti odlišení 
srov. nález Ústavního soudu ze dne 16. 6. 2020, sp. zn. IV. ÚS 481/19)]. Naopak. Dovolatel s 
poukazem na časovou souslednost, která má zejména vyvrátit věrohodnost matky nezletilého, 
zpochybň uje skutkový závěr o dočasnosti pobytu nezletilého na Ukrajině, a s ohledem na jím 
provedené hodnocení důkazů předestírá svou vlastní skutkovou verzi, na jejímž základě pak 
namítá nesprávnost právního posouzení.  
Přitom od 1. 1. 2013 nelze v dovolacím řízen í úspěšně zpochybnit skutková zjištění 
učiněná v nalézacím řízení. Těmito skutkovými zjištěními je dovolací soud vázán a nemůže je 
přezkoumávat (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 3. 2014, sp. zn. 28 Cdo 4295/2013). 
Dovolání, které je přípustné, lz e podat pouze z důvodu, že rozhodnutí odvolacího soudu spočívá 
na nesprávném právním posouzení věci (§ 241a odst. 1 o. s. ř.), přitom nelze vycházet z jiného 
skutkového stavu, než z jakého vyšel při posouzení věci odvolací soud (dále srov. také např. 
usnes ení Nejvyššího soudu ze dne 23. 2. 2016, sp. zn. 22 Cdo 4229/2015, nebo ze dne 23. 8. 
2016, sp. zn. 25 Cdo 292/2016, případně nález Ústavního soudu ze dne 26. 9. 2017, sp. zn. III. 
ÚS 3717/16).  
Proces dokazování i proces hodnocení důkazů je věcí  soudu prvního stupně, příp. 
odvolacího soudu, do něhož dovolacímu soudu nepřísluší zasahovat, pokud obecné soudy 
postupují v hranicích vymezených zásadou volného hodnocení důkazů a jestliže nelze mezi 
vyslovenými skutkovými závěry a provedenými důkazy kon statovat extrémní rozpor, 
nepodloženost závěrů provedenými důkazy, popřípadě libovůli obecných soudů, která pojmově 
vylučuje spravedlivost soudního řízení ve smyslu ustanovení § 1 o. s. ř., resp. čl. 6 Úmluvy o 
ochraně lidských práv a základních svobod (sr ov. nález Ústavního soudu ze dne 3. 5. 2010, sp. 
zn. I. ÚS 2864/09, nebo rozsudky Nejvyššího soudu ze dne 19. 4. 2001, sp. zn. 29 Cdo 
1583/2000, a ze dne 24. 11. 2010, sp. zn. 28 Cdo 3158/2010), tedy nejedná -li se o výjimečný 
případ, kdy se skutková otázka  promítá do práva na spravedlivý proces (čl. 36 Listiny základních 
práv a svobod), o což v posuzované věci nejde; ostatně to dovolatel ani netvrdí.   
Nejvyšší soud v těchto případech opakovaně vysvětluje, že uplatněním způsobilého 
dovolacího důvodu ve smys lu ustanovení § 241a odst. 1 o. s. ř. není zpochybnění právního 
posouzení věci, vychází -li z jiného skutkového stavu, než z jakého vyšel při posouzení věci 
odvolací soud (k tomu srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 9. 2013, sp. zn. 29 Cdo 
2394/ 2013, uveřejněné pod číslem 4/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek), a proto 
dovolání žalobce není přípustné (§ 237 o. s. ř.).  
Kromě toho lze dodat, že přihlédl -li odvolací soud k tomu, že na základě dohody rodičů 
bylo obvyklé bydliště nezletilého přemístěno do Spolkové republiky Německo, a – stručně 
vyjádřeno – pobyt nezletilého na Ukrajině, jehož účelem bylo umožnit matce připravit podmínky 
pro návrat nezletilého, byl dočasný (z čehož dovolací soud vychází), což jsou specifika příznačná 
pro posuzo vanou věc, pak se od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu (usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne 27. 9. 2011, sp. zn. 30 Cdo 2244/2011, ze dne 19. 3. 2015, sp. zn. 21 
Cdo 4909/2014, nebo ze dne 20. 12. 2016, sp. zn. 21 Cdo 2850/2016), která respektuje vý še 
shrnuté závěry zformulované a odůvodněné Soudním dvorem při výkladu čl. 8 odst. 1 nařízení 
Brusel II bis, neodchýlil.  
Protože Nejvyšší soud neshledal dovolání otce přípustným, podle ustanovení § 243c odst. 
1 o. s. ř. je odmítl.  
Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení se nezdůvodňuje (§ 243f odst. 3 o. s. ř.).  
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.  
 
V Brně dne 22. 12. 2021  
 
 
 JUDr. Lubomír 
Ptáček, Ph.D.  
 předseda senátu