Nemačka vojna istorija je u velikoj meri bila pod uticajem Karla fon Klauzevica, Alfreda fon Šlifena i Helmuta Grafa fon Moltkea, koji su bili zagovornici manevra, koncentracije i opkoljavanja. Njuhova učenja su uspešno primenjena u Francusko-Pruskom ratu i tokom početne faze realizacije Šlifenovog plana u Prvom svetskom ratu. Tokom rata ovi koncepti su modifikovani od strane Rajhsvera. Njegov načelnik generalštaba, Hans fon Sekt, modivikovao je doktrinu prebacujući njeno težište sa opkoljavanja na brzinu napredovanja. Brzina obezbeđuje iznenađenje, iznenađenje omogućava uspeh ukoliko se odluke donose dovoljno brzo, dok mobilnost pruža fleksibilnost i brzinu. Fon Sekt je smatrao da je u situacijama u kojima neprijateljske snage nije moguće opkoliti mnogo bolje izvršiti efikasni proboj njegovog centra. Za vreme njegove komande izvršena je modifikacija moderne nemačke vojne doktrine poznate pod nazivom „Bewegungskrieg“ i pretećeg taktičkog sistema „Auftragstaktik“ što je za posledicu imalo uvođenje novog načina ratovanja popularnije poznatog kao blickrig. Takođe je odbacio ideju o masovnoj koncentraciji trupa koju su zagovarali fon Šlifen i fon Moltke. Prema fon Sektu, vojne rezerve koje su u dotadašnjim nemačkim kampanjama iznosile i 4/10 od ukupnog broja vojnika, trebalo je da budu sastavljene od malog broja profesionalnih vojnika i dobrovoljaca kojima bi podršku pružala odbrambena milicija. U modernom sukobu, smatrao je, ovakva vojska bi bila bolje pripremljena za ofanzivne akcije, brže bi se aktivirala i bila bi jeftinija za opremanje modernim naoružanjem. Bez obzira na uticaj moderne nemačke vojne doktrine Rajhsver je bio primoran da se opredeli za malu, profesionalnu vojsku, zato što je broj nemačkih vojnika Versajskim sporazumom bio ograničen na 100.000.