vulcanice, mari dune de nisip, calote glaciare sau chiar nivelul apei din lacuri importante ori nivelul oceanului planetar. În procesul complex de măsurare a coordonatelor geodezice ale punctelor se pleacă de la măsurarea unghiurilor (verticale şi orizontale) şi distanţelor existente între mai multe puncte vecine. Astfel reţeaua de puncte geodezice formează între ele triunghiuri sau patrulatere. O altă ştiinţă de sprijin pentru topografie este teledetecţia. Această disciplină poate fi privită ca fiind o ştiinţă tehnică ce are drept scop obţinerea de imagini ale suprafeţei terestre, de la înălţimea de zbor a avionului, elicopterului sau a satelitului. Imaginile obţinute astfel, au caracteristici proprii legate de existenţa scării de proporţie (precum hărţile topografice), uniformitatea redării elementelor de la sol în timp şi spaţiu (scara este uniformă pe tot cuprinsul imaginii, iar timpul de obţinere fiind foarte scurt, fenomene de tipul celor meteorologice, hidrologice sau geomorfologice sunt surprinse şi redate pe imagine). Cu ajutorul unei ramuri a teledetecţiei cum este fotogrammetria (ce se ocupă cu efectuarea măsurătorilor pe imaginea de teledetecţie), topografia obţine date asupra distanţelor şi valorii unghiurilor orizontale şi verticale dintre aliniamentele cercetate, rezultând astfel hărţi topografice actualizate şi efectuate asupra unor spaţii mai greu accesibile.
care coordonează activităţile de măsurări terestre, adunând elemente de contribuţie de la toate domeniile reunite şi enunţate mai sus. După anul 1980, activităţile topografice au vizat o actualizare a hărţilor topografice româneşti, precum şi de adaptare şi perfecţionare a metodelor de efectuare a măsurătorilor terestre. Multitudinea de modificări realizată de către om asupra spaţiului naţional (construcţia de drumuri, autostrăzi, poduri, extinderea marilor oraşe, alături de dispariţia altor obiective economice şi sociale) este consemnată în prezent prin realizarea de ortofoplanuri, adică de imagini de combină imaginile de teledetecţie cu elemente specifice hărţilor topografice. În felul acesta în domenii de interes unde actualizarea datelor este absolut necesară (cadastru, silvicultură, agricultură construcţia de drumuri etc.), aceste produse grafice complexe (ortofoplanurile) sunt necesare şi drept urmare folosite. Pe viitor topografia, pare să se îndrepte în direcţia efectuării de măsurători doar pe spaţii mici, prin utilizarea de instrumente moderne şi automatizate, iar rezultatul măsurătorilor de teren se va prelucra cu ajutorul programelor specializate de calculator. Hărţile topografice pe spaţii mari, vor avea la bază date obţinute cu ajutorul sateliţilor şi furnizate de fotogrammetrie.
Orientarea unei drepte. În acest caz discutăm despre orientarea unei drepte în raport cu o altă dreaptă existentă pe hartă sau teren. De exemplu putem afla unghiul pe care îl are o şosea secundară în raport cu o autostradă, sau orientarea a două râuri etc. Noţiunea este utilizată mai ales în geografie unde se realizează analize teritoriale complexe de relaţii teritoriale între elementele mediului geografic.
CAP. 6. DIRECŢII DE EFECTUARE A MĂSURĂTORILOR ÎN TOPOGRAFIE În vederea efectuării planurilor şi hărţilor măsurătorile se efectuează în două direcţii reprezentând două planuri şi anume în plan orizontal (planimetria) şi în plan vertical (altimetria). Prima direcţie în care se efectuează măsurătorile presupune efectuarea de măsurători în raport de planul orizontal al terenului măsurat. În plan vertical se măsoară altitudinea sau înălţimea elementelor geografice de relief. În cadrul topografiei se disting două ramuri ale măsurătorilor: Planimetria; Altimetria. PLANIMETRIA Este acea ramură a topografiei care se ocupă cu determinarea poziţiei în plan orizontal a punctelor topografice. Rezultatul efectuării acestor măsurători este acela de a raporta pe suportul planului topografic sau al hărţii poziţia punctelor de planimetrie. Putem afirma astfel că ramura topografiei numită planimetrie este cea responsabilă cu poziţionarea corectă pe hartă a elementelor mediului geografic, unele în raport cu altele. Astfel este necesar ca elemente precum satele, drumurile, canalele de irigaţie, pădurile, malurile abrupte şi multe altele să fie corect reprezentate între ele, astfel că atunci când privim harta topografică să avem o imagine asupra teritoriului reprezentat, aşa cum avem atunci când ne aflăm într-un avion şi privim către acel spaţiu.
