5. 12. 2018 Judikát 30 Nd 27/2018
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/8E0482A410090BF7C1258358002CCAAA?openDocument 1/4Soud: Nejvyšší soud
Datum r ozhodnutí: 26.09.2018
Spisová značka : 30 Nd 27/2018
ECLI: ECLI:CZ:NS:2018:30.ND.27.2018.1
Typ rozhodnutí: USNESENÍ
Heslo: Příslušnost soudu místní
 Cizinci
 Předběžné opatření
 Podmínky řízení
 Pravomoc soudu
Dotčené předpisy: § 9 o. s. ř.
 § 11 odst. 3 o. s. ř.
 § 104a odst. 4 a 6 o. s. ř.
 čl. 31 Nařízení (ES) č. 44/2001
 čl. 35 Nařízení (EU) č. 1215/2012
Kategorie r ozhodnutí: B
 
30 Nd 27/2018-169
 
 
 
USNESENÍ
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr . Pavla Simona a soudců Mgr. Víta
Bičáka a JUDr . Bohumila Dvořáka ve věci žalobce  I. M., zastoupeného Mgr. Petrem Václavkem, advokátem se
sídlem v Praze, Opletalova 1417/25, proti žalovanému  Z. L., o určení místní příslušnosti soudu podle § 11 odst. 3
občanského soudního řádu pro návrh na vydání předběžného opatření, takto:
I. K projednání a rozhodnutí této věci jsou v prvním stupni věcně příslušné  okresní soudy .
II. Po právní moci tohoto usnesení bude  věc postoupena  k dalšímu řízení Okresnímu soudu v Karlových V arech.
 
Odůvodnění:
 
