במאמר זה משנת 1992 ביקש יובל לבדוק את תודעת התיקוף של הספרות ההלכתית, המפרידה בין ""ראשונים"" ל""אחרונים"" וקובעת סמכותם העדיפה של הראשונים על פני האחרונים. הוא מזהה את המשבר ההיסטורי של יהדות אשכנז במחצית הראשונה של המאה ה-י""ד כתקופת מעבר אשר יצרה בתודעת בני התקופה הבאה את התודעה המבחינה בינם – ""האחרונים"" לבין קודמיהם, ה""ראשונים"" – הלוא הם הפוסקים שחיו לפני המשבר. יובל בוחן את יישומו של הכלל ההלכתי ""הלכתא כבתראי"" (הלכה כאחרונים), אשר התפרש על ידי חוקרים מודרניים כהוכחה לקיומה של תפיסה הלכתית המעניקה עדיפות דווקא לפסיקה המאוחרת על פני זו הקודמת לה. יובל מצביע על הסתירה בין הבנה זו לבין התודעה התקופתית בהלכה המעניקה עדיפות לפוסקים שחיו בתקופה הירארכית קודמת. לטענתו, הכלל ""הלכתא כבתראי"" אינו בא להעניק שום יתרון לפוסקים המאוחרים אלא להפך, להעדיף את הפוסקים המאוחרים השייכים לתקופה קודמת. הכלל מצמצם את יכולתו של פוסק בן התקופה המאוחרת להסתמך על פוסק מוקדם גם אם הוא שייך לתקופה מוקדמת, אלא אם כן פסיקתו של זה התקבלה על אחרוני הפוסקים מבני התקופה המוקדמת. הכלל ""הלכתא כבתראי"" הוא אפוא כלל שמרני, לא כלל מחדש.