בפזמון החוזר מבקש הדובר השר שלא לכלוא אותו בשום כלוב ולא לסכם אותו בוויקיפדיה, כשהמשפט החוזר ונשנה בפזמון הוא: ""אני הכל, אני לא כלום, אור אין סוף לבוש בגוף, אז אל תכלאוני בשום כלוב"". לאחר הפזמון החוזר מוסיף בן ארי כי מצידו אפשר לקרוא לו דון קישוט, ולשים על ראשו פרס וגיליוטינה בכיכר. עוד הוא מוסיף כי זמן השדים עבר והגיע הזמן לומר למלך שהוא עירום. הוא ממשיך ומתלונן על התפיסה שנוצרה כלפיו ומבקש מהקהל למחוק כל מה שידע עליו עד היום, וכי הוא לא מתנחל, לא נציג של אלוהים, הוא לא דוס שמדיר נשים ולא מהווה גשר בין המגזרים. ומצהיר שהוא רוצה שישרפו המגזרים והדיעות הקדומות כדי שלכל אדם יהיה סיכוי. עוד הוא מביא בחלק זה דוגמאות לתפיסה סטריאוטיפית, שכל המזרחיים מקופחים והחילונים הם כופרים, כל הנשים מתאימות רק למטבח, הרוסים אוהבים את סטלין, כלו כבר כל הקיצין ומאחורי כל חבר כנסת יש קופת שרצים. בסוף חלק זה משתמש הדובר ביסוד הומוריסטי הטוען שכל האתיופים רצים, ואלה שלא, שרים עם רייכל, שרבים מהמוזיקאים ששילב בפרויקט שלו הם יוצאי אתיופיה. את השיר מסיים בן ארי בתקווה שעוד יבוא יום שבו לא יכלאוהו בשום כלוב.