Nejvyššímu soudu bylo dne 2. 2. 2018 doručeno podání žalobce označené jako návrh na vydání předběžného
opatření podle § 102 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „o. s. ř.“),
a současně žádost žalobce o určení, který soud věc projedná a rozhodne podle ustanovení § 1 1 odst. 3 o. s. ř.
Z předložených listin vyplývá, že žalobce poskytl žalovanému v průběhu let 2011 až 2012 bezúročné půjčky , jejichž
splatnost byla stranami stanovena ke dni 31. 12. 2013. Žalovaný však svoji povinnost nesplnil. Žalobce se proto
obrátil se svým nárokem na soud v Horgenu ve Švýcarsku, který rozhodl rozsud kem ze dne 5. 10. 2016, č. j.
EB160015-F/UB/KH/Sta, tak, že žalované mu uložil povinnost vrátit žalobci částku  ve výši 1 122 848,50 CHF s
příslušenstvím a nahradit náklady řízení. Proti tomuto rozsudku podal žalovaný v souladu se švýcarskou právní
úpravou žalobu, jejímž cílem je návrh na zrušení předmětné pohledávky , a snaha tak oddálit vrácení poskytnutých
půjček (žaloba má ve vztahu k rozsudku účinky odkladu vykonatelnosti). Žalobce se obává, že by mohl být výkon
uvedeného rozsudku ohrožen, a proto podává návrh na vydání předběžného opatř ení podle § 102 o. s. ř. (jenž
připojil k návrhu na určení místně příslušného soudu), kterým by byl žalovanému uložen zákaz nakládat s majetkem
ve Š. v G..
Žalobce dále uvedl, že je občanem Ruské federace s povolením k trvalému pobytu na území České republiky ,
žalovaný je občanem G. s trvalým pobyt em ve Š.. Žalobce se domáhá vydání předběžného opatření postihující
majetek žalovaného, a to na základě čl. 31 Úmluvy o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v
občanských a obchodních věcech ze dne 15. 10. 2007, publikované v Úředním věstníku Evropské Unie L 339/1 dne
21. 12. 2007 (dále jen „Luganská úmluva II“), která se vztahuje na věci občanské a obchodní bez ohledu na druh
5. 12. 2018 Judikát 30 Nd 27/2018
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/8E0482A410090BF7C1258358002CCAAA?openDocument 2/4soudu, přičemž z negativního výčtu uvede ného v čl. 1 odst. 2 Luganské úmluvy II lze podle žalobce dovodit, že je
plně aplikovatelná na spory týkající se dlužného plnění. Vzhledem k tomu, že je Švýcarská konfederace i Česká
republika smluvní stranou Luganské úmluvy II, je nutné podle žalobce postupovat v souladu s touto úmluvou. Podle
Luganské úmluvy II může navrhovatel uplatnit návrh na vydání předběžného opatření u soudu členského státu,
ačkoliv je ve věci samé příslušný jiný členský stát. Žalobce tak má možnost podat návrh na vydání předběžného
opatření u českého soudu (podle českého právního řádu), jakožto soudu členského státu vázaného Luganskou
úmluvou II, i když jednání ve věci samé (soudní řízení o dlužném plnění) je vedeno ve Švýcarsku. Žalobce dodal, že
Luganská úmluva II neupravuje věcnou a místní příslušnost soudů členských států. Odkázal proto na § 9 o. s. ř. (kdy
věcně příslušný v řízení v prvním stupni je okresní soud) s tím, že v otázce místn í příslušnosti již nelze dojít k
jednoznačnému závěru o konkrétním soudě věcně i místně příslušném k projednání návrhu na předběžné opatření.
Žalobce uzavřel, že s ohledem na řečené postupoval podle § 11 odst. 3 o. s. ř. a obrátil se se svou žádostí o určení
místně příslušného soudu k projednání návrhu na vydání předběžného opatření na Nejvyšší soud.
Žalobce podáním ze dne 14. 9. 2018 k výzvě Nejvyššího soudu sdělil, že úzká vazba mezi předmětem navrhovaného
předběžného opatření, jež má zakázat osobě s bydlištěm ve Š. nakládání s obchodními podíly v několika
švýcarských a jedné gruzínské společnosti, a územím České republiky spočívá v tom, že žalobce je osobou s
trvalým pobytem v České republice, kdy žádá vydání předběžného opatření k ochraně svých práv vůči osobě s
pobytem ve Š., jak mu umožňuje Luganská úmluva II, a to bez nutnosti faktického výskytu majetku žalovaného na
území Česk é republiky . Žalobce má tedy za to, i když se majetek žalovaného nenachází na území České republiky ,
úzká vazba  mezi majetkem žalovaného, který se nachází ve Š. a G., a Českou repub likou je ve vztahu k Luganské
úmluvě II dána právě stranami a předmětem sporu. Žalobce dodává, že je zde reálná hrozba, že žalovaný svůj
majetek převede a zbaví se ho způsobem, aby se vyhnul plnění své zákonné povinnos ti, čemuž může zabránit pouze
vydání předběžného opatření.
Podle § 11 odst. 3 o. s. ř. jde-li o věc, která patří do pravomoci soudů České republiky , ale podmínky místní
příslušnosti chybějí nebo je nelze zjistit, určí Nejvyšší soud, který soud věc projedná a rozhodne.
