Ensimmäiset kirjalliset tiedot suomalaisesta kansanrunoudesta ovat Mikael Agricolan Psalttarin käännöksen esipuheessa vuodelta 1551 ja Jacobus Finnon virsikirjassa 1580-luvulta. Piispa Petrus Bång julkaisi ensimmäisen näytteen, karhurunon, vuonna 1675. Daniel Juslenius käsitteli suomalaista kansanrunoutta väitöskirjassaan Aboa vetus et nova (1700) ja H. G. Porthan väitöskirjassa Dissertatio de poësi Fennica (1766–78). Porthanin oppilaita olivat Kristfrid Ganander ja K. E. Lencqvist, jotka myös keräsivät ja tutkivat kansanrunoutta.