Ce este multiculturalismul?  Eugen Huzum publicat în Ana Gugiuman (coord), Idei si valori perene in stiintele socio-umane.  Studii şi cercetări, Argonaut, Cluj-Napoca, 2009, pp.  45-60; 1.  Câteva precizări referitoare la obiectivul acestui studiu Un studiu cu un asemenea titlu pare să nu mai aibă nevoie de precizări referitoare la obiectivul său.  Ce alt obiectiv aş putea avea decât acela de a răspunde la întrebarea din titlu?  Principalul meu scop este, întradevăr, definirea şi prezentarea cât mai exhaustivă a tezelor multiculturalismului (în limitele de spaţiu de care trebuie să ţin seama în acest studiu).  Înainte de aceasta, doresc totuşi să mai fac câteva precizări pe care le consider importante.  În primul rând, sunt preocupat aici în special de multiculturalismul ca teorie politică normativă şi nu ca multiculturalitate sau pluralism cultural, ca prezenţă pe teritoriul unui stat a mai mult de o comunitate culturală (etnică, naţională, religioasă) care doreşte să-şi protejeze identitatea, valorile şi practicile pe care le împărtăşeşc membrii săi.  Multiculturalismul ca teorie politică şi multiculturalismul ca multiculturalitate nu trebuie confundate, aşa cum se întâmplă adesea.  Aceasta nu înseamnă, totuşi, că între ele nu există nici o legătură.  Dimpotrivă.  Multiculturalismul normativ este unul dintre principalele răspunsuri ale teoriei politice actuale la multiculturalitate.  Mai precis, multiculturalismul reprezintă o reacţie a teoriei politice determinată de unul dintre fenomenele rezultate din prezenţa multiculturalităţii în cadrul celor mai multe dintre statele actuale: explozia cererilor la acomodare a diferenţei din partea minorităţilor culturale.  Aceste cereri nu au venit sau nu vin numai din partea minorităţilor etnice, naţionale sau religioase.  Multe dintre ele au venit sau vin şi din partea minorităţilor sexuale, ale organizaţiilor feministe, ale persoanelor cu stiluri de viaţă neconvenţionale sau ale persoanelor cu dizabilităţi.  Unii multiculturalişti – spre p. 45 exemplu, Nancy Fraser, Anne Phillips sau Iris Marion Young1 – sunt preocupaţi şi de examinarea unor astfel de cereri.  În studiul de faţă, mă voi referi, totuşi, numai la multiculturalismul preocupat doar de diferenţa culturală în sens de diferenţă etnică, naţională sau religioasă.  Principalul motiv este acela că cei mai mulţi dintre multiculturalişti sunt preocupaţi, de fapt, doar de acest tip de diferenţă culturală.  În al doilea rând, nu sunt sigur dacă sunt suficiente temeiuri pentru a considera în mod legitim drept multiculturaliste inclusiv preocupările pentru diferenţa sexuală, de gen etc.  Multiculturalismul este o teorie despre societăţile multiculturale.  Aşa cum a observat Bhikhu Parekh, termenul de societate multiculturală este utilizat de obicei pentru a desemna o societate în care sunt prezente fie 1) toate, fie 2) doar două, fie 3) doar ultima dintre următoarele tipuri de diversitate culturală: „diversitatea comunală" (prezenţa în cadrul unei societăţi a câtorva comunităţi mai mult sau mai puţin organizate care împărtăşesc şi trăiesc în mod conştient pe baza unor sisteme de credinţe şi practici diferite), „diversitatea subculturală" (existenţa unor opinii si practici diferite referitoare la anumite aspecte semnificative ale vieţii umane printre membrii societăţii care împărtăşesc totuşi, în linii mari, o cultură comună) şi „diversitatea perspectivală" (prezenţa printre membrii societăţii a unor grupuri care critică şi încearcă să modifice principiile şi valorile centrale ale culturii dominante în cadrul acesteia).  Parekh are, însă, câteva argumente foarte plauzibile în favoarea tezei că doar a treia modalitate de utilizare a acestui termen este adecvată: „Since the first two kinds of diversity are to be found in most societies throughout history, the first two usages are so wide as to deprive the 1 Vezi Nancy Fraser, „Social Justice in the Age of Identity Politics: Redistribution, Recognition, an Participation", în Nancy Fraser, Axel Honneth, Redistribution or Recognition?  A Political-Philosophical Exchange, Verso, London & New York, 2003, pp.  7-109, Anne Phillips, The Politics of Presence, Clarendon Press, Oxford, 1995 sau Iris Marion Young.  Justice and the Politics of Difference, Princeton University Press, Princeton, 1990.  2 term of focus and even render it useless.  Furthermore, since communal diversity is logically distinct and raises questions that are unique to it, it constitutes a coherent and self-contained object of investigation, and deserves a name specific to it.  Although feminism, gay liberation, environmentalism and so on overlap with it, their basic concerns p. 46 are different"2.  Am spus că sunt preocupat aici în special de definirea şi prezentarea multiculturalismului ca teorie politică.  