Nejvyšší soud se s ohledem na podmínky pro určení místně příslušného soudu v § 11 odst. 3 o. s. ř. zabýval na
prvním místě otázkou, zda mají české soud y pravomoc o návrhu žalobce rozhodnout  (srov . usnesení velkého senátu
občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 12. 11. 2014, sp. zn. 31 Nd 316/2013, uveřejněné
pod číslem 1 1/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek).
Nejvyšší soud v prvé řadě uvádí, že Luganská úmluva II byla ratifikována Evropskou unií a představuje součást
unijního práva (viz rozhodnutí Rady ze dne 15. 10. 2007 o podpisu Úmluvy o příslušnosti a uznávání a výkonu
soudních rozhodnutí v občanských a obch odních věcech jménem Společenství, publikované v Úředním věstníku
Evropské unie L 339/1 dne 21. 12. 2007, pod číslem 2007/712/ES).
Z hlediska časové působnosti se Luganská úmluva II podle čl. 63 odst. 1 vztahuje na řízení zahájená a na listiny
vyhotovené nebo registrované jako veřejné  listiny po vstupu této úmluvy v platnost ve státě původu, a je-li žádáno o
uznání nebo výkon rozhodnutí nebo veřejných listin, také v dožádaném státě, přičemž v souladu s čl. 69 je Luganská
úmluva II ve státech Evropské unie účinná od 1. 1. 2010, ve Švýcarsku pak od 1. 1. 201 1.
Luganská úmluva II se podle svého čl. 1 odst. 1 vztahuje na občanské a obchodní věci bez ohledu na druh soudu,
což je podmínka, kterou žalobcův návrh splňuje a splňuje i podmínky časové působnosti Luganské úmluvy II, jak
jsou výše uvedeny . Z hlediska osobní a teritoriální působnosti Luganské úmluvy II je rozhodné jen to, že návrh byl
podán k soudu smluvního státu. Z toho plyne, že pravomoc (mezinárodní příslušnost) českých soudů k rozhodnutí o
žalobcově návrhu je třeba posoudit podle Luganské úmluvy II.
Podle čl. 64 odst. 1 Luganské úmluvy II není touto úmluvou dotčeno používání nařízení Rady (ES) č. 44/2001 o
příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech a veškerých jeho změn,
Úmluvy o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, podepsané v Bruselu dne 27. 9.
1968, protokolu o výkladu této úmluvy Soudním dvorem Evropských společenství, podepsaného v Lucemburku dne
3. 6. 1971  a pozměněného úmluvami o přistoupení států přistupujících k Evropským společenstvím k dotyčné
úmluvě a k dotyčném u protokolu a Dohody mezi Evropským společenstvím a Dánský m královstvím o příslušnosti a
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, podepsané v Bruselu dne 19. 10. 2005,
členskými státy Evropského společenství.
Podle čl. 1 odst. 1 protokolu č. 2 o jednotném výkladu úmluvy a o Stálém výboru bere každý soud používající a
vykládající úmluvu řádný ohled na zásady stanovené jakýmkoli významným rozhodnutím vydaným soudy států
vázaných úmluvou a Soudním dvorem Evropských společenství k dotčenému/ dotčeným ustanovení/m nebo
jakémukoli podobném u/jakýmkoli podobným ustanovení/m Luganské úmluvy z roku 1988 a aktů uvedených v čl.
64 odst. 1 úmluvy .
5. 12. 2018 Judikát 30 Nd 27/2018
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/8E0482A410090BF7C1258358002CCAAA?openDocument 3/4Protože čl. 64 odst. 1 Luganské úmluvy II odkazuje mimo jiné na nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000
o příslušnosti a uzná vání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení
Brusel I“) a také vzhledem k čl. 1 odst. 1 protokolu č. 2 k Luganské úmluvě II, musí vnitrostátní soud, aplikující tuto
úmluvu, brát řádný ohled na judikaturu Soudního dvora Evropské unie (dále jen „SDEU“) k nařízení Brusel I.
Použitelnost závěrů formulovaných SDEU ve vztahu k nařízení Brusel I či Bruselské úmluvě vyplývá i ze
skutečnosti, že text Luganské úmluvy II je téměř identický s textem nařízením Brusel I (DICKINSON, A., LEIN, E.
The Brussels I Regulation Recast. Oxford: Oxford University Press, 2014, s. 574-577). K tomu srov. i usnesení
Nejvyššího soudu ze dne 16. 12. 2015, sp. zn. 30 Cdo 1362/2015.
Podle čl. 31 Luganské úmluvy II předběž ná nebo zajišťovací opatření, která jsou upravena právem jednoho státu
vázaného touto úmluvou, je možné u soudů tohoto státu navrhnout i tehdy , kdy je pro rozhodnutí ve věci samé
příslušný na základě této úmluvy soud jiného státu vázaného touto úmluvou.
Pokud jde o ustanovení čl. 31 Luganské úmluvy II, jehož se stran mezinárodní příslušnosti českých soudů žalobce
dovolává, to se zcela  obsahově shoduje s čl. 31 nařízení Brusel I [nyní čl. 35 nařízení Evropského parlamentu a
Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských
a obchodních věcech (přepracované znění)]. Je proto nutné uzavřít, že judikatura SDEU vztahující se k čl. 31
