לאחר דיון בנושא המיניות מקדיש ויינינגר פרק ליהדות, שאותה הוא משווה עם נשיות. מכיוון שתפיסת העולם של האישה שווה לזו של היהדות, מובן לדעתו שיש לעמוד גם על הזהות היהודית במחקר העוסק במין ובאופי. בפרק על היהדות מקשר ויינינגר בין האישה ליהדות בנקודות דמיון. יהודים הם סרסורים מטבעם, מאותן סיבות שהנשים עסוקות בשקרים ובסרסור: הצורך להתמזג, להיטמע. ליהודי בדומה לאישה אין ""אני"" או ערך עצמי: היהודי להוט אחר תארים, אינו מכבד את עצמו או את אבותיו. אין לו זיקה אמיתית לעברו: ""העבר של היהודי הוא למעשה רק העתיד שלו"".[דרוש מקור] ויינינגר טוען כי הנחיתות החברתית ההיסטורית היא לא רק עניין חברתי-היסטורי אלא כי היהודים, כמו הנשים, רצו בזאת.