Mulţi teoreticieni susţin că, de fapt, multiculturalismul nu este în primul rând o ideologie sau doctrină politică.  O astfel de afirmaţie a fost făcută, spre exemplu, de Joseph Raz sau Bhikhu Parekh.  În opinia lui Raz, multiculturalismul reprezintă înainte de toate o nouă modalitate de a ne sensibiliza faţă de nevoile pe care minorităţile culturale le resimt în realitatea politică actuală3.  De asemenea, după Parekh, multiculturalismul este înţeles cel mai bine dacă este conceput nu ca teorie politică sau şcoală filosofică distinctă, ci ca perspectivă sau ca modalitate de a vedea viaţa umană axată pe trei idei principale: 1) toate fiinţele umane sunt înrădăcinate cultural (cresc şi trăiesc într-o lume structurată cultural, organizându-şi viaţa şi relaţiile sociale în termenii unui sistem de înţeles şi semnificaţie derivat cultural); 2) culturile diferite reprezintă sisteme de semnificaţie şi concepţii despre viaţa bună diferite, niciuna dintre ele nefiind perfectă sau superioară tout court tuturor celorlalte; şi 3) toate culturile au o identitate intern plurală, fluidă şi deschisă, fiind marcate de tradiţii şi modalităţi de gândire diferite, aflate într-o continuă conversaţie4.  În opinia mea, deşi nu este, în mod evident, doar o teorie politică, multiculturalismul râmâne totuşi în primul rând o astfel de teorie.  Multiculturalismul este în primul rând, mai exact, o teorie despre „societatea bună".  Desigur, nu toţi reprezentanţii multiculturalismului oferă în chip explicit teorii elaborate şi detaliate despre „societatea bună".  Toţi multiculturaliştii – inclusiv Raz şi Parekh – împărtăşesc, însă, cel puţin implicit, o astfel de teorie.  În cazul lui Raz, este vorba de teoria că societatea bună este sensibilă şi la nevoile resimţite de minorităţile culturale.  În ceea ce îl priveşte pe Parekh, el invocă în chip explicit cele trei idei menţionate pentru a legitima ideea că „the good society cherishes the diversity of and encourages a creative dialogue between its different cultures and their moral visions"5.  Mai mult, p. 47 astfel de viziuni multiculturaliste despre societatea bună sunt invocate de fiecare dată pentru a legitima o serie importantă de politici publice (multe dintre ele adoptate deja de ceva vreme într-o serie importantă de state multiculturale actuale).  De altfel, legitimarea unor astfel de politici este, în opinia mea, scopul fundamental al tuturor multiculturaliştilor.  Printre cele mai tipice dintre aceste politici se numără, spre exemplu, exceptarea minorităţilor de la unele legi aflate în conflict cu credinţele sau practicile lor culturale, reprezentarea minorităţilor în instituţiile politice ale statului, educaţia în limba maternă etc.  2.  Multiculturalism, asimilaţionism şi neutralism Multiculturalismul este definit în mai multe moduri, unele dintre ele nesatisfăcătoare.  Spre exemplu, multe dintre definiţiile lui nu surprind o teză acceptată de toţi multiculturaliştii, ci doar teze susţinute numai de către unii dintre aceştia.  Ele sunt, altfel spus, definiţii ale unui anumit tip de multiculturalism şi nu ale multiculturalismului în genere6.  O definiţie care nu are acest defect este, în opinia mea, următoarea: multiculturalismul este teoria care susţine că statele multiculturale trebuie să ducă o politică de acomodare – şi nu (doar) una de asimilare – a diferenţelor culturale.  De cele mai multe ori, statele pe care le au în 2 Bhikhu Parekh, Rethinking Multiculturalism.  Cultural Diversity and Political Theory, Macmillan, London, 2000, p. 4.  3 Vezi Joseph Raz, „Multiculturalism", Ratio Juris, 11, 3, 1998, p. 197.  4 Bhikhu Parekh, „What is Multiculturalism?",  Seminar, web edition, 484, 1999, http://www.indiaseminar.com/1999/484/484%20parekh.htm 5 Ibidem.  6 Aşa stau lucrurile, spre exemplu, în cazul definiţiilor care identifică multiculturalismul cu teza existenţei unor drepturi culturale ale minorităţilor sau cu tentativa de legitimare a unei „politici a recunoaşterii".  3 vedere multiculturaliştii sunt statele democratic-liberale, deşi există şi unii multiculturalişti care se referă la toate statele multiculturale, inclusiv cele în care liberalismul nu este deloc sau aproape deloc la el acasă.  În funcţie de argumentele aduse în favoarea politicii de acomodare culturală, pot fi deosebite mai multe tipuri de multiculturalism.  Unul dintre acestea este multiculturalismul ospitalităţii.  Astfel, pentru a legitima politica de acomodare culturală, unii dintre multiculturalişti invocă argumentul că noile patrii ale imigranţilor au obligaţia morală de a crea condiţiile necesare pentru ca aceştia să se simtă bineveniţi.  