זהו ספרו הראשון של ישראל יעקב יובל והוא הרחבה של עבודת הדוקטורט שלו. הספר יצא לאור בשנת 1988 וזיכה את מחברו בפרס זלמן שזר להיסטוריה יהודית. בספר זה בודק יובל מהיכן באה הרבנות לעולם, מה מקור מעמדה הפרופסיונלי בתולדות ישראל וכיצד תבעו הרבנים לעצמם את ההכרה הציבורית הרחבה במעמדם. הספר מבוסס על מחקר פרוסופוגרפי שקדני, המבקש להציג תמונה רחבה על סמך עבודת איסוף פרטנית. לשם כך בוחן יובל את הביוגרפיות של רבים מרבני אשכנז בתקופה הנידונה, ומתוך קורות חייהם הוא בונה בפרק המסכם את דיוקנה של הרבנות האשכנזית. לטענתו, הופעת הרבנות הקהילתית והמונופוליסטית היא חלק מתהליך של פרופסיונליזציה שפקד את כל מערכות החיים האירופאיות. כשם שהמורים באוניברסיטה זכו לתואר דוקטור וכשם שבעלי מקצוע שונים זכו למעמד של ""אומנים"", כך זכו הרבנים לתואר ""מייסטר"". אירופה בשלהי ימי הביניים יצרה אנשי מקצוע, שקיבלו דיפלומות המאפשרות להם לעסוק במקצועם ואגב כך סולקו כל מי שלא זכו להכרה מקצועית רשמית. תהליכי הפרופסיונליזציה הביאו לתביעה גוברת והולכת של הרבנים למונופול מקצועי, והם תבעו לעצמם את הזכות לנהל באופן בלעדי את טקסי הנישואין והגירושין – פריווילגיה שהכנסה כספית נאה בצדה. זה הרקע להיווצרות ""הסמיכה"" לרבנות האופיינית ליהודי אשכנז, וכך נוצרה גם התחלותיה של הרבנות בשכר, כשמשלמי השכר הם בתחילה צרכני השירותים המסופקים על ידי רבנים, ומאוחר יותר משולמת משכורתם על ידי הקהילה.