O d ů v o d n ě n í:
Městský soud v Praze usnesením ze dne 29. srpna 2005, č. j. 5 Cm
270/2003-162, připustil, aby do řízení na straně žalované jako další
účastník přistoupila druhá žalovaná. Soud prvního stupně tak rozhodl
na základě návrhu žalobkyně na přistoupení dalšího účastníka na straně
žalované, a to s odvoláním na ručitelský závazek druhé žalované za
závazek první žalované. K odvolání první žalované Vrchní soud v Praze
usnesením shora citovaným usnesení soudu prvního stupně jako věcně
správné potvrdil.
Usnesení odvolacího soudu napadla druhá žalovaná (dále též jen
„dovolatelka“) dovoláním, odkazujíc co do důvodů na ustanovení § 241a
zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád (dále též jen „o. s. ř.“).
Podle obsahu dovolání napadá nesprávné právní posouzení přistoupení
dovolatelky do řízení na straně žalované odvolacím soudem a to vzhledem
k tomu, že není dán ručitelský závazek dovolatelky za závazek první
žalované. Současně poukazuje na vady řízení, které způsobily nesprávné
rozhodnutí odvolacího soudu. Usnesení soudu prvního stupně nebylo
dovolatelce prostřednictvím její organizační složky řádně doručeno a není
ani dána „pravomoc“ českých soudů, neboť dovolatelka je právnickou
osobou se sídlem v Rakousku a podle článku 6 odst. 1 nařízení Rady (ES)
č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000, o příslušnosti a uznávání a výkonu
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení Brusel
I“) nejsou právní nároky žalovaných spojeny tak úzce, že je účelné je
vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně
si odporujících rozhodnutí v oddělených řízeních, neboť druhá žalovaná
neručí za závazek první žalované.
Žalobkyně se k dovolání vyjádřila tak, že je nepovažovala za přípustné a v
případě přípustnosti za důvodné.
Se zřetelem k době vydání rozhodnutí odvolacího soudu se uplatní pro
dovolací řízení - v souladu s bodem 12. čl. II přechodných ustanovení
části první zákona č. 7/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb.,
občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a další související
zákony - občanský soudní řád ve znění účinném do 30. června 2009.
Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací (§ 10a o. s. ř.) po
zjištění, že dovolání proti usnesení odvolacího soudu bylo podáno ve lhůtě
uvedené v ustanovení § 240 o. s.ř. a že jde o usnesení, proti kterému
je dovolání přípustné podle ustanovení § 239 odst. 2 písm. b) o.s.ř.,
přezkoumal napadené usnesení ve smyslu ustanovení § 242 o. s. ř. bez
nařízení jednání (§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.) a dospěl k závěru, že
dovolání není důvodné.
Podle ustanovení § 242 odst. 3 věty první o. s. ř. je dovolací soud
vázán uplatněným dovolacím důvodem včetně toho, jak jej dovolatelka
obsahově vymezila. Dovolatelka napadá nesprávné právní posouzení
jejího přistoupení do řízení na straně žalované odvolacím soudem s
tvrzením, že není ručitelkou za závazek první žalované vůči žalobkyni.
Podle § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř. lze dovolání podat z důvodu, že
rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci. Nesprávným
právním posouzením je omyl soudu při aplikaci práva na zjištěný skutkový
stav (skutkové zjištění). O mylnou aplikaci se jedná, jestliže soud použil
jiný právní předpis, než který měl správně použít, nebo aplikoval sice
správný právní předpis, ale nesprávně jej vyložil, popř. jestliže ze
skutkových zjištění vyvodil nesprávné právní závěry.
Podle ustanovení § 92 odst. 1 o. s. ř. na návrh žalobce může soud
připustit, aby do řízení přistoupil další účastník. Souhlasu toho, kdo
má takto do řízení vstoupit, je třeba, jestliže má vystupovat na straně
žalobce. Rozhodnutí soudu vydané podle § 92 odst. 1 o. s. ř. je procesním
rozhodnutím, které vymezuje okruh účastníků řízení, aniž by však
jakkoli řešilo či předjímalo otázku věcné legitimace účastníků, tedy zda
a kterému účastníku svědčí hmotné právo či který účastník je nositelem
hmotněprávní povinnosti, o něž v řízení jde, tedy ani otázku, je-li dán
ručitelský závazek dovolatelky za závazek první žalované. Otázku
věcné legitimace posuzuje soud až v rozhodnutí o věci samé na základě
provedeného dokazování a právního posouzení věci. Nejvyšší soud již v
usnesení ze dne 16. srpna 2005, sp. zn. 33 Odo 903/2005, uveřejněném
v časopise Soudní judikatura č. 2, ročník 2006, pod číslem 18, formuloval
právní závěr, podle něhož soud při rozhodování o přistoupení dalšího
účastníka do řízení neposuzuje otázku jeho věcné legitimace. Shodné
stanovisko k téže otázce, od něhož nevidí důvodu odchýlit se ani v
projednávané věci, zaujal dovolací soud i ve svých dřívějších rozhodnutích
(srov. například usnesení ze dne 21. listopadu 2001, sp. zn. 25 Cdo
1767/2001, dále též například usnesení ze dne 29. března 2005, sp.