Joseph Raz a argumentat, spre exemplu, că reprezentanţii majorităţii culturale le datorează şi imigranţilor ceea ce îşi datorează lor, adică „abilitatea de a se simţi acasă în propria lor casă, pentru că o dată ce ei au p. 48 imigrat într-o ţară, aceasta a devenit casa lor"7.  Principalul argument al lui Raz în favoarea multiculturalismului este totuşi un altul.  Conform acestui argument, politica de acomodare culturală este necesară pentru a asigura bunăstarea şi demnitatea minorităţilor culturale care trăiesc pe teritoriul unui stat.  Prosperitatea şi demnitatea persoanelor, argumentează Raz, depinde în mod decisiv de cultura pe care o împărtăşesc şi de statutul pe care această cultură îl are în cadrul societăţii în care trăiesc.  Prin urmare, numai o politică de acomodare culturală le conferă inclusiv celor care au o capacitate limitată de a se integra sau nu vor să se integreze în cultura majoritară oportunitatea de a-şi păstra demnitatea şi respectul de sine8.  Argumentul lui Raz este o versiune a strategiei culturaliste de a argumenta în favoarea politicii de acomodare culturală.  Acest stil de argumentare, care se bazează pe evidenţierea importanţei culturii în viaţa umană, este unul foarte des întâlnit printre multiculturalişti.  Argumente culturaliste în favoarea politicii de acomodare culturală au fost avansate, spre exemplu, şi de Will Kymlicka, Bhikhu Parekh sau Charles Taylor.  Toţi aceşti filosofi utilizează, însă, argumentarea culturalistă într-o strategie de argumentare mai amplă, menită să demonstreze că politica de acomodare culturală reprezintă o cerinţă a dreptăţii sociale.  Multiculturalismul dreptăţii sociale este, de altfel, cel mai răspândit tip de multiculturalism.  Pe lângă autorii menţionaţi, el a mai fost sau este adoptat, spre exemplu, de către Nancy Fraser, Amy Gutmann, Anne Phillips, Sarah Song sau Iris Marion Young.  Ceea ce susţin, în esenţă, toţi aceşti autori este teza că statele multiculturale trebuie să adopte o politică de acomodare culturală pentru că dreptatea socială cere tratamentul egal al culturilor existente pe teritoriul său.  Altfel spus, nici o cultură nu ar trebui să fie dezavantajată în cadrul statului decât dacă există motive temeinice în favoarea unui astfel de tratament.  Foarte mulţi multiculturalişti întemeiază acest argument prin apel la principiul respectului egal al persoanelor.  Acest principiu este, de altfel, principiul fundaţional al celor mai multe dintre teoriile actuale ale dreptăţii sociale (am în vedere, desigur, teoriile liberal-egalitariene ale acesteia).  Aşa cum s-a observat de p. 49 nenumărate ori, principiul respectului egal al persoanelor reprezintă şi o exigenţă fundamentală a democraţiei.  Nu întâmplător, unii dintre multiculturalişti pun în prim planul argumentării în favoarea politicii de acomodare culturală nu atât ideea de dreptate socială, cât democraţia.  Ceea ce doresc să arate aceşti multiculturalişti este faptul că valorile şi principiile pe care sunt clădite obligă statele democratice să ducă o politică de acomodare culturală9.  Apelul la exigenţele dreptăţii sociale reprezintă cel mai des invocat argument de unii multiculturalişti în favoarea ideii existenţei unui drept la cultură.  Teza existenţei unui astfel de drept este, de altfel, un alt argument invocat adesea în favoarea politicii de acomodare culturală10.  Will Kymlicka, Avishai Margalit, Moshe Halbertal, Vernon Van Dyke sau Iris Marion Young – cred că acest drept este un drept colectiv, însă în ultima vreme s-a impus viziunea – apărată, spre exemplu, de Yael Tamir, Amy Gutmann sau Anne Phillips – că dreptul la cultură nu poate fi decât un drept individual (fie şi numai pentru că grupurile sau culturile nu 7 Joseph Raz, op.  cit.,  p. 199.  8 Ibidem, pp.  200-201.  9 Vezi Amy Gutmann, Identity in Democracy, Princeton University Press, Princeton, 2003.  10 Vezi, spre exemplu, Avishai Margalit, Moshe Halbertal, „Liberalism and the Right to Culture", Social Research, 61, 3, 1994, pp.  491-510.  4 constituie agenţi morali)11.  Între multiculturaliştii drepturilor mai există o diferenţă semnificativă.  Unii dintre ei cred că anumite minorităţi trebuie să beneficieze de drepturi mai largi decât altele în statele multiculturale.  De pildă, a argumentat Will Kymlicka, este just ca minorităţile naţionale indigene să beneficieze de drepturi mai extinse decât imigranţii.  Dacă minorităţile trebuie să beneficieze de dreptul la auto-guvernare, la educaţie în propria limbă sau la protejarea teritoriului şi instituţiilor lor, imigranţii, care au ales în mod voluntar să-şi părăsească propria cultură, trebuie să beneficieze doar de „drepturi polietnice" (de tipul exceptării de la legislaţia care se află în conflict cu valorile şi practicile lor p. 50 culturale)12.  Cel puţin un alt multiculturalist nu este, însă, de acord cu Kymlicka.  Îl am în vedere pe Bhikhu Parekh.  