טיפול במשתנים: מרבית התלונות באי-ספיקת לב נובעות מצבירה עודפת של נוזלים ומלח. על כן, משתן הוא התרופה היחידה אשר יכולה לשלוט על צבירת הנוזלים ולמנוע עודף בצבירת נוזלים. קיימות מספר קבוצות של משתנים- התרופות פורוסמיד (פוסיד), טורסמיד ובומטניד הם משתני לולאה, כלומר פועלים על לולאת הנלה בכליה ומונעים ספיגה מחדש של נתרן, אשלגן וכלור. תיאזיד הוא משתן הפועל על הטובול הדיסטלי ומונע ספיגה מחדש של נתרן וכלור, וקיימים משתנים אוגרי אשלגן כגון ספירינולקטון (אלדקטון) הפועלים על התעלה המאספת בכליה. על אף העובדה שכל המשתנים מגבירים את הפרשת הנתרן בשתן ומכאן גם את הפרשת המים, הם שונים באופן פעולתם. משתני הלולאה מעלים את הפרשת הנתרן בכעד 25%, בעוד שתיאזידים מעלים את הפרשת הנתרן בכ- 5% עד 10% בלבד. יש להתחיל את הטיפול במשתנים במינון נמוך יחסית ולאחר מכן להעלותו בזהירות ובהדרגה במידת הצורך. לעתים אין תגובה מספקת וטובה למשתני לולאה ויש צורך בהוספת משתן מסוג תיאזיד. תופעות הלוואי של משתנים קשורות להפרעות אלקטרוליטיות וכן ירידה חדה בנפח הנוזלים בגוף והחמרת אזוטמיה. הפרעות במשק האשלגן בגוף כתוצאה משימוש במשתנים (היפרקלמיה או היפוקלמיה) עלולות להביא להפרעות קצב מסכנות חיים- בהקשר זה יצוין כי תיאזידים ומשתני לולאה מביאים להיפוקלמיה, בעוד שתרופות כגון ספירינולקטון מביאות להיפרקלמיה.