Nämä pyrkimykset huipentuivat vuonna 1903 ilmestyneessä Helkavirsiä-kokoelmassa, jota pidetään suomalaisen runouden yhtenä merkkiteoksena. Kalevalaista runomittaa soveltaen ja varioiden Leino loi muinaistyylisiä balladeja ja legendoja, joiden aiheissa ja kohdehenkilöissä on löydettävissä kiinnekohtia sekä roomalaiskatoliseen hämäläiseen keskiaikaan että karjalais-bysanttilaiseen ja kalevalais-ortodoksiseen maailmaan. Syvimmiltään runoissa on kuitenkin kyse modernin ihmisyyden peruskysymyksistä: yksilön suhteesta tuntemattomaan ja kuolemaan, yksilöllisestä vapaudesta ja tiedon rajoista. Helkavirsien on tulkittu heijastelevan ibseniläistä individualistista ”tinkimättömyyden eetosta” ja Nietzschen filosofiaan pohjautuvaa pohdiskelua ihmisen kyvystä uhmata omaa kohtaloaan. ”Kansanomaiseen ja jylhään tarupiiriin” liittyi myös Leinon vuonna 1904 julkaisema runotarina Simo Hurtta, joka kuvasi Isovihan aikaisia tapahtumia Pohjois-Karjalassa.