Parekh nu este convins de soliditatea argumentelor lui Kymlicka şi crede că, de fapt, „because they are ... future citizens, immigrants are entitled to demand that they be accorded equal rights with the rest of their fellow citizens.  They can hardly be said to be treated as equal citizens in the public life and the symbols of the state take no account of their presence; if the dominant definition of the national identity finds no place for them; if the educational system makes no provision for their languages and cultures; if the legal system makes no allowances for their cultural differences; or if they are required to abandon their way of life as a price of full citizenship"13.  Există însă şi multiculturalişti sceptici sau măcar agnostici în privinţa ideii existenţei unui drept la cultură: spre exemplu, William Galston, Chandran Kukathas sau Jacob Levy14.  Galston şi Kukathas argumentează în favoarea politicii de acomodare culturală prin apel la toleranţă15.  Toleranţa, susţine în esenţă argumentul lor, reprezintă o valoare centrală a liberalismului.  În plus, ea cere o politică de acomodare culturală în cadrul societăţii.  Drept urmare, statele liberale sunt obligate să ducă o astfel de politică.  Jacob Levy a apărat recent un „multiculturalism al fricii", inspirat de liberalismul fricii teoretizat de Judith Shklar.  Din perspectiva acestui tip de multiculturalism, statele multiculturale trebuie să adopte o politică de acomodare culturală pentru a evita anumite rele sau pericole la care conduce sau ar putea conduce pluralismul cultural existent pe teritoriul lor: spre exemplu, izbucnirea unor conflicte culturale violente, cruzimea faţă de minorităţile culturale, marginalizarea, stigmatizarea sau politica p. 51 instituţionalizată de umilire a acestora.  Politica de acomodare culturală este apărată, cu alte cuvinte, ca instrument fundamental de prevenire a violenţei politice, a cruzimii sau a umilirii instituţionale a minorităţilor16.  Principalul rival al multiculturalismului este asimilaţionismul naţionalist.  Conform acestei teorii, statele multiculturale nu ar trebui să ducă şi o politică de acomodare, ci doar una de omogenizare culturală; mai precis, doar o politică de asimilare sau integrare a minorităţilor culturale în cadrul culturii majoritare.  Numai această politică integraționistă ar trebui promovată şi susţinută de către stat.  Asimilaţioniştii îşi apără poziţia în mai multe moduri, însă unul dintre cele mai importante argumente aduse în favoarea acesteia este argumentul că existenţa unei culturi naţionale comune este o condiţie sine qua non a stabilităţii, solidarităţii şi coeziunii între membrii unei societăţi.  Multiculturaliştii contestă, însă, această teză 11 Vezi Yael Tamir, Liberal Nationalism, Princeton University Press, Princeton, 1993, pp.  42-48, Yael Tamir, „Against Collective Rights", în Christian Joppke, Steven Lukes (ed.),  Multicultural Questions, Oxford University Press, New York, 1999, pp.  158-182, Amy Gutmann, op.cit.,  pp.  56-64 sau Anne Phillips, Multiculturalism Without Culture, Princeton University Press, Princeton, 2007, pp.  158-180.  12 Vezi Will Kymlicka, Multicultural Citizenship.  A Liberal Theory of Minority Rights, Oxford University Press, New York, 1996.  13 Bhikhu Parekh, „Cultural Pluralism and the Limits of Diversity", Alternatives, 20, 4, 1995, p. 435.  14 Kukathas a argumentat sistematic împotriva tezei existenţei unor drepturi culturale în Chandran Kukathas, „Are there any Cultural Rights?",  Political Theory, 20, 1, 1992, pp.  105-139.  15 Vezi Chandran Kukathas, The Liberal Archipelago.  A Theory of Diversity and Freedom, Oxford University Press, New York, 2003, pp.  119-165 sau William Galston, Liberal Pluralism.  The Implications of Value Pluralism for Political Theory and Practice, Cambridge University Press, Cambridge, 2004, pp.  114-123.  16 Jacob Levy, The Multiculturalism of Fear, Oxford University Press, New York, 2000.  5 a asimilaţioniştilor.  În opinia lor, multiculturalitatea nu reprezintă neapărat o ameninţare la adresa stabilităţii, solidarităţii şi coeziunii sociale, pentru că acestea pot fi cimentate, spre exemplu, şi de simţul de apartenenţă la o comunitate politică (polity), de faptul că cetăţenii se identifică în instituţiile majore şi practicile centrale ale acestei comunităţi şi se „simt acasă" în cadrul ei17.  În plus, cred unii multiculturalişti, asimilaţionismul este contrar exigenţelor ospitalităţii sau, cel puţin în anumite cazuri, ale dreptăţii sociale.  În orice caz, el poate conduce la izbucnirea unor conflicte sociale, de vreme ce multe dintre minorităţile culturale nu doresc să fie asimilate, ci, dimpotrivă, doresc să-şi păstreze propria lor identitate.  