1475-76 m. Venecijoje viešėjęs ir aliejine technika kūręs Antonelas da Mesina iš pagrindų pakeitė Belinio kūrybą. Jo San Cassiano bažnyčos altorinio paveikslo įtakos pėdsakų galima rasti vėlesniuose Belinio darbuose. Nors Belinis jau anksčiau dirbo aliejine technika, manoma, kad būtent Antonelas da Mesina parodė Venecijos dailininkams tikrąsias jos galimybes. Maždaug nuo 1475 m. Džovanis Belinis buvo autoritetingu ir pripažintu dailininku Venecijoje. Jam nuolat užsakinėjo altorinius paveikslus Venecijos turtingi kilmingieji ir pirkliai, aplinkinių miestų užsakovai. Šie paveikslai dažniausiai būdavo skirti asmeninėms laidojimo koplyčioms bažnyčiose ir vaizdavo Mariją su kūdikiu tarp šventųjų. Šie paveikslai suformavo Venecijos dailės mokyklos sakralinių scenų vaizdavimo formas. Juose ženkliai didesnis dėmesys suteikiamas žmonių figūrų ir ryšių tarp jų vaizdavimui, peizažo reikšmė sumažėjo. Gali būti, kad Belinis tuo metu buvo įtakotas centrinėje Italijoje dirbusių dailininkų, visų pirma Pjero dela Frančeskos. Stiliaus pasikeitimą iliustruoja „Pezaro Marijos karūnavimo“ altoriaus paveikslas, kurį Džovanis tikriausiai atliko Pezare ir galėjo keliauti į Urbiną ar Riminį, kuriuose buvo Pjero darbų. Taip pat Belinis galėjo būti paveiktas Donatelo skulptūros, kurios pavyzdžių buvo Padujoje. Šv. Jobo bažnyčios altoriaus paveiksle Belinis visiškai atsisakė peizažo, figūrų apimtys pavaizduotos vien šviesa ir šešėliais.