במאמר זה שראה אור בציון בשנת 2007 מעלה יובל את הטענה שהרמב""ם ראה את עצמו כמשה שני ושחזון זה הינחה הן את יצירתו הספרותית הן את פעלו הציבורי. נקודת המוצא לטענתו היא התבטאות נדירה של אביו, ר' מימון, ולפיה משה רבנו עתיד לחזור באחרית הימים ולהיות ""עוזר למשיח"". יובל טוען שנתינת השם משה הביאה את בנו של ר' מימון לראות עצמו כמשה השני. הנחה זו מתקשרת היטב לאמונתו של הרמב""ם שלפיה עתידה הנבואה להתחדש בסמוך לימיו. אילו היה זוכה לכך, היה רמב""ם כבן שמונים במועד המצופה של חידוש הנבואה בשנת 1215, כגילו של משה בתחילת פעלו הציבורי. יובל סבור שמניע אישי זה מסביר את יצירת שני הקורפוסים הספרותיים הגדולים – משנה תורה ומורה נבוכים. שניהם נועדו לשמש ספרי הלימוד העתידים של העידן המשיחי הממשמש ובא, עידן שבו לפי אמונת הרמב""ם יעסקו אנשים ב""תורה"" וב""חכמה"". השם היומרני ""משנה תורה"" מבטא את אמונתו, שהעידן המשיחי יצריך ספר חדש, שיחליף את התלמוד ושיהיה הקודקס הנלמד של התורה שבעל פה. תפיסתו העצמית של הרמב""ם כמשה השני מסבירה גם ישיבתו במצרים, את קרבתו למלך ואת היותו למנהיגם של יהודי מצרים. בסיום המאמר מצביע יובל על כך שבעצם רוב יוצרי הקודקסים ההלכתיים הגדולים היו בעלי שאיפות משיחיות אישיות. כך רבי יהודה הנשיא, מחבר המשנה, כך ר' יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך וכך גם ר' משה מקוצי, מחבר ספר מצוות גדול. מכאן שגם ביהדות הרבנית היה קשר עמום בין הופעת המשיח להכרה בצורך בחידוש התורה – קשר שהיהדות נטתה תמיד להצניע בגלל הפולמוס עם הנצרות.