Nu în ultimul rând, a argumentat Chandran Kukathas, „assimilation may be difficult policy to pursue in a society that has strong traditions of respect for individual freedom, since such a policy may require restrictions not only on newcomers but also on native-born p. 52 citizens"18.  Unii dintre multiculturalişti mai au un adversar, în afara asimilaţionismului naţionalist.  Este vorba de neutralismul sau imparţialismul liberal.  Potrivit acestuia, politica adecvată sau dezirabilă în cadrul statelor multiculturale este aceea a neutralismului cultural al statului.  Deşi trebuie să tolereze diferenţa culturală în spaţiul privat (atâta vreme cât aceasta nu e în contradicţie cu valorile şi principiile liberal-democratice), statul nu trebuie să promoveze sau să favorizeze public nici una dintre culturile prezente pe teritoriul său, fie ele majoritare sau minoritare.  Multiculturaliştii care se opun acestei politici aduc drept argument împotriva ei teza că neutralismul este, de fapt, un ideal imposibil de pus în practică.  Altfel spus, nici un stat nu ar putea respecta cerinţa neutralităţii culturale, chiar dacă şi-ar dori acest lucru (de vreme ce, spre exemplu, nici un stat nu poate evita să decidă ce limbă sau ce limbi vor fi utilizate oficial în cadrul instituţiilor sale). „ It is quite possible – a argumentat Will Kymlicka – for a state not to have an established church.  But the state cannot help but give at least partial establishment to a culture when it decides which language is to be used in public schooling, or in the provision of state services.  The state can (and should) replace religious oaths in courts with secular oaths, but it cannot replace the use of English in courts with no language"19.  Înainte de a încheia acest paragraf, doresc să subliniez faptul că teza acomodării culturale nu este singura apărată de multiculturalişti.  Multiculturalismul este asociat, spre exemplu, şi cu teze precum aceea că societăţile multiculturale sunt preferabile celor monoculturale şi că – prin urmare – diversitatea culturală trebuie celebrată sau chiar promovată în cadrul societăţii (inclusiv prin politica imigraţionistă).  Mulţi multiculturalişti împărtăşesc, într-adevăr, cel puţin parţial, o astfel de teză.  Will Kymlicka, spre exemplu, crede că multiculturalitatea este superioară monoculturalităţii datorită faptului că lărgeşte contextul alegerilor indivizilor.  Un individ care trăieşte într-o societate multiculturală are o paletă mult mai largă de opţiuni faţă de un individ care trăieşte într-o societate monoculturală.  Jean p. 53 Hampton, crede, de asemenea, că „a multicultural society ... is both more interesting, more conducive to peace, more economically productive, and more nourishing to the individuals who live within it than societies that have only a single cultural tradition.  And if this is so, both ethnic nation-states and «encompassing society» states can be bad for us: Not only might they foster rather than cure conflict among groups, but they might also inhibit the economic development and the diversity of social practices, ideas, and lifestyles that enable us to flourish as individuals"20.  Totuşi, nu toţi multiculturaliştii apără astfel de opinii.  Mai mult, unii dintre ei par să fie agnostici sau 17 Această teză a fost apărată în mod sistematic de Andrew Mason în cartea sa Community, Solidarity and Belonging.  Levels of Community and Their Normative Significance, Cambridge University Press, Cambridge, 2004 sau în studiul „Political Community, Liberal-Nationalism, and the Ethics of Assimilation", Ethics, 109, 1999, pp.  261-286.  Vezi, de asemenea, Joseph Raz, op.  cit.,  202-204 sau Arash Abizadeh, „Does Liberal Democracy Presuppose a Cultural Nation?",  American Political Science Review, 96, 3, 2002, pp.  495-509.  18 Chandran Kukathas, „Anarcho-Multiculturalism.  The Pure Theory of Liberalism", în Geoffrey Bahn Levey (ed.),  Political Theory and Australian Multiculturalism, Berghahn Books, 2008, p. 33.  19 Will Kymlicka, Multicultural Citizenship, ed.  cit.,  p. 111.  20 Jean Hampton, Political Philosophy, Westwiew Press, Boulder, 1997, p. 244.  6 chiar sceptici în privinţa valorii diversităţii culturale.  În orice caz, politica de acomodare culturală poate fi apărată, în principiu, şi fără a fi convins că diversitatea culturală trebuie celebrată şi promovată în cadrul societăţii21.  Din acest motiv, nu sunt foarte convins că teza aceasta este una esenţială pentru multiculturalism.  Drept urmare, nu cred că ea ar trebui neapărat inclusă în definiţia lui.  3.  Liberalism vs. pluralism, toleranţă vs. recunoaştere Cei mai mulţi dintre multiculturaliştii actuali sunt de factură liberală.  