מאמרו זה של ישראל יעקב יובל התפרסם בשנת תשנ""ג 1993 בכתב העת ציון. המאמר מהווה קו פרשת מים בהתפתחות חשיבתו ההיסטורית. יובל ביקש במאמר זה לבדוק את מקומו של השקר והדמיון בהיסטוריה. הוא עוסק בעלילות הדם, האשמה שלפיה יהודים זקוקים לדם נוצרי לצורך פולחנם הדתי ולשם השגתו הם רוצחים ילדים נוצרים. יובל מבקש להבין כיצד נולדה הבדותה וכיצד עשתה לעצמה רגליים. הוא טוען שתי טענות: האחת, שליהודי אשכנז בימי הביניים הייתה תפישה משיחית של גאולה נוקמת, ולפיה בעידן המשיחי יעניש האל את כל שונאי ישראל וימיט עליהם כליה. בכך יתוקן אי-הצדק השורר בהיסטוריה העכשווית, שבה ישראל משועבד לאומות העולם. השנייה, שמקדשי השם באשכנז במסע הצלב הראשון היו שותפים לחזון המשיחי הזה והם ביקשו לעורר את חמת האל הנוקם והמעניש על ידי מותם, התאבדותם ואף הריגת היקרים להם ביותר. בכך יצרו פולחן של דם, שחרג מאוד ואף עמד בסתירה לדרישות ההלכתיות המסורתיות של מוות על קידוש השם. התנהגותם של היהודים, או לפחות הדימוי שנוצר למעשיהם בסביבה הנוצרית, השפיע על היווצרות עלילת הדם. עלילות הרצח הפולחני הראשונה בתולדות יהודי אירופה התחוללו כדור אחד אחרי מאורעות מסע הצלב הראשון, ובכך מתחזק הרושם שקיים קשר ולו רק נסיבתי בין שתי התופעות. מאמר זה חולל סערה בקרב קהיליית החוקרים, בארץ ובעולם. מערכת ציון הקדישה בשנה שלאחר מכן חוברת כפולה כדי לדון בתזה של יובל. במיוחד זכה לפרסום רב מאמר התגובה החריף של הפרופסור לספרות ימי הביניים עזרא פליישר. יובל השיב למתנגדיו במאמר גדול שהתפרסם באותה חוברת.