zn. 29 Odo 903/2004), na které lze v podrobnostech odkázat. Při
rozhodování o přistoupení dalšího účastníka do řízení soud otázku jeho
věcné legitimace neřeší. Dále bylo v citovaných rozhodnutích vysvětleno,
že otázka věcné legitimace účastníka řízení (jak aktivní, tak pasivní) je
otázkou hmotněprávní, kterou soud řeší až v konečném rozhodnutí ve
věci, přičemž důsledkem případného nedostatku věcné legitimace je pak -
po projednání věci - zamítnutí žaloby.
Z obsahu spisu se nepodávají vady, které mohly mít za následek
nesprávné rozhodnutí ve věci. Takovými vadami nejsou ani dovolatelkou
namítaný nedostatek mezinárodní „pravomoci“ českých soudů ani
okolnosti doručení usnesení soudu prvního stupně dovolatelce. Podle
článku 6 odst. 1 nařízení Brusel I osoba, která má bydliště na území
některého členského státu, může být žalována, je-li žalováno více osob
společně, u soudu místa, kde má bydliště některý ze žalovaných, za
předpokladu, že právní nároky jsou spojeny tak úzce, že je účelné je
vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně
si odporujících rozhodnutí v oddělených řízeních. Článek 6 představuje
další pravidlo příslušnosti na výběr dané, která je výjimkou z obecného
pravidla příslušnosti soudů státu bydliště žalovaného a dává žalobci
možnost uplatnit svůj nárok u jiného soudu, než který by byl příslušný k
žalobě proti žalovanému, byla-li by podána samostatně. V projednávané
věci žalobkyně uplatnila nárok žalobou proti prvé žalované jako dlužnici
a v průběhu řízení navrhla přistoupení druhé žalované do řízení jako
ručitelky za závazek první žalované. V této souvislosti dovolací soud
odkazuje na rozhodnutí Evropského soudního dvora ve věci Reisch
Montage – C-103/05, které (obdobně jako v projednávané věci) dovozuje
mezinárodní příslušnost soudů členského státu v rámci žaloby podané
proti žalovanému s bydlištěm v jednom členském státu a dalšímu
žalovanému s bydlištěm v jiném členském státu. Vnitrostátní soud
nemůže vyslovit svou mezinárodní nepříslušnost v řízení proti ručiteli na
základě skutečnosti, že ručitel má bydliště v jiném členském státu, než je
stát tohoto soudu a kde je bydliště dlužníka.
Vadou řízení, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci,
není ani namítané nikoli řádné doručení usnesení soudu prvního stupně
dovolatelce. Proti usnesení soudu prvního stupně podala dovolatelka
odvolání, které odvolací soud pro subjektivní nepřípustnost odmítl
usnesením ze dne 7. září 2006, č. j. 1 Cmo 300/2006-237. Dovolání
druhé žalované proti tomuto usnesení potom dovolací soud odmítl
usnesením ze dne 24. července 2007, č. j. 32 Cdo 2841/2007-264.
Z obsahu spisu se podává, že usnesení soudu prvního stupně bylo
doručováno organizační složce druhé žalované. Procesní aktivita druhé
žalované, která podala proti usnesení soudu prvního stupně odvolání,
dokládá doručení usnesení soudu prvního stupně druhé žalované do její
dispoziční sféry.
Z uvedeného vyplývá, že usnesení odvolacího soudu je z hlediska
uplatněných dovolacích důvodů správné. Jelikož vady uvedené v
ustanoveních § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a) a b) a § 229 odst.
3 o. s. ř. (tzv. zmatečnosti), ani další jiné vady řízení, které mohly
mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, k nimž Nejvyšší soud
u přípustného dovolání přihlíží z úřední povinnosti (§ 242 odst. 3 o. s.
ř.), nejsou dovoláním (s výjimkou popsaného namítaného nedostatku
mezinárodní příslušnosti a doručení usnesení soudu prvního stupně
dovolatelce) namítány a ze spisu se nepodávají, dovolací soud dovolání
podle ustanovení § 243b odst. 2 části věty před středníkem o.s.ř. zamítl.
Vzhledem k tomu, že tímto rozhodnutím se řízení ve věci nekončí, bude i
o náhradě nákladů dovolacího řízení rozhodnuto v konečném rozhodnutí
soudu prvního stupně, popřípadě soudu odvolacího.
Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.