Multiculturaliştii liberali – precum Kwame Anthony Appiah, Rainer Bauböck, Nancy Fraser, William Galston, Amy Gutmann, Chandran Kukathas, Will Kymlicka, Jacob Levy, Anne Phillips, Joseph Raz, Sarah Song, Yael Tamir sau Michael Walzer – argumentează în favoarea politicii de acomodare culturală din interiorul liberalismului (fie a celui de tip libertarian, fie a celui egalitarian).  Altfel spus, ei invocă, pentru a justifica această politică, valori, principii şi idealuri despre care cred că sunt constitutive liberalismului (fie că este vorba de dreptatea socială, de dreptul indivizilor la asociere, de toleranţă, de democraţie etc.).  Alţi filosofi politici – de pildă Tariq Modood sau Bhikhu Parekh – nu cred, însă, că argumentarea din interiorul p. 54 liberalismului este cea mai bună modalitate de a teoretiza multiculturalismul.  Drept urmare, ei îl apără dintr-o perspectivă cultural pluralistă, dialogică, una în care nu sunt implicate doar valorile şi principiile liberalismului.  Parekh oferă două argumente principale în favoarea acestei perspective: 1) „By definition a multicultural society consists of several cultures or cultural communities with their own distinct systems of meaning and significance and views on man and the world.  It cannot therefore be adequately theorized from within the conceptual framework of any particular political doctrine which, being embedded in, and structurally biased towards, a particular cultural perspective, cannot do justice to others"22; 2) Teoretizarea multiculturalismului din interiorul liberalismului „excludes non-western societies, many of which are not liberal and some do not even aspire to be one, and we cannot exclude them from our theoretical inquiry"23.  Poate că cea mai importantă diferenţă de opinie între multiculturalişti este, însă, aceea referitoare la implicaţiile politicii de acomodare culturală.  În ce ar trebui să constea, mai exact, o astfel de politică?  Multiculturalismul este identificat adesea cu teza potrivit căreia statele multiculturale ar trebui să ducă o politică de tolerare a diferenţelor culturale24.  Apărarea unei astfel de politici este, într-adevăr, scopul principal al multor multiculturalişti.  Mai mult, unii dintre aceştia apără în mod sistematic teza că politica de acomodare culturală pe care trebuie să o ducă statele multiculturale liberale nu poate consta decât într-o politică a toleranţei.  O astfel de teză a fost argumentată, spre exemplu, de Chandran Kukathas.  Kukathas se opune ideii că politica de acomodare culturală ar trebui să includă şi o politică a recunoaşterii diferenţelor culturale (o politică de afirmare, de apreciere pozitivă, de acceptare a meritelor şi valorii culturilor minoritare şi – totodată – de susţinere şi promovare publică a acestor culturi).  Deşi trebuie să tolereze valorile şi practicile minorităţilor culturale, pentru că toleranţa reprezintă una dintre valorile fundamentale ale liberalismului clasic, statele liberale nu trebuie, în opinia sa, să satisfacă nici una dintre cererile la p. 55 recunoaştere venite din partea acestora.  Spre deosebire de toleranţă, recunoaşterea culturală, susţine Kukathas, nu poate fi legitimată din interiorul liberalismului clasic, întrucât acesta recomandă, de fapt, o 21 Acest fapt a fost observat şi de Robert Goodin, atunci când a distins între multiculturalismul poliglot (în esenţă, multiculturalismul care celebrează diversitatea culturală) şi multiculturalismul protectiv (multiculturalismul care doar tolerează, recunoaşte şi respectă diversitatea culturală, fără a o celebra).  Pentru descrierea completă a acestor două tipuri de multiculturalism vezi Robert E. Goodin, „Liberal Multiculturalism.  Protective and Polyglot", Political Theory, 34, 3, 2006, pp.  289-303.  22 Bhikhu Parekh, Rethinking Multiculturalism, ed.  cit.,  p. 13.  23 Ibidem, p. 14.  24 Vezi, spre exemplu, John Horton (ed.),  Liberalism, Multiculturalism and Toleration, Palgrave, Hampshire & New York, 1993.  7 politică a indiferenţei faţă de interesele sau ataşamentele culturale, religioase, etnice sau lingvistice ale indvizilor.  În al doilea rând, politica de acordare a recunoaşterii este periculoasă, pentru că poate conduce foarte uşor la crearea unor conflicte sociale irezolvabile, de vreme ce interesele grupurilor culturale care cer recunoaştere sunt adesea conflictuale25.  Foarte mulţi dintre multiculturaliştii actuali aduc, însă, argumente de tipul celor prezentate anterior pentru a legitima tocmai ideea căreia i se opune Kukathas: ideea că statele multiculturale liberale trebuie să ducă şi o politică a recunoaşterii diferenţei culturale.  Altfel spus, potrivit acestor multiculturalişti, statele liberale ar trebui să satisfacă nu doar cererile la toleranţă ale minorităţilor culturale, ci şi unele dintre cererile la recunoaştere venite din partea acesteor minorităţi.  Principalul apărător al acestei idei este, fără îndoială, Charles Taylor.  