denivelări mai mari, dar şi pentru efectuarea măsurătorilor din spaţiile mai puţin denivelate însă unde punctele topografice sunt situate la distante de peste 100 m. Trebuie făcută precizarea că semnalizarea punctelor prin instrumentele descrise mai sus se face asupra ţăruşilor sau bornelor materializate mai jos, iar instrumentele se ţin exact deasupra punctului matematic, punct căruia i se şi măsoară coordonatele. Instrumentele folosite pentru efectuarea măsurătorilor topografice se mai pot încadra în diferite categorii cum ar fi: Instrumente de măsurat distanţele direct pe teren: Firul de invar, este subţire şi rezistent la acţiunea mecanică dar şi la intemperiile termice precum şi la umiditate, el fiind necesar la efectuarea măsurătorilor pe distanţe foarte mari de ordinul sutelor de metrii. Este divizat în unităţi de măsură, şi pentru aflarea distanţei el se întinde perfect orizontal între două puncte topografice alese de topograf; Ruleta topografică, este un instrument dotat cu o panglică de oţel cu lungimi de până la 50 m divizată în subdiviziuni de ordinul centimetrilor sau chiar milimetrilor; Fişele topografice, sunt confecţionate din sârmă de oţel. Ele sunt utilizate pentru măsurătorile cu ruleta şi ne ajută să reţinem numărul de măsurători efectuate cu ruleta; Dinamometrul, este necesar întinderii panglicii ruletei sau a firului de invar; Termometrul, este necesar pentru a se cunoaşte gradul de deformare pe care îl suferă metalul ce alcătuieşte firul de invar sau panglica de oţel.
Rezultatele măsurătorilor efectuate pe teren, în vederea determinării altimetriei, şi prelucrate în laborator, se materializează pe harta topografică (sau planul topografic dacă scara este una de detaliu 1:5 000 sau 1:2 000) prin elementele de altimetrie adică: curbele de nivel şi cotele altimetrice.
Cap. 7 HARTA TOPOGRAFICĂ Definiție. Este o reprezentare cartografică convenţională, la scară, a suprafeţei curbe a Pământului pe o suprafaţă plană cum este planşa de hârtie, având la bază rezultatul măsurătorilor topografice efectuate pe teren şi prelucrate în laborator. Componenţa hărţii topografice Harta topografică este o lucrare complexă, care prezintă mai multe elemente de conţinut ce pot fi grupate pe mai multe componente. Astfel, în funcţie de poziţia pe care o au elementele hărţii topografice faţă de cadrul hărţii se deosebesc: elementele de la exteriorul cadrului hărţii (titlul, indicativul topografic al hărţii, scara, graficul de pantă, graficul declinaţiei magnetice, date despre proiecţia cartografică utilizată, anul apariţiei şi alte indicaţii ce pot fi diferite de la un teritoriu la altul sau de la o scară a hărţii la alta); elementele de la interiorul cadrului hărţii (reţeaua de caroiaj, elementele de planimetrie, elementele de altimetrie, toponimele, hidronimele etc.). Aceste două categorii de elemente sunt separate prin intermediul cadrului hărţi, acesta fiind el însuşi un element complex şi deosebit de important prin indicaţiile topografice şi geografice pe care le prezintă.
Cadrul ornamental, este situat la exteriorul celorlalte două părţi ale cadrului hărţii şi este desenat dintr-o singură linie mai groasă decât toate celelalte descrise anterior. După cum ne indică şi numele rolul său este estetic, însă el are şi unele caracteristici practice, pentru că la jumătatea fiecărei linii sunt trecute indicativele topografice ale hărţilor vecine. ELEMENTELE DE EXTERIORUL CADRULUI HĂRŢILOR Titlul hărţilor topografice Este un element întâlnit doar la anumite hărţi topografice, în funcţie de ediţia tipărită dar şi în funcţie de scară. Spre exemplu hărţile topografice cu scara 1: 100 000 au trecut şi titlul. Acesta este scris în partea de sus a cadrului hărţilor, fiind situat central după indicativ şi între paranteze. Titlul are o formă simplă, de ex: „Ţăndărei”, el provenind de la localitatea cea mai importantă de pe foaia de hartă. Hărţile cu scara 1:25 000, nu au titlu, acesta fiind înlocuit de către indicativul topografic. Toate aceste indicaţii legate de titlu se referă la hărţile topografice, pentru că alte categorii de hărţi prezintă în mod obligatoriu titlu iar indicativul nu există pe ele. Indicativul hărţilor topografice Este o componentă a hărţilor topografice, având un caracter obligatoriu indiferent de scara de proporţie. Prin utilizarea indicativului noi avem posibilitatea să cunoaştem exact poziţia hărţii topografice, precum şi hărţile vecine, pe toate