nařízení Brusel I je aplikovatelná i na právě projednávaný případ.
Z čl. 31 Luganské úmluvy II by mohlo vyplývat, že každý soud členského státu by byl příslušný k vydání
předběžného či zajišťovacího opatření, i když by neměl příslušnost k rozhodnutí věci samé, bez ohledu na povahu
takového opatření a s tou jedinou podmínkou, že je jeho právo umožňuje. Takové bezbřehé interpretaci však SDEU
stanovil hranice ve svém rozsudku ze dne 17. 11. 1998, ve věci C-391/95, V. U. M. proti Komma nditgesellschaft in
Firma Deco-Line a další  (srov. DRÁ PAL, L., BUREŠ, J. a kol. Občanský soudní řád II. § 201 až 376. Komen tář. 1.
vydání. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 2983-2985).
Článek 31 Luganské úmluvy II je třeba interpretovat v tom smyslu, že mezi předmět em navrhovaného předběžného
opatření a příslušností povolaného soudu musí existovat reálné spojení (srov . výše uvedený rozsudek SDEU ve věci
C-391/95, V. U. M. proti Komma nditgesellschaft in Firma Deco-Line a další ). Prezentovaná doktrína je založena na
přístupu, že předběžné opatření je nutno provést ve státě rozhodujícího fora (např. zde musí být např. majetek
dlužníka, s nímž má být dlužníku zakázáno nakládat) – srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. 9. 2012, sp. zn.
28 Nd 194/2012. Jinými slovy řečeno, nařízení předběžného či zajišťovacího opatření je podmíněno mimo jiné
existencí reálného vztahu mezi předmětem navrženého opatření a územní působností soudu členského státu, u něhož
byl návrh na jeho vydání podán (srov . výše uvedený rozsudek SDEU ve věci C-391/95, a literaturu DRÁP AL, L.,
BUREŠ, J. a kol. Občanský soudní řád II. § 201 až 376. Komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 2983-
2985).
S přihlédnutím k rozhodné právní úpravě (čl. 31 Luganské úmluvy II) lze usoudit, že příslušnost soudu České
republiky pro nařízení předběžného opatření nelze v dané věci dovodit, neboť požadovaná úzká vazba mezi
povinností požadovan ou návrhem žalobce na nařízení předběžného opatření a jurisdikcí soudů České republiky
naprosto chybí, když žalovanému má být zakázáno nakládat s majetkem nikoliv v České republice, ale ve Š. a G..
Na řečené m nemůže  ničeho změnit ani žalobcem tvrzená vazba mezi předměte m navrhovaného předběžného
opatření a územím České republiky spočívající v tom, že žalobce má trvalý pobyt na území České republiky , neboť
ten v posuzovaném případě nehraje žádnou roli.
Z uvedeného je tedy zřejmé, že v případě návrhu žalobce nejsou splněny podmínky pro postup podle § 11 odst. 3 o.
s. ř., když z předloženého návrhu není zřejmé, že by soudy České republiky měly pravomoc žalobcem navrhované
předběžné opatření vydat. Vzhledem k tomu je třeba na návrh na vydání předběžné ho opatření hledět tak, že byl
podán u Nejvyššího soudu.
Podle ustanovení § 9 odst. 1 o. s. ř. nestanoví-li zákon jinak, jsou k řízení v prvním stupni příslušné okresní soudy .
Podle § 104a odst. 4 o. s. ř. bylo-li řízení zahájeno u Nejvyššího soudu nebo byla-li věc Nejvyššímu soudu
předložena vrchním soudem, Nejvyšší soud rozhodne, které soudy jsou k projednání a rozhodnutí věci příslušné v
prvním stupni, není-li sám věcně příslušný. Podle odstavce 6 uvedeného ustanovení v usnesení, jímž bylo
rozhodnuto, že k projednání a rozhodnutí věci jsou příslušné v prvním stupni jiné soudy, než u kterých bylo řízení
zahájeno, se rovněž uvede soud, jemuž bude věc postoupena k dalšímu řízení; ustanovení § 105 tím není dotčeno.
Protože zvláštní předpis neurčuje, že ve věci, které se návrh na vydání předběžného opatření týká, rozhoduje
Nejvyšší soud jako soud prvního stupně (§ 9 odst. 3 o. s. ř.), a předmět řízení zároveň nespadá ani do věcné
příslušnosti krajských soudů jako soudů prvního stupně (§ 9 odst. 2 o. s. ř.), rozhodl Nejvyšší soud podle § 104a
odst. 4 o. s. ř., že k projednání a rozhodnutí věci jsou v prvním stupni příslušné okresní soudy (§ 9 odst. 1 o. s. ř.).
5. 12. 2018 Judikát 30 Nd 27/2018
http://www .nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/W ebPrint/8E0482A410090BF7C1258358002CCAAA?openDocument 4/4Nejvyšší soud zároveň rozhodl podle § 104a odst. 6 o. s. ř. o tom, že věc bude postoupena k dalšímu řízení
Okresnímu soudu v Karlových Varech, v jehož obvodu se nachází bydliště žalobce. Na tomto soudu je, aby
opětovně přezkoumal podmínky řízení, včetně otázky mezinárodní a místní příslušn osti, neboť tímto rozhodnutím
Nejvyššího soudu není v daných otázkách vázán.
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.
 
V Brně dne 26. 9. 2018
 
 
JUDr . Pavel Simon
 předseda senátu