Trei argumente principale se află în spatele tezei sale.  Unul este acela că este rezonabil să prezumăm că toate culturile „that have provided the horizon of meaning for large numbers of human beings of diverse characters and temperaments, over a long period of time – that have, in other words, articulated their sense of the good, the holy, the admirable – are almost certain to have something that deserves our admiration and our respect, even if it is accompanied by much that we have to abhor or reject"26.  Al doilea este acela că principiul respectului egal al persoanelor impune recunoaşterea diferenţei şi specificităţii culturale.  Refuzul recunoaşterii sau recunoaşterea inadecvată a identităţii culturale a indivizilor reprezintă forme ale tratării lor cu lipsă de respect, pentru că ele deteriorează respectul de sine al acestora.  În al treilea rând, a argumentat Taylor, recunoaşterea este o nevoie umană fundamentală, de vreme ce „our identity is partly shaped by recognition or its absence, often by the misrecognition of others, and so a person or group of people can suffer real damage, real p. 56 distortion, if the people or society around them mirror back to them a confining or demeaning or contemptible picture of themselves.  Nonrecognition or misrecognition can inflict harm, can be a form of opression, imprisoning someone in a false, distorted, and reduced mode of being"27.  Ce fel de politici publice cere, însă, politica recunoaşterii?  Obligă ea statele multiculturale să implementeze şi politici care să aibă drept scop prezervarea sau supravieţuirea în viitor a diverselor culturi existente pe teritoriul lor sau le cere numai să implementeze politici care să răspundă doar problemelor şi intereselor culturale prezente ale minorităţilor?  Multiculturaliştii dau, din nou, răspunsuri diferite la această întrebare.  În opinia lui Taylor, un stat liberal angajat în politica de recunoaştere trebuie să răspundă pozitiv şi acelor minorităţi care doresc să se asigure că identitatea lor culturală va persista neschimbată în viitor.  Cu alte cuvinte, în opinia sa, un stat liberal este obligat să implementeze inclusiv politici publice menite „to mantain and cherish distinctness, not just now but forever"28.  Deşi opinia lui Taylor este împărtăşită şi de alţi multiculturalişti (spre exemplu, de Avishai Margalit şi Moshe Halbertal), cei mai mulţi dintre aceştia cred totuşi că supravieţuirea unei culturi nu poate constitui un obiectiv al politicilor multiculturale, fie şi numai pentru că acest obiectiv intră în contradicţie cu libertatea indivizilor de a revizui sau chiar de a respinge identitatea culturală pe care au moştenit-o. Amy Gutmann rezumă foarte bine poziţia acestor multiculturalişti: „How can a democratic state that protects basic rights also ensure to all citizens that their favored cultures have an equal chance of survival over time?  Such a blanket assurance is not possible.  Democratic citizens must be free to criticize or simply ignore inherited cultural practices and therefore to adopt new practices that may lead to the demise of a culture with which some people identify.  When a culture appears threatened with extinction because not enough people value it enough to keep it alive by means of their own civic freedoms, political attempts to prevent its extinction can easily become tyrannical"29.  25 Chandran Kukathas, The Liberal Archipelago, ed.  cit.,  pp.  246-254.  26 Charles Taylor, „The Politics of Recognition", în Amy Gutmann (ed.),  Multiculturalism.  Examining the Politics of Recognition, Princeton University Press, Princeton, 1994, pp.  72-73.  27 Ibidem, p. 25.  28 Ibidem, p. 40.  29 Amy Gutmann, Identity in Democracy, ed.  cit.,  p. 77.  Vezi, de asemenea, Jurgen Habermas, „Struggles for Recognition in the Democratic Constitutional State", în Amy Gutmann (ed.),  Multiculturalism.  Examining the Politics of Recognition, ed.  cit.,  pp.  107-148 sau K. Anthony Appiah, „Identity, Authenticity, Survival: Multicultural 8 p. 57 4.  O scurtă concluzie şi o ultimă precizare În prefaţa recentei sale lucrări despre etica identităţii, Kwame Anthony Appiah observa că liberalismul „is not so much a body of doctrines as a set of debates"30.  Observaţia aceasta este validă şi în cazul multiculturalismului.  Aşa cum s-a putut constata din expunerea anterioară, apărătorii multiculturalismului au opinii divergente, chiar contradictorii, într-o mulţime de privinţe.  Aceasta înseamnă că este greşit să privim multiculturalismul ca pe o teorie politică omogenă şi unitară.  Multiculturalismul constă, mai curând, într-o constelaţie de teorii politice şi filosofice, multe dintre ele având destul de puţine lucruri în comun.  