cele patru laturi ale sale. El este scris în partea superioară a hărţii topografice, fiind centrat în raport cu părţile laterale ale hărţii. În funcţie de scara hărţii şi indicativul topografic este diferit. Astfel, pentru hărţile topografice cu scara 1: 25 000 un exemplu poate fi: L – 35 – 97 – B – a Pentru scara 1 : 50 000 L – 35 – 97 – B Scara hărţii Este unul dintre elementele de la exteriorul cadrului hărţilor de o importanţă deosebită, aspect indus şi elementelor de conţinut ale hărţii topografice. În funcţie de scară, gradul de generalizare a conţinutului hărţii este diferit, elementele de detaliu fiind prezente sau dimpotrivă fiind omise pentru a nu încărca harta. Scara hărţii topografice ne arată de câte ori suprafaţa măsurată pe teren a fost micşorată pentru a fi redată pe planşa de hârtie. De exemplu la scara 1: 25 000, rezultă faptul că 1 km de pe teren a fost micşorat de 25 000 de ori pentru a fi redat pe hartă. Harta trebuie să fie unitară pentru întreaga suprafaţă a hărţii, nu există suprafeţe reprezentate diferit. Doar unele semne convenţionale sunt desenate peste scară (deci mai mari decât în realitate). De exemplu un izvor, intrarea într-o peşteră, o cabană izolată, lăţimea şoselelor, a căilor ferate ş.a. sunt prea mici în realitate faţă de dimensiunile spaţiului reprezentat şi dacă le-am reprezenta la
unităţile administrative de tipul judeţelor, iar pe laturile schiţei sunt prezentate dimensiunile hărţii (de fapt ale cadrului interior), iar în final anul întocmirii hărţii şi apariţiei. ELEMENTELE DE LA INTERIORUL CADRULUI HĂRŢILOR Sunt cele care alcătuiesc conţinutul cartografic al hărţii, ele constituind însăşi reprezentarea elementele din teren, adică realitatea topografică. Se diferenţiază: reţeaua de caroiaj. Este un sistem de linii drepte şi paralelele, ele constituind de fapt o reţea kilometrică. Ele ne ajută să determinăm poziţia unor puncte de pe hartă în funcţie de valorile înscrise pe marginea cadrului interior; Elementele de planimetrie. Sunt acele componente care se reprezintă pe hartă cu ajutorul metodei semnelor convenţionale. Sunt astfel reprezentate localităţile, apele de suprafaţă, elementele de relief care prezintă aspecte diferită faţă de mersul general al relieful. Semnele convenţionale se caracterizează prin: mărime, formă şi culoare. Semnele convenţionale oferă contur unor elemente geografice cum ar fi: localităţile, grădinile, pădurile, suprafeţele lacustre etc. În anumite situaţii elementele din teren sunt prea mici pentru a putea fi reprezentate la scară, şi prin urmare, sunt desenate la o scară diferită de cea a hărţii. Pe harta topografică, se mai întâlnesc grupuri de litere sau cifre care sunt de fapt componente explicative ale unor elemente. Se observă explicaţii despre componenţa pădurilor, mlaştinilor, halde de steril.
urmare şi valorile reprezentate sunt la intervale cu o densitate mai mare; Curbele de nivel ajutătoare, sunt desenate prin linii subţiri însă întrerupte (discontinui) şi alcătuite din segmente lungi. O curbă de acest tip se poate desena între două curbe de nivel normale, sau între un principală şi alta normală (secundară); Curbele de nivel accidentale, sunt linii subţiri discontinui desenate din segmente scurte. Ele se desenează acolo unde există forme de relief mici, cu diferenţe de nivel nesemnificative. Se pot găsi între două curbe de nivel dintre celelalte trei categorii menţionate mai sus. Diferenţa de valoare dintre două curbe de nivel vecine şi din aceeaşi categorie poartă numele de echidistanţă. Putem spune astfel că echidistanţa reprezintă diferenţa de nivel măsurată pe verticală între două curbe de nivel dar din aceeaşi categorie (între principale sau normale). Astfel pentru harta topografică 1: 25 000, echidistanţa dintre curbele de nivel principale este de 25 m, iar între cele normale de 5 m. Curbele de nivel au anumite caracteristici: Două curbe de nivel de valori diferite se apropie dar nu se ating în nici un caz; Cu cât curbele de nivel sunt mai dese cu atât panta este mai mare şi invers; Cifrele care indică valorile curbelor de nivel sunt dispuse astfel încât baza lor indică direcţia scăderii altitudinii; Schimbările de direcţie ale curbelor de nivel ne indică existenţa unor văi intercalate între dealuri;
cazul unei hărţi geomorfologice (harta reliefului) care reprezintă un spaţiu mult mai extins. Se mai remarcă faptul că metoda curbelor de nivel, nu poate să contribuie la realizarea unei hărţi geomorfologice dacă este utilizată singură, ci numai prin combinarea cu alte metode de reprezentare specifice cartografiei geomorfologice. BIBLIOGRAFIE: O. Cocoș. Alina Cocoș (2003), Topografie – Cartografie, 400 de întrebări pentru teste grilă. Editura Didactică şi Pedagogică. Bucureşti. O. Cocoș. Alina Cocoș (2004), Bazele topografiei. Editura Ars Docendi. Bucureşti. A. Năstase (1983), Cartografie – Topografie. Editura Didactică şi Pedagogică. Bucureşti. A. Năstase, Osaci-Costache Gabriela (2000), Topografie – Cartografie. Lucrări practice. Editura Fundaţiei „România de Mâine” . Bucureşti. A. Năstase, Osaci-Costache Gabriela (2001), Topografie – Cartografie. Editura Fundaţiei „România de Mâine” . Bucureşti. A. Năstase, Osaci-Costache Gabriela (2002), Topografie – Cartografie. Lucrări practice. Ediţia a II – a. Editura Fundaţiei „România de Mâine” . Bucureşti.