Eu am identificat drept element comun al acestor teorii teza că statele multiculturale liberale ar trebui să adopte şi o politică de acomodare, nu doar o politică de asimilare a diferenţelor culturale.  Însă, aşa cum am văzut, termenul de acomodare culturală este utilizat cu sensuri şi intenţii normative diferite de către multiculturalişti.  În aceste condiţii, nu aş fi surprins dacă cineva ar susţine că, de fapt, nici măcar teza acomodării culturale nu poate fi considerată propriu-zis o trăsătură comună a teoriilor multiculturaliste.  Voi încheia cu semnalarea unei alte diferenţe importante între multiculturalişti.  Diferenţa se referă la problema limitelor politicii de acomodare culturală.  Toţi multiculturaliştii sunt de acord că această politică trebuie să fie una limitată de anumite valori sau principii.  Care trebuie să fie, însă, aceste valori sau principii?  Într-un studiu foarte mult comentat actualmente, Avishai Margalit şi Moshe Habertal au argumentat că dreptul la cultură obligă statele liberale să protejeze şi să susţină chiar şi acele minorităţi sau grupuri culturale „that flout the rights of the individual in a liberal society"31, atâta vreme cât aceste grupuri nu îşi constrâng membrii care doresc să le părăsească să rămână în cadrul lor.  Cu alte cuvinte, singura limită a politicii de acomodare culturală trebuie să fie, în opinia lui Margalit şi Habertal, dreptul indivizilor de a ieşi din grupurile (asociaţiile) culturale din care fac p. 58 parte.  Această idee a fost apărată şi de Chandran Kukathas32.  Spre deosebire de Margalit şi Habertal, Kukathas nu consideră totuşi că statele liberale ar trebui să protejeze şi să susţină minorităţile culturale iliberale (care respectă dreptul la ieşire), ci doar să le tolereze.  Aşa cum am evidenţiat deja, Kukathas nu este un multiculturalist al recunoaşterii, ci doar unul al toleranţei.  Astfel de opinii sunt, însă, minoritare în cadrul multiculturalismului.  Cei mai mulţi multiculturalişti susţin, dimpotrivă, că politica de acomodare culturală nu trebuie să implice şi recunoaşterea sau măcar tolerarea aspectelor iliberale ale grupurilor culturale minoritare.  În opinia acestor multiculturalişti, sfera drepturilor care nu pot să constituie obiectul politicii de acomodare culturală trebuie să fie una mult mai largă decât cred Margalit, Habertal sau Kukathas.  În această sferă ar trebui să fie incluse, mai precis, nu doar dreptul la ieşire, ci toate acele drepturi individuale garantate de obicei de constituţiile statelor democratic liberale actuale.  Minorităţile culturale care împărtăşesc credinţe, valori şi practici incompatibile cu aceste drepturi nu pot pretinde în mod legitim ca ele să fie recunoscute sau tolerate de către statele liberale.  Sarah Song a încorporat şi a dezvoltat recent această teză dominantă printre multiculturalişti în cadrul unei teorii pe care a numit-o, foarte lămuritor, „rights-respecting accomodationism".  Conform acestei teorii, minorităţile culturale sunt îndreptăţite la acomodare în trei tipuri de circumstanţe: discriminarea actuală, existenţa unor nedreptăţi istorice faţă de ele şi existenţa unei culturi stabilite oficial de către stat.  Pentru a demonsta că sunt îndreptăţite la acomodare, minorităţile culturale trebuie să demonstreze, mai întâi, că măcar una dintre aceste circumstanţe este valabilă în cazul lor.  Însă, evidenţiază Song, potrivit Societies and Social Reproduction", ibidem, pp.  149-164.  30 Kwame Anthony Appiah, The Ethics of Identity, Princeton University Press, Princeton, 2005, p. viii.  31 Avishai Margalit, Moshe Halbertal, op.  cit.,  p. 491.  32 Chandran Kukathas, op.  cit.,  pp.  74-165.  9 teoriei sale „it is not sufficient that minority groups demonstrate that one of the three circumstances obtains; they also need to show that accomodation would not undermine the basic rights of individual members.  I take basic rights to include those rights and liberties that have come to be associated with liberal democratic citizenship: freedoms of conscience, expression, and association, and the right to participate in the exercise of collective power to which one is subject"33.  Pentru ca p. 59 aceste drepturi şi libertăţi să nu fie doar formale, statele democratic liberale, argumentează Song, trebuie să garanteze tuturor membrilor săi alte câteva oportunităţi fundamentale, „including adequate subsistence, education, and employment opportunities"34.  Nu doar drepturile şi libertăţile menţionate, ci şi oportunităţile de acest tip, trebuie să facă parte, în opinia sa, din sfera limitelor politicii de acomodare despre care crede, alături de ceilalţi multiculturalişti, că reprezintă o obligaţie a statelor liberale.  p. 60 33 Sarah Song, Justice, Gender, and the Politics of Multiculturalism, Cambridge University Press, Cambridge, 2007, p. 47 (sublinierea autoarei).  34 Ibidem, p. 47.